Koruna z mečů

Robert Jordan

Nemůžeme být zdraví, nic dobrého nemůže růst, protože země je jedno s Drakem Znovuzrozeným a on je jedno se zemí. Ohnivá duše, kamenné srdce, v pýše dobývá, pyšné nutí se podvolit. On žádá hory, aby poklekly, moře ustoupila a samotná obloha se mu poklonila. Kéž si to kamenné srdce vzpomene na slzy a ohnivá duše na lásku.

Z velmi diskutovaného překladu

Dračích proroctví

od básnířky Kyery Termendal ze Shioty,

údajně vydaných

mezi 700 a 800 SR

Prolog

Blýskání

Z vysokého oblouku okna dobře osm sáhů nad zemí kousek pod vrcholkem Bílé věže Elaida dohlédla na míle za Tar Valon, na zvlněné pláně a lesy hraničící se širokou řekou Erinin, přitékající od severozápadu, než se rozdělila kolem bílých hradeb velkého ostrovního města. Dole se musely městem táhnout dlouhé dopolední stíny, ale z této výšky viděla jen jas a světlo. Dokonce ani slavné „nedokončené věže“ Cairhiems se Bílé věži nemohly doopravdy rovnat. Rozhodně se jí nerovnala žádná z tarvalonských nižších věží, přestože o nich a o vysoko se klenoucích mostech lidé mluvili široko daleko.

V téhle výšce umenšoval nepřirozené vedro, které svíralo celý svět, stálý vánek. Svátek světel už minul, nyní měl krajinu pokrývat hluboký sníh, přesto počasí jako by patřilo do vrcholného léta. Další znamení, že se blíží Poslední bitva a Temný se dotýká světa, tedy pokud by další potřebovala. Elaida samozřejmě nedovolila, aby se jí horko dotklo, ani když sešla dolů. Svoje komnaty nenechala sem nahoru, do prostých pokojů, přestěhovat kvůli ochlazení, i přes nepohodlí tolika schodů.

Červenohnědé dlaždice na podlaze a bílé mramorové stěny zdobené jen několika goblény se nemohly rovnat velkolepé nádheře amyrlininy pracovny a komnatám, přicházejícím s titulem, hluboko dole. Pořád ty komnaty občas používala – někteří lidé si je spojovali s mocí amyrlinina stolce – ale sídlila tady a často zde pracovala. Kvůli výhledu. Avšak ne na město, řeku či lesy. Na to, co začínalo na věžových pozemcích.

Přes bývalý cvičný dvůr strážců se táhly velké výkopy a základy, stály tu vysoké dřevěné jeřáby a všude se válely hromady tesaného mramoru a žuly. Zedníci a kameníci se hemžili po staveništi jako mravenci a nekonečný proud vozů, projíždějící branami na věžové pozemky, přivážel další kámen. Stranou stál dřevěný „pracovní model", jak tomu říkali kameníci, dost veliký, aby do něj mohl vstoupit přikrčený člověk a prohlédnout si veškeré podrobnosti, kam by měl přijít který kámen. Většina dělníků koneckonců neuměla číst – ani slova, ani stavební nákresy. „Pracovní model“ byl velký jako některé menší zámečky.

Když měl kdejaký král nebo královna vlastní palác, proč by měla být amyrlin odkázána pouze na obydlí jen o málo lepší, než mělo tolik obyčejných sester? Její palác bude ladit s Bílou věží svou nádherou a bude mít velkou věž o deset sáhů vyšší, než byla Věž samotná. Když to uslyšel hlavní kameník, zbledl jako křída. Věž postavili ogierové s pomocí sester používajících jedinou sílu. Stačil však jediný pohled do Elaidiny tváře a mistr Lerman se začal klanět a koktat, že samozřejmě všechno bude tak, jak si přeje. Jako by o tom bylo pochyb.

Elaida rozčileně stiskla rty. Chtěla zase ogierské kameníky, jenže ogierové se z nějakého důvodu drželi ve svých državách. Její poslové se v nejbližší z nich, Državě Jentoine v Černých horách, setkali s odmítnutím. Zdvořilým, přesto však odmítnutím, bez vysvětlení, dokonce i pro amyrlinin stolec. Ogierové byli při nejlepším samotáři. Nebo se snad nechtěli vydávat do světa plného zmatku. Ogierové se drželi stranou od lidských sporů.

Elaida důrazně zahnala ogiery z mysli. Pyšnila se tím, že dokáže oddělit to, co bylo možné, od nemožného. Ogierové byli maličkost. Do světa s městy, která postavili, se přestali plést už dávno a teď ho navštěvovali zřídkakdy, jen pokud bylo třeba něco opravit.

Na muže dole, lezoucí po staveništi jako brouci, se zamračila. Stavba pokračovala hlemýždím tempem. Ogierové sice byli nedostupní, ale možná by se znovu dala použít jediná síla. Několik sester bylo skutečně silných při tkaní země, ale na posílení kamene či spojování kvádrů nebylo třeba tolik. Ano. V duchu už měla palác postavený, chodníky se sloupořadím a velké kupole lesknoucí se zlatem i tu věž sahající k nebesům... Zvedla oči k bezmračné obloze, kde bude mít věž vrchol, a dlouze vydechla. Ano. Dnes vydá rozkazy.

Vysoké stojací hodiny v pokoji za ní ohlásily třetí východ a gongy a zvony ve městě odzvonily celou. Tady, tak vysoko nad městem, znělo vyzvánění docela slabě. Elaida s úsměvem odešla od okna, uhladila si červeně prostřihávané šaty ze smetanového hedvábí a upravila si širokou pruhovanou štólu amyrlinina stolce na ramenou.

Na zdobených zlacených hodinách se spolu se zvoněním pohybovaly maličké zlaté a stříbrné smaltované postavičky. Trolloci s rohy a vyceněnými zuby prchali před Aes Sedai v plášti a jinde se muž představující falešného Draka snažil ubránit stříbrným bleskům, které vrhala druhá sestra. A nad ciferníkem klečel korunovaný král s královnou před amyrlin na svém smaltovaném stolci s plamenem Tar Valonu, vyřezaným z obrovského měsíčního kamene, na zlaceném oblouku nad její hlavou.

Elaida se nesmála často, ale nemohla si pomoci, aby se při pohledu na hodiny nezasmála. Cemaile Sorenthaine, pozvednutá ze šedého adžah, je pořídila, když snila o návratu časů před trollockými válkami, kdy žádný panovník neusedl na trůn bez schválení Věže. Cemailiny plány však přišly vniveč, jakož i sama Cemaile, a po tři století stály hodiny v zaprášeném skladišti, trapná záležitost, kterou se nikdo neodvážil vystavit. Až přišla Elaida. Kolo času se otočilo. Co bylo kdysi, může být zas. Bude zas.

Stojací hodiny stály proti dveřím do jejího obývacího pokoje, ložnice a oblékárny za ní. Každý nádherný nástěnný koberec, barevná práce z Tearu, Kandoru a Arad Domanu, na které se třpytila zlatá a stříbrná nit mezi pouze obarvenými vlákny, visel přesně naproti svému protějšku. Elaida měla vždycky ráda řád. Běhoun, pokrývající skoro celou podlahu, pocházel z Tarabonu, vzor byl červenozelenozlatý. Hedvábné koberce byly nejdražší. V každém rohu místnosti stála na mramorovém podstavci s nenápadně vyřezanými svislicemi bílá váza z křehkého porcelánu Mořského národa se dvěma tucty pečlivě naaranžovaných červených růží. Aby růže vykvetly v této době, bylo zapotřebí jediné síly, zvlášť při takovém suchu a horku. Podle jejího názoru to bylo vhodné využití. Jak jediné křeslo – nyní v její přítomnosti nesměl nikdo sedět – tak psací stůl pokrývaly zlacené řezby, avšak nábytek byl ve strohém cairhienském stylu. Byl to vážně prostý pokojík, stěží dva sáhy vysoký, ale bude stačit, dokud nebude připravený její palác. Díky té vyhlídce bude stačit.

Na vysokém opěradle křesla byl plamen Tar Valonu složený z měsíčních kamenů, a když seděla, skvěl se nad její tmavou hlavou. Leštěný povrch stolu nic nenarušilo, stály na něm jen tři kazety z altarského laku, přesně rozestavené. Elaida otevřela kazetu zdobenou zlatými jestřáby mezi bílými oblaky a z hromádky hlášení a dopisů uvnitř vyndala uzoučký proužek tenkého papíru.

Snad posté si přečetla zprávu, již před dvanácti dny přinesl holub z Cairhienu. Jen málokdo ve Věži věděl o její existenci. Nikdo kromě ní neznal obsah, a i kdyby znal, stejně by neměl tušení, co vlastně znamená. Z toho pomyšlení se málem znovu rozesmála.

Býk dostal kroužek do nosu. Očekávám příjemnou cestu na jarmark.

Podpis chyběl, nicméně ona žádný nepotřebovala. Jenom Galina Casban věděla dost, aby tu úžasnou zprávu poslala. Galina, jíž Elaida důvěřovala, že udělá, co by nesvěřila žádné kromě sebe. Ne že by někomu plně důvěřovala, ale hlavě červeného adžah věřila víc než ostatním. Ona sama byla, koneckonců, pozvednuta z červeného adžah a v mnoha směrech se za červenou považovala stále.

Býk dostal kroužek do nosu.

Rand al’Thor – Drak Znovuzrozený, muž, jenž téměř spolkl celý svět, který už tak spolkl až příliš velký kus světa – Rand al’Thor byl odstíněný a Galina jej ovládala. A nikdo, kdo by ho mohl podpořit, o tom neměl ani tušení. Kdyby to byť jenom hrozilo, slova by byla jiná. Podle různých dřívějších zpráv se zdálo, že znovu objevil cestování, nadání ztracené pro Aes Sedai od Rozbití světa, přesto ho však nezachránilo. Dokonce to Galině hrálo do rukou. Očividně měl ve zvyku přicházet a odcházet bez varování. Koho by napadlo, že tentokrát neodešel, nýbrž byl odnesen? Téměř se zahihňala.

Za další týden, nejvýše za dva, bude al’Thor ve Věži pod dohledem a pod bezpečným vedením až do Tarmon Gai’donu, takže přestane ničit svět. Bylo šílenství nechat jakéhokoliv muže, který dokáže usměrňovat, volně pobíhat, ale hlavně muže, o němž proroctví říkala, že musí v Poslední bitvě čelit Temnému, Světlo dej, ať přijde až za mnoho let, i přes to počasí. Bude jí trvat mnoho let, než svět správně uspořádá, než odčiní, co napáchal al’Thor.

Škody, které spáchal, samozřejmě nebyly nic ve srovnání s tím, co by ještě mohl provést, kdyby byl volný. Nemluvě o možnosti, že by se mohl nechat zabít dřív, než bude potřeba. No, ten obtížný mladík bude zabalený do plínek a v bezpečí jako nemluvně v matčině náručí až do chvíle, kdy ho bude nutné dovést do Shayol Ghulu. Pak, jestli přežije...

Elaida našpulila rty. Dračí proroctví zřejmě říkala, že nepřežije, což by bylo nepopiratelně to nejlepší.

„Matko?“ Elaida málem nadskočila, když Alviarin promluvila. Vstoupit bez zaklepání! „Mám zprávu od adžah, matko.“ Štíhlá, s chladnou tváří, Alviarin nosila bílou štólu kronikářky, ladící s jejími šaty, aby ukázala, že byla pozvednuta z bílého adžah, ale od ní oslovení „matko“ znělo méně jako uctivý titul a víc jako oslovení sobě rovné.

Alviarinina přítomnost stačila, aby narušila Elaidinu dobrou náladu. Že kronikářka pocházela z bílého a ne z červeného adžah, vždycky působilo jako hořká připomínka její slabosti ve chvíli, kdy byla pozvednuta. Některé připomínky byly odstraněny, pravda, ale ne všechny. Zatím ne. Už ji nebavilo litovat, že má mimo Andor tak málo osobních špehů. A že její a Alviarinina předchůdkyně unikly – někdo jim pomohl uniknout, musely mít pomoc! – unikly dřív, než z nich bylo možné vypáčit klíče k amyrlinině rozsáhlé síti zvědů.

Elaida chtěla tuto síť, jež byla právem její. Podle tradice adžah posílaly kronikářce ty ždibíčky od svých špehů, o něž byly ochotné se s amyrlin podělit, ale Elaida byla přesvědčená, že si ta ženská nechává pro sebe něco i z toho ubohého čůrku. Přesto nemohla požádat adžah o informace přímo. Už tak bylo dost zlé, že je slabá, natož aby chodila žebrat do světa. Tedy do Věže, což však bylo ze světa skoro to jediné, na čem doopravdy záleželo.

Elaida si udržela stejně chladnou tvář, jako měla druhá žena, a její přítomnost vzala na vědomí jenom lehkou úklonou, zatímco předstírala, že zkoumá papíry z lakované skříňky. Pomalu obracela jeden list po druhém a pomalu je vracela do kazety. Aniž by vnímala jediné slovo. Nechat Alviarin čekat bylo trpké, protože to bylo malicherné, a jediné způsoby, jimiž mohla udeřit na ženu, která měla být její služebnicí, byly malicherné.

Amyrlin mohla vydat jakýkoliv výnos, jenž se jí zamanul, její slovo bylo zákonem a neodvolatelné. Přesto, z praktických důvodů, bez podpory věžové sněmovny byly mnohé výnosy jen vyplýtvaným papírem a inkoustem. Žádná sestra by si nedovolila amyrlin neuposlechnout, alespoň ne otevřeně, jenomže mnoho výnosů vyžadovalo přikázat stovky dalších věcí, aby byly splněny. I v nejlepších dobách to mohlo být vykonáno pomalu, občas tak pomalu, že úkol nakonec splněn nebyl, a teď rozhodně nebyly dobré časy.

Alviarin tam stála, chladná jako zamrzlé jezírko. Elaida zavřela altarskou kazetu a nechala si jen kousek papíru ohlašujícího jisté vítězství. Nevědomky ho hladila jako talisman. „Už se Teslyn nebo Joline konečně rozhodly poslat víc než zprávu o bezpečném příjezdu?“

Tohle mělo Alviarin připomenout, že se vůbec nikdo nemůže cítit v bezpečí. Nikomu nezáleželo na tom, co se děje v Ebú Daru, a Elaidě nejméně ze všech. Hlavní město Altary mohlo spadnout do moře, a nebýt kupců, zbytek Altary by si toho ani nevšiml. Ale Teslyn seděla ve sněmovně skoro patnáct let, než jí Elaida nařídila, aby se vzdala svého křesla. Když mohla Elaida poslat přísedící – červenou přísedící – která ji podporovala při cestě na amyrlinin stolec, jako velvyslankyni k nějakému mušinci pokrytému trůnu, aniž kdo věděl jistě proč, jen o tom kolovalo sto různých řečí, tak mohla svrhnout kohokoliv. Joline byla něco jiného. Seděla ve sněmovně za zelené jenom několik týdnů a všechny si byly jisté, že ji zelené vybraly jen proto, aby ukázaly, že se nenechají zastrašit novou amyrlin, která sestru nechala konat tak strašné pokání. Takovou urážku samozřejmě nemohla Elaida nechat jen tak projít, a taky nenechala. To taky každá věděla.

Mělo to připomenout Alviarin, že i ona je zranitelná, ale štíhlá žena se jen usmívala tím svým chladným úsměvem. Dokud zůstane sněmovna taková, jaká byla, tak Alviarin byla nezranitelná. Probrala se papíry, jež držela v ruce, a jeden vytáhla. „Od Teslyn ani od Joline ani slovo, matko, ne, ačkoliv zprávy, které jsi zatím dostala od trůnů...“ Její úsměv se prohloubil, nyní nebezpečně připomínal pobavení. „Každý vládce chce vyzkoušet křídla, aby se přesvědčil, jestli jsi tak silná jako... jako tvoje předchůdkyně.“ Dokonce i Alviarin měla dost zdravého rozumu, aby v její přítomnosti jméno té ženské Sanche nevyslovovala. Byla to však pravda, každý král i královna, dokonce i pouzí šlechtici, zřejmě zkoušeli hranice její moci. Musí udělat pár odstrašujících příkladů.

Alviarin mrkla na papír a pokračovala. „Nicméně došla zpráva z Ebú Daru. Přes šedé.“ Zdůraznila to, aby zarazila třísku hlouběji? „Zdá se, že tam jsou Elain z Trakandů a Nyneiva z al’Mearů. Vydávají se za hotové sestry, s požehnáním vzbouřeneckého... poselstva... ke královně Tylin. Jsou tam ještě dvě další, neidentifikované, které by mohly dělat totéž. Seznam vzbouřenkyň není hotový. Nebo to mohou být jen společnice. Šedé si nejsou jisté.“

„Co by, pod Světlem, dělaly v Ebú Daru?“ utrousila Elaida přezíravě. Teslyn by rozhodně poslala zprávu o tomhle. „Šedé teď musejí předávat drby. Tarnina zpráva říkala, že jsou se vzbouřenkyněmi v Salidaru.“ Tarna Feir hlásila, že je tam i Siuan Sanche. A Logain Ablar, šířící ty ohavné lži, k nimž se žádná červená sestra nesnížila natolik, aby je uznala za hodny pozornosti, natož popřela. V té ohavnosti měla určitě prsty ta ženská Sanche, nebo zítra vyjde slunce na západě. Proč se nemohla prostě někam odplazit a umřít, slušně mimo dohled, jako ostatní utišené ženy?

Dalo to značnou námahu, nenadechnout se zhluboka. Logaina mohou v tichosti oběsit, jakmile to vyřídí se vzbouřenkyněmi. Většina světa si stejně myslela, že už je dávno mrtvý. Ta špinavá pomluva, že ho červené adžah nastrčilo jako falešného Draka, umře s ním. Až to bude vyřízeno se vzbouřenkyněmi, bude jí ta ženská Sanche moci předat klíče k amyrlininým špehům. A jména zrádců, kteří jí pomohli uniknout. Bylo by bláhové doufat, že mezi nimi bude i Alviarinino jméno. „Neumím si představit, jak ta al’Mearovic holka pobíhá po Ebú Daru a tvrdí, že je Aes Sedai, natož Elain, ty ano?“

„Nařídila jsi najít Elain, matko. Říkala jsi, že je to stejně důležité jako nasadit obojek al’Thorovi. Když byla mezi třemi stovkami vzbouřenkyň v Salidaru, nedalo se nic dělat, ale v Tarasinském paláci nebude tak dobře chráněná.“

„Nemám čas na drby a klevety.“ Elaida každé slovo vyrážela s opovržením. Věděla Alviarin víc, než by měla, když se zmínila o al’Thorovi a obojku? „Radím ti, aby sis přečetla Tarninu zprávu znovu a pak se sama sebe zeptala, jestli by dokonce i vzbouřenkyně dovolily přijaté předstírat, že má právo na šátek.“

Alviarin čekala s okatou trpělivostí, až Elaida domluví, pak si znovu prohlédla svazek papírů a vytáhla další. „Špeh šedých poslal obrázky,“ pravila přívětivě a podala jí stránky. „Není žádný umělec, avšak Elain a Nyneiva se poznat dají.“ Po chvíli, když si Elaida kresby nevzala, je vrátila mezi ostatní papíry.

Elaida cítila, jak jí do tváří stoupá červeň hněvu a rozpaků. Alviarin ji po téhle stezce vedla schválně, když jí obrázky neukázala hned na začátku. Nechala to být – cokoliv jiného by bylo ještě trapnější – ale hlas jí zchladl. „Chci, aby je chytily a přivedly ke mně.“

To, že Alviarin nedala najevo nejmenší zvědavost, přimělo Elaidu znovu se zamyslet nad tím, kolik toho asi ta ženská ví, co by vědět neměla. Ta al’Mearovic holka by mohla být pákou na al’Thora, jelikož oba pocházeli ze stejné vesnice. Všechny sestry to věděly, stejně jako věděly, že Elain je dědička Andoru a že její matka je mrtvá. Nejasné řeči spojující Morgasu s bělokabátníky byly taky holý nesmysl, protože ona by se na děti Světla s prosbou o pomoc nikdy neobrátila. Byla mrtvá, nezanechala po sobě dokonce ani mrtvolu, a Elain se stane královnou. Pokud se ji podaří vyrvat vzbouřenkyním, než andorské rody dosadí na Lví trůn místo ní Dyelin. Nebylo příliš známo, proč má Elain větší nárok na trůn než kterákoliv jiná šlechtična. Tedy samozřejmě kromě toho, že se jednoho dne stane Aes Sedai.

Elaida měla občas dar věštění, nadání, které do jejího příchodu mnozí považovali za ztracené, a kdysi dávno věštila, že královský rod Andoru drží klíč k vítězství v Poslední bitvě. Uběhlo pětadvacet let, i víc, a jakmile začalo být jasné, že v boji o nástupnictví získá trůn Morgasa z Trakandů, Elaida se upjala na dívku, jíž tehdy byla. Elaida nevěděla, proč je Elain tak důležitá, ale věštění nikdy nelhalo. Občas své nadání téměř nenáviděla. Nesnášela věci, které nemohla ovládat.

„Chci je všechny čtyři, Alviarin.“ Druhé dvě ženy nebyly určitě důležité, ale ona nehodlala nic riskovat. „Okamžitě pošli Teslyn můj příkaz. Řekni jí – a Joline – že jestli od nynějška nezačnou posílat pravidelně hlášení, budou si přát, aby se nikdy nenarodily. Přilož k tomu hlášení od té ženské Macurové.“ Při posledních slovech zkřivila rty.

Z toho jména i Alviarin neklidně přešlápla – a nebylo divu. Ohavný lektvar Rondy Macurové byl něco, co by zneklidnilo každou sestru. Ločidlo nebylo jedovaté – alespoň se žena probudila, když vypila dost, aby předtím usnula – ale čaj, otupující schopnost ženy usměrňovat, jako by byl namířen přímo proti Aes Sedai. Škoda že tuto informaci nedostala Galina, než odjela. Kdyby ločidlo zabíralo na muže tak, jako zřejmě zabíralo na ženy, byl by její úkol znatelně snazší.

Alviarin se však vzápětí uklidnila, byla to jen chvilička, a už se zase ovládala, nepoddajná jako ledová stěna. „Jak si přeješ, matko. Jsem si jistá, že okamžitě uposlechnou, jak by, samozřejmě, měly.“

Elaida náhle pocítila podráždění, jako oheň, jenž zachvátí suchou trávu. Měla v rukou osud světa a pod nohama se jí pořád zvedaly malicherné kameny, o něž zakopávala. Dost špatné bylo, že musela zvládnout vzbouřenkyně a odbojné vládce, ale příliš mnoho sester jí za zády pořád ještě dumalo a bručelo, což byla orná půda, kterou by mohla zorat jiná žena. Pod palcem měla pevně jen šest přísedících a tušila, že přinejmenším stejně tolik pozorně naslouchá Alviarin, než volí. Ve sněmovně rozhodně neprošlo nic důležitého, pokud s tím Alviarin nesouhlasila. Nebylo to otevřené, rozhodně nic jasně neukazovalo na to, že Alviarin má větší vliv či moc, než by měla kronikářka mít, ale kdyby se jí Alviarin postavila... Alespoň nezašly tak daleko, aby odmítly něco, co jim poslala Elaida. Prostě se couraly a příliš často nechaly to, co chtěla, chátrat na podlaze. Musela mít radost z ubohoučkých drobností. Některé amyrlin byly jen loutkami, jakmile si sněmovna zvykla odmítat všechno, co navrhly.

Zaťala pěsti a kousíček papíru zašustil.

Býk dostal kroužek do nosu.

Alviarin vypadala klidně jako mramorová socha, avšak Elaidě už na tom nezáleželo. Ovčák byl na cestě k ní. Vzbouřenkyně budou rozdrceny a sněmovna zastrašena, Alviarin přinutí pokleknout a každého jankovitého vladaře přivede k poslušnosti, od Tenobie Saldejské, jež se začala skrývat, aby se vyhnula její vyslankyni, po Mattina Stepaneose z Illianu, který se to snažil hrát na všechny strany zároveň, a pokud věděla, snažil se souhlasit s ní i s bělokabátníky a s al’Thorem. Elain bude dosazena na trůn v Caemlynu bez toho, aby se jí do cesty pletl bratříček, a s vědomím, kdo ji na trůn posadil. Nějaký čas ve Věži a ta holka bude v Elaidiných rukou tvárná jako mokrý jíl.

„Chci vykořenit ty muže, Alviarin.“ Nebylo třeba dodávat, co tím myslela. Polovina Věže nedokázala mluvit o ničem jiném než o těch mužích v jejich Černé věži a druhá polovina si o nich šeptala za rohem.

„Jsou zde znepokojivé zprávy, matko.“ Alviarin si znovu prohlédla listiny, ale Elaida si myslela, že to dělá jen proto, aby měla co dělat. Tentokrát už žádné papíry nevytáhla, a i když ji nic na dlouho nevyvedlo z klidu, aspoň tahle odporná kupa hnoje kousek od Caemlynu to musela dokázat.

„Další klepy? Ty snad věříš příběhům, že do Caemlynu se v odpověď na tu nechutnou amnestii sbíhají tisíce mužů?“ Nebylo to zrovna to nejmenší, co al’Thor spáchal, avšak těžko to byl důvod k obavám. Jenom hromada špíny, kterou bylo nutné bezpečně uklidit, než bude Elain v Caemlynu korunována. „Ovšemže ne, matko, ale –“

„V čele bude Toveine. Tenhle úkol správně patří červeným.“ Toveine Gazal byla patnáct let pryč z Věže, dokud ji Elaida nepovolala zpátky. Druhé dvě červené přísedící, které zároveň s ní rezignovaly a „dobrovolně“ odešly na odpočinek, nyní byly pořád nervózní, ale na rozdíl od Lirene a Tsutamy, Toveine její osamělé vyhnanství jenom zatvrdilo. „Dostane s sebou padesát sester.“ V té Černé věži mohli být nejvýš tak dva tři muži, kteří skutečně dokážou usměrňovat, tím si byla Elaida zcela jistá. Padesát sester by je mělo snadno přemoci. A přesto tam možná budou další, s nimiž to bude zapotřebí vyřidit. Přisluhovači, markytánky, hlupáci plní marných nadějí a šílené ctižádosti. „A vezme si sto – ne, dvě stě – gardistů.“

„Je to opravdu moudré? Povídačky o tisících jsou jistě silně nadsazené, ale špeh zelených v Caemlynu tvrdí, že v téhle Černé věži je aspoň čtyři sta mužů. Chytrý chlapík. Zřejmě počítá vozy se zásobami, vyjíždějící z města. A jistě jsi slyšela, že je s nimi Mazrim Taim.“

Elaidě dalo spoustu práce udržet vyrovnanou tvář, a jen tak tak uspěla. Zakázala vyslovovat Taimovo jméno a bylo hořké, že se neodvážila – neodvážila! – Alviarin potrestat. Ta ženská se jí dívala zpříma do očí. To, že tentokrát nedodala ani formální „matko", neprošlo bez povšimnutí. A ta troufalost ptát se, jsou-li její činy moudré! Ona je amyrlin! Ne první mezi sobě rovnými, ale amyrlin!

Otevřela největší lakovanou kazetu a objevily se miniatury z vyřezávané slonoviny, položené na šedém sametu. Elaidu dost často uklidnilo, když se sbírky jen dotkla, spíš ale, stejně jako pletení, které měla ráda, každého, koho přijala, odkázalo na jeho místo, když zdánlivě věnovala větší pozornost miniaturám než tomu, co dotyčný vykládal. Přejela prstem překrásnou kočku, štíhlou a plavnou, a pak ženu ve složitém rouše s podivným zvířátkem, výplodem řezbářovy fantazie, připomínajícím člověka porostlého srstí, dřepícím na jejím rameni, a po chvíli si vybrala prohnutou rybu, tak jemně vyřezávanou, že přes věkem zažloutlou slonovinu vypadala skoro jako skutečná.

„Čtyři sta lumpů, Alviarin.“ Už se cítila klidnější, neboť Alviarin stiskla rty. Jenom maličko, ale Elaida vychutnávala každičkou prasklinu v její fasádě. „Pokud jich je tolik. Jenom hlupák by věřil, že usměrňovat dokáže víc než jeden dva. Nejvíc! Za deset let jsme našly jenom šest mužů s touto schopností. Za posledních dvacet let jen čtyřiadvacet. A víš, jak jsme pátraly. Ohledně Taima...“ To jméno ji pálilo na jazyku. Jediný falešný Drak, který kdy unikl zkrocení, jakmile se jednou ocitl v rukou Aes Sedai. Tohle nechtěla mít zanesené v Kronikách o svém panování, rozhodně ne, dokud se nerozhodne, jak by se měla celá záležitost zaznamenat. V současné době se Kroniky nezmiňovaly o ničem po jeho chycení.

Palcem hladila rybí šupiny. „Je mrtvý, Alviarin, jinak bychom o něm už dávno slyšely. A neslouží al’Thorovi. Umíš si představit, jak poté, co tvrdil, že je Drak Znovuzrozený, jde Draku Znovuzrozenému sloužit? Umíš si představit, že by mohl být v Caemlynu, aniž by se ho Davram Bashere aspoň nepokusil zabít?“ Palcem přejela slonovinovou rybu rychleji, když si připomněla, že saldejský vrchní maršál je v Caemlynu a přijímá rozkazy od al’Thora. Co to ta Tenobie plánuje? Elaida si však všechno tohle nechávala pro sebe a předváděla tvář klidnou jako její řezby.

„Dvacet čtyři je nebezpečné číslo, když se vysloví nahlas,“ poznamenala Alviarin hrozivě tichým hlasem, „stejně nebezpečné jako dva tisíce. V Kronikách je záznam jen o šestnácti. To poslední, co teď potřebujeme, je, aby se ty roky znovu vynořily. Nebo aby se sestry, které vědí jen to, co se jim řeklo, dozvěděly pravdu. Dokonce i ty, které jsi přivedla zpátky, mlčí.“

Elaida se zatvářila přihlouple. Pokud věděla, Alviarin zjistila o těch letech pravdu, teprve když byla povýšena na kronikářku, ale Elaida měla osobnější vědomosti. Ne že by o tom mohla Alviarin něco vědět. Aspoň ne s jistotou. „Dcero, ať už vyjde najevo cokoliv, já nemám strach. Kdo by trestal mě a za jaký zločin?“ Tím se obratně vyhnula pravdě, ale na druhou ženu to zřejmě žádný dojem neudělalo.

„V Kronikách jsou záznamy o nejedné amyrlin, která byla veřejně potrestána za něco, co bylo obvykle dost nejasné, ale na mě to vždycky dělalo dojem, že záznam je takový, jak by ho mohla amyrlin nechat zapsat, kdyby neměla jinou možnost, než –“

Elaida praštila dlaní do stolu. „Dost, dcero! Já jsem věžový zákon! To, co bylo skryto, zůstane skryto, ze stejného důvodu, proč to bylo skryto po dvacet let – pro dobro Bílé věže.“ Teprve tehdy ji zabolela dlaň. Zvedla ruku a uviděla rybku zlomenou vedví. Jak stará byla? Pět set let? Tisíc? Měla co dělat, aby se netřásla vzteky. V hlase se jí rozhodně ozýval. „Toveine povede padesát sester a dvě stě věžových gardistů do Černé věže, kde zkrotí každého muže, který dokáže usměrňovat, a oběsí ho, spolu s tolika dalšími, kolik jich chytí živých.“ Alviarin ani nemrkla nad porušením věžového zákona. Elaida říkala pravdu tak, jak ji chtěla mít. Nyní, i kdykoliv jindy, byla věžovým zákonem. „A vlastně mrtvé ať oběsí taky. Ať každý muž, který jen pomyslí na to, že se dotkne pravého zdroje, ví, co ho čeká. Ať se za mnou Toveine zastaví. Chci slyšet její plán.“

„Stane se, jak přikazuješ, matko.“ Kronikářčina odpověď byla chladná a bezvýrazná jako její tvář. „Ačkoliv bys to možná mohla zvážit, než pošleš tolik sester z Věže. Vzbouřenkyním očividně připadala tvá nabídka nedostatečná. Už nejsou v Salidaru. Jsou na pochodu. Hlášení přišlo z Altary, ale teď už musejí být v Murandy. A zvolily si svoji amyrlin.“ Prohlédla vrchní papír ve svazku, jako by pátrala po jméně. „Egwain z al’Vereů, zdá se.“

To, že si Alviarin nechala tu nejdůležitější zprávu až na teď, mělo Elaidu přimět, aby vybuchla vzteky. Ona místo toho zvrátila hlavu dozadu a rozesmála se. Jenom to, že se zuby nehty držela důstojnosti, jí zabránilo dupat nohama. Když uviděla překvapení na Alviarinině tváři, chechtala se ještě víc, až si musela otírat oči.

„Ty to nevidíš,“ řekla, když mezi záchvaty veselí dokázala promluvit. „Ještě že jsi kronikářka, Alviarin, a ne přísedící. Ve sněmovně, jak jsi slepá, by tě ostatní do měsíce držely zavřenou a ven by tě pouštěly, jen kdyby potřebovaly tvůj hlas.“

„Vidím dost, matko.“ Alviarin mluvila bez důrazu. Pokud něco, tak by měl její tón pokrýt stěny námrazou. „Vidím tři sta vzbouřených Aes Sedai, pochodujících na Tar Valon s vojskem pod velením Garetha Brynea, uznávaného skvělého velitele. Když vynecháme ty směšnější zprávy, mohlo by vojsko čítat přes dvacet tisíc mužů, a když je vede Bryne, získají další v každé vesnici a městečku, kterým projdou. Samozřejmě neříkám, že mají šanci dobýt město, ale rozhodně to není nic k smíchu. První kapitán Chubal by měl dostat rozkaz, aby do věžové gardy naverboval další muže.“

Elaida se kysele podívala na zlomenou rybku, pak vstala, došla k nejbližšímu oknu a zastavila se zády k Alviarin. Rozestavěný palác odebral hořkou pachuť, kterou cítila v ústech, ten a kousek papíru, jejž stále mačkala v pěsti.

Usmála se na svůj budoucí palác. „Tři sta vzbouřenkyň, ano, ale měla by sis znovu přečíst Tarnin výčet. Přinejmenším stovka je už nyní na pokraji zhroucení.“ Tarně do jisté míry věřila, byla červená, neměla v hlavě místo na žádné hlouposti, a Tarna tvrdila, že vzbouřenkyně se už pomalu lekají i stínů. Zoufalé ovce kradmo hledají ovčáka, psala. Byla sice divoženka, nicméně podměrně rozumná. Tarna by se měla brzy vrátit a podat plné hlášení. Ne že by bylo potřeba. Elaidiny plány se už mezi vzbouřenkyněmi plnily. Bylo to však její tajemství.

„Tarna si vždycky byla jistá, že dokáže lidi přinutit, aby udělali něco, o čem bylo jasné, že to nezvládnou.“ Byl v tom důraz, významný tón? Elaida se rozhodla, že si toho nebude všímat. Musela u Alviarin přejít hodně věcí, ale její den přijde. Brzy.

„Ohledně jejich vojska, dcero, psala, že jsou to dva, nejvýš tři tisíce mužů. Kdyby měly víc, určitě by zařídily, aby je viděla, aby nás zastrašily.“ Podle Elaidina názoru špehové vždycky přeháněli, aby jejich informace vypadaly cennější. Plně se dalo věřit pouze sestrám. Aspoň červeným sestrám. Některým z nich. „Mně by ale bylo lhostejné, i kdyby jich měly dvacet tisíc nebo padesát nebo sto. Uhádneš proč?“ Když se otočila, Alviarinina tvář byla klid a vyrovnanost sama, maska přes slepou nevědomost. „Zřejmě jsi dobře obeznámená s věžovým zákonem. Jaký trest čeká vzbouřenkyně?“

„Vůdkyně,“ řekla Alviarin pomalu, „utišení.“ Lehce se zamračila a suknice se jí zhouply, jak přešlápla. Dobrá. Tohle věděla dokonce i přijatá a Alviarin nechápala, proč se Elaida ptá. „Pro většinu ostatních taky.“

„Možná.“ Vůdkyně by tomu mohly uniknout, většina z nich, pokud se slušně podvolí. Nejmenší zákonný trest byl mrskání březovou metlou ve velkém sále před shromážděnými sestrami, následoval potom rok a den veřejného pokání. Přesto se nikde neříkalo, že je třeba pokání odsloužit celé naráz. Měsíc tady, měsíc támhle, a odteď budou pykat za své zločiny deset let, jako stálá připomínka, co vzejde z toho, když se jí někdo postaví. Některé budou samozřejmě utišeny – Sheriam a pár významnějších takzvaných přísedících – ale jenom tolik, aby se ostatní bály ještě jednou špatně šlápnout, ne však tolik, aby to oslabilo Věž. Bílá věž musela být celá a musela být silná. Silná a pevně v jejích rukou.

„Pouze jediný zločin mezi těmi, které spáchaly, vyžaduje utišení.“ Alviarin otevřela ústa. Za pradávna došlo ke vzpourám, pohřbeným tak hluboko, že o nich vědělo jen pár sester. Kroniky byly němé, k seznamu utišených a popravených měla přístup pouze amyrlin, kronikářka a přísedící, kromě několika knihovnic, které je uchovávaly. Elaida Alviarin nedala možnost promluvit. „Každá žena, která si falešně přivlastní titul amyrlin, musí být hned utišena. Kdyby si myslely, že mají nějakou naději na úspěch, byla by jejich amyrlin Sheriam nebo Lelaine nebo Carlinya nebo některá z ostatních.“ Tarna hlásila, že z odpočinku se vrátila Romanda Cassin. Romanda by určitě popadla štólu oběma rukama, kdyby viděla aspoň desetinu naděje na úspěch. „Místo toho vytáhnou přijatou!“

Elaida potřásala hlavou v rozčileném pobavení. Mohla ocitovat každé slovo zákona určujícího, jak je žena vybrána pro roli amyrlin – koneckonců ho sama dobře využila – a ani jednou se tam nemluvilo o tom, že by žena musela být hotová sestra. Očividné musela být, takže sestry, které formovaly zákon, to nikdy nezapsaly, a vzbouřenkyně se protáhly tou štěrbinou. „Vědí, že jejich věc je beznadějná, Alviarin. Hodlají se naparovat a holedbat, pokusí se vyzískat nějakou ochranu před trestem pro sebe a pak holku vydají jako oběť.“ Což byla škoda. Ta al’Vereovic holka mohla být pákou na al’Thora, a kdyby dosáhla plné síly v jediné síle, byla by jednou z nejsilnějších za posledních tisíc i více roků. Opravdová škoda.

„Gareth Bryne a vojsko mi rozhodně nepřipadají jako holedbání se. Jejich vojsko dorazí k Tar Valonu nejdřív za pět šest měsíců. Za tu dobu by první kapitán Chubain mohl zvýšit počet gard –“

„Jejich vojsko,“ ohrnula pysk Elaida. Alviarin byla tak hloupá. Přes všechen svůj chladný vzhled byla králík. Příště ze sebe bude chrlit nesmysly, co vykládala ta ženská Sanche, že prý jsou Zaprodanci volní. To tajemství samozřejmě neznala, ale přesto... „Sedláci s píkami, řezníci s luky a krejčí na koních! A na každém kroku té cesty budou přemýšlet o Zářících hradbách, které zadržely i Artuše Jestřábí křídlo.“ Ne, ne králík. Lasička. Přesto, dřív nebo později, z ní bude lasiččí kožešinka na Elaidině plášti. Světlo dej, ať je to dřív. „Na každém kroku ztratí muže, jestli ne deset. Nebylo by překvapením, kdyby se naše vzbouřenkyně objevily jenom se svými strážci.“ Příliš mnoho lidí vědělo o rozkolu ve Věži. Jakmile však bude vzbouření potlačeno, bude samozřejmě možné zařídit, aby to vypadalo jako taktický manévr, snad součást plánu, jak ovládnout mladého al’Thora. Práce na dlouhá léta a pokolení, než vzpomínka vybledne. Každá vzbouřenkyně za to zaplatí na kolenou.

Elaida zaťala pěst, jako by už držela vzbouřenkyně pod krkem. Nebo Alviarin. „Hodlám je zlomit, dcero. Puknou jako shnilý meloun.“ Tak bude její tajemství v bezpečí, bez ohledu na to, kolik sedláků a krejčích se na urozeného pána Brynea pověsí, ale ať si ta ženská myslí, co chce. Náhle se jí zmocnilo věštění, s jistotou poznala věci, které by nemohla vidět lépe, ani kdyby je rozložili přímo před ni. Díky té jistotě by byla ochotná dobrovolně udělat krok přes okraj útesu. „Bílá věž bude opět celá, až na pozůstatky, vyvržené a opovrhované, bude celá a silnější než dřív. Rand al’Thor bude čelit amyrlin a pozná její hněv. Černá věž se rozdělí v ohni a krvi a po jejím pozemku budou kráčet sestry. Tak věštím."

Jako obvykle se po věštění třásla a lapala po dechu. Přinutila se zůstat stát vzpřímeně a dýchat pomalu. Nikdy nedovolila, aby u ní někdo viděl slabost. Ale Alviarin... Oči měla vyvalené a otevřenou pusu, jako by zapomněla, co chtěla říci. Ze svazku v rukou jí vyklouzl list papíru a málem spadl na zem, než ho zachytila. Tím se vzpamatovala. Bleskově nasadila vyrovnanou masku, naprosto dokonalý obrázek aessedaiovského klidu, ale rozhodně byla otřesená. Á, dobře. Ať si přežvýká jistotu Elaidina vítězství. Přežvýká a vyláme si na ní zuby.

Elaida se zhluboka nadechla a opět usedla za psací stůl. Zlomenou slonovinovou rybku položila na bok, kde se na ni nemusela dívat. Byl čas prozkoumat své vítězství. „Dneska je zapotřebí udělat jistou práci, dcero. První zpráva půjde k urozené paní Caraline z Damodredů...“

Elaida spřádala své plány, rozšířila je o to, co věděla Alviarin, odhalila jí některé, jež dosud neznala, protože nakonec amyrlin musela pracovat přes svou kronikářku, ať už tu ženu nenáviděla sebevíc. Těšilo ji, když pozorovala Alviarininy oči, viděla, jak se diví, co všechno ještě asi neví. Zatímco však Elaida vydávala rozkazy a dělila a rozdávala svět mezi Arythským oceánem a Páteří světa, v duchu se veselila představou mladého al’Thora na cestě k ní, v kleci jako medvěd, aby ho naučila tancovat před ní při večeři.

Kroniky jen těžko zaznamenají roky Poslední bitvy bez zmínky o Draku Znovuzrozeném, avšak ona věděla, že jedno jméno bude zapsáno písmeny většími než všechna ostatní. Elaida do Avriny a’Roihan, nejmladší dcera bezvýznamného rodu ze severního Murandy, vejde do dějin jako největší a nejmocnější amyrlin všech dob. Nejmocnější žena v dějinách světa. Žena, která zachránila lidstvo.

Aielové stojící v hlubokém úvalu mezi nízkými, hnědou trávou pokrytými kopci vypadali jako vyřezané figurky, nevšímali si vln prachu, které zvedal nárazový vítr. Že touhle roční dobou měla zemi pokrývat silná vrstva sněhu jim starosti nedělalo. Žádný z nich sníh v životě neviděl a tohle vedro jako v peci, i když slunci ještě chyběl kus cesty do nadhlavníku, se zdaleka nevyrovnalo tomu, jaké panovalo v zemi, odkud pocházeli. Veškerou pozornost soustředili na jižní návrší, čekali na znamení, které ohlásí příchod osudu Shaido Aielů.

Navenek Sevanna vypadala jako ostatní, ačkoliv ji označoval kruh Děv, klidně dřepících na patách, jimž již zakrývaly oči tmavé závoje. Ona také čekala, a netrpělivěji, než dávala najevo, ale ne na úkor všeho ostatního. Jedním důvodem bylo, že velela a ostatní poslouchali. Druhým bylo to, že viděla, co se stane, když člověk dovolí, aby mu přežité zvyky a zatuchlá tradice svázaly ruce.

Docela nenápadně mrkla zelenýma očima doleva, kde stálo dvanáct mužů a jedna žena, všichni s hovězinou potaženými puklíři a třemi čtyřmi krátkými oštěpy, odění v šedohnědých cadin’sorech, jež splývaly se zdejší krajinou stejně dobře jako s Trojí zemí. Efalin, s krátkými prošedivělými vlasy zakrytými šufou, ovinutou kolem hlavy, občas pohlédla Sevanniným směrem. Pokud se o nějaké Děvě oštěpu dalo říci, že je znepokojená, tak to byla Efalin. Některé shaidské Děvy odešly na jih a připojily se k těm hlupačkám, co obskakovaly Randa al’Thora, a Sevanna nepochybovala, že o tom ostatní mluvily. Efalin musela zvažovat, jestli to dostatečně vyrovná tím, když poskytne Sevanně doprovod Děv, jako by sama kdysi byla Far Dareis Mai. Přinejmenším Efalin nepochybovala, kde leží skutečná moc.

Jako Efalin, také muži, vedoucí shaidská válečná společenstva, střídavě sledovali návrší a sebe navzájem. Zvlášť hranatý Maerik, jenž byl Seia Doon, a Bendhuin se zjizveným obličejem z Far Aldazar Din. Po dnešku už Shaidům nic nezabrání poslat muže do Rhuideanu, aby byl, pokud přežije, označen za kmenového náčelníka. Dokud k tomu nedojde, mluvila Sevanna jako náčelník kmene, neboť byla vdovou po posledním náčelníkovi. Posledních dvou náčelnících. A ať se ti, kteří remcali, že nosí smůlu, udáví.

Zlaté a slonovinové náramky tiše zachřestily, když si narovnala tmavou loktuši přes ramena a upravila náhrdelníky. Většina z nich byla taky ze zlata a slonoviny, ale jeden tvořila masa perel a rubínů, kdysi patříval jakési mokřinské šlechtičně – ta ženská nyní nosila bílou, tahala náklady a běhala spolu s ostatními gai’šainy v horách nazývaných Rodovrahova Dýka – s rubínem o velikosti menšího slepičího vejce, který jí spočíval mezi prsy. Mokřiňané měli hodně vysokou cenu. Velký smaragd na jejím prstě chytil sluneční světlo a zaplál zeleným ohněm. Kroužky na prstech byly jedním z mokřinských zvyků, který stál za převzetí, bez ohledu na to, kolik pohledů si tím vysloužila. Bude jich mít víc, pokud se budou nádherou rovnat tomuto.

Většina mužů si myslela, že Maerik a Bendhuin budou prvními, kdo získá od moudrých povolení zkusit Rhuidean. Pouze Efalin z celé skupinky měla podezření, že to nebude ani jeden z nich, a to bylo jenom podezření. Byla taky dost prohnaná, aby se se svým podezřením potají svěřila Sevanně a nikomu jinému. Tihle dva nedokázali přijmout představu, že je třeba zbavit se starého, a pravdou bylo, že i když se Sevanna nemohla dočkat, až se oděje novým, věděla také, že je k tomu musí dovést jen pozvolna. Hodně starých způsobů se již změnilo od chvíle, kdy Shaidové překročili Dračí stěnu do mokřin – ve srovnání s Trojí zemí stále dost mokrých – ale ještě se toho změní víc. Jakmile bude mít Randa al’Thora v rukou, jakmile se provdá za Car’a’carna, náčelníka náčelníků všech Aielů – ten nesmysl s Drakem Znovuzrozeným byl jenom mokřinská hloupost – přijde nový způsob, jak jmenovat náčelníky kmene, a klanu rovněž. Třeba dokonce i hlavy válečných společenstev. Rand al’Thor je bude jmenovat. Samozřejmě ukáže, kam mu ona řekne. A to bude teprve začátek. Mokřinská představa předávání hodnosti dětem a jejich dětem, například.

Vítr na chvíli zesílil, vál od jihu. Zakryje zvuk mokřinských koní a vozů.

Znovu si posunula loktuši a potlačila škleb. Za žádnou cenu nesmí vypadat nervózní. Pohled doprava utišil její obavy, ještě než začaly. Tam se sešlo přes dvě stě shaidských moudrých a obvykle ji alespoň některé pozorovaly jako supi, dnes však všechny upíraly oči na návrší. Nejedna si neklidně upravovala loktuši a uhlazovala bachraté suknice. Sevanna zkřivila ret. Některým se po tvářích řinul pot. Pot! Kde je jejich čest, že každému předvádějí svou nervozitu?

Všichni přešlápli, když se nad nimi objevil jeden mladý Sovin Nai a cestou dolů si sundával závoj. Přišel přímo za ní, jak bylo správné, ale k jejímu podráždění zvedl hlas, aby ho každý slyšel. „Jeden z jejich předsunutých zvědů unikl. Byl zraněný, ale pořád na koni.“

Vůdcové společenstev se pohnuli, ještě než domluvil. Tohle nepůjde. Ve skutečném boji budou velet – Sevanna v celém svém životě neudělala víc, než že podržela oštěp – ale ani na chvíli jim nedovolí zapomenout, kdo je. „Vrhněte proti nim všechny oštěpy do posledního,“ nařídila hlasitě, „než se dokážou připravit.“ Jako jeden se k ní otočili.

„Všechny oštěpy?“ ujišťoval se Bendhuin nevěřícně. „Myslíš kromě hlídek –“

Zlobně se mračící Maerik promluvil zároveň. „Když nenecháme žádné zálohy, můžeme –“

Sevanna je oba uťala. „Všechny oštěpy! Tady tančíme s Aes Sedai. Musíme je okamžitě přemoct!“ Efalin a většina ostatních se zatím uklidnila, ale Bendhuin a Maerik se mračili, byli připravení se hádat. Hlupáci. Stáli proti několika tuctům Aes Sedai, několika stům mokřinských vojáků, a přesto s více než čtyřiceti tisíci algai’d’siswai, na kterých trvali, pořád chtěli hlídky a jejich oštěpy v záloze, jako by čelili jiným Aielům nebo mokřinskému vojsku. „Mluvím jako kmenový náčelník Shaidů.“ Nemělo být nutné, aby to zdůrazňovala, ale připomínka jim nemohla uškodit. „Je jich jen hrstka.“ Nyní každé slovo zatížila opovržením. „Můžeme je zničit, pokud se oštěpy pohnou rychle. Za východu slunce jste byli připravení pomstít Desain. Necítím teď strach? Strach z hrstky mokřiňanů? Copak Shaidy opustila čest?“

Z toho se jim obličeje změnily v kámen – jak ostatně zamýšlela. Dokonce i Efalininy oči vypadaly jako leštěné šedé drahokamy, když si halila tvář. Její prsty se pomalu pohnuly ve znakové řeči Děv, a když vůdcové společenstev odklusali nahoru, Děvy kolem Sevanny je následovaly. Tohle tedy nezamýšlela, ale aspoň byly oštěpy na cestě. Dokonce i ze dna úvalu viděla, jak ze zdánlivě holé země vyskakují postavy v cadin’sorech a dlouhými kroky, jimiž dokázaly předhonit i koně, míří k jihu. V té chvíli nebylo času nazbyt. Sevanna si řekla, že si s Efalin promluví později, a obrátila se k moudrým.

Byly vybrány z nejsilnějších shaidských moudrých, které ovládaly jedinou sílu, na každou Aes Sedai kolem Randa al’Thora jich bylo šest až sedm, přesto u nich Sevanna viděla pochyby. Snažily se je skrýt za kamennými tvářemi, nicméně tu byly, když moudré uhýbaly očima a olizovaly si rty. Dneska padly mnohé tradice, tradice staré a silné jako zákon. Moudré se neúčastní bitev. Moudré se drží stranou od Aes Sedai. Znaly staré příběhy, že Aielové byli posláni do Trojí země, protože Aes Sedai zklamali, a že budou zničeni, pokud je zklamou ještě jednou. Slyšely příběhy o tom, co Rand al’Thor vyhlásil přede všemi, že jako součást služby Aes Sedai se Aielové odpřisáhli násilí.

Kdysi si byla Sevanna jistá, že ty příběhy jsou lživé, ale v poslední době věřila, že je moudré považují za pravdivé. Žádná jí to samozřejmě neřekla do očí. Nezáleželo na tom. Ona sama nikdy nevykonala dvě cesty do Rhuideanu, jak se vyžadovalo od moudré, ale ostatní ji přijímaly, jakkoliv některé zdráhavě. Teď neměly jinou volbu nežli ji přijímat dál. Neužitečné tradice budou přeměněny na nové.

„Aes Sedai,“ řekla potichu. Ony se k ní naklonily za hromadného cinkání náramků a náhrdelníků, aby zachytily její tichá slova. „Drží Randa al’Thora, Car’a’carna. Musíme jim ho sebrat.“ Některé se zamračily. Většina si myslela, že chce Car’a’carna živého, aby pomstila smrt Couladina, svého druhého manžela. To chápaly, ale nepřišly sem kvůli tomu. „Aes Sedai,“ zasyčela Sevanna rozzlobeně. „My svůj slib dodrželi, ony svůj porušily. My nic neporušili, ale ony porušily všechno. Víte, jak byla zavražděna Desain.“ A ony to samozřejmě věděly. Oči, které se na Sevannu upíraly, náhle zbystřily. Zabít moudrou se rovnalo zabití těhotné ženy, dítěte či kováře. Některé pohledy byly velmi ostré. Pohledy Theravin, Rhialin a dalších. „Pokud dovolíme, aby to těm ženským prošlo, tak jsme my horší než zvířata, my nemáme žádnou čest. Já svou čest udržuju.“

S tím si důstojně zvedla suknice a s hlavou zdviženou, bez ohlížení, šplhala do kopce. Byla si jistá, že ji ostatní budou následovat. Therava, Norlea a Dailin na to dohlédnou, i Rhiale, Tion, Meira a ostatní, které ji před několika dny doprovázely, když se šla podívat, jak Randa al’Thora tlučou Aes Sedai a strkají ho zpdět do dřevěné bedny. Její připomínka platila těm třinácti víc než ostatním, a ony se neopováží ji zklamat. Pravda o tom, jak Desain zemřela, je k ní připoutala navěky.

Moudré, se suknicemi přehozenými přes ruku, aby měly volné nohy, neudržely krok s algai’d’siswai v cadin’sorech, i když běžely, co měly sil. Pět mil zvlněnou krajinou, nebyla to dlouhá cesta, a když překonaly hřeben, viděly, že tanec s oštěpy již začal. Jistým způsobem.

Tisíce algai’d’siswai utvořily obrovské šedohnědé jezero kolem kruhu mokřinských vozů, jenž samotný obkružoval malý háj, jakých bylo v této oblasti plno. Sevanna se rozzlobeně nadechla. Aes Sedai měly dokonce čas přivést dovnitř koně. Oštěpy obklíčily vozy, tlačily se na ně a sypaly na ně šípy, ale bojovníci vepředu jako by se tlačili proti neviditelné zdi. Šípy, které létaly vysoko, zprvu tuto hradbu překonávaly, ale pak začaly narážet na něco neviditelného a odrážely se zpět. Moudré začaly tiše mručet.

„Vidíte, co Aes Sedai dělají?“ optala se jich Sevanna, jako by také viděla, jak je jediná síla splétána. Chtěla se ofrňovat, Aes Sedai byly hlupačky, s těmi jejich vychvalovanými třemi přísahami. Až se konečně rozhodnou, že musejí použít jedinou sílu jako zbraň, místo aby jenom vytvářely bariéru, bude příliš pozdě. Tedy pokud ovšem moudré nebudou moc dlouho civět. Někde na těch vozech byl Rand al’Thor, možná stále stočený v bedně jako štůček hedvábí. Čeká, až ho ona vytáhne. Když ho dokážou udržet Aes Sedai, zvládne to i ona, s pomocí moudrých. „Theravo, vezmi teď svou polovičku na západ. Buď připravená udeřit, až to udělám já. Za Desain a toh, které nám Aes Sedai dluží. Donutíme je splnit toh, jako to ještě nikdy nikdo neudělal.“

Bylo dost hloupé chvástat se tím, že někoho donutí splnit závazek, který neuznával, přesto ostatní ženy začaly rozzlobeně mumlat a Sevanna slyšela zuřivé sliby, že Aes Sedai svému toh dostojí. Jenom ty, které na Sevannin rozkaz zabily Desain, mlčely. Therava lehce stiskla úzké rty, ale nakonec řekla: „Stane se, jak říkáš, Sevanno.“

Sevanna odvedla polovinu moudrých lehkým klusem na východní část bojiště, pokud se tomu tak dalo říkat. Chtěla zůstat na pahorku, odkud by měla dobrý výhled – tak by měl kmenový náčelník či válečný náčelník řídit tanec oštěpů – ale v téhle jediné věci nenašla podporu dokonce ani u Theravy a ostatních, jež se s ní dělily o tajemství Desaininy smrti. Moudré tvořily ostrý protiklad k algai’d’siswai, když se seřadily ve svých bílých jupkách z algode a tmavých vlněných suknicích a loktuších, s třpytícími se náramky a náhrdelníky a vlasy do pasu, přidržovanými tmavými složenými šátky. Přes to, že se rozhodly, když už mají tančit s oštěpy, že se tance zúčastní plně a nebudou stát stranou, Sevanna si myslela, že si ještě neuvědomily, že dneska vybojují opravdovou bitvu ony. Po dnešku už nic nebude stejné a spoutání Randa al’Thora bude jenom maličkost.

Mezi algai’d’siswai hledícími na vozy jenom výška odlišovala muže od Děv. Závoje a šujy zakrývaly hlavy a obličeje všem a cadin’sor byl cadin’sor, lišily se pouze střihem, označujícím kmen, klan a společenstvo. Ti na vnějším okraji kruhu vypadali zmatení, brumlali si mezi sebou, jak čekali, až se něco stane. Přišli připravení zatančit si s blesky Aes Sedai, a nyní se netrpělivě hemžili, příliš daleko, aby mohli použít aspoň rohovinové luky, které měli pořád v pouzdrech na zádech. Bude-li po Sevannině, nebudou muset čekat dlouho.

S rukama v bok oslovila ostatní moudré. „Ty na jih ode mě zničí, co Aes Sedai udělaly. Ty na sever zaútočí. Kupředu, oštěpy!“ S rozkazem se obrátila, aby přihlížela zkáze Aes Sedai, které si myslely, že budou čelit pouze oceli.

Nic se nestalo. Před ní se masa algai’d’siswai jenom neužitečně přesouvala a nejhlasitějším zvukem bylo občasné zabušení oštěpů o puklíře. Sevanna sebrala svůj hněv, natáčela ho jako přízi z přeslice. Byla si tak jistá, že jsou připravené, když jim byla předvedena Desainina roztrhaná mrtvola, ale jestli jim stále připadal útok na Aes Sedai nemyslitelný, poštve je na ně, i kdyby je měla zahanbit tak, až by se dožadovaly gai’šainské bílé.

Najednou k vozům zamířila koule čistého ohně o velikosti lidské hlavy, syčící a svištící, pak další, tucty. Hlouček uprostřed se rozdělil. Od západu přilétaly další koule, od Theravy a ostatních. Z hořících vozů začal stoupat kouř, zprvu šedé proužky, potom zhoustly v černé sloupy. Mumlání algai’d’siswai se změnilo, nabralo na síle, a ti přímo před ní se trochu pohnuli, náhle se všichni tlačili dopředu. Od vozů se ozval křik, muži ječeli vzteky a vřískali bolestí. Bariéra, kterou Aes Sedai vztyčily, byla dole. Začalo to a mohlo to skončit jen jediným způsobem. Rand al’Thor bude její. On jí dá Aiely, aby přemohli všechny mokřiňany, a než zemře, dá jí dcery a syny, aby vedli Aiely po ní. To by se jí mohlo líbit. Byl docela hezký, vážně, silný a mladý.

Nečekala, že Aes Sedai padnou zvlášť snadno, a taky nepadly. Mezi oštěpy začaly dopadat ohnivé koule, měnící postavy v cadin’sorech v pochodně, a z čisté oblohy sjížděly blesky, vyhazující do vzduchu lidi i hlínu. Moudré se však učily z toho, co viděly, nebo to možná už věděly dopředu a předtím jen váhaly. Většina usměrňovala zřídka, zvlášť tam, kde by to mohl vidět někdo jiný než moudré, takže jenom moudré věděly, co která žena dokáže. Ať už byl důvod jakýkoliv, první blesky teprve dopadaly mezi shaidské oštěpy a další už udeřily do vozů.

Ne všechny zasáhly cíl. Ohnivé koule létaly vzduchem, některé teď byly velké téměř jako kůň, a k zemi sjížděly stříbrné blesky jako oštěpy vrhané z nebes, některé náhle odražené stranou, jako by blesk narazil na neviditelný štít, nebo prudce vybuchly ve vzduchu nebo prostě úplně zmizely. Všude se ozýval řev a třesk, střetávající se s křikem a jekem. Sevanna nadšeně hleděla k obloze. Bylo to jako ohňostroj, o nichž čítávala.

Náhle jí svět před očima zbělel. Měla pocit, jako by se vznášela. Když znovu uviděla, ležela roztažená na zemi na tucet kroků od místa, kde stála, všechno ji bolelo, lapala po dechu a byla pokrytá hlínou. Vlasy jako by jí chtěly odletět od hlavy. Další moudré taky ležely na zemi kolem rozervané jámy celý sáh v průměru. Několika ze šatů stoupaly proužky kouře. Ne všechny padly – souboj ohně a blesků na obloze pokračoval – ale na zemi jich bylo příliš mnoho. Musí je vrhnout zpátky do tance.

Přinutila se nadechnout, vyškrábala se na nohy a ani se nenamáhala otřepat ze sebe hlínu. „Kupředu, oštěpy!“ zavřískla. Popadla Estalaine za hranatá ramena a snažila se ženu zvednout, ale pak si všimla jejích nehybně otevřených modrých očí a poznala, že žena je mrtvá, tak ji nechala zase spadnout. Místo toho zvedla omámenou Doraillu, jednomu z padlých Hromových chodců sebrala oštěp a zamávala jím ve vzduchu. „Kupředu, oštěpy!“ Některé moudré to zřejmě vzaly doslova a vrhly se do tlačenice algai’d’siswai. Ostatní si udržely chladnou hlavu, pomáhaly těm, jež mohly vstát, a bouře ohně a blesků pokračovala, zatímco Sevanna pobíhala za řadou moudrých, mávala oštěpy a hulákala: „Kupředu, oštěpy! Kupředu, oštěpy!“

Bylo jí do smíchu. Smála se. Byla celá od hlíny, kolem zuřila bitva, a ona ještě nikdy v životě neměla takovou radost. Skoro si přála, aby se byla rozhodla stát Děvou oštěpu. Skoro. Žádná Far Dareis Mai by se nikdy nemohla stát náčelníkem kmene, stejně jako se žádný muž nemohl stát moudrým. Cesta Děvy k moci byla vzdát se oštěpu a stát se moudrou. Sevanna jako manželka kmenového náčelníka vládla mocí ve věku, kdy Děvě teprve svěřily oštěp nebo učednice moudré nosila vodu. A teď to měla všechno, moudrou i náčelníka kmene, ačkoliv bude třeba ještě hodně práce, aby ten druhý titul nosila doopravdy. Na titulech příliš nezáleželo, pokud měla moc, ale proč by neměla mít obojí?

Náhle kdosi zaječel. Sevanna se otočila a s otevřenou pusou zůstala civět na kosmatého vlka, jenž právě rozerval Doseře hrdlo. Bez přemýšlení mu vrazila oštěp do boku. Otočila jím, aby zlomila ratiště, a vtom kolem ní proletěl další vysoký vlk a vrhl se na záda jednoho z algai’d’siswai, přibíhali další a další vlci, všude šelmy trhaly postavy v cadin’sorech.

Sevanna pocítila pověrčivý strach, když vytahovala oštěp z těla zvířete. Aes Sedai povolaly vlky, aby za ně bojovali. Nedokázala odtrhnout zrak od vlka, jehož zabila. Aes Sedai... Ne. Ne! Nic to nemohlo změnit. Ona to nedopustí.

Nakonec se jí podařilo podívat se jinam, jenže než mohla znovu povzbudivě zařvat na moudré, jazyk jí ztuhl z něčeho jiného, na co zůstala i ona zírat s otevřenou pusou. Na hlouček mokřinských jezdců s rudými přilbami a kyrysy, ohánějící se meči a bodající oštěpy, uprostřed algai’d’siswai. Odkud se vzali oni?

Neuvědomila si, že promluvila nahlas, dokud jí neodpověděla Rhiale. „Snažila jsem se ti to říct, Sevanno, jenže tys nechtěla poslouchat.“ Žena s vlasy jako oheň se znechuceně podívala na oštěp v Sevannině ruce. Moudré nenosily oštěpy. Sevanna si okatě položila oštěp do ohbí lokte, jak to viděla dělat náčelníky, a Rhiale pokračovala. „Mokřiňané zaútočili z jihu. Mokřiňané a siswai’aman.“ Do toho slova vložila veškeré opovržení, vhodné pro ty, kteří se pojmenovali Dračí oštěpy. „Taky Děvy. A... A jsou tam moudré.“

„Bojují?“ vyhrkla Sevanna nevěřícně, než si uvědomila, jak to znělo. Když ona mohla odhodit zpuchřelý zvyk, ti sluncem oslepení mamlasové na jihu, kteří si říkali Aielové, to určitě mohli udělat taky. Ona však nečekala, že to udělají. Nepochybně je přivedla Sorilea. Ta stařena Sevanně připomínala kamennou lavinu, která se řítí z kopce a strhává s sebou všechno, co jí stojí v cestě. „Musíme na ně okamžitě zaútočit. Ony Randa al’Thora nedostanou. Jinak by pokazily naši pomstu za Desain,“ dodala, když se Rhiale rozšířily oči.

„Jsou to moudré,“ podotkla druhá žena hluše a Sevanna s trpkostí pochopila. Připojit se k tanci oštěpů bylo už tak dost špatné, ale moudré útočící na moudré bylo víc, než nač byla ochotná přistoupit dokonce i Rhiale. Souhlasila, že Desain musí zemřít – jak jinak by bylo možné přimět ostatní moudré, nemluvě o algai’d’siswai, k útoku na Aes Sedai, což bylo nezbytné, aby se Rand al’Thor dostal do jejích rukou, a s ním i všichni Aielové – a přesto to bylo vykonáno v tajnosti, ve společnosti žen se stejným přesvědčením. Tohle bude přede všemi. Hlupáci a zbabělci, všichni!

„Tak bojujte s těmi nepřáteli, na které máte žaludek, Rhiale.“ Do každého slova vložila tolik opovržení, kolik jen mohla, ale Rhiale jenom kývla, upravila si loktuši, znovu mrkla na oštěp v Sevannině ruce a vrátila se na své místo v řadě.

Třeba existoval způsob, jak přimět ty druhé moudré, aby zaútočily první. Vhodnější by bylo zaútočit překvapivě, ale lepší něco takového, než kdyby jí vyrvaly Randa al’Thora z rukou. Co by dala za ženu, která může usměrňovat a udělala by bez odmlouvání, co se jí řekne. Co by dala za to, kdyby mohla být na pahorku a vidět, jak bitva probíhá.

Oštěp držela připravený, ostražitě sledovala vlky – ti, které viděla, buď zabíjeli muže a ženy v cadin’sorech, nebo byli sami mrtví – a začala zase hlasitě povzbuzovat bojující. Na jihu mezi Shaidy dopadalo víc ohně a blesků než předtím, avšak pokud viděla, neznamenalo to žádný rozdíl. Bitva, s ohnivými výbuchy, kdy všude létala hlína a těla, pokračovala nezměněným tempem.

„Kupředu, oštěpy!“ ječela Sevanna mávajíc svým. „Jen kupředu, oštěpy!“ Mezi meloucími se algai’d’siswai nepoznala žádného z hlupáků, kteří si kolem spánků přivázali kus červené látky a pojmenovali se siswai’aman. Třeba jich bylo příliš málo, aby změnili běh událostí. Hloučky mokřiňanů byly rozhodně daleko od sebe a bylo jich málo. Jak se dívala, jeden byl přemožen, muži i koně, bodajícími oštěpy. „Kupředu, oštěpy! Kupředu, oštěpy!“ Hlas měla plný vzrušení. I kdyby si Aes Sedai povolaly deset tisíc vlků, i kdyby si Sorilea přivedla tisíc moudrých a sto tisíc oštěpů, Shaidové dnes stejně zvítězí. Shaidové a ona sama. Sevanna z Jumai Shaidů nebude nikdy zapomenuta.

Náhle se uprostřed bitevní vřavy ozvalo duté zadunění. Zdánlivě přicházelo od vozů Aes Sedai, ale Sevanně nic neprozradilo, zda to způsobily ony či moudré. Neměla ráda věci, které nechápala, přesto se nehodlala ptát Rhiale nebo ostatních, aby tak prozradila svou nevědomost. A taky to, že nemá schopnost, kterou zde, kromě ní, měly všechny ženy. Mezi nimi se to nepočítalo, ale další věc, kterou neměla ráda, bylo, když ostatní měli moc, již ona neměla.

Mezi algai’ďsiswai se zablesklo, ale když se podívala, nic tam nebylo. Pak se stalo opět to samé, záblesk světla, jejž viděla jakoby koutkem oka, a když se podívala, zase tam nic nebylo. Příliš mnoho věcí, jimž nerozuměla.

S povzbudivým hulákáním si prohlížela řady shaidských moudrých. Některé vypadaly ucouraně, šátky byly pryč a dlouhé vlasy jim volně visely, suknice a jupky měly pokryté hlínou či dokonce ožehnuté. Aspoň tucet jich ležel v řadě, sténaly, a sedm leželo nehybně, s loktušemi přes obličej. Sevannu však zajímaly ty, co byly na nohou. Rhiale a Alarys se svými vzácnými černými vlasy, připomínajícími vrabčí hnízdo. Someryn, která začala nosit živůtek rozvázaný, takže předváděla ještě větší kus poprsí než Sevanna sama, a Meira, s dlouhým obličejem ještě zachmuřenějším než obvykle. Rozložitá Tion, kostnatá Belinda a Modarra, vysoká jako muž.

Jedna z nich by jí měla říci, pokud se dozvěděly něco nového. Desainino tajemství je k ní poutalo, dokonce i pro moudré by odhalení toho, co provedly, znamenalo bolest – a horší, hanbu – po zbytek života, kdy by se snažily dostát svému toh, pokud by tu, která by věc vyjevila, prostě neodtáhly nahou do divočiny, aby tam žila či zemřela, a nejspíš by ji první, kdo by ji našel, zabil jako zvíře. Přesto si byla Sevanna jistá, že před ní skrývají věci stejně rády jako ostatní moudré, věci, které se moudrá dozví během let učednictví a při cestách do Rhuideanu. Něco s tím bude muset udělat, ale později. Nehodlala ukazovat slabiny, že by se teď zeptala, co udělaly.

Otočila se zpátky k bojujícím a zjistila, že se rovnováha mění a zřejmě v její prospěch. Ohnivé koule a blesky na jihu létaly stejně hustě jako předtím, jenomže ne před ní, a na západě a na severu zjevně také ne. Oheň létající k vozům pořád stejně často cíl zasáhl, jako nedoletěl, nicméně úsilí Aes Sedai rozhodně sláblo. Byly přinuceny se bránit. Ona vyhrává!

Právě když jí hlavou prolétla tato myšlenka, žhavá jako čistý žár, Aes Sedai se odmlčely. Jenom na jihu ještě mezi algai’d’siswai dopadal oheň a blesky. Sevanna otevřela ústa, aby vítězoslavně zařvala, jenomže cosi ji umlčelo. Oheň a blesky letící na vozy padaly dolů a narážely na nějakou neviditelnou překážku. Kouř, stoupající z hořících vozů, začínal podbarvovat kupoli, jak stoupal vzhůru a nakonec procházel otvorem na vrcholku neviditelné přehrady.

Sevanna se otočila, aby se střetla s moudrými, a před jejím výrazem několik žen couvlo, možná i před oštěpem, který svírala v ruce. Věděla, že vypadá, jako by byla připravená ho použít. Byla připravená. „Proč je necháváte tohle dělat?“ zuřila. „Proč? Měly jste jim zarazit všechno, co udělají, ne jim dovolit nastavět další stěny!“

Tion se tvářila, že začne zvracet na prázdný žaludek, ale ruce si dala v bok, a že měla boky pěkně široké, a postavila se Sevanně přímo. „To nebyly Aes Sedai.“

„Nebyly to Aes Sedai?“ plivla Sevanna. „Tak kdo? Ty druhé moudré? Říkala jsem vám, že na ně musíme zaútočit!“

„To nebyly ženy,“ řekla Rhiale váznoucím hlasem. „To nebyly –“ Bledá jako křída polkla.

Sevanna se pomalu otočila a podívala se na kupoli, teprve pak si vzpomněla, že má zase dýchat. Něco stoupalo dírou, kudy unikal kouř. Jeden z těch mokřinských praporců. Dým nebyl dost hustý, aby ho úplně zakryl. Karmín, s kotoučem půl bílým půl černým, barvy byly rozdělené vlnovkou, právě jako na kusu látky, který nosili siswai’aman. Prapor Randa al’Thora. Mohl být skutečně dost silný, aby se osvobodil, přemohl všechny Aes Sedai a zvedl tohle? Muselo to tak být.

Do kupole stále bušila bouře, ale Sevanna za sebou slyšela nějaké mumlání. Ostatní ženy pomýšlely na ústup. Ona ne. Sevanna vždycky věděla, že nejsnazší cesta k moci vede přes muže dobyvatele, kteří ji již mají, a už jako dítě si byla jistá, že se narodila se zbraněmi, s nimiž bude dobývat je. Suladrik, kmenový náčelník Shaidů, jí propadl v šestnácti, a když zemřel, vybrala si toho, který měl největší naději nastoupit po něm. Muradin a Couladin věřili, že ji zaujal jen on sám, a když se Muradin nevrátil z Rhuideanu, jako tolik mužů před ním, jediný úsměv přesvědčil Couladina, že ji má na lopatkách. Ale moc náčelníka kmene bledla před mocí Car’a’carna, a ani to nebylo nic ve srovnání s tím, co viděla před sebou. Zachvěla se, jako by právě v potním stanu uviděla toho nejkrásnějšího muže, jakého si uměla představit. Až bude Rand al’Thor její, ona dobyde celý svět.

„Do boje,“ nařídila. „Do boje! Pokoříme tyhle Aes Sedai za Desain!“ A ona bude mít Randa al’Thora.

Najednou se z předních řad bojovníků ozval řev, muži křičeli a ječeli. Sevanna zaklela, že nevidí, co se děje. Znovu zaječela na moudré, aby bojovaly, ale pokud něco, tak ohně a blesků na kupoli dopadalo stále méně. A pak konečně uviděla.

Kousek od vozů vyletovaly s hromobitím do vzduchu postavy v cadin’sorech a hlína, ne na jednom místě, ale v dlouhé řadě. Země znovu vybuchla, a znovu a zas, pokaždé kousek dál od obklíčených vozů. Ne řada, ale pevný prstenec vybuchující hlíny a mužů a Děv, o němž Sevanna nepochybovala, že vede kolem dokola vozů. Znovu a znovu a znovu, neustále se rozšiřoval, a najednou se algai’d’siswai hnali kolem ní, prorazili řadou moudrých, prchali pryč.

Sevanna do nich bušila oštěpem, tloukla je po hlavách a ramenou, nezáleželo jí, jestli bude mít hlavici ještě krvavější než předtím. „Stůjte a bojujte! Stůjte pro čest Shaidů!“ Oni kolem ní běželi a nevěnovali jí pozornost. „Nemáte žádnou čest! Stůjte a bojujte!“ Bodla jednu prchající Děvu do zad, ale ostatní přes padlou ženu prostě přeběhli. Sevanna si náhle uvědomila, že některé moudré jsou pryč a další sbírají raněné. Rhiale se otočila k útěku a Sevanna popadla vyšší ženu za ruku a ohrožovala ji oštěpem. Nezáleželo jí na tom, že Rhiale může usměrňovat. „Musíme vydržet! Pořád ho můžeme dostat!“

Tvář druhé ženy byla maskou strachu. „Když zůstaneme, zemřeme! Nebo skončíme v řetězech před stanem Randa al’Thora! Zůstaň si tu a umři, jestli chceš. Já nejsem Kamenný pes, Sevanno!“ Vytrhla ruku ze sevření a vyrazila pryč.

Sevanna tam chvíli jen stála a nechala muže a Děvy, aby ji tlačili před sebou, jak v hrůze utíkali. Pak odhodila oštěp a sáhla na váček, který měla u pasu, v němž byla malá, složitě vyřezávaná kamenná krychle. Ještě že ji přece jen nezahodila. Nakonec má ještě jednu tětivu na luk. Popadla suknice, vyhrnula si je a připojila se k prchajícím, ale pokud ostatní utíkali v hrůze, jí hlavou vířily plány. Ona bude mít Randa al’Thora na kolenou a Aes Sedai taky.

Alviarin konečně opustila Elaidiny komnaty, na povrchu chladná a vážná jako vždy. Uvnitř se cítila vyždímaná jako mokrý hadr. Podařilo se jí sejít v pořádku po celém točitém schodišti, mramorovém až úplně na vrchol. Olivrejovaní sloužící se klaněli, když spěchali za svými úkoly, vidouce pouze kronikářku v celé její aessedaiovské přísnosti. Když sešla níž, začaly se objevovat sestry, mnohé měly své šátky s třásněmi v barvách adžah, jako by chtěly obřadností zdůraznit, že ony jsou hotové sestry. Když procházela kolem, dívaly se za ní, často znepokojeně. Ignorovala ji jedině Danelle, zasněná hnědá sestra. Zúčastnila se svržení Siuan Sanche a pozvednutí Elaidy, ale byla ztracená ve vlastních myšlenkách, osamělá, bez přátel dokonce i ve svém vlastním adžah, zřejmě si ani neuvědomila, že ji někdo odstrčil stranou. Ostatní si jí naopak všímaly až moc. Berisha, hubená šedá s tvrdým pohledem, a Kera, se světlými vlasy a modrýma očima, jež se občas mezi Taireny objevily, se vší nadutostí obvyklou u zelených, zašla tak daleko, že předvedla pukrle. Norine ho téměř udělala, ale pak se vzpamatovala. Měla velké oči a občas bývala skoro stejně zasněná jako Danelle, stejně bez přátel, a Alviarin neměla ráda. Když už měla být kronikářka z bílého adžah, v jejích očích jí měla být Norine Dovarna.

Zdvořilost ke kronikářce nebyla vyžadována, ne od sester, ale ony nepochybně doufaly, že by mohla zakročit u Elaidy, kdyby to bylo nutné. Ostatní jenom uvažovaly, jaké rozkazy nese, jestli dnes amyrlin potrestá další sestru za nějakou neschopnost, kterou kromě ní nikdo za neschopnost nepovažoval. Dokonce ani červené nepřicházely blíž než na pět poschodí k amyrlininým novým komnatám, pokud nebyly povolány, a nejedna sestra se schovávala, když Elaida sešla dolů. Samotný vzduch jako by byl rozžhavený, zhoustlý strachem, který neměl nic společného se vzbouřenkyněmi nebo usměrňujícími muži.

Několik sester chtělo promluvit, ale Alviarin prošla kolem, jen s nejnutnější zdvořilostí, a ani si nevšimla starostí, které se jim objevovaly v očích, když se odmítla zastavit. Měla hlavu plnou Elaidy skoro stejně jako ony. Ta ženská měla mnoho rovin, tahle Elaida. Na první pohled byla vidět kráska, důstojná a upjatá, na druhý pak žena z ocele, přísná jako obnažená čepel. Tam, kde ostatní přesvědčovaly, ona zastrašovala, nutila, kde ostatní zkoušely diplomacii či hru rodů. Každý, kdo ji znal, viděl její inteligenci, ale teprve po delší době si člověk uvědomil, že přes všechnu svou chytrost vidí jenom to, co sama vidět chce, zkusí zařídit, aby se stalo to, co chtěla, aby se stalo. Ze dvou nepochybně děsivých věcí na ní bylo menším problémem to, že tak často uspěla. Větším problémem bylo její nadání k věštění.

Tak snadno se na ně zapomínalo, přicházelo zřídka a zmateně. Od posledního věštění uběhla tak dlouhá doba, že se už díky samotné své nepředvídatelnosti objevovalo jako blesk z čistého nebe. Nikdo nemohl říci, kdy přijde, dokonce ani Elaida ne, a nikdo nemohl říci, co odhalí. Teď Alviarin málem cítila přítomnost stínu té ženy, jak ji sleduje a pozoruje.

Možná bude nutné ji ještě zabít. Pokud ano, nebude Elaida první, koho potají zabila. Přesto váhala udělat tento krok bez rozkazu, nebo aspoň bez svolení.

S pocitem úlevy vstoupila do svých komnat, jako kdyby Elaidin stín nemohl překročit práh. Hloupá představa. Kdyby Elaida tušila pravdu, ani tisíc leguí by Alviarin nezachránilo krk. Elaida čekala, že bude tvrdě dřít, osobně psát rozkazy, na něž pak sama připojila jen amyrlininu pečeť a podpis – bylo však teprve třeba rozhodnout, který z těch rozkazů bude skutečně doručen. Rozhodovat ovšem nebude Elaida. Ani Alviarin ne.

Komnaty byly menší než ty, v nichž přebývala Elaida, ačkoliv strop byl vyšší a z balkonu bylo z výšky pětadvaceti sáhů vidět na velké náměstí pod Věží. Občas vyšla na balkon, aby se podívala, jak se před ní rozprostírá Tar Valon, největší město na světě, ve kterém žilo bezpočet tisíc lidí, kteří znamenali méně než kameny na hrací desce. Nábytek byl domanský, světlé pruhované dřevo vyložené perletí a jantarem, jasně barevné běhouny s květinovým a spirálovým vzorem, ještě barevnější nástěnné koberce s výjevy z lesa, s květinami a pasoucími se jeleny. Patřily předchozí obyvatelce pokojů, a důvod, proč si je nechala, kromě toho, že nechtěla plýtvat časem na výběr nových, byl ten, že chtěla, aby jí něco připomínalo cenu za neúspěch. Leana Sharif se namočila do intrik a neuspěla, nyní byla odříznutá od jediné síly, bezmocná uprchlice závislá na milosrdenství, odsouzená k životu v bídě, dokud ho buď neukončí, nebo se prostě neotočí tváří ke zdi a neumře. Alviarin slyšela o malém počtu utišených žen, kterým se podařilo přežít, ale bude o těch příbězích pochybovat, dokud se s nějakou nesetká. Tedy ne že by v nejmenším toužila se s nějakou utišenou setkat.

Okny viděla jas časného odpoledne, nicméně než byla v půli cesty do obývacího pokoje, světlo se náhle vytratilo do podvečerního šera. Tma ji nepřekvapila. Obrátila se a okamžitě padla na kolena. „Veliká paní, žiji, abych sloužila.“ V tmavém stínu a stříbrném světle před ní stála vysoká žena. Mesaana.

„Pověz, co se stalo, dítě.“ Hlas zněl jako křišťálové zvonečky.

Alviarin, na kolenou, zopakovala každé slovo, které Elaida řekla, ačkoliv se divila, proč je to třeba. Na začátku vynechala nepodstatné kousky, a Mesaana to pokaždé věděla, vyžadovala každé slovo, každé gesto i výraz tváře. Očividně při těchto schůzkách odposlouchávala. Alviarin se na to snažila přijít logicky a neuspěla. Na některé věci však logika fungovala.

Setkala se i s dalšími Vyvolenými, jež hlupáci nazývali Zaprodanci. Do Věže přišla Lanfear a Graendal, velitelské v síle i znalostech, beze slov dávaly jasně najevo, že Alviarin je hluboko pod nimi, služtička, která pobíhá s posílkami a kroutí se radostí, dostane-li se jí laskavého slova. Be’lal Alviarin sebral v noci, když spala – kam ji přenesl, dosud nevěděla, probudila se oslabená ve vlastní posteli, což ji vyděsilo ještě víc než to, že se ocitla v přítomnosti muže, jenž dokázal usměrňovat. Pro něj nebyla dokonce ani červ, ani živá bytost, jenom kámen ve hře, který se pohybuje na jeho rozkaz. Prvním byl Izmael, léta před ostatními, vytáhl ji z úkrytu v mase černých adžah a umístil ji do jejich čela.

Před každým poklekla, řekla, že žije, aby sloužila, a myslela to upřímně, poslouchala jejich rozkazy, ať byly jakékoliv. Koneckonců stáli jenom stupínek pod samotným Velikým pánem Temnoty, a jestli chtěla odměnu za své služby, nesmrtelnost, která jim zřejmě již patřila, tak bylo dobře poslouchat. Před každým poklekla a pouze Mesaana se objevila s nelidskou tváří. Její plášť ze světla a stínu musel být setkán s pomocí jediné síly, ale Alviarin žádné tkanivo neviděla. Cítila sílu Lanfear a Graendal, od prvního okamžiku věděla, o kolik silnější v jediné síle jsou, ale z Mesaany cítila... necítila nic. Jako by ta žena vůbec neuměla usměrňovat.

Logika byla jasná a ohromující. Mesaana se skrývala, poněvadž by mohla být poznána. Musela sídlit v samotné Věži. Na pohled to vypadalo nemožné, jenže nic jiného neodpovídalo faktům. Vzhledem k tomu musela být jednou ze sester. Určitě nepatřila ke služkám, odsouzeným k dřině a potu. Ale kterou? Příliš mnoho žen pobývalo celá léta mimo Věž, než je Elaida povolala, příliš mnoho nemělo blízké přítelkyně nebo neměly vůbec žádné. Mesaana musela být jednou z nich. Alviarin se to velmi chtěla dozvědět. I kdyby to nijak nevyužila, znalosti znamenaly moc.

„Takže naše Elaida věštila,“ řekla Mesaana zvonivě a Alviarin si překvapeně uvědomila, že došla na konec svého vyprávění. Kolena ji bolela, ale byla dost chytrá, aby věděla, že nemá vstávat bez povolení. Stínový prst zamyšleně poklepal na stříbrné rty. Neviděla u některé sestry podobné gesto? „Zvláštní, že dokáže mluvit tak chaoticky a zároveň tak jasně. Bylo to vždy vzácné nadání a většina věštících mluvila tak, že jim rozuměli pouze básníci. Obvykle to stejně pochopili, až už bylo pozdě. Pak začalo být všechno jasné.“ Alviarin mlčela. Žádný z Vyvolených si nepovídal. Veleli nebo vyžadovali. „Zajímavá předpověď. Vzbouřenkyně puknou – jako shnilý meloun? – to k tomu patřilo?“

„Nejsem si jistá, Veliká paní,“ řekla Alviarin pomalu – patřilo? – ale Mesaana jen pokrčila rameny.

„Buď ano, nebo ne, a dá se to využít v obou případech.“

„Ona je nebezpečná, Veliká paní. Její nadání může odhalit něco, co by být odhaleno nemělo.“

Odpovědí jí byl křišťálový smích. „Jako třeba? Tebe? Tvoje černé sestry? Nebo možná chceš chránit mě? Občas jsi hodná holka, dítě.“ Ten stříbrný hlas zněl pobaveně. Alviarin cítila, jak jí hoří tváře, a doufala, že v tom Mesaana uvidí hanbu, ne hněv. „Navrhuješ snad, že by měla být naše Elaida odstraněna? Ještě ne, myslím. Pořád je užitečná. Napiš její rozkazy a dohlédni na ně. Dívat se, jak hraje ty svoje ubohoučké hry, je rozhodně zábavné. Vy děti se občas skoro vyrovnáte adžah. Uspěje, když chce nechat unést královnu Saldeie a krále Illianu? Vy Aes Sedai jste to dělávaly, viď, ale naposled před dobrými – kolik? – dvěma tisíciletími? Koho se pokusí strčit na cairhienský trůn? Překoná nabídka na to, stát se králem Tearu, odpor vznešeného pána Darlina k Aes Sedai? Nebo se naše Elaida nejdřív udáví svým zoufalstvím? Škoda že odolává návrhu na větší vojsko. Myslela bych si, že po tom ve své ctižádosti skočí.“

Pohovor pomalu končil – nikdy netrvaly déle, než Alviarin podala hlášení či dostala rozkazy – ale ještě se musela na něco zeptat. „Černá věž, Veliká paní.“ Alviarin si olízla rty. Od chvíle, kdy se jí zjevil Izmael, hodně se naučila, a neposlední věcí bylo, že Vyvolení nejsou ani všemocní, ani vševědoucí. Pozvedla se, protože Izmael zabil její předchůdkyni, v hněvu, když zjistil, co Jarna Malari začala, a přesto to neskončilo ještě dva roky po smrti další amyrlin. Často přemítala, zda Elaida neměla prsty ve smrti téhle, Sierin Vayu. Černé adžah zcela jistě nemělo. Jarna nechala Tamru Ospenyu, amyrlin před Sierin, zmáčknout jako hrozen vína – jak se ukázalo, získala jen málo šťávy – a zařídila, aby to vypadalo, že zemřela ve spánku, ale Alviarin a ostatních dvanáct sester Veliké rady platily bolestí, než Izmaela přesvědčily, že s tím nemají nic společného. Vyvolení nebyli všemocní a nevěděli všechno, nicméně občas věděli něco, co nevěděl nikdo jiný. Ptát se však mohlo být nebezpečné. „Proč“ bylo nejvíc nebezpečné. Vyvolení neměli rádi, když se jich někdo ptal proč. „Je bezpečné poslat padesát sester, aby to s nimi vyřídily, Veliká paní?“

Oči planoucí jako dva měsíce v úplňku ji mlčky pozorovaly a Alviarin zamrazilo na páteři. Hlavou jí prolétl Jarnin osud. Na veřejnosti šedá, Jarna se nikdy nezajímala o nějaký ter’angrial, u něhož nikdo nevěděl, k čemu slouží – až do dne, kdy zůstala lapená v jednom, o který nikdo celá staletí ani nezavadil. Jak ho spustit bylo stále záhadou. Deset dní se k ní nikdo nemohl dostat, jenom byl slyšet její ochraptělý křik. Většina Věže považovala Jarnu za vzor ctnosti. Když ji bylo konečně možné pochovat, pohřbu se zúčastnila každá sestra v Tar Valonu a každá, která se do města dostala včas.

„Jsi zvědavá, dítě,“ řekla Mesaana nakonec. „To může být užitečné, když se to vhodně nasměruje. Ale když špatně...“ Hrozba visela ve vzduchu jako lesklá dýka.

„Udělám, co rozkážeš, Veliká paní,“ vydechla Alviarin ochraptěle. V ústech měla jako na poušti. „Jedině co rozkážeš.“ Ale stejně dohlédne na to, aby s Toveine nešla žádná černá sestra. Mesaana se pohnula, tyčila se nad ní, až musela Alviarin zvrátit hlavu, aby viděla na tu tvář ze světla a stínu, a náhle ji napadlo, jestli Vyvolená zná její myšlenky.

„Chceš-li mi sloužit, dítě, tedy musíš sloužit a poslouchat mě. Ne Semirhage či Demandreda. Ani Graendal nebo kohokoliv jiného. Jenom mě. A Velikého pána, samozřejmě, ale mě nade všechny ostatní kromě něj.“

„Žiji, abych ti sloužila, Veliká paní.“ Znělo to krákavě, ale podařilo se jí zdůraznit přidané slovo.

Stříbrné oči na ni dlouze hleděly bez mrknutí. Pak Mesaana řekla: „Dobrá. Tedy tě budu učit. Ale pamatuj, že žačka není učitelka. Já vybírám, kdo se naučí co, a já rozhoduji, kdy to kdo může použít. Kdybych zjistila, že jsi předala sebemenší ždibec či použila jen vlásek bez mého příkazu, tak tě zničím.“

Alviarin si olízla rty. V tom zvonivém hlase nebyl hněv, jenom jistota. „Žiji, abych sloužila tobě, Veliká paní. Žiji, abych ti sloužila, Veliká paní.“ Právě o Vyvolených zjistila něco, čemu nemohla uvěřit. Vědomosti znamenaly moc.

„Máš trochu síly, dítě. Ne moc, ale dost.“

Zdánlivě odnikud se objevilo tkanivo.

„Tomuhle,“ zazvonila Mesaana, „se říká průchod.“

Pedron Niall zavrčel, když Morgasa s vítězoslavným úsměvem položila bílý kámen na desku. Menší hráči by mohli ještě přemístit každý dva tucty kamenů, on už však viděl nevyhnutelný směr, a stejně tak ona. Zpočátku zlatovlasá žena, sedící na druhé straně stolu, hrála, aby prohrála, ale tak, aby hra pro něj ještě byla zajímavá, netrvalo jí však dlouho, než zjistila, že tahle cesta vede ke zkáze. Nemluvě o tom, že byl dost bystrý, aby její úskok prohlédl, a nehodlal ho snášet. Nyní uplatňovala veškeré svoje schopnosti a dařilo se jí vyhrávat téměř polovičku her. Tak často ho nikdo už spoustu let neporazil.

„Hra je tvoje,“ řekl jí a královna Andoru kývla. No, opět bude královnou Andoru. Na to Niall dohlédne. V zeleném hedvábí, s vysokým krajkovým límcem až pod bradu, vypadala každým coulem jako královna, i přes vrstvu potu na tvářích. Nevypadala, že je dost stará, aby mohla mít dceru v Elainině věku, natož syna v Gawynově.

„Neuvědomil sis, že jsem viděla past, kterou mi chystáš, od tvého jedenatřicátého kamene, urozený pane Nialle, a moji lest od třiačtyřicátého kamene jsi považoval za skutečný útok.“ Modré oči jí vzrušeně jiskřily. Morgasa ráda vyhrávala. Velice ráda hrála, aby vyhrála.

Všechno ho to samozřejmě mělo ukolébat, hra, zdvořilost. Morgasa věděla, že je v Pevnosti Světla až na jméno vězněm, byť přepychem rozmazlovaným vězněm. A tajným vězněm. Dovolil, aby se zpráva o její přítomnosti rozšířila, nepodal však žádné oficiální prohlášení. V Andoru byl odpor k dětem Světla příliš silný už dlouhou dobu. Neohlásí nic, dokud jeho legie nevtáhnou do Andoru, a ona bude jeho loutka. Morgasa to určitě věděla taky. Nejspíš taky věděla, že si uvědomuje její pokusy ho obměkčit. Smlouva, kterou podepsala, dávala dětem v Andoru práva, jaká nikdy nevlastnily jinde kromě tady v Amadicii, a on tušil, že již plánuje, jak uvolnit jeho pěst na své zemi, jak jeho sevření vůbec odstranit, jakmile to jen půjde. Podepsala jen proto, že ji zahnal do kouta, ale i v tom koutě bojovala stejně obratně, jako manévrovala nad hrací deskou. Na někoho tak krásného byla pěkně tvrdá ženská. Ne, byla tvrdá a konec. Nechala se chytit čistou radostí hry, ale to nemohl brát jako chybu, když mu to poskytovalo tolik příjemných okamžiků.

Kdyby byl o dvacet let mladší, mohl by s ní hrát skutečnou hru. Měl za sebou dlouhé roky vdovectví a velící kapitán dětí Světla neměl čas na hrátky se ženami, neměl čas skoro na nic, než aby byl velícím kapitánem. Kdyby byl o dvacet roků mladší – no, o pětadvacet – a ji necvičily tarvalonské čarodějnice. V její přítomnosti bylo snadné na to zapomenout. Bílá věž byla žumpou neřesti a Stínu a ona jí byla hluboce ovlivněna. Rhadam Asunawa, hlavní inkvizitor, by ji odsoudil za těch pár měsíců, které v Bílé věži strávila, a bez odkladu ji pověsil, kdyby to byl Niall dovolil. Lítostivě si povzdechl.

Morgasa se stále vítězně usmívala, ale velkýma očima pátrala v jeho tváři s inteligencí, kterou nemohla zakrýt. Niall naplnil její i svou číši vínem ze stříbrného džbánu, spočívajícího v míse se studenou vodou, která byla přednedávnem ledem.

„Můj pane Nialle.“ Zaváhání bylo dokonale správné, štíhlá ruka se zpola natáhla přes stůl k němu, přidaná úcta k tomu, jak ho oslovila. Kdysi mu říkala prostě Niall, s větším opovržením, než by vyplýtvala na opilého štolbu. Zaváhání by bylo správné, kdyby ji neměl přečtenou. „Můj pane Nialle, určitě můžeš přivolat Galada do Amadoru, abych ho mohla vidět. Jenom na jeden den.“

„Lituji,“ odvětil klidně, „že Galada udržují povinnosti na severu. Měla bys být hrdá. Je to jeden z nejlepších mladých důstojníků mezi dětmi.“ Její nevlastní syn byl pákou, kterou na ni v případě potřeby používal, a právě nyní bylo nejlepší držet ho od ní dál. Mladík byl dobrý důstojník, možná nejlepší z těch, co se za Niallovy služby k dětem přihlásili, a nebylo třeba tlačit na jeho přísahu tím, že by mu prozradil, že jeho matka je tady „hostem“ jen ze zdvořilosti.

Její zklamání prozradilo pouze to, jak rychle stiskla rty. Tuhle žádost nevyslovila poprvé a ani naposledy. Morgasa z Trakandů se nevzdávala jen proto, že bylo jasné, že je poražena. „Jak říkáš, můj pane Nialle,“ řekla tak pokorně, až se dědek málem zakuckal vínem. Pokora byla nová taktika, již musela tvrdě nadřít. „To jenom mateřské –“

„Můj pane velící kapitáne?“ ozval se ode dveří hluboký zvučný hlas. „Obávám se, že mám důležité zprávy, které nemůžou počkat, můj pane.“ Ve dveřích stál Abdel Omerna, vysoký, v bílozlatém tabardu kapitána dětí Světla, s výraznou tváří rámovanou bílými křídly na spáncích, s hlubokýma a přemýšlivýma tmavýma očima.

Morgasa se při pohledu na Omernu stáhla, nepatrně, většina lidí by si toho nevšimla. Považovala ho za velitele vyzvědačů dětí, stejně jako všichni ostatní, za muže, jehož bylo třeba se bát skoro stejně jako Asunawy, možná víc. Dokonce ani Omerna sám netušil, že je jenom návnada, aby odlákal pozornost od skutečného velitele vyzvědačů, muže, jehož znal jenom Niall sám. Od Sebbana Balwera, Niallova vysušeného hubeného sekretáře. Návnada nenávnada, občas se Omernovi dostalo do rukou i něco užitečného. Zřídka i něco nebezpečného. Niall nepochyboval o tom, co sem muže přivedlo. Nic kromě Randa al’Thora u bran by ho nepřimělo sem tak vrazit. Světlo dej, aby to všechno byla jen spleť kupeckého šílenství.

„Obávám se, že naše hra pro dnešek skončila,“ řekl Niall Morgase vstávaje. Když se zvedla, lehce se jí uklonil a ona to přijala skloněním hlavy.

„Takže se snad uvidíme večer?“ V hlase se jí stále ozýval téměř poddajný tón „Totiž, pokud se mnou povečeříš.“

Niall samozřejmě přijal. Nevěděl, kam touhle novou taktikou míří – byl si jistý, že určitě ne tam, kam by si myslel nějaký osel – ale bude zábavné to zjistit. Ta žena byla plná překvapení. Taková škoda, že je pošpiněná čarodějnicemi.

Omerna došel až na velký sluneční kotouč ze zlata, zasazený do podlahy, který byl nohama a koleny za dlouhá staletí dost ošoupaný. Místnost byla až na kotouč a zajaté praporce, rozvěšené po stěnách vysoko pod stropem, věkem celé rozedrané a odřené, prostá. Omerna se díval, jak kolem něj Morgasa prošustila, aniž by její přítomnost skutečně vzal na vědomí, a když se za ní zavřely dveře, řekl: „Ještě jsem nenašel Elain ani Gawyna, můj pane.“

„Tak tohle je ta důležitá zpráva?“ chtěl vědět Niall podrážděně. Balwer hlásil, že Morgasina dcera je v Ebú Daru, stále až po krk zabředlá mezi čarodějnicemi. Rozkazy, jež se jí týkaly, již byly zaslány Jaichimu Carridinovi. Její druhý syn zřejmě taky stále vězel u čarodějnic v Tar Valonu, kde dokonce i Balwer měl jen pár špehů. Niall si dlouze lokl chlazeného vína. V poslední době měl pocit, že má staré, křehké a prochladlé kosti i přesto, že se z toho Stínem zplozeného vedra potil a vysychalo mu v ústech.

Omerna sebou trhl. „Aha... ne, můj pane.“ Chvíli se přehraboval v kapse bílé kazajky a vytáhl maličký kostěný váleček se třemi červenými proužky po délce. „Chtěl jsi, aby ti tohle přinesli, jakmile přiletí holub do –“ Když mu Niall vytrhl váleček z ruky, odmlčel se.

Na tohle čekal, to byl důvod, proč legie ještě nevytáhly do Andoru s Morgasou v čele. Pokud to všechno nebylo jenom Varadinovo šílenství, blábolení člověka vyvedeného z míry pohledem na Tarabon hroutící se do anarchie, bude muset Andor počkat. Andor a možná i něco víc.

„Já... mám potvrzeno, že Bílá věž je skutečně rozbitá,“ pokračoval Omerna. „Že... černé adžah zabralo Tar Valon.“ Nebylo divu, že mluvil nervózně, když mluvil o kacířství. Žádné černé adžah neexistovalo, všechny čarodějnice byly temné družky.

Niall si ho nevšímal a nehtem na palci zlomil voskovou pečeť na trubičce. Použil Balwera, aby se tyhle řeči začaly šířit, a teď se mu vrátily. Omerna věřil každému klepu, který uslyšel, a uslyšel je všechny.

„A jsou tu hlášení, že čarodějnice jednají s tím falešným Drakem al’Thorem, můj pane.“

Ovšemže s ním čarodějnice jednají! Byl jejich výtvorem, jejich loutkou. Niall přestal vnímat žvásty toho hlupáka a vrátil se k hracímu stolku, kde z trubičky vytáhl tenký svitek papíru. Nikdy nikomu o těchto zprávách neprozradil víc, než že existují, a i to věděl jen málokdo. Když tenký papírek rozbaloval, třásly se mu ruce. Ruce se mu netřásly od chvíle, kdy jako kluk stál ve své první bitvě, což bylo víc než před sedmdesáti lety. Ty ruce teď vypadaly jen jako kost, kůže a šlachy, bylo v nich však dost síly na to, co musel udělat.

Psaní nebylo od Varadina, ale od Faisara, jehož do Tarabonu poslal z jiného důvodu. Při čtení se Niallovi stáhl žaludek. Byl to jasný jazyk, ne Varadinova šifra. Varadinova hlášení byla dílem muže na pokraji šílenství, pokud už ne zcela šíleného, přesto Faisar potvrdil nejhorší z nich a víc. Mnohem víc. Al’Thor byl vzteklá šelma, ničitel, jehož bylo nutné zastavit, ale teď se objevilo druhé šílené zvíře, které mohlo být ještě nebezpečnější než tarvalonské čarodějnice se svým zkroceným falešným Drakem. Ale jak, pod Světlem, může bojovat s oběma?

„Zdá... zdá se, že královna Tenobie opustila Saldeiu, můj pane. A ti... Dračí spřísahanci pálí a zabíjejí po celé Altaře a Murandy. Slyšel jsem, že Valerský roh našli v Kandoru.“

Stále zpola duchem nepřítomný, Niall vzhlédl a uviděl Omernu stát vedle sebe. Špeh si olizoval rty a hřbetem ruky si otíral pot z čela. Nepochybně doufal, že zahlédne, co bylo ve zprávě. No, brzy se to dozví každý.

„Zdá se, že jedna z tvých divokých představ zase nebyla až tak divoká,“ poznamenal Niall, a tehdy ucítil, jak mu mezi žebra zajíždí nůž.

Šok ho ochromil na dost dlouho, aby mohl Omerna vytáhnout dýku a znovu bodnout. Tímto způsobem zemřeli také mnozí jiní velící kapitáni, nicméně Niall by si nikdy nepomyslel, že to bude Omerna. Snažil se svého vraha chytit, ale neměl v pažích žádnou sílu. Visel na Omemovi, jenž ho podpíral, a oba muži si hleděli do očí.

Omema byl rudý ve tváři. Vypadal, že je mu do pláče. „Muselo se to udělat. Muselo. Nechals ty čarodějnice sedět v Salidaru v klidu a...“ Jako by si náhle uvědomil, že muž, jehož objímá, je také muž, jehož vraždí, odstrčil Nialla od sebe.

Teď se Niallovi vytratila síla i z nohou. Ztěžka dopadl na hrací stolek a převrátil ho. Černé a bílé kameny se rozletěly po leštěné dřevěné podlaze kolem něho. Stříbrný džbán se převrhl a víno se rozlilo. Chlad z kostí mu pronikal do celého těla.

Nebyl si jistý, jestli se pro něj zpomalil čas, nebo se všechno opravdu událo tak rychle. Na podlaze zadupaly holínky a on unaveně zvedl hlavu. Uviděl Omernu s otevřenou pusou, couvajícího před Eamonem Valdou. Valda byl každým coulem předobrazem pana kapitána, stejně jako Omerna, i on měl bílozlatý tabard a bílou kazajku, nebyl však tak vysoký, ne tak jasně velitelský, nicméně snědou tvář měl, tvrdou jako vždy a v rukou držel meč, čepel s volavkami, jíž si tolik cenil.

„Zrada!“ zařval Valda a probodl Omernovi hruď.

Niall by se byl smál, kdyby mohl. Dýchal ztěžka a slyšel, jak mu v hrdle bublá krev. Nikdy neměl Valdu rád – vlastně jím opovrhoval – ale někdo se to musel dozvědět. Zvedl oči a našel kousek papíru z Tanchika ležet kousek od své ruky. Tam by mohl projít nepovšimnut, ale ne když ho bude mrtvola svírat v pěsti. A tu zprávu si museli přečíst. Pomalu sunul ruku po podlaze, dotkl se papíru, postrčil ho, jak se ho snažil chytit. Začínal se mu mlžit zrak. Snažil se vidět jasně. Musel... Mlha zhoustla. Jedna jeho část se při té myšlence zachvěla. Žádná mlha tady přece nebyla. Mlha houstla a venku byl nepřítel, neviděný, skrytý a stejně nebezpečný jako al’Thor, snad i víc. Ta zpráva. Cože? Jaká zpráva? Nadešla chvíle, kdy bylo třeba vsednout na kůň a tasit meč, čas na jeden poslední útok. Pod Světlem, ať zvítězí nebo zemře, tady přichází! Pokusil se zavrčet.

Valda otřel čepel do Omernova tabardu a pak si náhle uvědomil, že starý vlk ještě dýchá, chraplavě, bublavě. Zašklebil se, sklonil se, aby to ukončil – a za paži ho chytla hubená ruka s dlouhými prsty.

„Staneš se teď ty velícím kapitánem, můj synu?“ Asunawův vyzáblý obličej patřil mučedníkovi, přesto mu v tmavých očích plála taková vášeň, že to vyvádělo z míry i lidi, kteří nevěděli, kdo je. „Mohl by ses jím docela dobře stát, když dosvědčím, že jsi zabil vraha Pedrona Nialla. Ale ne, kdybych musel říct, že jsi rozerval hrdlo i Niallovi.“

Valda vycenil zuby, což mohlo vypadat i jako úsměv, a narovnal se. Asunawa miloval pravdu, pravda, zvláštním způsobem. Dokázal ji zavázat na uzly či pověsit a stáhnout z kůže, když ještě křičela, ale pokud Valda věděl, nikdy doopravdy nezalhal. Pohled na Niallovy oči již potažené mázdrou a kaluž krve, která se pod ním šířila, ho uspokojil. Stařec umíral.

„Mohl, Asunawo?"

Zraky hlavního inkvizitora zaplály, když Asunawa couvl a odtáhl sněhobílý plášť z dosahu Niallovy krve. Dokonce ani pan kapitán by neměl být tak důvěrný. „Řekl jsem, že mohl, můj synu. Podivně jsi váhal, než jsi souhlasil, že čarodějnice Morgasa musí být předána ruce Světla. Pokud mi nedáš své slovo –“

„Morgasa je ještě potřebná.“ Přerušit ho Valdu nesmírně potěšilo. Neměl tazatele, ruku Světla, jak si říkali, rád. Kdo by měl rád muže, kteří se nikdy nesetkali s nepřítelem, jenž by nebyl odzbrojený a v řetězech? Oni sami se drželi stranou ostatních dětí. Asunawa měl na plášti šarlatovou pastýřskou hůl tazatelů, ne sluneční kotouč dětí, zdobící Valdův vlastní tabard. Horší, zřejmě si mysleli, že jejich práce se skřipcem a rozžhaveným železem je jediná skutečná práce dětí. „Morgasa nám dá Andor, takže ji nemůžeš dostat dřív. A Andor nezískáme, dokud nerozdrtíme tu prorokovu chátru.“ Prorok musel přijít na řadu první, neboť kázal o příchodu Draka Znovuzrozeného a jeho chamraď vypalovala vesnice, které se k al’Thorovi hlásily příliš pomalu. Niall už skoro nedýchal. „Leda bys chtěl vyměnit Amadicii za Andor, místo abys držel obojí. Hodlám al’Thora pověsit a Bílou věž rozdrtit na prach, Asunawo, a nepřipojil jsem se k tobě, jenom abych viděl, jak to všechno hážeš na hnůj.“

Asunawu to nezarazilo. Nebyl žádný zbabělec. Ne tady, se stovkami tazatelů v Pevnosti, kdy si většina dětí dávala pozor, aby se na ně škaredě nepodívala. Nevšímaje si meče ve Valdových rukou, nasadil na mučednickou tvář masku smutku. Jeho pot vypadal jako slzy lítosti. „V tom případě, jelikož pan kapitán Canvele věří, že zákonu je třeba uposlechnout, obávám se –“

„Já se obávám, že Canvele souhlasí se mnou, Asunawo.“ Souhlasil od rána, když si uvědomil, že si Valda do Pevnosti přivedl polovinu legie. Canvele nebyl žádný hlupák. „Otázkou není, jestli budu velícím kapitánem, až dneska zapadne slunce, ale kdo povede ruku Světla při jejím vyhrabávání pravdy.“

Asunawa nebyl zbabělec a ještě menší hlupák než Canvele. Netrhl sebou ani nechtěl vědět, jak to Valda hodlá zařídit. „Chápu,“ pravil po chvíli, a pak, mírně: „Chceš zákon přejít úplně, můj synu?“

Valda se skoro zasmál. „Můžeš Morgasu vyzpovídat, ale nebude vyslýchána. K tomu ji dostaneš, až s ní skončím.“ Což mohlo chvíli trvat. Náhradnici na Lví trůn, někoho, kdo pochopí, jak má vypadat správný vztah k dětem, jaký měl třeba král Ailron tady, nenajde přes noc.

Možná to Asunawa pochopil, možná ne. Otevřel ústa a ode dveří se ozvalo zalapání po dechu. Stál tam Niallův sekretář se zarudlou tváří, s našpulenými rty, a přimhouřenýma očima se snažil dívat na všechno kromě těl ležících na podlaze.

„Smutný den, pane Balwere,“ prohlásil Asunawa a jeho hlas byl smutný asi jako železo. „Zrádce Omerna zabil našeho pana velícího kapitána Pedrona Nialla, Světlo sviť na jeho duši.“ Ani na chvíli se neodchýlil od pravdy. Niall už nedýchal a zabít ho byla zrada. „Pan kapitán Valda přišel příliš pozdě, aby jej zachránil, ale zabil Omernu po jeho ohavném hříchu.“ Balwer sebou trhl a začal si mnout ruce.

Ten ptačí chlapík Valdu znepokojoval. „Když už jsi tady, Balwere, aspoň můžeš být užitečný.“ Neměl rád neužitečné lidi a písař byl zosobněním neužitečnosti. „Zanes tuhle zprávu každému z kapitánů v Pevnosti. Vyřiď jim, že pan velící kapitán byl zavražděn a že svolávám radu pomazaných.“ První, co udělá, až se stane velícím kapitánem, bude vykopat toho prcka z Pevnosti, vykopne ho tak daleko, že se dvakrát odrazí, a vybere si sekretáře, který sebou nebude cukat. „Ať už si Omernu koupily čarodějnice či prorok, hodlám zařídit, aby byl Pedron Niall pomstěn.“

„Jak říkáš, můj pane.“ Balwer mluvil suchým, poměrně slabým hlasem. „Stane se, jak říkáš.“ Očividně se konečně přiměl podívat na Niallovo tělo. Když se trhaně klaněl, nedíval se skoro na nic jiného.

„Zdá se, že nakonec budeš naším dalším velícím kapitánem,“ poznamenal Asunawa, když Balwer odešel.

„Zdá se,“ ucedil Valda suše. Vedle Niallovy ruky ležel proužek papíru, jaký se používal při posílání zpráv po holubech. Valda se sklonil, aby ho zvedl, a pak znechuceně vydechl. Papír ležel v kaluži vína. Ať už na něm bylo napsáno cokoliv, bylo to ztraceno, inkoust se rozpil.

„A ruka dostane Morgasu, až ji nebudeš potřebovat.“ To rozhodně nebyla otázka.

„Předám ti ji osobně.“ Třeba se bude moci něco zařídit, aby to na chvíli ukojilo Asunawovy choutky. Taky by to mohlo zajistit, že Morgasa bude přístupnější. Valda pustil kus papíru na Niallovu mrtvolu. Starý vlk s věkem ztratil lstivost a odvahu a teď bude na Eamonu Valdovi, aby čarodějnice a jejich falešného Draka přivedl k poslušnosti.

Gawyn, polehávající na břiše na kopci, pozoroval pod odpoledním sluncem tu katastrofu. Dumajské studny teď ležely celé míle daleko na jihu za zvlněnou plání a nízkými kopci, ale on pořád viděl kouř stoupající z hořících vozů. Nevěděl, co se tam stalo po tom, kdy vedl průlom s tolika molodci, kolik jen dokázal sebrat. Vypadalo to, že al’Thor je ve velení, al’Thor a ti muži v černých kabátcích, kteří zcela zjevně usměrňovali, sráželi Aes Sedai i Aiely. V okamžiku, kdy si uvědomil, že sestry prchají, poznal, že je čas vypadnout.

Přál si, aby byl mohl al’Thora zabít. Za svou matku, kterou zabily jeho činy. Egwain to popírala, ale neměla žádný důkaz. Za svou sestru. Mluvila-li Min pravdu – měl ji přimět, aby tábor opustila s ním, ať už sama chtěla cokoliv. Ostatně bylo hodně věcí, které by byl rád dneska udělal jinak – měla-li Min pravdu a Elain al’Thora milovala, pak její strašlivý osud byl dostatečným důvodem pro jeho zabití. Aielové to možná udělali za něj. Nicméně o tom pochyboval.

Se zatrpklým smíchem zvedl trubičku dalekohledu. Na jednom zlatém proužku byl nápis. „Od Morgasy, královny Andoru, milovanému synovi Gawynovi. Kéž je živým mečem pro svou sestru a Andor.“ Nyní to byla pěkně hořká slova.

Nebylo tu nic k vidění kromě spálené trávy a malých hloučků stromů daleko od sebe. Stále vál nárazový vítr a zvedal vlny prachu. Občas se v brázdách mezi plochými kopečky něco objevilo, pohybovali se tam lidé. Gawyn si byl jist, že to jsou Aielové. S krajinou splývali až příliš dobře, aby to mohli být zeleně odění molodci. Světlo dej, aby jich uniklo víc, než kolik se mu jich podařilo dostat ven.

Byl hlupák. Měl al’Thora zabít. Měl ho zabít. Ale nemohl. Ne proto, že to byl Drak Znovuzrozený, ale proto, že Egwain slíbil, že proti al’Thorovi nepozvedne ruku. Jako bezvýznamná přijatá zmizela z Cairhienu a nechala Gawynovi jen dopis, který četl pořád dokola, až se mu papír podél záhybu trhal v rukou, a nepřekvapilo by ho, kdyby zjistil, že jde al’Thorovi na pomoc. Nemohl své slovo porušit, a už vůbec ne slovo dané ženě, již miloval. Slovo dané jí nikdy. Ať už ho to bude stát cokoliv. Doufal, že přijme kompromis, který udělal se svou ctí, že proti němu nezvedne ruku, ale ani mu nepomůže. Světlo dej, aby se ho na tohle nikdy nezeptala. Říkalo se, že láska mužům plete hlavy, a on byl toho důkazem.

Náhle si přitiskl dalekohled k oku, když na pláň vycválala žena na vysokém vraníku. Nerozeznal její tvář, ale žádná služka by na sobě neměla šaty s rozstřiženou jezdeckou sukní. Takže aspoň jedné Aes Sedai se podařilo uniknout. Když se z pasti dostaly sestry, třeba se to podařilo i dalším molodcům. S trochou štěstí je najde dřív, než je v malých skupinkách pobijí Aielové. Nejdřív tu ale byla ta sestra. Mnohem raději by dál pokračoval bez ní, ale nechat ji tu samotnou, aby ji možná zasáhl šíp, který ani neuvidí, to nemohl dovolit. Právě když se začal zvedat, aby na ni zamával, kůň klopýtl a upadl a jezdkyně mu přeletěla přes hlavu.

Gawyn zaklel, a pak znovu, když v dalekohledu uviděl, jak koni z boku trčí šíp. Spěšně prohlédl kopce a spolkl další kletbu. Na pahorku stály asi dva tucty zahalených Aielů a dívaly se na ležícího koně a jezdkyni. Od Aes Sedai nebyly ani sto kroků. Gawyn se rychle podíval zpátky. Sestra se nejistě zvedala na nohy. Pokud vezme rozum do hrsti a použije jedinou sílu, těch pár Aielů by jí nemělo ublížit, zvlášť pokud se před dalšími šípy schová za koněm. Přesto by se cítil lépe, kdyby byla s nimi. Skulil se z hřebene, aby ho Aielové pokud možno nezahlédli, a sklouzl po odvráceném svahu, až se mohl postavit.

Přivedl na jih pět set osmdesát jednoho molodce, skoro každého, jenž se cvičil dost dlouho, aby mohl opustit Tar Valon, ale teď na koních v dolíku čekaly ubohé necelé dvě stovky mužů. Než došlo k pohromě u Dumajských studní, byl si jistý, že existuje plán, aby on a molodci zahynuli a do Věže se již nikdy nevrátili. Proč, to netušil, ani jestli je to nápad Elaidy nebo Galiny, ale uspěl dost dobře, byť ne přesně tak, jak to intrikánka myslela. Nebylo divu, že by raději pokračoval v cestě bez Aes Sedai, kdyby si mohl zvolit.

Zastavil se u vysokého bílého valacha s mladým jezdcem. Mladým, jako byli všichni molodci – mnozí se ještě neholili častěji než každý třetí den a pár jich dokonce i tohle pořád jen předstíralo – ale Jisao měl na límci stříbrnou vížku, což ho označovalo za veterána z bojů, kdy byla svržena Siuan Sanche, a pod šaty jizvy z dalších bojů. Byl jedním z těch, kteří většinu rán ještě mohli břitvu nechávat v pouzdře. Jeho tmavé oči však patřily muži o třicet let staršímu. Gawyna napadlo, jak asi vypadají jeho oči.

„Jisao, musíme vytáhnout jednu sestru z –“

Na návrší na západě přiklusala asi stovka Aielů a překvapeně se zarazila, když dole uviděla molodce, avšak ani překvapení, ani přesila molodců je nezadržely. Vmžiku měli všichni zahalené tváře a hnali se dolů ze svahu, vrhajíce se s oštěpy na koně stejně často jako na jezdce, pracujíce ve dvojicích. Ale pokud Aielové věděli, jak bojovat s muži na koních, molodci nedávno dostali tvrdou lekci, jak bojovat s Aiely, a ti, kdo se učili pomalu, v jejich řadách dlouho nepřežili. Někteří muži měli dlouhá kopí, zakončená půl loktem oceli s příčkou, aby hlavice nezajela příliš hluboko, a všichni uměli používat meče stejně dobře jako kdokoliv až na mistra šermíře. Bojovali po dvojicích a trojících, každý muž hlídal záda druhému, a neustále udržovali zvířata v pohybu, aby jim Aielové nemohli přeříznout podkolenní šlachy. Jen těm nejrychlejším Aielům se podařilo dostat do kruhu vířící oceli. Koně s válečným výcvikem byli sami zbraněmi, kopyty rozbíjeli lebky, zuby chytali muže a třásli s nimi jako pes s krysou, dokázali člověku utrhnout kus obličeje. Koně při boji řehtali a muži chrčeli námahou, řvali vzrušením, jež se člověka v bitvě zmocní, vzrušením, které říkalo, že jsou ještě naživu a dožijí se příštího východu slunce, i kdyby se měli brodit po pás v krvi. Křičeli, když zabíjeli, křičeli, když umírali. Nebyl v tom moc velký rozdíl.

Gawyn však neměl čas se dívat či poslouchat. Jelikož byl jediný opěšalý molodec, přitahoval pozornost. Mezi jezdci se protáhly tři postavy v cadin’sorech a vrhly se na něj s připravenými oštěpy. Aielové ho nejspíš považovali za snadnou kořist, když byli tři na jednoho. Gawyn je zklamal. Hladce tasil meč, pak stejně hladce přešel od Sokola vrhajícího se na kořist přes Liánu ovíjející dub po měsíc stoupající nad jezera. Třikrát cítil náraz v zápěstích, když se čepel střetla s tělem, a tak rychle byli tři zahalení Aielové na zemi. Dva se ještě chabě pohybovali, ale byli vyřazení z boje stejně jako třetí. Další soupeř byl něco jiného.

Hubený chlapík, o dlaň vyšší než Gawyn, pohyboval se jako had, bodal oštěpem, přičemž mával puklířem, aby odrazil údery meče, se silou, kterou Gawyn cítil až v ramenou. Tančící tetřev přešel ve Skládání vějíře a poté. Dvořan poklepal vějířem a Aiel každou figuru odrazil za cenu škrábance na žebrech, kdežto Gawyn skončil s rýhou na stehně, kdy jen rychlým ukročením zabránil tomu, aby mu oštěp probodl nohu docela.

Obcházeli se kolem dokola, nevšímajíce si toho, co se dělo kolem nich. Gawynovi po noze stékala horká krev. Tu Aiel předvedl klamný výpad v naději, že ho vyvede z rovnováhy, a znovu klamal. Gawyn přešlapoval, meč držel chvíli vysoko, chvíli nízko, v naději, že muž bodne o kousek dál.

Nakonec rozhodlo celou záležitost štěstí. Aiel najednou klopýtl a Gawyn mu probodl srdce dřív, než uviděl koně, který do něj zacouval.

Kdysi by cítil lítost. Vyrostl ve víře, že když už spolu dva muži musejí bojovat, souboj by měl proběhnout se ctí a čistě. Přes půl roku bojů a šarvátek ho poučilo. Šlápl Aielovi na prsa a vyrval meč z rány. Nebylo to ušlechtilé, zato však rychlé, a opozdit se v boji často znamenalo smrt.

Jenže když meč uvolnil, nebylo už třeba spěchat. Muži leželi na zemi, molodci i Aielové, někteří sténali, jiní byli nehybní, a zbytek Aielů mířil k východu se dvěma tucty molodců za zadkem, včetně několika, kteří už by měli mít rozum. „Stát!“ zařval Gawyn. Jestli se ti hlupáci nechají oddělit, Aielové je rozsekají na psí žrádlo. „Žádné pronásledování! Stát, řekl jsem! Stát, Světlo vás spal!“ Molodci se váhavě stáhli.

Jisao otočil svého valacha. „Jenom je napadlo, že si přes nás prosekají cestu tam, kam měli namířeno, můj pane.“ Z meče mu odkapávala krev.

Gawyn chytil otěže svého ryzáka a vyhoupl se do sedla, čištěním a vracením meče do pochvy se nezdržoval. Nebyl čas zjišťovat, kdo zemřel a kdo by mohl přežít. „Zapomeňte na ně. Ta sestra na nás čeká. Hale, vezmi si svůj půloddíl a dohlídni na raněné. A dávej si pozor na Aiely. To, že umírají, ještě neznamená, že jsou vyřízení. Zbytek za mnou.“ Hal zasalutoval mečem, ale Gawyn už pobízel hřebce ostruhami.

Šarvátka netrvala dlouho, ale jakkoliv byla krátká, byla vlastně příliš dlouhá. Když Gawyn dojel na vrcholek kopce, viděl už jen mrtvého koně s vybranými sedlovými brašnami. Pátrání s dalekohledem nepřineslo ani stopy po sestře, Aielech ani čemkoli živém. Pohyboval se tu jen větrem unášený prach a šaty na zemi u koně se vzdouvaly ve větru. Žena musela utíkat, aby tak rychle zmizela z dohledu.

„Nemohla se dostat daleko, i kdyby utíkala,“ poznamenal Jisao. „Když uděláme rojnici, najdem ji.“

„Hledat budeme, až se postaráme o raněné,“ odpověděl Gawyn důrazně. Nehodlal své muže rozdělit, když se tu potulovali Aielové. Do západu slunce zbývalo ještě pár hodin a on se chtěl předtím pořádně utábořit někde nahoře. Bylo by docela dobré, kdyby našel sestru nebo dvě. Někdo bude muset vysvětlit tuhle katastrofu Elaidě, a on by byl mnohem raději, kdyby jejímu hněvu čelila nějaká Aes Sedai, a ne on.

S povzdechem otočil ryzáka a sjel dolů, aby se podíval, jaký účet si řezník napočítal tentokrát. To byla jeho první skutečná lekce jako vojáka. Vždycky musíte zaplatit řezníkovi. Měl pocit, že brzy bude platit ještě vyšší účty. V tom, co přicházelo, svět na Dumajské studny brzy zapomene.

1

Veliké chasaline

Kolo času se otáčí a věky přicházejí a odcházejí, zanechávajíce za sebou vzpomínky, ze kterých se stávají pověsti. Pověsti vyblednou do mýtů a dokonce i ty mýty jsou dávno zapomenuty, když věk, který je zrodil, znovu přijde. V jednom věku, nazývaném některými třetím, věkem, který teprve přijde, věkem dávno minulým, se ve velkém lese zvaném Brémský zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátek. Otáčení kola času nemá začátky ani konce. Byl to však nějaký začátek.

Na sever a východ ten vítr vál, když spalující slunce stoupalo po bezmračné obloze, na sever a východ mezi uschlými stromy s hnědým listím a holými větvemi, skrz roztroušené malé vísky, kde se vzduch mihotal horkem. Vítr nepřinášel úlevu, ani náznak deště, natož sněhu. Na sever a východ vál, kolem starobylého oblouku z jemně opracovaného kamene, o němž někteří tvrdili, že to bývala brána velikého města, a jiní zas, že památník nějaké dávno zapomenuté bitvy. Na mohutných kamenech zůstaly jenom ošlehané, nečitelné pozůstatky nápisů, němě vypovídající o ztracené slávě bájné Coremandy. Na dohled oblouku se po Tarvalonské silnici ploužilo jen pár vozů a lidé, jdoucí pěšky, si stínili oči před prachem, který zvedala kopyta koní, kola povozů a vítr. Většinou ani neměli ponětí, kam vlastně jdou, jenom že svět zřejmě metá kozelce a veškerý pořádek končí, pokud už nebyl pryč. Některé hnal dál strach, jiné přitahovalo něco, co tak docela neviděli a čemu nerozuměli, a většina z nich se taky bála.

Vítr letěl dál, přes šedozelenou řeku Erinin, popohnal lodě, které stále ještě obchodovaly mezi jihem a severem, protože dokonce i v těchto časech se muselo obchodovat, ačkoliv si nikdo nemohl být jistý, kde je bezpečné obchodovat. Na východ od Erinin začínaly hvozdy řídnout a nakonec ustoupily před zvlněnými pahorky pokrytými hnědou trávou, na troud vyschlou, řídce porostlou malými hájky stromů. Na vrcholku jednoho z těch kopců stál kruh vozů, mnohá plachta byla ohořelá či úplně shořela na železných obručích. Na narychlo vyrobené žerdi, odseknuté z uschlého stromku a přivázané k holé obruči na voze, aby byla výš, vlála karmínová vlajka s černobílým kotoučem uprostřed. Praporec Světla, tak ho někteří nazývali, či al’Thorův praporec. Ostatní pro něj měli temnější jména a chvěli se, když je šeptem vyslovovali. Vítr za prapor zatahal a rychle přeletěl dál, jako by byl rád, že je pryč.

Perrin Aybara seděl na zemi, širokými zády se opíral o kolo vozu a přál si, aby vítr vydržel. Na okamžik se ochladilo. A jižní vítr mu z chřípí vyčistil pach smrti, pach, jenž mu připomínal, kde by měl být, poslední místo, kde by chtěl být. Mnohem lepší to bylo tady, v kruhu vozů, zády k severu, kde na to mohl alespoň na chvíli zapomenout. Zbývající vozy včera vytáhli na kopec, odpoledne, když muži sebrali sílu udělat víc než děkovat Světlu za to, že ještě dýchají. Teď opět vyšlo slunce a s ním přišlo horko.

Perrin se podrážděně poškrábal v krátkém kudrnatém vousu. Čím víc se potil, tím víc ho vousy svědily. Po tvářích každého, koho viděl, kromě Aielů, se řinul pot a voda teď byla skoro míli daleko na sever. Ale stejně tak hrůza a zápach. Většina to považovala za dobrý obchod. Měl by jít konat svou povinnost, ale pocit viny ho nedokázal zvednout. Dneska byly veliké chasaline a doma ve Dvouříčí by celý den slavili a celou noc tancovali. Den vzpomínek, kdy si měli lidé připomenout vše dobré v životě, a každý, kdo by si postěžoval, mohl skončit s kbelíkem vody na hlavě, aby se smyla smůla. Tohle rozhodně nikoho nepotěšilo, když bylo počasí, jaké být mělo, avšak teď by bylo vědro vody radostí. Na člověka, který měl tolik štěstí, že byl naživu, mu připadalo pozoruhodně těžké přijít na nějaké dobré myšlenky. Včera o sobě zjistil pár věcí. Nebo to možná bylo dnes ráno poté, co bylo vše dokonáno. Pořád ještě cítil pár vlků, hrstku těch, kteří přežili a nyní byli na cestě někam jinam, daleko odsud, daleko od lidí. V táboře se o vlcích stále mluvilo, velice znepokojeně se spekulovalo, odkud se objevili a proč. Několik lidí věřilo, že je povolal Rand. Většina si myslela, že Aes Sedai. Aes Sedai neřekly, co si myslí. Vlci mu nedávali nic za vinu – co se stalo, stalo se – jenže on v sobě neměl jejich odevzdanost osudu. Přišli, protože je zavolal. Ramena, dost široká, aby díky nim vypadal menší, než ve skutečnosti byl, měl svěšená pod tíhou zodpovědnosti. Občas zaslechl další vlky, ty, kteří nepřišli a teď říkali opovržlivě těm, kteří přišli: „Tohle vzejde z toho, když se zamícháš s dvounožci. Nic jiného se nedá čekat.“

Dalo mu námahu udržet si svoje myšlenky pro sebe. Chtěl výt, že ti opovržliví mají pravdu. Chtěl být doma, ve Dvouříčí. Naděje byla malá, možná se už domů nikdy nevrátí. Chtěl být se svou ženou, kdekoliv, a aby všechno bylo jako předtím. Naděje na to nevypadala o moc lépe, spíš hůř. Mnohem víc než stesk po domově, mnohem víc než vlci ho uvnitř užíraly starosti o Faile, jako fretka snažící se mu prohrabat do žaludku. Skutečně se tvářila, že je ráda, když ho viděla opouštět Cairhien. Co si s ní jenom počne? Nenapadala ho slova, jimiž by popsal, jak moc svou manželku miluje a potřebuje ji, jenomže ona žárlila tam, kde neměla důvod, byla ublížená, když jí nic neudělal, a zlobila se, když nechápal proč. Musí něco udělat, ale co? Odpověď mu unikala. Opatrné myšlení, nic víc neměl, kdežto Faile byla jako rtuť.

„Aielové by je měli trochu oblíct,“ zamumlal Aram dost přísně a mračil se do země. Dřepěl opodál a trpělivě držel otěže dlouhonohého šimla. Málokdy se od Perrina vzdaloval. Meč, upevněný na zádech, se srážel s cikánským kabátem se zelenými pruhy, který měl v horku rozepnutý. Stočený šátek kolem hlavy bránil, aby mu pot stékal do očí. Kdysi si o něm Perrin myslel, že je na muže téměř příliš pohledný. Teď se však na něm usadila pustá temnota a často se mračil. „Nesluší se to, urozený pane Perrine.“

Perrin váhavě zahnal myšlenky na Faile. Časem to rozlouskne. Musí. Nějak. „To je jejich způsob, Arame.“

Aram se zašklebil, jako by si chtěl odplivnout. „No, není to slušný. Asi je to udržuje v klidu – nikdo by takhle daleko neutekl ani nedělal potíže – ale není to slušný.“

Všude byli samozřejmě Aielové. Vysocí povznesení muži v šedozelenohnědém odění a jediná výrazně barevná věc, kterou nosili, byl pruh červené látky kolem spánků, s černobílým kotoučem na čele. Siswai’aman, tak si říkali. Občas mu to slovo cosi připomnělo, jako by ho měl znát. Zeptal se jednoho z Aielů a ten se na něj podíval, jako by blábolil nesmysly. Avšak oni si nevšímali ani těch pruhů červené látky. Žádná Děva oštěpu šarlatovou čelenku nenosila. Ať byla bělovlasá nebo vypadala, jako by právě odrostla matčiným sukním, každá Děva se kolem plížila a vrhala na siswai’aman vyzývavé pohledy, jež nějak vypadaly samolibě, kdežto muži jejich pohledy opětovali klidně a byli cítit téměř hladem, podle pachu všech to byla otázka žárlivosti, ačkoliv kvůli čemu na sebe žárlili, to si Perrin neuměl představit. Ať to bylo cokoliv, nebylo to nic nového a oni se kvůli tomu zřejmě nehodlali začít hned prát. Mezi vozy bylo i pár moudrých, v bachratých sukních a bílých jupkách, s tmavými loktušemi navzdory horku a třpytivými náramky a náhrdelníky ze zlata a slonoviny, vyrovnávajícími jejich jinak prostý oděv. Některé z nich chování Děv a siswai’aman bavilo, jiné zase rozčilovalo. Všichni – moudré, Děvy i siswai’aman – si nevšímali Shaidů tak, jak by Perrin ignoroval stoličku či houni.

Aielové včera zajali asi dvě stě Shaidů, muže i Děvy – vzhledem k tomu, kolik jich tu bylo, to nebylo nic moc – a ti se volně pohybovali po táboře. Perrin by se cítil mnohem lépe, kdyby byli pod stráží. A v šatech. Místo toho nosili vodu a běhali s posílkami, nazí jako v den, kdy se narodili. K ostatním Aielům se chovali pokorně jako myšky. Každému jinému se dostalo pyšného vzdorovitého pohledu, že si jich dotyčný vůbec všiml. Perrin nebyl jediný, kdo se jich snažil nevšímat, a Aram nebyl jediný, kdo bručel. Hodně dvouříčských mužů v táboře dělalo jedno nebo druhé nebo obojí. Hodně Cairhieňanů málem ranila mrtvice, kdykoliv některého Shaida spatřili. Mayenerové jenom vrtěli hlavami, jako by to celé byl vtip. A vyvalovali oči na ženské. Měli stejně málo studu jako Aielové, tihle Mayenerové.

„Gaul mi to vysvětlil, Arame. Víš přece, co je to gai’šain, viď? Víš o ji’e’toh, jak musejí sloužit rok a den a to všechno?“ Druhý muž kývl, což bylo dobře. Perrin toho sám moc nevěděl. Když mu Gaul vysvětloval aielské způsoby, obvykle z toho byl ještě zmatenější. Gaul si vždycky myslel, že všechno je nad slunce jasné. „No, gai’šainové nesmějí nosit nic, co může nosit algai’d’siswai – to znamená ‚bojovník s oštěpy‘,“ dodal, když se Aram tázavě zamračil. Náhle si uvědomil, že se upřeně dívá na jednoho ze Shaidů, klusajícího zhruba jejich směrem. Byla to vysoká mladá žena, zlatovlasá a hezká i přes dlouhou tenkou jizvu na tváři a další jizvy jinde. Byla velmi hezká a velmi nahá. Drsně si odkašlala a odtrhl zrak. Cítil, jak rudne. „No, proto jsou... na tom takhle. Gai’šainové nosí bílý šaty a tady žádný nemají. Je to prostě jejich způsob.“ Světlo spal Gaula a spal i jeho vysvětlování, pomyslel si. Mohli by je něčím přikrýt!

„Perrine Zlatooký,“ ozval se ženský hlas, „Carahuin se ptá, přeješ-li si vody.“ Aram zrudl a v dřepu se prudce otočil, aby k ní byl zády.

„Ne, děkuju.“ Perrin nemusel vzhlédnout, aby věděl, že je to ta zlatovlasá shaidská žena. Dál upíral zrak do prázdna a hlavně jiným směrem. Aielové měli zvláštní smysl pro humor a Děvy oštěpu – Carahuin byla Děva – ten nejzvláštnější. Rychle si všimli, jak mokřiňané reagují na Shaidy – museli by být slepí, aby jim to ušlo – a náhle posílali gai’šainy k mokřiňanům hlava nehlava, a Aielové se mohli potrhat smíchy ze všech těch ruměnců a koktání a občas i křiku. Perrin si byl jist, že ho Carahuin a její přítelkyně právě pozorují. Tohle bylo aspoň podesáté, kdy některou gai’šainku poslaly, aby se zeptala, jestli nechce vodu nebo náhradní brousek nebo nějakou jinou zatracenou hloupost.

Náhle ho cosi napadlo. Mayenerové tímhle byli obtěžováni zřídka. Hrstka Cairhieňanů se očividně dívala s potěšením, i když ne tak otevřeně jako Mayenerové, a taky někteří ze starších Dvouříčských, kteří by měli mít rozum. Podstatné ale bylo, že pokud Perrin věděl, žádný z nich nedostal druhou falešnou zprávu. Na druhou stranu ti, kteří reagovali nejvíc... Cairhieňany, kteří nejhlasitěji vykřikovali o neslušnosti, a dva tři mladší Dvouříčské, kteří se zakoktávali a červenali tak silně, až se zdálo, že se roztečou, obtěžovali, dokud neuprchli pryč od vozů...

Perrin s námahou vzhlédl gai’šaince do tváře. Do očí. Soustřeď se na její oči, říkal si zoufale. Měla je zelené a velké a vůbec ne pokorné. Byla z ní cítit čistá zuřivost. „Poděkuj za mě Carahuin a vyřiď jí, že mi můžeš namazat náhradní sedlo, jestli jí to nebude vadit. A nemám žádnou čistou košili. Nebude jí vadit, když mi vypereš nějaký prádlo?"

„Nebude jí to vadit,“ odvětila žena sevřeným hlasem, otočila se a odklusala pryč.

Perrin se prudce zadíval jinam, ačkoliv mu její obraz zůstával před očima. Světlo, Aram měl pravdu! Avšak s trochou štěstí by právě mohl zarazit další takové návštěvy. Bude to muset vysvětlit Aramovi a Dvouříčským. Třeba poslechnou i Cairhieňané.

„Co si s nima počnem, urozený pane Perrine?“ Aram, stále odvrácený, už nemluvil o gai’šainech.

„To musí rozhodnout Rand,“ pravil Perrin pomalu a uspokojení se vytrácelo. Možná bylo divné považovat lidi, potulující se kolem bez šatů, za malý problém, ten druhý však byl rozhodně větší. A on se mu vyhýbal stejně důrazně jako tomu, co leželo na severu.

Na druhé straně kruhu vozů seděly na zemi téměř dva tucty žen. Všechny byly dobře oblečené na cestu, mnohé byly v hedvábí, většina měla lehké pláště proti prachu, ale na žádné tváři se neobjevila ani kapka potu. Tři vypadaly dost mladé, že by je předtím, než se oženil s Faile, mohl i požádat o tanec.

Teda kdyby nebyly Aes Sedai, pomyslel si trpce. Kdysi s jednou Aes Sedai tancoval a málem spolkl vlastní jazyk, když si uvědomil, koho že to otočil. A to byla přítelkyně, pokud se to slovo dalo použít u Aes Sedai. Jak nová by Aes Sedai musela být, abych u ni poznal věk? Ostatní vypadaly samozřejmě bezvěce, mohlo jim být dvacet i čtyřicet, věk se měnil mezi dvěma pohledy, nikdy nebyl jistý. Tohle říkaly jejich tváře, ačkoliv některé měly ve vlasech šediny. S Aes Sedai se to prostě nedalo poznat. Nic se u nich nedalo poznat.

„Aspoň tyhle už neznamenají nebezpečí,“ řekl Aram a trhl hlavou směrem ke třem sestrám kousek stranou od ostatních.

Jedna plakala, s tváří na kolenou, druhé dvě roztřeseně hleděly do prázdna, jedna z nich si nepřítomně popotahovala sukni. Včera vypadaly v podstatě stejně. Aspoň už žádná nevřískala. Pokud to Perrin pochopil, čímž si nebyl tak úplně jistý, tak byly nějak utišeny, když se Rand osvobodil. Už nikdy nebudou znovu usměrňovat jedinou sílu. Pro Aes Sedai by nejspíš bylo lepší být mrtvá.

Perrin by čekal, že je budou ostatní Aes Sedai utěšovat, nějak se o ně postarají, ale většina si těch tří vůbec nevšímala, ačkoliv se trochu příliš okatě dívaly kamkoliv jinam, jen ne na ně. A utišené Aes Sedai zase odmítaly uznat ostatní. Aspoň na začátku k nim přistoupilo pár sester, každá sama za sebe, na pohled klidné, avšak ostře páchnoucí odporem a nechutí, za svou námahu však nic nedostaly, ani slovo, ani pohled. Dnes ráno už se k nim žádná nepřiblížila.

Perrin potřásl hlavou. Aes Sedai zřejmě měly spoustu práce s ignorováním toho, co nechtěly přiznat. Například muže v černých kabátcích, stojící nad nimi. Na každou sestru tu byl jeden asha’man, dokonce i pro ty tři, které byly utišeny, a ani nemrkli. Aes Sedai se zase dívaly za ně nebo skrz ně. Jako by neexistovali.

Byla to docela fuška. On nedokázal na asha’many zapomenout a jeho nehlídali. Byli tu muži všech věků, od kluků, co jim ještě teklo mlíko po bradě, po šedovlasé, plešatějící dědky, a nebezpeční nebyli kvůli svým pochmurným černým kabátcům s vysokými límci, ani mečům, jež nosili u pasu. Každý asha’man mohl usměrňovat a nyní nějak bránili v usměrňování Aes Sedai. Muži, kteří vládli jedinou silou, přízraky z nočních můr. Rand to taky dokázal, samozřejmě, jenže to byl Rand a kromě toho Drak Znovuzrozený. Z těchhle chlapíků se Perrinovi ježily vlasy.

Přeživší strážci zajatých Aes Sedai seděli opodál pod další stráží, kterou tvořilo asi třicet ozbrojenců urozeného pána Dobraina v cairhienských zvonových přilbách a stejně tolik mayenerských okřídlených gardistů v červených kyrysech, a všichni se měli na pozoru, jako kdyby hlídali levharty. Za daných okolností to byl odpovídající přístup. Bylo tu víc strážců než Aes Sedai. Hodně zajatkyň bylo zjevně ze zeleného adžah. Strážných bylo víc než strážců, o hodně víc, ale možná ani to nestačilo.

„Světlo dej, aby nám už ta banda nezpůsobila další hoře,“ zamumlal Perrin. Dvakrát během noci se strážci pokusili uprchnout. Tyhle výbuchy však popravdě potlačili spíš asha’mani než Cairhieňané či Mayenerové, a nebyli při tom zrovna mírní. Žádného ze strážců nezabili, ale aspoň tucet měl zpřelámané kosti, a žádné sestře zatím nedovolili je vyléčit.

„Jestli se pán Drak nedokáže rozhodnout,“ podotkl Aram tiše, „možná by to měl udělat někdo jiný. Aby ho ochránil.“

Perrin se na něj podíval koutkem oka. „Jak rozhodnout? Sestry jim pověděly, ať se už o nic nepokoušejí, a oni svý Aes Sedai poslouchají.“ Zlámané kosti nezlámané kosti, jakkoliv byli odzbrojení, s rukama svázanýma za zády, strážci pořád vypadali jako vlčí smečka čekající jenom na rozkaz vedoucího vlka k útoku. Žádný si v klidu neodpočine, dokud jeho Aes Sedai nebude volná, nebo možná dokud nebudou volné všechny sestry. Aes Sedai a strážci, hranice hezky suchého dřeva připraveného vzplanout. Ale dokonce ani strážci a Aes Sedai nebyli pro asha’many vážným soupeřem.

„Nemyslel jsem strážce.“ Aram zaváhal, potom se pošoupl blíž k Perrinovi a ještě ztišil hlas, do drsného šepotu. „Aes Sedai unesly pána Draka. Nemůže jim věřit, už nikdy, ale ani neudělá, co musí. Kdyby umřely dřív, než by se to dozvěděl –“

„O čem to mluvíš?“ Perrin se málem udávil a prudce se narovnal. Nikoliv poprvé ho napadlo, jestli v druhém muži zbyla aspoň špetka z Cikána. „Jsou bezmocný, Arame! Bezmocný ženy!“

„Jsou to Aes Sedai.“ Tmavé oči před Perrinovýma zlatýma neuhnuly. „Nedá se jim věřit a nemůžou se jen tak pustit. Jak dlouho můžeš držet Aes Sedai proti jejich vůli? Dělají to, co dělají, mnohem dýl než asha’mani. Musejí toho vědět víc. Jsou pro pána Draka nebezpečný, i pro tebe, pane Perrine. Viděl jsem, jak se na tebe koukají.“

Na druhém konci vozového kruhu se mezi sebou sestry bavily šeptem, který ani Perrin nezaslechl, a nakláněly se k sobě. Občas se na něj a na Arama některá podívala. Na něj, ne na Arama. Zachytil několik jmen. Nesune Bihara. Erian Boroleos a Katerina Alruddin. Coiren Saeldain, Sarene Nemdahl a Elza Penfell. Janine Pavlara, Beldeine Nyram, Marith Riven. Ty poslední byly mladé sestry, ale ať mladé či bezvěké, pozorovaly ho s tvářemi tak klidnými, až se zdálo, že mají i přes asha’many navrch. Porazit Aes Sedai nebylo snadné. Přinutit je porážku přiznat bylo zhola nemožné.

Perrin otevřel pěsti a položil ruce na kolena, působil klidně, přestože se tak zdaleka necítil. Ony věděly, že je ta’veren, jeden z těch mála lidí, kolem nichž se na čas otáčel sám vzor. Horší bylo, že věděly, že je k Randovi připoután nějakým způsobem, jemuž nikdo nerozuměl, a nejméně ze všeho on a Rand. Nebo Mat. Mat do toho byl zapletený taky, další ta’veren, ačkoliv ani on, ani Perrin nebyli tak silní jako Rand. Kdyby dostaly sebemenší šanci, tyhle ženy by ho – a Mata – strčily do Bílé věže stejně rychle jako Randa, svázané jako kozy před příchodem lva. A ony Randa unesly, chovaly se k němu hrozně. Aram měl pravdu v jedné věci. Nedalo se jim věřit. Ale to, co Aram navrhoval – nebude – nesmí! – schvalovat. Z toho pomyšlení mu nebylo nejlépe.

„Už o tom nechci slyšet,“ zavrčel. Bývalý Cikán otevřel ústa, ale Perrin ho uťal. „Ani slovo, Arame, slyšíš mě? Ani slovíčko!“

„Jak můj pán Perrin velí,“ zamumlal Aram a sklonil hlavu.

Perrin si přál, aby mu viděl do tváře. Necítil z něho strach ani zášť. To na tom bylo nejhorší. Pach hněvu nebyl z Arama cítit, ani když navrhoval vraždu.

Na kola vedlejšího vozu se vyšplhala dvojice dvouříčských mužů, zadívala se přes vůz dolů z kopce k severu. Každému se na pravém boku ježil toulec plný šípů a pořádný nůž s dlouhou čepelí, skoro jako menší meč, měli u levého boku. Perrina sem z domova následovaly dobré tři stovky mužů. Perrin proklínal den, kdy ho první z nich nazval urozeným panem Perrinem, proklínal den, kdy se přestal snažit jim to zarazit. Dokonce i přes mumlání a zvuky obvyklé pro takhle velký tábor neměl problémy oba muže slyšet.

Tod al’Caar, o rok mladší než Perrin, si dlouze vydechl, jako by to, co leželo dole, uviděl poprvé. Perrin skoro cítil, jak hubeňour hýbe pusou. Todova matka ho pustila jenom kvůli cti, že její syn jde s Perrinem Zlatookým. „Slavný vítězství,“ řekl Tod nakonec. „Tak jsme vyhráli. Že jo, Jondyne?“

Prošedivělý Jondyn Barran, pokroucený jako starý dub, byl mezi třemi stovkami bojovníků jedním z nejstarších. Byl nejlepším střelcem v celém Dvouříčí až na pantátu al’Thora a vůbec nejlepším lovcem a byl ve Dvouříčí jedním z nechvalně známých usedlíků. Jondyn nepracoval ani o den víc než musel od chvíle, kdy byl dost starý, aby opustil otcův statek. Lesy a lov byly to jediné, co ho zajímalo, to a přespřílišné pití o svátcích. Teď si odplivl. „Když říkáš, chlapče. A stejně to vyhráli ti zatracení asha’mani. A já říkám, dobře tak. Špatný je, že se neseberou a nejdou někam slavit.“

„Nejsou tak špatní,“ namítal Tod. „Mně by nevadilo stát se jedním z nich.“ To znělo spíš jako chvástám než jako pravda. Taky tím byl cítit. Perrin, aniž se podíval, si byl jist, že si olizuje rty. Todova matka nejspíš ještě před pár lety používala příběhy o mužích, kteří dokážou usměrňovat, aby ho vystrašila. „Chci říct, Rand – teda pán Drak – pořád to zní divně, co? Že Rand al’Thor je Drak Znovuzrozenej a tak?“ Tod se zasmál, jen krátce a nejistě. „No, on může usměrňovat a nevypadá tak – není – totiž...“ Hlasitě polkl. „Kromě toho, co bychom si bez nich počali s těma Aes Sedai?“ Tohle už šeptal. Nyní byl cítit strachem. „Jondyne, co budem dělat? Totiž, Aes Sedai jako zajatci?"

Stařík si znovu odplivl. A nenamáhal se ani ztišit hlas. Jondyn vždycky říkal, co si myslel, bez ohledu na to, kdo ho slyšel, další důvod, proč měl tak špatnou pověst. „Lepší by pro nás bylo, kdyby včera chcíply všechny, chlapče. Než to skončí, ještě za to zaplatíme. Dej na mě, zaplatíme.“

Perrin ho přestal poslouchat, což nebylo snadné s tak dobrým sluchem. Nejdřív Aram a teď Jondyn a Tod, byť ne tak otevřeně. Světlo spal Jondyna! Ne, vedle toho muže možná i Mat vypadal pracovitě, jenže když to on říkal, ostatní si to mysleli. Žádný muž z Dvouříčí by dobrovolně neublížil ženě, ale kdo ještě si přál, aby byly zajaté Aes Sedai mrtvé? A kdo by se mohl pokusit to přání splnit?

Znepokojeně se rozhlížel po kruhu vozů. Pomyšlení, že možná bude muset chránit zajaté Aes Sedai, nebylo příjemné, ale necouval před ním. Neměl Aes Sedai v lásce, to rozhodně ne, a nejméně ze všeho tyhle, ale vyrostl v nevyslovované jistotě, že muž by měl podstoupit i nebezpečí, aby ochránil jakoukoliv ženu, nakolik mu to ona dovolí. Nebylo důležité, jestli ji má rád, dokonce ani to, jestli ji zná. Pravda, Aes Sedai dokázaly spoutat muže do kozelce devíti různými způsoby, když se pro to rozhodly, ale když teď byly odříznuté od jediné síly, byly stejné jako ostatní ženy. Měl potíže se na ně byť jen podívat. Dva tucty Aes Sedai. Dva tucty žen, které možná ani nevěděly, jak se bránit bez jediné síly.

Chvíli si prohlížel asha’manské strážné. Všichni se tvářili ponuře jako sama smrt. Až na ty tři, kteří dohlíželi na utišené ženy. Snažili se tvářit stejně přísně jako ostatní, ale pod tou snahou leželo něco jiného. Možná uspokojení. Kdyby jen byl dost blízko, aby zachytil jejich pach. Každá Aes Sedai byla pro asha’mana hrozbou. Možná byl opak taky pravdou. Možná by je jenom utišili. Z toho mála, co zachytil, znamenalo utišení pro Aes Sedai tolik co zabití, jenom to trvalo pár let, než si mrtvola lehla.

Ať už to bylo jakkoliv, usoudil nakonec váhavě, bude muset nechat asha’many Randovi. Mluvili pouze sami mezi sebou a s vězni a Perrin pochyboval, že by poslechli někoho jiného než Randa. Otázkou bylo, co řekne Rand? A co by mohl Perrin udělat, kdyby řekl něco špatného?

Perrin tento problém odložil a prstem se poškrábal ve vousech. Cairhieňané byli z Aes Sedai příliš nervózní, než aby uvažovali o tom, že by jim ublížili, a Mayenerové zase příliš uctiví, ale stejně na ně bude dávat pozor. Kdo by si pomyslel, že Jondyn zajde tak daleko? Mezi Cairhieňany a Mayenery měl Perrin jistý vliv, ačkoliv by určitě zmizel, kdyby si to promysleli. Vždyť ve skutečnosti byl jen pouhý kovář. Takže zůstávali Aielové. Perrin si povzdechl. Nebyl si jistý, jak velký vliv Rand u Aielů doopravdy má.

Když bylo kolem tolik lidí, bylo těžké zachytit jednotlivé pachy, on si však zvykl poznávat stejně tolik podle pachu, jako podle toho, co mu řekly jeho oči. Siswai’aman, kteří přišli dost blízko, byli cítit klidně, ale pozorně, pach byl nevzrušený a silný. Aes Sedai si na pohled nevšímali. Děvy páchly potlačeným vztekem, a když se podívaly na vězně, pach ještě zesílil. A moudré...

Všechny moudré, které sem přišly z Cairhienu, uměly usměrňovat, ačkoliv žádná neměla bezvěkou tvář. Perrin soudil, že jedinou sílu používají pouze zřídka. Přesto, ať měly hladké líce jako Edarra či vrásčitou tvář jako bělovlasá Sorilea, nosily se se sebevědomím, jímž se snadno vyrovnaly Aes Sedai. Většinou byly půvabné, většina byla vysoká, skoro tak vysoká jako aielští muži, a sester si zdánlivě vůbec nevšímaly.

Sorilea vězně přelétla pohledem, aniž se zastavila, a pokračovala v tichém hovoru s Edarrou a další moudrou, hubenou žlutovlasou ženou, jejíž jméno Perrin neznal. Kdyby tak jen zaslechl, o čem se baví. Prošly kolem a na nevzrušených tvářích se jim nepohnul ani sval, ale jejich pach byla zcela jiná záležitost. Když Sorilea přelétla Aes Sedai pohledem, byla cítit chladně a vzdáleně, zachmuřeně a cílevědomě, a když promluvila k druhým dvěma, jejich pachy se změnily a byly stejné jako ten její.

„Skvělej zatracenej mišmaš,“ zavrčel Perrin.

„Potíže?“ zeptal se Aram a v dřepu se narovnal a pravou rukou hmátl po jílci meče s vlčí hlavou na hlavici, jenž mu trčel nad ramenem. Za velmi krátkou dobu zvládl zacházení s mečem přímo skvěle a nikdy ho neváhal použít.

„Žádný potíže, Arame.“ Nebyla to tak úplně lež. Perrin, vytržený ze zachmuřeného zahloubání, se na ostatní skutečně podíval poprvé. Na všechny dohromady. Nelíbilo se mu, co vidí, a Aes Sedai nebyly to nejhorší.

Cairhieňané a Mayenerové podezíravě pokukovali po Aielech, ovšem Aielové jim jejich podezíravost zas hojnou měrou opláceli, zvláště Cairhieňanům. Vlastně na tom nebylo nic překvapivého. Aielové měli, koneckonců, jistou pověst, že se příliš nepřátelí s nikým, kdo se narodil na téhle straně Páteře světa, a s Cairhieňany zvlášť. Prostou pravdou bylo, že se Aielové a Cairhieňané navzájem nenáviděli, že už to víc ani nebylo možné. Žádná strana své nepřátelství neodložila – v nejlepším případě se dalo říci, že je na volném vodítku – přesto byl Perrin doteď přesvědčený, že ho udrží na uzdě. Kvůli Randovi, když už kvůli ničemu jinému. V táboře se však vznášelo napětí, díky němuž měli všichni nervy napjaté k prasknutí. Rand už byl volný a dočasné spojenectví bylo právě jen dočasné. Aielové při pohledu na Cairhieňany potěžkávali oštěpy a Cairhieňané zas zachmuřeně hmatali po mečích. Stejně tak Mayenerové, kteří s Aiely žádný spor neměli a nikdy s nimi nebojovali, krom v aielské válce, kdy s nimi bojovali všichni, ale kdyby přišlo na boj, nebylo pochyb, na čí stranu se přidají. A dvouříčtí muži nejspíš také.

Ponurá nálada však asi nejvíc ovlivnila asha’many a moudré. Černě odění muži nevěnovali Děvám a siswai’aman větší pozornost než Cairhieňanům, Mayenerům či Dvouříčským, ale moudré sledovali se skoro stejně temnými výrazy jako Aes Sedai. Nejspíš příliš nerozlišovali mezi jednou ženou, která vládla jedinou silou, a druhou. Každá mohla být nepřítel a nebezpečná. Třináct dohromady znamenalo smrtelné nebezpečí, a v táboře nebo opodál bylo přes devadesát moudrých. Asha’manů bylo víc než dvakrát tolik, přesto, kdyby se rozhodly, mohly by moudré napáchat značné škody. Ženy, které uměly usměrňovat, a přesto zřejmě šly za Randem. Zřejmě šly za Randem, nicméně to byly ženy, které uměly usměrňovat.

Moudré se na asha’many dívaly jen o maličko méně chladně než na Aes Sedai. Asha’mani byli muži, kteří mohli usměrňovat, ale šli za Randem. Šli za Randem, ale... Rand byl zvláštní případ. Podle Gaula se v proroctvích o jejich Car’a’carnovi o Randově usměrňování nemluvilo, ale Aielové zjevně předstírali, že tahle nevhodná skutečnost prostě neexistuje. Asha’mani však v těch proroctvích nebyli vůbec. Muselo to být jako zjištění, že po vašem boku bojuje smečka vzteklých lvů. Jak dlouho zůstanou věrní? Možná by bylo lepší odložit je hned teď.

Zvrátil hlavu dozadu, opřel se o kolo vozu, pak zavřel oči a hruď se mu zvedala v tichém, neveselém smíchu. O velikých chasaline mysli na dobré věci. Ať shořím, pomyslel si hořce, měl jsem jít s Randem. Ne, nejlepší bylo vědět a lepší dřív než později. Co ale, ve Světle, bude dělat? Jestli se Aielové a Cairhieňané a Mayenerové na sebe vrhnou, nebo hůř, asha’manové a moudré... Sud plný hadů, a jediný způsob, jak zjistit, kteří z nich jsou zmije, byl strčit dovnitř ruku. Světlo, kéž bych byl doma s Faile a mohl pracovat v kovárně a nikdo by mi zatraceně neříkal urozený pane.

„Tvůj kůň, urozený pane Perrine. Neřekls, jestli chceš Tanečníka nebo Loudu, tak jsem osedlal –“ Pod Perrinovým zlatým pohledem Kenly Maerin couvl za šedého hřebce, jehož vedl.

Perrin ho pohybem ruky uklidnil. Nebyla to Kenlyho chyba. Co se nedalo napravit, muselo se přetrpět. „Jen klid, mládenče. Louda bude v pořádku. Vybrals dobře.“ Velice nerad na Kenlyho mluvil takhle. Kenly, malý a podsaditý, byl jen stěží dost starý na to, aby se mohl oženit či odejít z domova – a rozhodně ne dost starý na tu řiďounkou bradku, kterou si snažil vypěstovat, jak napodoboval Perrina – a přesto v Emondově Roli bojoval s trolloky a včera si vedl dobře. Když ho ale pochválil Perrin zatracený Zlatooký, široce se zazubil.

Perrin vstal, zvedl sekeru, kde ležela pod vozem, mimo dohled, na chvíli zapomenuta, a zasunul si topor do smyčky u pasu. Těžkou půlměsíčnou čepel vyrovnával silný zahnutý hrot. Ta věc byla vyrobena z jednoho jediného důvodu, pro zabíjení. Topor sekery mu až příliš dobře padl do ruky, aby byl klidný. Vzpomene si někdy, jak mu do ruky padlo dobré kovářské kladivo? Byly tu další věci kromě „urozeného pána Perrina", jež už se možná nebudou dát změnit. Jeden přítel mu kdysi řekl, aby si tu sekeru nechal, dokud ji nezačne používat rád. Z toho pomyšlení se, i přes panující vedro, zachvěl.

Vyhoupl se do Tanečníkova sedla, Aram vyskočil na svého bělouše, a seděl na koni s pohledem upřeným na jih, do kruhu vozů. Přinejmenším o polovinu vyšší než nejvyšší Aiel, Loial právě opatrně překročil oj vozu. Při jeho velikosti to vypadalo, že by při neopatrném kroku mohl těžkou oj docela dobře zlomit. Jako obvykle měl ogier v ruce knihu, založenou tlustým prstem, a objemné kapsy dlouhého kabátce mu nadouvalo další čtivo. Dopoledne strávil mezi několika ubohými stromy, o nichž tvrdil, že poskytují stín a klid, ale ať už tam byl jakýkoliv stín, horko na něj taky mělo vliv. Vypadal unaveně, kabátec měl rozepnutý, košili rozvázanou a holínky ohrnuté pod kolena. Nebo to možná bylo víc než jen horko. Těsně za vozy se Loial zastavil a zadíval se na Aes Sedai a asha’many a neklidně zastříhal ušima se štětičkami na koncích. Očima velkýma jako podšálky zalétl k moudrým a znovu pohnul ušima. Ogierové byli na náladu místa citliví.

Když zahlédl Perrina, Loial si to k němu namířil přes tábor. Perrin byl v sedle o dvě tři dlaně nižší než stojící Loial. „Perrine,“ zašeptal Loial, „tohle je všecko špatně. Není to správné a kromě toho je to nebezpečné.“ Totiž na ogiera to bylo šeptem. Znělo to jako bzučení čmeláka velkého jako mastif. Některé Aes Sedai otočily hlavu.

„Nemohl bys mluvit trochu hlasitěji?“ řekl Perrin skoro pro sebe. „Myslím, že to někdo v Andoru neslyšel. V západním Andoru.“

Loial se zatvářil polekaně, pak se zamračil a dlouhé obočí se mu otřelo o tváře. „Já umím šeptat, víš.“ Tentokrát ho nebylo pravděpodobně slyšet dál než na tři kroky. „Co budeme dělat, Perrine? Je špatné držet Aes Sedai proti jejich vůli, špatné a pomýlené. Řekl jsem to předtím a řeknu to zas. A to není zdaleka to nejhorší. Pocit tady... Jedna jiskra, a tohle místo vyletí jako náklad rachejtlí. Ví o tom Rand?“

„To nevím,“ řekl Perrin na obě otázky a ogier po chvíli váhavě kývl.

„Někdo to musí vědět, Perrine. Někdo musí něco udělat.“ Loial se podíval k severu, přes vozy, za Perrina, a Perrin věděl, že už se to dál nedá odkládat.

Neochotně otočil Tanečníka. Radši by si lámal hlavu s Aes Sedai, asha’many a moudrými, dokud by mu nevypadaly všechny vlasy, ale co se muselo udělat, to se udělat muselo. O velikých chasaline mysli jen na dobré věci.

2

Řezničina

Zprvu se Perrin ani nepodíval, kam pojede, dolů ze svahu, na místo, kde se měl ráno sejít s Randem. Místo toho seděl v sedle na kraji vozového kruhu a díval se všude jinde, ačkoliv i tak mu bylo z toho, co viděl, na zvracení. Bylo to jako dostat do žaludku ránu kladivem.

Rána kladivem. Na vrcholku nízkého kopce na východě bylo vykopáno devatenáct čerstvých hrobů. Devatenáct dvouříčských mužů, kteří už nikdy neuvidí domov. Kovář málokdy viděl lidi umírat kvůli svému rozhodnutí. Alespoň Dvouříčtí poslechli jeho rozkazy. Jinak by tu těch rovů bylo víc. Rána kladivem. Další svah byl pokrytý obdélníky čerstvě zryté hlíny, skoro stovka Mayenerů a víc Cairhieňanů, kteří přišli k Dumajským studnám zemřít. Na důvodech nebo příčinách nezáleželo. Následovali Perrina Aybaru. Rána kladivem. Hřeben na západě vypadal jako jeden velký hrob, bylo jich tu snad tisíc, možná víc. Tisíc Aielů, pohřbených ve stoje tváří k východu. Tisíc. Mezi nimi byly i Děvy. Už z mužů se mu stahoval žaludek. Z mrtvých žen by se nejraději posadil na zem a plakal. Snažil se sám sebe přesvědčit, že se sem všichni rozhodli přijít dobrovolně, že tady museli být. Obojí byla pravda, ale on vydal rozkazy a díky tomu byl za hroby zodpovědný on. Ne Rand ani Aes Sedai, ale on.

Živí Aielové se jenom před chvílí zastavili, aby nad svými mrtvými zapěli smutné písně, písně zpívané po částech, které ulpívaly v hlavě.

Život je sen – co nezná stín.

Život je sen – bolest a hoře.

Sen z něhož – se snad probudím.

Sen z něhož – se vstane a jde.

Kdopak by spal – když nové ráno čeká?

Kdopak by spal – když vítr sladký vane?

Sen musí skončit – když nový den svítá.

Ten sen z něhož – se vstane a jde.

Zjevně je tyhle písně utěšovaly. Přál si, aby jeho utěšily taky, ale pokud viděl, Aielům vlastně ani příliš nezáleželo na tom, jsou-li živí či mrtví, a to bylo šílené. Každý duševně zdravý člověk chtěl žít. Každý duševně zdravý člověk by před bitvou utekl co nejdál, utíkal by, jak nejrychleji by dokázal.

Tanečník pohodil hlavou, nozdry měl rozšířené z toho, co cítil dole, a Perrin šedáka poplácal po krku. Aram se zazubil, když se díval na scénu, na niž se Perrin pokoušel zapomenout. Loial měl v obličeji tak málo výrazu, že ho mohl mít docela dobře vyřezaný ze dřeva. Rty se mu lehce pohybovaly a Perrin měl dojem, že zaslechl: „Světlo, kéž už tohle nikdy znovu neuvidím.“ Zhluboka se nadechl a přiměl se podívat tam, kam se dívali oni, k Dumajským studnám.

Jistým způsobem to nebylo tak zlé jako hroby – některé z těch lidí znal od dětství – ale všechno se to na něj nahrnulo najednou, jako by se pachy v jeho nose náhle zhmotnily a praštily ho mezi oči. Věci, na něž chtěl zapomenout, se nahrnuly zpátky. Dumajské studny byly vražedným polem, polem smrti, ale teď to bylo ještě horší. O necelou míli dál ležely ohořelé zbytky vozu, v malém hájku, který téměř zakrýval nízké kamenné roubení studní. A všude kolem...

Kypící moře černě, supové, krkavci a vrány, desítky tisíc, vzlétali ve vlnách a zase si sedali, zakrývali rozervanou zemi. Za což byl Perrin nesmírně vděčný. Metody asha’manů byly surové, ničily těla i zemi se stejnou nezaujatostí. Shaidů zemřelo příliš mnoho, aby je stačili pohřbít včas, i kdyby někomu na jejich pohřbení záleželo, takže se supové, krkavci a vrány přecpávali k prasknutí. Tam dole leželi i mrtví vlci. Chtěl je pohřbít, jenže to nebyl vlčí způsob. Byly nalezeny i tři mrtvé Aes Sedai, jejich usměrňování je v šílenství bitvy nezachránilo před zásahem oštěpem a šípem, a bylo tu i půl tuctu mrtvých strážců. Ty pohřbili na mýtině u studní.

Ptáci nebyli u mrtvých sami. To zdaleka ne. Vlny černého peří se zvedaly kolem urozeného pána Dobraina Taborwina a asi dvou stovek jeho cairhienských ozbrojenců na koních a kolem urozeného pána Haviena Nurelleho se vším, co zůstalo z jeho Mayenerů, kromě těch, kteří hlídali strážce. Con se dvěma stříbrnými kosočtverci na modrém poli označoval všechny důstojníky až na Dobraina samotného a mayenerská červená zbroj a červené praporky na kopích byly chrabrou ukázkou na těch jatkách, ale Dobraine nebyl jediný, kdo si držel u nosu šátek. Tu a tam se některý muž naklonil ze sedla a snažil se vyprázdnit již dávno prázdný žaludek. Mazrim Taim, skoro tak vysoký jako Rand, byl opěšalý, v černém kabátci s modrozlatými draky na rukávech, s asi stovkou nebo víc asha’manů. Někteří z nich taky zvraceli. Byly tady tucty Děv, víc siswai’aman než Cairhieňanů, Mayenerů a asha’manů dohromady, a několik tuctů moudrých nádavkem. Všichni údajně pro případ, že by se Shaidové vrátili, anebo možná pro případ, že někteří mrtví svou smrt jenom předstírali, ačkoliv Perrin byl přesvědčen, že každý, kdo by si tady hrál na mrtvého, by se brzy zbláznil. Všichni se soustředili kolem Randa.

Perrin by měl být tam dole s dvouříčskými muži. Rand o ně požádal, mluvil o tom, že mužům z domova důvěřuje, ale Perrin nic neslíbil. Nakonec se bude muset spokojit se mnou, a později, pomyslel si. Za chvilku, až se mi podaří se připravit na tu řezničinu dole. Jenomže řeznické nože neporcují lidi a jsou úpravnější než sekery, úpravnější než supi.

Asha’mani v černých kabátcích se v moři ptáků úplně ztráceli, smrt pohlcená smrtí, a poletující krkavci a vrány zakrývali další, ale Rand byl jasně vidět, v potrhané bílé košili, kterou měl na sobě od chvíle, kdy ho zachránili. Ačkoliv v té chvíli možná už ani osvobozovat nepotřeboval. Při pohledu na Min, blízko Randa ve světle červeném kabátci a těsných spodcích, se Perrin ušklíbl. Tohle nebylo vhodné místo pro ni ani pro nikoho jiného, ale ona se od osvobození držela Randovi blíž než dokonce Taim. Randovi se nějak podařilo oba osvobodit ještě předtím, než Perrin prorazil, dokonce dřív, než přišli asha’mani, a Perrin tušil, že Min v Randovi vidí jediné bezpečí.

Rand občas přešel po těch jatkách a poplácal Min po ruce nebo se sklonil, jako by k ní mluvil, ale příliš ji nevnímal. Kolem nich se přelévala temná mračna ptáků, ti menší odlétali, aby se nakrmili jinde, supi ustupovali jenom váhavě, někteří odmítali vzlétnout, natahovali holé krky a při ústupu vzdorně křičeli. Rand se čas od času zastavil a sklonil se nad nějakou mrtvolou. Občas mu z prstů vyšlehl oheň a sežehl supy, kteří dosud neustoupili. Pokaždé se s ním začala hádat Nandera, která vedla Děvy, nebo Sulin, její zástupkyně. Občas i moudré, z toho, jak tahaly mrtvole za kabát, jako by něco ukazovaly. A Rand kývl a šel dál. Jen se ohlížel přes rameno. A pouze do chvíle, než jeho pozornost upoutala další mrtvola.

„Co to dělá?“ ozval se u Perrinova kolene povýšený hlas. Podle pachu ji poznal dřív, než se podíval. Sošná a elegantní v jezdeckých šatech ze zeleného hedvábí, s tenkým prachopláštěm, Kiruna Nachiman byla sestra arafelského krále Paitara a sama o sobě mocná paní, a to, že se stala Aes Sedai, jejímu chování vůbec neprospělo. Jak byl Perrin zaujatý scénou před sebou, neslyšel ji přicházet. „Proč je tam dole? Neměl by tam být.“

Ne všechny Aes Sedai v táboře byly vězni, ačkoliv ty, které nebyly, se od včerejška držely z dohledu, bavily se mezi sebou, usoudil Perrin, a snažily se konečně přijít na to, co se stalo. Možná se také snažily přijít na nějaký způsob, jak to obejít. Nyní vytáhly v plné síle. Bera Harkin, další zelená, stála vedle Kiruny a přes bezvěkou tvář a šaty z jemného sukna vypadala jako selka, ale svým způsobem byla do mrtě stejně nafoukaná jako Kiruna. Tahle selka by klidně řekla i králi, aby si očistil boty, než jí vstoupí do domu, a byla by přitom pěkně ostrá. S Kirunou vedly sestry, které přišly k Dumajským studnám s Perrinem, nebo si možná velení předávaly mezi sebou. Nebylo to úplně jasné, což u Aes Sedai nebylo nic neobvyklého.

Ostatních sedm stálo v hejnu. Nebo možná ve smečce, lvice, podle toho, jak se nesly, rozhodně nebyly zastrašené. Jejich strážci se nastavěli za nimi, a pokud sestry navenek působili klidně, strážci se své pocity skrývat nenamáhali. Byli to různorodí muži, někteří měli barvoměnivé pláště, díky nimž jako by jim mizely části těla, ale ať byli malí či vysocí, hubení či tlustí, už jenom když tam stáli, vypadali jako násilí na rozedraném vodítku.

Perrin dvě ženy znal velmi dobře – Verin Mathwin a Alannu Mosvani. Verin, malá a podsaditá, jistým nepřítomným způsobem téměř mateřská, když vás zrovna nezkoumala, jako když pták studuje žížalu, byla z hnědého adžah. Alanna, štíhlá a snědě krásná, ačkoliv měla v poslední době z nějakého důvodu ztrhaný výraz, byla zelená. Dohromady pět z devíti bylo zelených. Jednou, kdysi dávno, mu Verin řekla, aby Alanně příliš nevěřil, a on ji vzal za slovo. Nevěřil ani žádné jiné, včetně Verin. Stejně tak Rand, i přesto, že včera bojovaly po jeho boku, a přesto, co se stalo nakonec. Čemuž Perrin pořád nemohl uvěřit, i když to viděl na vlastní oči.

Kolem vozu asi dvacet kroků od sester se poflakoval dobře tucet asha’manů. Dnes ráno je měl na povel drzý chlapík jménem Charl Gedwyn, muž s tvrdou tváří, který se naparoval, i když stál nehybně. Všichni měli na vysokých límcích kabátců špendlík ve tvaru stříbrného meče a čtyři či pět kromě Gedwyna ještě Draka ve zlatě a červeném smaltu na druhé straně. Perrin soudil, že to má něco společného s hodností. U některých dalších asha’manů viděl podobné špendlíky. Ačkoliv nebyli určeni jako hlídky, dařilo se jim být tam, kde byly Kiruna a ostatní. Jenom se tak potulovali. Ale bystré oči měli otevřené. Ne že by si toho Aes Sedai všímaly, přinejmenším to nedávaly najevo. Přesto byly sestry cítit ostražitostí, nejistotou a vztekem. Částečně to bylo právě kvůli asha’manům.

„No?“ Kiruně se v tmavých očích netrpělivě blýsklo. Perrin pochyboval, že by ji lidé nechávali čekat.

„Já nevím,“ zalhal a znovu poplácal Tanečníka po krku. „Rand mi neříká všechno.“

Něco pochopil – alespoň si to myslel – ale nehodlal to nikomu vykládat. To musel udělat Rand, pokud se k tomu rozhodne. Každá mrtvola, již Rand prohlížel, patřila Děvě. Perrin o tom byl přesvědčen. Nepochybně to byly shaidské Děvy, jenže Perrin si nebyl jistý, nakolik to pro Randa znamená rozdíl. Včera v noci odešel od vozů, aby byl sám, a když už neslyšel muže, smějící se, neboť zůstali naživu, našel Randa. Drak Znovuzrozený, před nímž se třásl celý svět, seděl na zemi, potmě a sám, s rukama kolem těla a kolébal se sem a tam.

Pro Perrinovy oči bylo měsíční světlo skoro stejně dobré jako sluneční, ale zrovna v té chvíli si přál, aby byla tma jako v pytli. Rand měl ztrhanou a zkřivenou tvář, tvář člověka, který chce ječet, nebo možná brečet, a každičkou částečkou svého těla to potlačuje. Ať už měly Aes Sedai jakýkoliv trik na potlačování horka, Rand a asha’mani ho znali taky, ale on ho teď nepoužíval. Horko v noci by klidně vydalo za hodně teplý letní den a Randovi se po tvářích řinul pot stejně jako Perrinovi.

Nevzhlédl, ačkoliv Perrinovy boty hlasitě šustily v suché trávě, přesto drsně promluvil, přičemž se stále kolébal. „Jedno sto padesát jedna, Perrine. Dneska zemřela sto padesát jedna Děva. Kvůli mně. Já jim to slíbil, víš. Nehádej se se mnou! Zavři hubu! Jdi pryč!“ Přes pot se Rand třásl. „Ne ty, Perrine. Ne ty. Musím dodržovat svoje sliby, víš. Musím, ať to bolí sebevíc. Ale musím taky dodržet sliby, co jsem dal sobě. Ať to bolí sebevíc."

Perrin se snažil nemyslet na osud muže, který dokáže usměrňovat. Ti, kdo měli štěstí, zemřeli dřív, než se zbláznili. Ti, kdo měli smůlu, umřeli až potom. Ať už bude mít Rand štěstí či smůlu, záviselo na něm všechno. Všechno. „Rande, nevím, co říct, ale –“

Rand ho zřejmě neposlouchal. Kolébal se sem a tam. Sem a tam. „Isan z klanu Jarra Chareen Aielů. Dneska pro mě zemřela. Chuonde z Miagomů z Páteřního hřebene. Dneska pro mě zemřela. Agirin z klanu Daryne...“

Nedalo se nic dělat, jenom si dřepnout a poslouchat, jak Rand do posledního odříkává sto padesát jedno jméno hlasem bolestí napjatým až k prasknutí, poslouchat a doufat, že se přítel ještě udrží při zdravém rozumu.

Ať už byl ale Rand úplně zdravý či ne, pokud by Děvu, která pro něj přišla bojovat, tam dole nějak přehlédli, Perrin si byl jist, že bude nejen slušně pohřbena s ostatními na hřebeni, ale taky ten seznam bude mít sto padesát dvě jména. A do toho Kiruně nic nebylo. Ani do toho, co se Perrinovi honilo hlavou. Rand musel zůstat při zdravém rozumu, nebo aspoň dostatečně při zdravém rozumu. Světlo, dej!

A Světlo mě spal, že přemýšlím tak chladně, pomyslel si Perrin. Jen koutkem oka viděl, jak Kiruna na okamžik stiskla plné rty. Když něco nevěděla, líbilo se jí to asi stejně málo, jako když musela čekat. Byla by krásná takovým tím vznosným způsobem, až na to, že z její tváře bylo příliš zřejmé, že vždycky dostane, co chce. Nebyla nedůtklivá, jenom si byla naprosto jistá, že cokoliv chce, to je správné a vhodné a musí to tak být. „Když je tu tolik vran a krkavců, určitě jich jsou stovky, možná tisíce, co jsou připravení ohlásit všechno, co viděli, nějakému myrddraalovi.“ Nesnažila se zakrýt podráždění. Mluvila, jako by sem ty ptáky přivedl Perrin osobně. „V Hraničních státech je zabíjíme, jak se ukážou. Ty máš muže a ti mají luky.“

Byla to pravda, krkavec či vrána mohli docela dobře být špehy Stínu, ale Perrin pocítil znechucení. Znechucení a únavu. „A k čemu?“ Když tu bylo tolik ptáků, mohli dvouříčtí muži i Aielové vystřílet každý šíp, co měli, ale hlášení by přece přišlo. Většinou se nedalo poznat, jestli je špehem pták, jehož jste zabili, nebo ten, co uletěl. „Copak už nebylo dost zabíjení? A brzy může přijít další. Světlo, ženská, dokonce i asha’mani už mají dost!“

V přihlížejícím hloučku sester se zvedlo nejedno obočí. S Aes Sedai takhle nikdo nemluvil, ani král nebo královna. Bera po něm vrhla pohled, z něhož bylo zřejmé, že zvažuje, nemá-li ho snad stáhnout z koně a vrazit mu pár facek. Kiruna, stále se dívajíc dolů na to hemžení, si s chladně odhodlaným výrazem uhladila suknice. Loialovi se chvěly uši. Choval k Aes Sedai hlubokou, avšak nervózní úctu. Byl skoro dvakrát tak vysoký jako většina sester a občas se choval, jako by na něj některá mohla šlápnout, aniž by si toho všimla, kdyby jí neuhnul z cesty.

Perrin ale nedal Kiruně příležitost promluvit. Podejte Aes Sedai prst a ona vám sebere celou ruku, pokud se nerozhodne vzít si víc. „Držely jste se ode mě dál, ale musím ti říct pár věcí. Včera jsi neuposlechla moje rozkazy. Pokud tomu chceš říkat změna plánu,“ pokračoval, když otevřela pusu, „klidně můžeš. Pokud si myslíš, že to věci vylepší.“ Ona a ostatních osm měly zůstat s moudrými, daleko mimo skutečný boj, pod stráží Mayenerů a dvouříčských mužů. Místo toho se vrhly přímo do nejprudšího boje, prodíraly se tam, kde se muži snažili meči a oštěpy rozsekat navzájem na žrádlo pro psy. „Vzalas s sebou Haviena Nurelleho a polovina Mayenerů kvůli tomu umřela. Už si víckrát nepůjdeš za svým bez ohledu na ostatní. Nebudu se koukat, jak muži umírají, poněvadž ty si najednou začneš myslet, že vidíš lepší cestu, a Temný vem, co si myslí ostatní. Rozumíš mi?"

„Už jsi skončil, sedláčku?“ Kirunin hlas byl nebezpečně klidný. Tvář, kterou k němu otočila, jako by byla vyřezána z tmavého ledu, a páchla uražeností. Stojíc na zemi, nějak vypadala, jako by se na něj dívala svrchu. To nebyl žádný trik Aes Sedai, vídal to dělat i Faile. Soudil, že ho zvládá většina žen. „Něco ti povím, ačkoliv by si to měl domyslet každý jen se špetkou rozumu. Podle tří přísah nesmí žádná sestra použít jedinou sílu jako zbraň, pouze proti zplozencům Stínu nebo při obraně vlastního života nebo života svých strážců nebo jiné sestry. Mohly jsme stát tam, kde jsi nás nechal, a dívat se až do Tarmon Gai’donu, aniž bychom mohly udělat cokoli užitečného. Nemohly jsme nic dělat, dokud jsme nebyly osobně v nebezpečí. Nerada vysvětluji, co jsem udělala, sedláčku. Už mě k tomu nikdy nenuť. Rozumíš?"

Loial zkroutil uši a upíral zrak přímo před sebe, takže bylo jasné, že by chtěl být někde jinde, třebas dokonce i u své matky, která ho chtěla oženit. Aram měl otevřenou pusu, a to se vždycky snažil předstírat, že na něj Aes Sedai nedělají pražádný dojem. Jondyn a Tod slezli z kola vozu trochu příliš ledabyle. Jondynovi se podařilo odkráčet, ale Tod utekl a ohlížel se přitom přes rameno.

Její vysvětlení znělo rozumně. Nejspíš to byla i pravda. Ne, podle jiné ze tří přísah to byla pravda. Byly v tom však díry. Jako že neříkaly celou pravdu nebo ji obcházely. Sestry se klidně mohly vrhnout do nebezpečí, aby mohly použít jedinou sílu jako zbraň, ale Perrin by snědl vlastní boty, jestli to neudělaly taky proto, že si myslely, že se dostanou k Randovi dřív než ostatní. Co by se bylo stalo, to mohl každý jen hádat, ale Perrin si byl jistý, že v jejich plánech nebylo zahrnuto to, co se doopravdy stalo.

„Přichází,“ ozval se náhle Loial. „Hele! Rand přichází.“ A šeptem dodal: „Buď opatrný, Perrine.“ Na ogiera to byl opravdu šepot. Aram a Kiruna ho nejspíš slyšeli docela jasně a možná i Bera, avšak kromě nich už určitě nikdo další. „Tobě ony nic neodpřisáhly!“ Znovu začal mluvit normálně dunivým hlasem. „Myslíš, že by mi mohl povědět, co se stalo v táboře? Pro mou knihu.“ Psal knihu o Draku Znovuzrozeném, nebo si k ní alespoň dělal poznámky. „Vážně jsem toho moc neviděl po tom, co... začal boj.“ Byl uprostřed největší vřavy, po Perrinově boku, a mával sekerou s toporem skoro tak dlouhým, jako byl sám vysoký. Když jste se snažili zůstat naživu, bylo těžké všímat si něčeho kolem. Když jste poslouchali Loiala, mysleli byste si, že byl vždycky někde jinde, když se objevilo nebezpečí. „Myslíš, že by mohl, Kiruno Sedai?“

Kiruna a Bera si vyměnily pohledy a potom beze slova odpluly k Verin a ostatním. Perrin se za nimi díval a Loial si povzdechl, jako když vítr duje jeskyní.

„Vážně by sis měl dávat pozor, Perrine,“ vydechl. „Vždycky mluvíš bez rozmyslu.“ Mluvil jako čmelák o velikosti kočky místo mastifa. Perrin si říkal, že by se ještě mohl naučit šeptat, jestli stráví hodně času ve společnosti Aes Sedai. Kývl však na ogiera, aby zmlkl, takže mohl poslouchat. Sestry začaly okamžitě mluvit, ale k Perrinovým uším nepronikl nejmenší zvuk. Očividně zase vztyčily bariéru s pomocí jediné síly.

Asha’manům to bylo očividně rovněž jasné. Přestali se nedbale opírat, vmžiku stáli zpříma a všichni upírali oči na sestry. Nic neprozrazovalo, že se chopili saidínu, mužské polovice pravého zdroje, avšak Perrin by byl vsadil Tanečníka, že to udělali. Podle Gedwynova rozzlobeně ohrnutého pysku byl připravení jej použít.

Ať už Aes Sedai provedly, co chtěly, musely toho nechat. Založily si ruce na prsou a znovu se mlčky zadívaly ze svahu. Asha’mani si vyměnili pohledy a nakonec je Gedwyn pokynem ruky zase uklidnil. Tvářil se zklamaně. Perrin podrážděně zavrčel a znovu se zadíval za vozy.

Rand šel do kopce s Min po boku, poplácával ji po ruce a mluvil s ní. Jednou zvrátil hlavu dozadu a zasmál se a ona se sklonila a taky se zasmála, načež si odhrnula prstence tmavých vlasů zpátky. Mohli jste ho považovat za venkovana se svou dívkou. Nebýt toho, že u pasu měl meč a občas pohladil dlouhý jílec. A nebýt Taima po jeho druhém boku. A moudrých, držících se mu za patami. A kruhu Děv a siswai’aman, Cairhieňanů a Mayenerů, kteří průvod doplňovali.

Perrinovi se nesmírně ulevilo, že nakonec nebude muset sjet dolů na ta jatka, ale musel Randa upozornit na všechno to nepřátelství, které ráno viděl. Co udělá, jestli ho Rand nebude poslouchat? Rand se od odchodu z Dvouříčí hodně změnil, a nejvíc od chvíle, kdy ho Coiren a její banda unesly. Ne. Musí být normální.

Když Rand s Min vstoupili do kruhu vozů, většina průvodu zůstala venku, ačkoliv ti dva rozhodně nepřišli sami, nýbrž s docela slušným doprovodem.

Za Randem se držel Taim, samozřejmě, snědý, s orlím nosem, podle Perrina ho nejspíš většina žen považovala za hezouna. Rozhodně po něm hodně Děv pokukovalo. V takových věcech byly velice přímé. Když Taim došel za vozy, podíval se na Gedwyna, jenž nepatrně zavrtěl hlavou. Taim se ušklíbl, ale jen nakratičko.

Nanderu a Sulin měl Rand hned za patami, což také nebylo divu, a Perrina napadlo, proč nepřivedly dalších dvacet Děv. Pokud Perrin viděl, málokdy nechávaly Randa i vykoupat, aby mu do vany nenacpaly nějakou Děvu. Nechápal, proč to Rand snáší. Každá měla šufu ovinutou kolem ramen, takže byly vidět krátké vlasy s pramenem na temeni. Nandera byla šlachovitá žena s vlasy spíš šedými než žlutými, ale i když měla tvrdé rysy, vypadala aspoň hezky, když už ne krásně. Vedle Sulin – šlachovité, zjizvené, tuhé a bělovlasé – vypadala Nandera krásně a skoro měkce. Taky se podívaly na asha’many, aniž by to bylo zřejmé, a potom si stejně nenápadně obhlédly obě skupinky Aes Sedai. Nandeře se zamíhaly prsty v Děví znakové řeči. Nikoliv poprvé si Perrin přál, aby jí rozuměl, ale Děvy by se raději vzdaly oštěpu a vzaly si ropuchu, než by svou řeč naučily muže. Děva, jíž si Perrin nevšiml, dřepící u vozu pár kroků od Gedwyna, odpověděla stejně, a taky další, která si až doteď přebírala se sestrou oštěpu kolíbku nedaleko vězňů.

Amys přivedla moudré dovnitř a vzala je stranou, aby se poradily se Sorileou a pár dalšími, které zůstaly mezi vozy. Přes tvář, která byla příliš mladá na bílé vlasy po pás, byla Amys důležitá žena, mezi moudrými druhá hned po Sorilee. Nepoužívaly žádné triky s jedinou sílou proti odposlouchávání, ale okamžitě je obklopilo sedm osm Děv a začaly si tiše prozpěvovat. Některé seděly, některé stály, jiné dřepěly na patách, každá sama o sobě, čistě náhodou. Čemuž mohl člověk věřit, pokud byl padlý na hlavu.

Perrin měl dojem, že hodně vzdychá od chvíle, kdy se zapletl s Aes Sedai a moudrými. A též Děvami. Ženy všeobecně mu v poslední době dávaly zabrat.

Dobraine a Havien, vedoucí své koně a bez svých vojáků, šli vzadu. Havien konečně viděl bitvu. Perrin přemítal, jestli bude tak dychtit, aby uviděl další. Byl zřejmě stejně starý jako Perrin a dneska nevypadal tak mladě jako předevčírem. Dobraine, s dlouhými prošedivělými vlasy, na čele vyholenými podle cairhienské módy, rozhodně nebyl mladý a včerejší bitva rozhodně nebyla jeho první, pravdou však bylo, že dnes taky vypadal starší a ustaraný. Stejně jako Havien. Zapátrali po Perrinovi.

Jindy by byl počkal, aby zjistil, o čem si chtějí promluvit, jenže teď sklouzl ze sedla, hodil Tanečníkovy otěže Aramovi a zašel za Randem. Ostatní už tam byli před ním. Jenom Sulin a Nandera mlčely.

Kiruna a Bera se pohnuly ve chvíli, kdy Rand vstoupil mezi vozy, a když se přiblížil Perrin, Kiruna Randovi právě povzneseně vykládala: „Včera jsi odmítl léčení, ale každý může vidět, že máš pořád bolesti, i kdyby Alanna pořád nevyskakovala jako –“ Odmlčela se, když ji Bera uchopila za ruku, ale znovu promluvila, téměř bez odmlky. „Třeba jsi na léčení připravený teď.“ Znělo to jako: „Třeba ses konečně vzpamatoval.“

„Otázka Aes Sedai se musí vyřešit bez dalších odkladů, Car’a’carne,“ pronesla obřadně Amys přes Kirunu.

„Měly by být předané do naší péče, Rande al’Thore,“ dodala Sorilea ve chvíli, kdy se ozval Taim.

„Problém s Aes Sedai není nutné řešit, můj pane Draku. Moji asha’mani dobře vědí, jak je zvládnout. Snadno je můžeme podržet v Černé věži.“ Tmavýma, lehce zešikmenýma očima zalétl ke Kiruně a Beře a Perrin si polekaně uvědomil, že Taim myslel všechny Aes Sedai, nejen ty, které byly nyní vězněny. A vlastně podle pohledů, které Amys a Sorilea upřely na Aes Sedai, třebaže se na Taima zamračily, bylo jasné, že to myslely stejně.

Kiruna se na Taima a na moudré usmála. Když se podívala na muže v černém kabátci, mohl být úsměv maličko tvrdší, ale zřejmě si jeho záměr ještě neuvědomila. Stačilo, že byl tím, kým byl. Čím byl. „Za daných okolností,“ prohlásila chladně, „si jsem jistá, že mi Coiren Sedai a ostatní dají svoje čestné slovo. Nebudeš si muset dělat starosti –“

Ostatní mluvili najednou.

„Tyhle ženské nemají žádnou čest,“ prohlásila Amys opovržlivě, a tentokrát bylo zcela jasné, že myslí všechny. „Jak může jejich čestné slovo něco znamenat? Ony –“

„Jsou to da’tsang,“ řekla Sorilea zasmušile, jako by vyhlašovala rozsudek, a Bera se na ni zamračila. Perrin usoudil, že je to něco ve starém jazyce – to slovo mu opět bylo povědomé, jako by ho měl znát – ale nevěděl, proč by se kvůli tomu měla Aes Sedai mračit. Nebo proč náhle Sulin souhlasně kývla, načež moudrá pokračovala, jako balvan valící se ze stráně. „Nezaslouží si nic lepšího než ostatní –“

„Můj pane Draku,“ řekl Taim, jako by opakoval něco, co bylo zřejmé, „jistě chceš mít Aes Sedai, všechny, pod dohledem těch, jimž můžeš důvěřovat, těch, o nichž víš, že je zvládnou, a kteří by –“

„Dost!“ zařval Rand.

Okamžitě se všichni odmlčeli, avšak jejich reakce se lišily. Taim se zatvářil bezvýrazně, ačkoliv byl cítit vztekem. Amys a Sorilea si vyměnily pohledy a téměř zároveň si upravily loktuše. Taky jejich pachy byly stejné a odpovídaly jejich výrazu čirého odhodlání. Chtěly, co chtěly, a hodlaly to dostat, Car’a’carn Necar’a’carn. Pohledy, které si vyměnily Kiruna a Bera, vydaly za tolik svazků, až si Perrin přál, aby je mohl přečíst tak, jak četl pachy. Na pohled tu byly dvě vážné Aes Sedai, ovládající sebe i všechno, co ovládat chtěly. Nosem však cítil dvě nervózní a nemálo ustrašené ženy. Kvůli Taimovi, tím si byl jistý. Pořád si zřejmě myslely, že Randa zvládnou, tak nebo tak, i moudré, ale Taim a asha’mani do nich dostali strach ze Světla.

Min Randa zatahala za rukáv košile – všechny si prohlížela a byla cítit stejně ustaraně jako sestry. Rand ji poplácal po ruce a na všechny se mračil. Včetně Perrina, když otevřel ústa. Všichni v táboře je pozorovali, od dvouříčských mužů po zajaté Aes Sedai, ačkoliv jen pár Aielů stálo dost blízko, aby něco slyšeli. Lidé sice Randa pozorovali, ale radši se od něj drželi dál, pokud jen mohli.

„Zajatých se ujmou moudré,“ řekl Rand nakonec a Sorilea náhle byla cítit tak silně uspokojením, až si Perrin důrazně otřel nos. Taim rozčileně potřásl hlavou, ale Rand se k němu otočil dřív, než stačil promluvit. Palec si strčil za přezku opasku s draky, leptanými a zlacenými, a klouby měl bílé, jak ji tiskl. Druhou rukou hladil jílec meče obtočený tmavou vepřovicí. „Asha’mani se mají cvičit – a verbovat – ne stát jen na stráži. Zvlášť kvůli Aes Sedai.“ Perrinovi se zježily vlasy, když si uvědomil, jaký pach se od Randa, při pohledu na Taima, nese. Nenávist s příměsí strachu. Světlo, musel být v pořádku.

Taim váhavě kývl. „Jak velíš, můj pane Draku.“ Min na černě oděného muže znepokojeně pohlédla a přitiskla se k Randovi.

Z Kiruny byla cítit úleva, ale ještě jednou mrkla na Beru a narovnala se v umíněné jistotě. „Tyhle aielské ženy nejsou hodny –některé by si mohly vést dobře, kdyby přišly do Věže – ale nemůžeš jim jen tak předat Aes Sedai. To je nemyslitelné! Já s Berou Sedai –“

Rand zvedl ruku a ona okamžitě zmlkla. Možná to bylo jeho pohledem, oči měl jako modrošedé kameny. Nebo možná tím, co mu jasně prosvítalo roztrženým rukávem. Byl to jeden z rudozlatých draků, kteří mu obtáčeli předloktí. Draci se ve slunci třpytili. „Přísahalas mi věrnost?“ Kiruna vyvalila oči, jako by ji něco uhodilo do žaludku.

Po chvíli kývla, i když nevolky. Tvářila se stejně užasle jako včera, když po bitvě klečela u studní a přísahala pod Světlem a na svou naději na spasení a znovuzrození, že bude poslouchat Draka Znovuzrozeného a sloužit mu do doby, než nadejde a proběhne Poslední bitva. Perrin její zděšení chápal. Dokonce i bez tří přísah, kdyby to popřela, pochyboval by o vlastní paměti. Devět Aes Sedai na kolenou, se zděšenými výrazy, když jim ta slova vycházela z úst, páchnoucí nevírou. Právě teď Bera špulila rty, jako by kousla do shnilé švestky.

Ke skupince se připojil Aiel, muž vysoký asi jako Rand, s ošlehanou tváří a nádechem šedi v tmavě rusých vlasech, který kývl Perrinovi a lehce se dotkl Amysiny ruky. Ona mu ruku na chvilku stiskla. Rhuark byl její manžel, ale víc citů Aielové před ostatními najevo prostě nedávali. Rhuark byl také náčelníkem kmene Taardad Aielů – on a Gaul byli jediní dva muži, kteří nenosili čelenku siswai’aman – a od včerejší noci byl s tisícovkou oštěpů na zvědech.

I slepec v cizí zemi mohl vycítit náladu kolem Randa a Rhuark nebyl žádný hlupák. „Je tohle správná chvíle, Rande al’Thore?“ Když mu Rand pokynul, aby mluvil, Rhuark pokračoval. „Shaidští psi stále prchají na východ, jak nejrychleji dokážou. Na severu jsem viděl muže v zelených kabátech na koních, jenže se nám vyhnuli, a tys říkal, že je máme nechat být, pokud nebudou dělat potíže. Myslím, že honili ty Aes Sedai, co unikly. Bylo s nimi několik žen.“ Chladné modré oči zalétly k oběma Aes Sedai, tvrdé oči, bezvýrazné jako kovadlina. Kdysi Rhuark kolem Aes Sedai chodil po špičkách – každý Aiel to dělal – ale to skončilo včera, jestli ne dřív.

„Dobré zprávy. Dal bych skoro všechno za Galinu, ale přesto to jsou velice dobré zprávy.“ Rand znovu pohladil jílec meče a uvolnil čepel v tmavé pochvě. Zjevně to dělal mimoděk. Galina, červená, vedla sestry, které ho držely v zajetí, a ačkoliv kvůli ní dneska nevyskakoval, včera byl vzteky bez sebe, že unikla. I teď byl jeho klid ledový, takový ten druh, co zakrýval doutnající vztek, a z jeho pachu Perrina svrběla kůže. „Za to zaplatí. Zaplatí do mrtě.“ Nedalo se poznat, jestli Rand myslí Shaidy nebo Aes Sedai, které utekly, nebo všechny.

Bera neklidně pohnula hlavou a on se znovu obrátil k ní a ke Kiruně. „Přísahaly jste mi věrnost a já vám věřím.“ Zvedl ruku a palcem a ukazováčkem, které se téměř dotýkaly, ukázal, jak moc jim věří. „Aes Sedai vždy vědí všechno líp než všichni ostatní, nebo si to aspoň myslí. Takže vám věřím, že uděláte, co řeknu, ale bez mého svolení, nebo bez svolení moudrých, se ani nevykoupete.“

Tentokrát se Bera zatvářila, jako by ji praštil. Světle hnědýma očima zabloudila k Amys a Sorilee s podivuhodně rozhořčeným výrazem. Kiruna se třásla úsilím, aby neudělala totéž. Obě moudré si jenom posunuly loktuše, ale opět byly cítit stejně. Uspokojení se od nich valilo ve vlnách, velmi zachmuřené uspokojení. Perrin si říkal, že je dobře, že Aes Sedai nemají jeho nos, jinak by začaly válku přímo na místě. Nebo by možná utekly, a důstojnost ať jde do háje. Tohle by byl udělal on.

Rhuark stál a nepřítomně si prohlížel hrot jednoho ze svých oštěpů. Tohle byla záležitost moudrých a on vždycky prohlašoval, že se nestará, co moudré provádějí, dokud nestrkají prsty do záležitostí kmenových náčelníků. Ale Taim... Stavěl na odiv, že mu na tom nezáleží, zkřížil ruce na prsou a znuděně se rozhlížel po táboře, avšak jeho pach byl zvláštní, složitý. Perrin by byl řekl, že ten muž je pobavený, rozhodně v lepší náladě než předtím.

„Přísaha, kterou jsme složily,“ řekla Bera nakonec a ruce si dala v kyprý bok, „stačí na udržení kohokoliv kromě temné družky.“ Důraz, který dala na „přísaha", byl skoro stejně strohý jako u „temné družky". Ne, jim se nelíbilo, co odpřisáhly. „Opovažuješ se nás obviňovat –?“

„Kdybych si to myslel,“ štěkl Rand, „už byste byly na cestě do Černé věže s Taimem. Přísahaly jste, že poslechnete. Tak poslouchejte!“

Bera dlouho váhala, pak náhle byla od hlavy k patě velitelská, jak jen to Aes Sedai uměly. Což už něco znamenalo. Aes Sedai dokázala, že i královna na svém trůně vypadala jako cuchta. Bera udělala lehké pukrle a škrobeně maličko sklonila hlavu.

Kiruna, na druhou stranu, se viditelně ovládala, klid, který dávala najevo, byl tvrdý a ostrý jako její hlas. „Musíme tedy žádat povolení od těchto důstojných aielských žen, když se tě budeme chtít zeptat, jsi-li již ochoten přijmout léčení? Vím, že s tebou Galina zacházela drsně. Vím, že máš od ramen ke kolenům podlitiny. Přijmi léčení. Prosím.“ Dokonce i to „prosím“ znělo jako součást rozkazu.

Po Randově boku se zavrtěla Min. „Měl bys za to být vděčný jako já, ovčáku. Určitě nejsi rád, když tě něco bolí. Někdo to musí udělat, jinak...“ Poťouchle se zazubila, velmi se podobala té Min, na niž si Perrin pamatoval předtím, než ji unesli. „...Nebo se jinak neposadíš do sedla.“

„Mladí muži a hlupáci,“ prohodila najednou Nandera k nikomu konkrétně, „občas snášejí bolest, kterou nemusí, jako odznak své pýchy. A své hlouposti.“

„Car’a’carn,“ dodala suše Sulin taky do vzduchu, „není hlupák. Myslím.“

Rand se na Min mile usmál, na Nanderu a Sulin vrhl dost trpký pohled, ale když znovu zvedl oči ke Kiruně, opět byly jako kámen. „No dobře.“ Vykročil dopředu a dodal: „Ale ne od tebe.“ Tvář jí ztuhla tak, až se zdálo, že jí každou chvíli popraská. Taim zkřivil rty v tom svém hořkém skoroúsměvu a vykročil k Randovi, jenže ten, aniž by odtrhl oči od Kiruny, mávl za sebou rukou. „Od ní. Pojď sem, Alanno.“

Perrin sebou trhl. Rand ukázal přímo na Alannu, aniž se ohlédl. To zatahalo za nějakou vzpomínku, ale Perrin se nedokázal rozpomenout. Taima to zjevně zasáhlo též. Tvář se mu změnila v prázdnou masku, ale tmavýma očima přelétl od Randa k Alanně, a jediné označení, které Perrin dokázal přiřadit k pachu, jenž se mu nesl k nosu, bylo „zmatený".

Alanna sebou trhla taky. Z nějakého důvodu byla celá nesvá od chvíle, kdy se připojila k Perrinovi cestou sem, a její klid byl přinejlepším tenkým nátěrem. Teď si uhladila suknice, vrhla vzdorovitý pohled na Kirunu a Beru, ze všech lidí, a proplula kolem nich před Randa. Obě sestry ji pozorovaly, jako učitelky, které chtějí zajistit, že se jejich žačka předvede v nejlepším světle, nicméně nejsou přesvědčeny, že to dokáže. Což nedávalo smysl. Jedna z nich možná byla velitelkou, nicméně Alanna byla Aes Sedai, stejně jako ony. To jen prohloubilo Perrinovo podezření. Zaplést se s Aes Sedai až příliš připomínalo brodit se potokem v Luhu poblíž Slatiny. Jakkoliv byl na povrchu klidný, spodní proud vám mohl podrazit nohy. A tady se zřejmě každou chvíli objevovaly další a další spodní proudy a ne všechny pocházely od sester.

Kupodivu Rand popadl Alannu pod bradou a zvedl jí hlavu. Bera se syčivě nadechla a Perrin pro jednou souhlasil. Rand by nebyl tak otevřený ani s dívkou při tanci u nich doma a Alanna nebyla holka na tancovačce. Stejně překvapivá byla její reakce, protože se začervenala a byla cítit nejistotou. Aes Sedai se podle Perrinových zkušeností nečervenaly a nikdy nebyly nejisté.

„Vyleč mě,“ pravil Rand, rozkaz, ne žádost. Červeň v Alannině tváři ztmavla a do jejího pachu se vloudil hněv. Když zvedala ruce, aby mohla uchopit jeho hlavu, třásly se jí.

Perrin si nepřítomně zamnul dlaň, kam ho včera bodl shaidský oštěp. Kiruna mu vyléčila několik hlubokých ran a léčení zažil už předtím. Bylo to, jako by vás po hlavě hodili do zamrzající tůně. Potom člověk lapal po dechu, třásl se a podlamovala se mu kolena. Taky obvykle dostal hlad. Jediné, čím dal Rand najevo, že se něco děje, však bylo lehké zachvění.

„Jak vydržíš tu bolest?“ zašeptala Alanna.

„Takže je to hotové,“ prohlásil a sundal ze sebe její ruce. A beze slova díků se k ní otočil zády. Zdálo se, že chce promluvit, ale zarazil se a pootočil se zpět k Dumajským studnám.

„Našli je všechny, Rande al’Thore,“ poznamenala Amys laskavě.

Rand kývl, potom znovu, rázněji. „Je čas jít. Sorileo, jmenuješ moudré, které převezmou zajatce od asha’manů? A taky společnice pro Kirunu a... mé ostatní lenice.“ Zazubil se. „Nechtěl bych, aby díky své nevědomosti udělaly nějakou chybu.“

„Stane se, jak říkáš, Car’a’carne.“ Moudrá s ošlehanou tváří si přitáhla loktuši a obrátila se ke třem sestrám. „Zůstaňte u svých přítelkyň, dokud nenajdu někoho, kdo vás bude držet za ruku.“ Nebylo divu, že se Bera rozčileně zamračila a Kiruna se změnila ve ztělesněný mráz. Alanna se dívala do země, odevzdaně, téměř mrzutě. Sorilea nehodlala nic takového připustit. Prudce tleskla a začala mávat rukama. „No? Pohyb! Pohyb!“

Aes Sedai se váhavě nechaly odehnat, přičemž zařídily, aby to vypadalo, že jdou, kam si přejí. Amys se připojila k Sorilee a pošeptala jí něco, co Perrin nezachytil. Tři Aes Sedai však zřejmě slyšely. Na místě se zastavily a k moudrým se otočily tři velice polekané tváře. Sorilea jen znovu tleskla, hlasitěji než předtím, a popohnala je ještě rázněji.

Perrin se poškrábal ve vousech a setkal se s Rhuarkovým pohledem. Kmenový náčelník se pousmál a pokrčil rameny. Záležitost moudrých. Pro něj to bylo v pořádku. Aielové byli fatalisté jako vlci. Perrin se podíval na Gedwyna. Ten sledoval, jak Sorilea dává Aes Sedai lekci. Ne, sledoval sestry, liška sledující slepice, které jí odhánějí z dosahu. Moudré budou muset být ještě lepší než asha’mani, pomyslel si Perrin. Budou muset.

Pokud si Rand té mezihry všiml, tak to nedal nijak najevo. „Taime, jakmile se moudré ujmou zajatců, odvedeš asha’many zpátky do Černé věže. A nezapomínej dávat pozor na každého muže, který by se učil moc rychle. A pamatuj také, co jsem říkal o verbování.“

„Na to bych mohl těžko zapomenout, můj pane Draku,“ ucedil suše černě oděný muž. „Tu cestu vykonám osobně. Jestli to však smím znovu zmínit... Budeš potřebovat vhodnou čestnou stráž.“

„To už jsme probrali,“ prohlásil Rand stroze. „Mám pro asha’many lepší využití. Pokud budu potřebovat čestnou stráž, ti, které si tu nechám, budou stačit. Perrine, můžeš –“

„Můj pane Draku,“ přerušil ho Taim, „potřebuješ mít s sebou víc než jen hrstku asha’manů.“

Rand k Taimovi pootočil hlavu. Výrazem, neprozrazujícím nejmenší hnutí mysli, by si nezadal ani s Aes Sedai, ale z jeho pachu přitiskl Perrin uši k hlavě. Prudký vztek náhle zmizel ve zvědavosti a opatrnosti, to první slabé a pátravé, to druhé jako mlha. Pak obojí pohltila náhlá vražedná zuřivost. Rand lehce zavrtěl hlavou a byl cítit nezviklatelným odhodláním. Ničí pach se neměnil tak rychle. Ničí.

Taim se samozřejmě mohl řídit pouze svýma očima a ty mu říkaly jenom to, že Rand zavrtěl hlavou, i když nepatrně. „Mysli. Vybral sis čtyři zasvěcené a čtyři vojáky. Měl bys mít asha’mana.“ Perrin tomu však vůbec nerozuměl, myslel si, že asha’mani jsou všichni.

„Myslíš, že je nemůžu učit stejně dobře jako ty?“ Rand mluvil tiše, šepot čepele vyjíždějící z pochvy.

„Myslím, že pán Drak je na učení příliš zaneprázdněný,“ odvětil Taim klidně, v jeho pachu se nicméně znovu objevil hněv. „Je to důležité. Vezmi si muže, kteří potřebují nejméně učit. Já můžu vybrat ty nejpokročilejší spolu s –“

„Jednoho,“ přerušil ho Rand. „A vyberu ho já.“ Taim se usmál a poddajně rozhodil ruce, zoufalství v jeho pachu však téměř přehlušilo hněv. Rand znovu ukázal, aniž by se podíval. „Jeho.“ Tentokrát ho zřejmě překvapilo, když zjistil, že ukazuje přímo na muže ve středních letech, který seděl na převráceném koši na druhé straně vozového kruhu, aniž by shromáždění kolem Randa věnoval sebemenší pozornost. Místo toho měl loket položený na koleni, rukou si podpíral bradu a mračil se na zajaté Aes Sedai. Na vysokém límci černého kabátce se mu třpytil meč a Drak. „Jak se jmenuje, Taime?“

„Dashiva,“ odvětil Taim pomalu s pohledem upřeným na Randa. Byl cítit ještě překvapeněji než Rand, a taky podrážděně. „Corlan Dashiva. Ze statku v Černých horách.“

„On půjde,“ řekl Rand, ale neznělo to moc jistě.

„Dashiva rychle získává sílu, ale dost často má hlavu v oblacích. A i když nemá, občas je duchem nepřítomný. Možná jenom sní ve dne, možná mu už do mozku proniká špína saidínu. Radši by sis měl vybrat Torvala nebo Rochaida nebo –“

Taimova opozice asi Randovu nejistotu zahnala. „Řekl jsem, že půjde Dashiva. Řekni mu, že má jít se mnou, a pak předej zajatce moudrým a běž. Nechci tu stát a celý den se hádat. Perrine, připrav všechny na odchod. Až budou připravení, najdi mě.“ Bez dalšího slova odešel, s Min přilepenou na rukávě, a Nandera a Sulin mu dělaly stín. Taimovi se zaleskly tmavé oči. Pak taky odešel a volal Gedwyna, Rochaida, Torvala a Kismana. Muži v černých kabátcích přiběhli.

Perrin se zle zamračil. Se vším, co musel Randovi říci, ani jednou neotevřel pusu. Vlastně by to radši měl slyšet od Aes Sedai a moudrých. A Taima.

Neměl vážně moc práce. Měl velet, jelikož přivedl záchranu, ale Rhuark věděl, co je zapotřebí udělat, líp, než by to věděl Perrin, a Cairhieňanům a Mayenerům stačilo slůvko od Dobraina a Haviena. Pořád mu chtěli něco říci, ačkoliv se zdrželi, dokud nebyli sami, a Perrin se nezeptal, oč jde.

Pak vyhrkl Havien. „Urozený pane Perrine, to pán Drak. Všechno to pátrání mezi mrtvolami –“

„Vypadalo to trochu... přehnané,“ přerušil ho klidně Dobraine. „Děláme si o něj starosti, jak jistě chápeš. Hodně na něm záleží.“ Možná vypadal jako voják, jímž taky byl, ale byl to také cairhienský urozený pán a zběhlý ve hře rodů, se všemi jejími opatrnými řečmi, jako každý jiný Cairhieňan.

Perrin ve hře rodů zběhlý nebyl. „Pořád je duševně zdravý,“ prohlásil bez okolků. Dobraine jen kývl, jako by říkal no ovšem, a pokrčil rameny na znamení, že se stejně nehodlal ptát, avšak Havien zrudl. Když se za nimi Perrin díval, jak odcházejí, zakroutil hlavou. Doufal, že nelhal.

Sehnal dvouříčské muže, řekl jim, aby si osedlali koně, a nevšímal si jejich klanění, přičemž to většinou vypadalo, že je to napadlo až na poslední chvíli. Dokonce i Faile říkala, že dvouříčtí lidé občas zacházejí s klaněním příliš daleko. Říkala, že se pořád snaží přijít na to, jak se chovat k urozenému pánovi. Perrina napadlo, že na ně zařve: „Já nejsem urozenej pán!“ ale udělal to předtím a nikdy to nezabralo.

Když všichni vyrazili ke svým koním, Dannil Lewin a Ban al’Seen se zdrželi. Byli to bratranci, oba hubení jako tyčky, byli si hodně podobní, až na to, že Dannil nosil kníry raději zahnuté dolů v tarabonském stylu, kdežto Ban měl svoje kníry jen jako úzkou tmavou čárku podle módy z Arad Domanu, pod nosem připomínajícím krumpáč. Uprchlíci přinesli do Dvouříčí hodně novot.

„Ten asha’man půjde s náma?“ zeptal se Dannil. Když Perrin zavrtěl hlavou, vydechl si úlevou tak silně, až se mu husté kníry zavlnily.

„A co ty Aes Sedai?“ vyzvídal nervózně Ban. „Ty teď budou volný, co? Totiž, Rand je volnej. Teda pán Drak. Nemůžou bejt vězněný napořád, ne Aes Sedai.“

„Vy dva jenom připravte všechny na cestu,“ řekl Perrin. „A starosti s Aes Sedai nechte na Randovi.“ Ti dva sebou dokonce i stejně cukali. Dva prsty se zvedly, aby se stejně ustaraně poškrábaly v knírech, a Perrin prudce sundal ruku od své brady. Když se muž škrábal ve vousech, vypadal, jako by měl blechy.

Tábor ve chvilce překypoval energií. Všichni čekali, že brzy vyrazí na cestu, přesto každý nechal něco nedoděláno. Sloužící a kočí zajatých Aes Sedai chvatně nakládali poslední věci do vozů a za chřestění postrojů začali připřahat tahouny. Cairhieňané a Mayenerové zřejmě byli všude, kontrolovali sedla a uzdy. Na všechny strany se rozbíhali neodění gai’šainové, ačkoliv Aielové zřejmě neměli moc příprav.

Záblesky světla za vozy ohlásily odchod Taima a asha’manů. Z toho se Perrin cítil lépe. Z devíti, kteří zůstali, další kromě Dashivy byl ve středních letech, rozložitý chlapík s obličejem sedláka, a jeden, z řídkými třásněmi bílých vlasů, mohl být docela dobře dědečkem. Ostatní byli mladší, někteří skoro kluci, a přesto všechen zmatek sledovali s ovládáním mužů, kteří něco podobného viděli už tucetkrát. Drželi se však blízko sebe, všichni kromě Dashivy, jenž stál opodál a hleděl do prázdna. Perrin si připomněl, co Taim o chlapíkovi říkal, a doufal, že jenom sní s otevřenýma očima.

Randa našel, jak sedí na dřevěné bedně s lokty na kolenou. Sulin a Nandera mu poklidně dřepěly po boku a obě se nápadně nedívaly na meč, který měl u pasu. Nedbale držíce své oštěpy a puklíře potažené hovězinou, tady, uprostřed lidí věrných Randovi, dávaly pozor na všechno, co se v jeho blízkosti šustlo. Min seděla u jeho nohou na zemi a usmívala se na něj.

„Doufám, že víš, co děláš, Rande,“ pravil Perrin a posunul si sekeru, aby si mohl dřepnout na paty. Kromě Randa, Min a obou Děv nebyl nikdo dost blízko, aby ho slyšel. Perrin se bez úvodu vrhl do toho, čeho si za dopoledne všiml. A taky pověděl, co vyčenichal, ačkoliv to takhle neřekl. Rand nepatřil k té hrstce lidí, kteří o něm a o vlcích věděli. Perrin to vykládal, jako by všechno viděl a slyšel. Asha’mani a moudré. Asha’mani a Aes Sedai. Moudré a Aes Sedai. Celý ten propletenec, jako troud, který by každou chvíli mohl vzplát plamenem. Ani dvouříčské muže neušetřil. „Dělají si starosti, Rande, a jestli si oni lámou hlavu, tak si můžeš být jistej, že některý Cairhieňani myslí na to, že s tím něco podniknou. Nebo Taireni. Možná jen na to, jak pomoct vězňům uniknout, možná na něco horšího. Světlo, umím si představit Dannila a Bana a padesát dalších, jak jim pomáhají utýct, kdyby jenom věděli jak na to.“

„Myslíš, že něco jiného by bylo o tolik horší?“ zeptal se Rand tiše a Perrina zasvrběla kůže.

Pohledem před Randem neuhnul. „Tisíckrát,“ řekl stejně tichým hlasem. „Nezúčastním se vraždění. Jestli ty ano, tak se ti postavím.“ Ticho se táhlo, neuhýbavý modrošedý pohled se střetával s neuhýbavým zlatým.

Min se na oba střídavě zamračila a pak rozčileně zachrčela. „Vy dva mamlasové! Rande, víš, že bys nikdy takovej rozkaz nevydal, ani nedovolil, aby ho vydal někdo jinej. Perrine, ty víš, že by to neudělal. A teď se vy dva přestaňte chovat jako dva cizí kohouti na jednom smetišti.“

Sulin se zachechtala, ale Perrin se chtěl zeptat Min, jak moc si je jistá, ačkoliv to nebyla otázka, kterou by tady mohl vyslovit nahlas. Rand si prohrábl vlasy, pak potřásl hlavou a vypadal úplně jako člověk, který nesouhlasí s někým, kdo není přítomen. Nesouhlasí s hlasem, co slýchávají šílenci.

„Není to nikdy snadné, že?“ pravil Rand po chvíli a zatvářil se smutně. „Hořkou pravdou je, že já nevím, co by bylo horší. Nemám žádné dobré možnosti. Ony si to rozhodly samy.“ Tvářil se sklíčeně, ale v jeho pachu vřel hněv. „Živé nebo mrtvé, jsou jako mlýnský kámen, který vleču na zádech, a tak nebo tak, můžou mi zlomit vaz.“

Perrin sledoval jeho pohled k zajatým Aes Sedai. Nyní stály, a všechny pohromadě, i když se jim dařilo stát kousek od těch tří, které byly utišeny. Moudré kolem nich dávaly strohé rozkazy, podle toho, jak mávaly rukama a jak se sestry tvářily napjatě. Moudré možná budou lepší jako jejich strážkyně, než by byl Rand. Kdyby si jen mohl být jistý.

„Vidělas něco, Min?“ optal se Rand.

Perrin sebou trhl a varovně se podíval na Sulin a Nandera, ale Min se tiše zasmála. Opřela se Randovi o koleno a skutečně vypadala jako ta Min, již znával, poprvé od chvíle, co ji našel u studní. „Perrine, ony o mně vědí. Moudrý, Děvy, možná všechny. A je jim to jedno.“ Měla nadání, které udržovala v tajnosti, stejně jako on své vztahy s vlky. Občas kolem lidí vídala obrazy a aury a občas věděla, co znamenají. „Nemůžeš vědět, jaký to je, Perrine. Bylo mi dvanáct, když to začalo, a nevěděla jsem, že to mám držet v tajnosti. Všichni si mysleli, že si jenom vymejšlím. Dokud jsem neřekla, že se muž z vedlejší ulice ožení se ženskou, se kterou jsem ho viděla, jenomže on už byl ženatej. Když jí utekl, přivedla si jeho žena do domu mý tetičky dav a tvrdila, že za to můžu, že jsem na jejího manžela použila jedinou sílu nebo jsem ty dva dala dohromady nějakým lektvarem.“ Min jenom zakroutila hlavou. „Neměla v tom jasno. Jenom to chtěla na někoho hodit. Taky se povídalo, že jsem temná družka. Předtím museli být ve městě nějací bělokabátníci a snažili se lidi rozeštvat. Zkrátka, teta Rana mě přesvědčila, abych řekla, že jsem je jen slyšela, jak si povídají, a teta Miren slíbila, že mě vyplatí za to, že šířím drby, a teta Jan prohlásila, že mě potrestá. Samozřejmě to neudělaly – znaly pravdu – ale kdyby se nechovaly tak věcně, že jsem ještě malá, ty lidi mi mohli ublížit nebo mě dokonce zabít. Většina lidí není ráda, když někdo zná jejich budoucnost. Většina lidí ji nechce ani znát sama, aspoň pokud není dobrá. Dokonce ani moje tety to nechtěly. Ale pro Aiely jsem něco jako moudrá ze zdvořilosti.“

„Někdo některé věci umí, jiný ne,“ utrousila Nandera, jako by to bylo dostatečné vysvětlení.

Min se opět zasmála a dotkla se jejího kolene. „Děkuju.“ Zkřížila pod sebou nohy a vzhlédla k Randovi. Už se zase smála a zářila. To platilo, i když byla vážná. Vážná a ne zrovna potěšená. „Co se tvý otázky týče, nic užitečnýho. Taim má krev v minulosti a krev v budoucnosti, jenže tos mohl klidně uhádnout. Je nebezpečnej. Ti zřejmě sbírají obrazy jako Aes Sedai.“ Úkosem se zpod dlouhých řas podívala na Dashivu a ostatní asha’many, takže bylo jasné, koho tím mínila. Většina lidí kolem sebe mívala jen pár obrazů, ale Min tvrdila, že Aes Sedai a strážci je mají vždycky. „Potíž je, že to, co vidím, je všecko rozmazaný. Myslím, že je to proto, že drží jedinou sílu. To zřejmě často platí i u Aes Sedai, a je to horší, když skutečně usměrňují. Kiruna a ta její banda kolem sebe mají spoustu věcí, ale drží se tak blízko u sebe, že je to všecko... no... většinou to splývá dohromady. A u zajatkyň je to ještě nejasnější.“

„Na zajatce se vykašli,“ řekl jí Rand. „To by řekly ony.“

„Ale Rande, pořád mám pocit, že je tu něco důležitýho, jenom kdybych na to přišla. Musíš to vědět.“

„Když nevíš všechno, musíš pokračovat s tím, co víš,“ ocitoval Rand trpce. „Já zřejmě nikdy nevím všechno. Většinou to stačí jen tak tak. Ale nedá se nic dělat, jen jít dál, nic jiného.“ Vůbec to nebyla otázka.

Přirázoval si to k nim Loial překypující energií i přes očividnou únavu. „Rande, říkají, že jsou připravení jít, ale tys mi slíbil, že si se mnou promluvíš, dokud to je ještě čerstvé.“ Náhle rozpačitě zastříhal ušima a do dunivého hlasu se mu vloudil žalostný podtón. „Promiň. Vím, že to není radostné. Ale musím to vědět. Kvůli knize. Kvůli věkům.“

Rand se smíchem vstal a lehce zatahal ogiera za otevřený kabát. „Kvůli věkům? To všichni spisovatelé mluví takhle? Nedělej si starosti, Loiale. Až ti to povím, bude to pořád čerstvé. Nezapomenu.“ Přes jeho úsměv z něj byl na okamžik cítit ponurý, nakyslý pach, ale hned zmizel. „Ale až budeme zpátky v Cairhienu, až se všichni vykoupeme a vyspíme v posteli.“ Rand zamával na Dashivu, aby přišel blíž.

Muž nebyl hubený, ale pohyboval se váhavě, kradmo, s rukama sepjatýma v pase, takže tak vypadal. „Můj pane Draku?“ zeptal se a naklonil hlavu.

„Dokážeš udělat průchod, Dashivo?"

„Ovšem.“ Dashiva si začal mnout ruce a špičkou jazyka olizovat rty, až Perrina napadlo, jestli je ten muž vždycky tak nervózní, nebo je to jenom tím, že mluví s Drakem Znovuzrozeným. „Totiž, M’hael učí cestování, jakmile se ukáže, že je student dost silnej.“

„M’hael?“ optal se Rand mrkaje.

„Titul pána Mazrima Taima, můj pane Draku. Znamená to ‚vůdce‘. Ve starým jazyce.“ Dařilo se mu, že jeho úsměv vypadal zároveň nervózně i povýšeně. „Na statku jsem hodně četl. Přečetl jsem každou knížku, kterou přinesli formani.“

„M’hael,“ zamumlal Rand odmítavě. „Ať je to jak chce. Udělej mi průchod ke Cairhienu, Dashivo. Je čas zjistit, co vyváděl svět, když jsem byl mimo, a co s tím budu muset podniknout.“ Teď se zasmál, lítostivě, ale Perrina z toho zvuku zasvrběla kůže.

3

Kopec Zlatého úsvitu

Na rozlehlém nízkém kopci několik mil severovýchodně od města Cairhien, hodný kus cesty od silnic i lidských obydlí, se objevila svislá čára jasného světla, vyšší než muž na koni. Na všechny strany se táhly mírné terénní vlny. Na celé míle daleko se objevil jenom tu a tam nějaký ten keřík, až k lesu, který pláň obklopoval. Tráva padala, když se světlo jakoby otočilo a rozšířilo do obdélníkového otvoru do vzduchu. Nemálo suchých stébel bylo podélně rozříznuto, jak by to nedokázala žádná břitva. Rozřízla je díra ve vzduchu.

Jakmile byl průchod zcela otevřen, vyhrnulo se z něj množství zahalených Aielů, mužů i Děv, kteří se rozběhli do všech stran a obstoupili kopec. Téměř skryti v tom proudu byli čtyři bystroocí asha’mani, již zaujali postavení kolem samotného průchodu a obhlíželi okolní krajinu. Nikde se nic nehýbalo, jen vítr, prach, vysoká tráva a v dálce větve stromů, přesto každý asha’man studoval scénu se zaujetím hladovějící káně pátrající po králíkovi. Králík dávající pozor na káni mohl být stejně pozorný, ale nikdy by se nezmohl na to, aby působil tak hrozivě.

Proud lidí byl nepřerušený. Jednu chvíli se ven hnali Aielové, vzápětí po dvou procválali cairhienští ozbrojenci na koních s karmínovým Praporcem Světla, který se zvedl, jakmile praporečník projel průchodem, v čele. Bez zastávky vzal Dobraine své muže, v přilbách a s plechovými rukavicemi, stranou a začal je řadit kousek po svahu do přesných řad, s kopími skloněnými stejným směrem. Byli to zkušení veteráni, připravení se na jeho pokyn otočit libovolným směrem a zaútočit.

V patách posledních Cairhieňanů projel Perrin na Tanečníkovi, šedák jedním krokem přešel z kopce pod Dumajskými studnami na kopec v Cairhienu. Perrin se mimoděk sehnul. Vrcholek průchodu měl hodný kus nad hlavou, jenže on viděl, jaké škody může otevírající se průchod napáchat, a nehodlal zkoušet, nakolik je bezpečnější, když stojí klidně. Za ním hned následovali Loial a Aram – ogier, opěšalý, s dlouhou sekerou přes rameno, přidřepl – a potom dvouříčtí muži, krčící se v sedle ještě značný kus za průchodem. Rad al’Dai nesl praporec s červenou vlčí hlavou, Perrinův praporec, protože to každý tvrdil, a Tell Lewin Rudého orla.

Na ty se Perrin snažil nedívat, zvlášť na Rudého orla. Dvouříčtí chtěli mít obojí. Perrin byl urozený pán, takže musel mít prapory. Byl urozený pán, ale když jim nařídil, aby se těch zatracených praporů zbavili, nikdy nezmizely na dlouho. Červená vlčí hlava ho označovala za něco, čím nebyl a být nechtěl, kdežto Rudý orel... Více než dva tisíce let poté, co Manetheren zahynul v trollockých válkách, a skoro tisíc let poté, co Andor spolkl tu část, jež kdysi bývala Manetherenem, se tento prapor pro každého Andořana rovnal vzpouře. V hlavách některých lidí se stále vynořovaly staré pověsti. Samozřejmě už po několik pokolení si Dvouříčtí téměř neuvědomovali, že jsou Andořané, ale královny své názory neměnily tak snadno.

S novou královnou Andoru se sešel před dávnými časy, aspoň mu to tak připadalo, v Tearském Kameni. Tenkrát ještě nebyla královna – a doopravdy jí nebude do své korunovace v Caemlynu – ale Elain vypadala jako docela příjemná mladá žena, a hezká, ačkoliv on si na světlovlásky nepotrpěl. Byla trochu moc zaujatá sama sebou, samozřejmě, poněvadž byla dědičkou, dcerou královny. A rovněž Randem, pokud miliskování za rohem něco znamenalo. Rand jí chtěl předat nejenom Lví trůn Andoru, ale i Sluneční trůn Cairhienu. Určitě pak bude dost vděčná, aby nechala projít vlající vlajku, která v podstatě nic neznamená. Perrin pozoroval dvouříčské muže, jak se řadí za oběma korouhvemi, a jen potřásl hlavou. V každém případě si s tímhle bude lámat hlavu někdy jindy.

Dvouříčtí muži neměli preciznost cairhienských ozbrojenců, většinou to byli kluci jako Tod, sedláci a ovčáci, přesto věděli, co dělat. Každý pátý muž uchopil otěže ještě dalších čtyř koní, zatímco jezdci chvatně sesedali, dlouhé luky již měli napjaté a v rukou. Ti na zemi se rozestavili do nepříliš rovných řad a rozhlíželi se kolem spíš se zájmem než ostražitě, nicméně toulce si kontrolovali zkušenými pohyby a luky zvládali obratně, dlouhé dvouříčské luky, jež i s nasazenými tětivami byly dlouhé, skoro jako byli vysocí muži, kteří je napínali. A jedině oni s těmito luky dostřelili dál, než by kdokoliv, kdo nepocházel z Dvouříčí, považoval za možné. A oni taky dokázali zasáhnout, nač zamířili.

Perrin doufal, že dnes toho nebude třeba. Občas snil o světě, kde to nikdy nebylo třeba. A Rand...

„Věříš, že mí nepřátelé spali, zatímco jsem já byl... pryč?“ řekl Rand náhle, když stáli a čekali, až Dashiva otevře průchod. Měl na sobě kabátec, který vyhrabali někde ve vozech, dobře střižené zelené sukno, ale těžko takový, na jaké byl nyní zvyklý. Pokud by nestáhl kabátec z nějakého strážce či cadin’sor z Aiela, byl to jediný kus oděvu v celém táboře, který mu padl. Pravda, mysleli byste si, že bude trvat na hedvábí a jemně výšivce, podle toho, jak nechal vozy prohledat od vrchu dolů, včera a ještě ráno.

Vozy se táhly v koloně, koně byli zapřažení, plachty sundané a železné obruče sklopené. Kiruna a ostatní sestry, které složily slib, seděly nacpané v prvním voze a nebyly zrovna nadšené. Jakmile si uvědomily, že jim námitky k ničemu nebudou, přestaly se vzpírat, ale Perrin pořád slyšel jejich chladné a rozzlobené mumlání. Aspoň se vezly. Jejich strážci obklopili vůz a šli hezky po svých, zamlklí a s kamennými tvářemi, zatímco zajaté Aes Sedai stály ztuhlé a mrzuté v hloučcích obklopených všemi moudrými, které nešly s Randem, což znamenalo všechny kromě Soriley a Amys. Strážci zajatkyň se mračili v dalším hloučku o sto kroků dál, jako studená smrt na čekané, i přes svá zranění a hlídající siswai’aman. Kromě Kirunina velkého vraníka, jehož otěže držel Rand, a myší klisny s útlými spěnkami pro Min, byli koně Aes Sedai a strážců, které nezabrali asha’mani – nebo kteří nebyli připřaženi k vozům místo zabitých zvířat, a tohle vyvolalo protesty horší než kvůli tomu, že jejich majitelé musejí pěšky! – přivázaní v dlouhé řadě za vozy.

„Věříš tomu, Flinne? Grady?"

Jeden z asha’manů, čekajících, až projde průchodem, rozložitý chlapík s tváří sedláka, se nejistě podíval na Randa a pak na ošlehaného, kulhajícího staříka. Oba měli na límci stříbrný meč, ale ne draka. „Jenom hlupák si myslí, že jeho nepřátelé budou stát klidně, když se nekouká, můj pane Draku,“ řekl stařík mrzutě. Mluvil jako voják.

„A co ty, Dashivo?"

Dashiva sebou trhl, překvapen, že na něj mluví. „Já... vyrostl na statku.“ Urovnal si opasek s mečem, což nebylo nutné. Údajně měli cvičit s mečem stejně tolik jako s jedinou silou, ale Dashiva zřejmě nepoznal jílec od hrotu. „Já se moc nevyznám v tom, mít nepřátele.“ Přes jeho neohrabanost v něm byla jistá nestoudnost. Ale ona vlastně celá ta banda byla zjevně odkojená nadutostí.

„Když se budeš držet v mojí blízkosti,“ poznamenal Rand tiše, „tak na to přijdeš.“ Z jeho úsměvu se Perrin zachvěl. Když dával rozkazy projít průchodem, usmíval se, jako by čekal, že na ně na druhé straně zaútočí. Tvrdil, že nepřátele má všude. Nesmí na to zapomínat. Nepřátelé jsou všude a on neví, kdo to je.

Odchod pokračoval bez jakýchkoliv potíží. Vozy přejely od Dumajských studní do Cairhienu, sestry na prvním se drncaly jako ledové sochy. Jejich strážci klusali s vozem, svírali jílce mečů a nikdy se delší dobu nedívali na jedno místo. Očividně si mysleli, že jejich Aes Sedai potřebují ochranu jak před těmi, co již byli na kopci, tak před kýmkoliv, kdo by se mohl objevit. Moudré poháněly své svěřenkyně. Mnohé používaly k popohánění Aes Sedai proutky, přestože sestry odváděly docela slušnou práci, když předstíraly, že tam nejsou ani moudré, ani žádné proutky. Přišli shaidští gai’šainové, klusali ve čtyřstupu pod dozorem jediné Děvy. Ta jim ukázala, aby se postavili na místo, kde nebudou zavazet, a odběhla za ostatními Far Dareis Mai. Gai’šainové si v řadách klekli, nazí jako prst a hrdí jako orli. Následovali zbývající strážci, taky pod stráží. Vyzařoval z nich nahromaděný vztek, který Perrin cítil i přese všechno ostatní. Pak se objevil Rhuark se zbytkem siswai’aman a Děv, čtyři další asha’mani, vedoucí i koně pro první čtveřici za průchodem, a Nurelle se svou okřídlenou gardou, mající na kopích červené praporky.

Mayenerové se naparovali, že dělají zadní stráž, vesele se smáli a chvástavě pokřikovali na Cairhieňany o tom, co by udělali, kdyby se Shaidové vrátili, přestože nebyli doopravdy poslední. Nakonec přijel Rand na Kirunině valachovi a Min na své kobylce. Sorilea a Amys kráčely po jednom boku vysokého vraníka, Nandera a půl tuctu Děv po druhém a za nimi Dashiva vedl mírně vypadající kobylu. Průchod zmizel a Dashiva zamrkal na místo, kde předtím stál, chabě se usmál a pak se neohrabaně vyškrábal do sedla. Zdálo se, že mluví sám k sobě, ačkoliv to nejspíš bylo jen proto, že se mu meč zapletl mezi nohy a on málem upadl. Určitě ještě nebyl šílený.

Na kopci stálo vojsko, připravené k útoku, který očividně nepřicházel. Malé vojsko, jenom pár tisíc lidí, ačkoli předtím, než Aielové vytáhli houfně přes Dračí stěnu, by bylo slušně velké. Rand pomalu navedl koně k Perrinovi a obhlížel přitom krajinu. Obě moudré ho těsně následovaly, tiše spolu rozmlouvaly a pozorovaly jej. Nandera a Děvy šly za nimi a sledovaly okolí. Kdyby byl Rand vlk, Perrin by byl řekl, že větří. Přes vysokou sedlovou hrušku měl položeno Dračí žezlo, půl lokte kopí s hlavicí, ozdobené zelenobílými střapci a s vyřezanými draky. Občas ho potěžkal, jako by si ho připomínal.

Když Rand přitáhl otěže, zahleděl se na Perrina stejně napjatě jako předtím na okolní krajinu. „Věřím ti,“ řekl nakonec a kývl. Min se zavrtěla v sedle a on dodal: „A tobě taky, Min, samozřejmě. I tobě, Loiale.“ Ogier znepokojeně přešlápl a váhavě pohlédl na Perrina. Rand se rozhlížel po kopci, díval se na Aiely, asha’many a ostatní. „Důvěřovat můžu tak málo lidem,“ zašeptal unaveně. Jeho pach byl směsí, která by stačila pro dva muže, směsí hněvu a strachu, odhodlání a zoufalství. A tím vším se proplétala únava.

Jenom ať jsi v pořádku, chtěl mu říci Perrin. Drž se. Pocit viny ho však zadržel. Protože to chtěl říci Draku Znovuzrozenému, ne příteli z dětství. Chtěl říci příteli, aby zůstal při zdravém rozumu. Drak Znovuzrozený musel zůstat zdráv.

„Můj pane Draku,“ zavolal náhle jeden z asha’manů. Vypadal ještě skoro jako kluk, velké tmavé oči měl velké jako dívka a na límci neměl ani draka, ani meč, jen se pyšně nesl. Narishma, vzpomněl si Perrin. „Na jihozápadě.“

Objevila se tam postava, vyběhla z lesa asi míli daleko, žena se suknicemi přivázanými ke stehnům. Perrin jasně poznal Aielanku. Moudrá, pomyslel si, ačkoliv se to na pohled nedalo nijak určit. Prostě si byl jistý. Při pohledu na ni se mu vrátila předchozí podrážděnost. Někdo tady, právě když se jen čistě náhodou vykulili z průchodu, to nemohlo znamenat dobré zprávy. Když se vydával za Randem, Shaidové už zase řádili v Cairhienu, ale pro Aiely byla moudrá moudrou bez ohledu na kmen. Navštěvovaly se jako sousedky na čaj, zatímco se jejich kmeny rdousily navzájem. Dva Aielové v zápase na život a na smrt by ustoupili stranou, aby mezi nimi moudrá mohla projít. Možná to včerejšek změnil, možná ne. Unaveně vydechl. Rozhodně nemohla přinášet dobré zprávy.

Skoro všichni na kopci zřejmě měli stejný pocit. Na všechny strany se rozbíhaly vlnky pohybu, potěžkávaly se oštěpy, nasazovaly šípy. Cairhieňané i Mayenerové se vrtěli v sedlech a Aram vytáhl meč, přičemž mu oči svítily nadšeným očekáváním. Loial se opřel o svou dlouhou sekeru a lítostivě hladil břit. Čepel vypadala jako obrovská dřevorubecká sekera, ale byly na ní vyryté a zlatem tauzované lístky a spirály. Zlacení bylo trochu ošoupané nedávným používáním. Bude-li ji Loial muset znovu použít, udělá to, ale stejně zdráhavě, jako Perrin použil svoji, a z mnoha stejných důvodů.

Rand prostě jen seděl na koni a díval se, z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Min pobídla klisnu blíž, aby ho mohla hladit po rameni, jako někdo, kdo se snaží uklidnit zježeného mastifa.

Moudré se taky netvářily znepokojeně, ale ani jen tak nepostávaly. Sorilea kývla a tucet žen, strážících Aes Sedai, se připojil k ní a Amys, hodný kus daleko od Randa a dokonce i z Perrinova doslechu. Jen málokterá měla šedé vlasy a Sorilea byla jediná vrásčitá baba, ale ony moudré tady všeobecně neměly moc šedin. Vlastně jen málo Aielů se šedin dožilo. Tyhle ženy však měly vysoké postavení či vliv, nebo jak moudré takové věci vůbec posuzovaly. Perrin viděl Sorileu a Amys, jak se se stejnou bandou radí už předtím, ačkoliv radit se zřejmě nebylo to správné slovo, když Sorilea mluvila, Amys k tomu občas něco podotkla a ostatní poslouchaly. Edarra měla námitky, ale Sorilea ji usadila, očividně aniž se zarazila v proslovu, a pak ukázala na dvě z nich, Sotarin a Cosain. Ty si okamžitě přehodily sukně přes ramena a vyrazily k nově příchozí, až se jim nohy míhaly.

Perrin poplácal Tanečníka po krku. Žádné zabíjení. Ještě ne.

Tři moudré se setkaly asi tak půl míle od kopce a zastavily se. Chvilku se bavily a pak se všechny rychle vrátily zpátky na kopec. A rovnou za Sorileou. Nově příchozí, mladší žena s dlouhým nosem a kšticí neuvěřitelně červených vlasů, rychle něco vykládala. Sorilee s každým slovem tuhla tvář. Když červenovláska skončila – nebo spíš když ji Sorilea několika slovy uťala – celá banda se otočila k Randovi. Ale žádná za ním nešla. Čekaly, s rukama v bok a loktušemi přes lokty, nevyzpytatelné jako kterákoliv Aes Sedai.

„Car’a’carn,“ zamumlal Rand suše. Přehodil nohu přes hrušku, sklouzl ze sedla a pomohl dolů i Min.

Perrin taky sesedl a vedl Tanečníka za nimi k moudrým. Loial se taky přidal a Aram následoval na svém koni, ale nesesedl, dokud mu Perrin nepokynul. Aielové nejezdili, pokud to nebylo zcela nezbytné, a považovali za hrubost, když se k nim někdo přiblížil na koni. Připojil se i Rhuark a Gaul, jenž se z nějakého důvodu mračil. Samozřejmě že přišly i Nandera, Sulin a Děvy.

Rudovláska začala, jakmile se Rand přiblížil. „Bair a Megana postavily hlídky na každou cestu, po které by ses mohl vrátit do města zabijáků stromů, Car’a’carne, ale pravda je, že si nikdo nemyslel, že tohle bude –“

„Feraighin,“ přerušila ji ostře Sorilea. Rudovláska cvakla zuby a zavřela pusu, jen jasně modré oči upírala na Randa a vyhýbala se pohledu na zamračenou Sorileu.

Nakonec se Sorilea nadechla a otočila se k Randovi. „Ve stanech došlo k potížím,“ řekla bezvýrazným hlasem. „Zabijáci stromů začali šířit drby, že jsi odešel do Bílé věže s Aes Sedai, které pro tebe přišly, abys poklekl před amyrlininým stolcem. Nikdo, kdo zná pravdu, se neodvážil promluvit, jinak by byl výsledek ještě horší.“

„A jaký je výsledek?“ zeptal se Rand tiše. Vyzařovalo z něj napětí a Min ho začala opět hladit.

„Mnozí věří, že jsi Aiely opustil,“ sdělila mu Amys stejně tiše. „Bezútěšnost se vrátila. Každý den tisíc i víc odhodí oštěpy a zmizí, protože nedokážou čelit naší budoucnosti ani minulosti. Někteří možná odcházejí k Shaidům.“ Na chvíli se jí do hlasu vloudilo znechucení. „Šeptá se, že pravý Car’a’carn by se Aes Sedai nevydal. Indirian říká, že pokud jsi odešel do Bílé věže, nemohlo to být dobrovolně. Je připravený odvést Codarry na sever do Tar Valonu a zatančit si s oštěpy s každou Aes Sedai, kterou najde. Nebo s každým mokřiňanem. Říká, že tě musely zradit. Timolan mumlá, že jestli jsou ty řeči pravdivé, tak jsi ty zradil nás, a on že odvede Miagomy zpátky do Trojí země. Až uvidí tvou mrtvolu. Mandelain a Janwin se drží svých názorů, ale oba naslouchají jak Indirianovi, tak Timolanovi.“ Rhuark se zamračil a vtáhl vzduch mezi zuby. Pro Aiela to bylo, jako by si zoufalstvím rval vlasy.

„To nejsou dobré zprávy,“ namítl Perrin, „ale podle vás to zní jako rozsudek smrti. Jakmile se Rand ukáže, ty řeči skončí.“

Rand si prohrábl vlasy. „Kdyby to tak bylo, tak by se Sorilea netvářila, jako kdyby spolkla ještěřici.“ Ony vlastně i Nandera a Sulin vypadaly, jako by jejich ještěrky byly ještě živé cestou do žaludku. „Co jsi mi ještě neřekla, Sorileo?“

Žena s tuhou tváří se na něj slabě, pochvalně usmála. „Vidíš dál, než co je vyřčeno. Dobře.“ Hlas však měla stále tvrdý jako kámen. „Vracíš se s Aes Sedai. Někteří uvěří, že to znamená, že jsi před nimi poklekl. Ať řekneš a uděláš cokoliv, budou věřit, že nosíš uzdu Aes Sedai. A to jen než se dozvědí, že jsi byl zajatcem. Tajemství si najdou štěrbinky, že by se tudy ani blecha neprotáhla, a tajemství, které zná hodně lidí, má křídla.“

Perrin obhlížel Dobraina a Nurelleho, kteří přihlíželi se svými muži, a znepokojeně polkl. Kolik z těch, kteří šli za Randem, za ním šli jenom proto, že měl za sebou váhu Aielů? Určitě ne všichni, ale na každého muže, který se rozhodl, protože Rand byl Drak Znovuzrozený, jich pět či deset přišlo, protože na nejsilnější řady svítí Světlo nejjasněji. Kdyby se Aielové rozdělili nebo odešli...

Na takovou možnost nechtěl ani pomyslet. Při obraně Dvouříčí poznal hranice svých možností, věděl, že jen tak tak zvládl tohle. Ta’veren neta’veren, nedělal si iluze o tom, že by byl jedním z mužů, kteří nakonec končí v kronikách. To bylo pro Randa. Problémy s jednou vesnicí byly hranicí jeho možností. Přesto si nemohl pomoci. V hlavě měl zmatek. Co udělá, jestli dojde na nejhorší? Hlavou mu táhly seznamy. Kdo zůstane věrný a kdo by se mohl pokusit vyklouznout. První seznam byl dostatečně krátký a druhý zas dostatečně dlouhý, aby mu z toho vyschlo v krku. Až příliš mnoho lidí pořád kulo pikle kvůli svým výhodám, jako kdyby nikdy neslyšeli o Dračích proroctvích a Poslední bitvě. Měl podezření, že někteří to budou dělat ještě v den, kdy Tarmon Gai’don začne. Nejhorší bylo, že většina ani nebudou temní druzi, jenom lidé hledící nejdřív na vlastní zájmy. Loial svěsil uši. Viděl totéž.

Sorilea ještě nedomluvila s Randem, když hodila na stranu zamračený pohled, kterým by mohla vyrývat díry do železa. „Bylo vám řečeno, že máte zůstat na voze.“ Bera a Kiruna se prudce zastavily a Alanna do nich málem vrazila. „Bylo vám řečeno, že nemáte bez dovolení sahat na jedinou sílu, ale vy jste bez dovolení poslouchaly, co tu bylo projednáváno. Zjistíte, že myslím vážně, když něco řeknu.“

Přes Sorilein zlověstný pohled si ty tři stály na svém, Bera a Kiruna s ledovou důstojností, Alanna s doutnajícím vzdorem. Loial k nim stočil obrovské oči, potom se zase podíval zpátky na moudré. Jestliže předtím věšel uši, teď je měl zkroucené do kornoutků a dlouhé obočí mu viselo k lícím. Perrin v duchu neklidně probíral své seznamy a nepřítomně zauvažoval, jak daleko to Aes Sedai ještě hodlají dohnat. Odposlouchávat s pomocí jediné síly! Reakce moudrých mohla docela dobře být horší než Sorileino štěkání. I Randa.

Tentokrát však ne. Rand si jich zřejmě nevšímal. Díval se přímo skrz Sorileu. Nebo možná zase poslouchal něco, co nemohl slyšet nikdo jiný. „Co mokřiňani?“ zeptal se nakonec. „Colavaere byla korunovaná královnou, že?“ Nebyla to ani otázka.

Sorilea kývla a palcem poklepávala na jílec svého nože, pozornost však ani na okamžik neodtrhla od Aes Sedai. Aiely příliš nezajímalo, koho si mokřiňané zvolí za krále či královnu, zvlášť mezi stromy zabíjejícími Cairhieňany.

Perrina do prsou bodl rampouch. Že Colavaere z rodu Saighan chtěla Sluneční trůn, nebylo žádné tajemství. Intrikovala a usilovala o něj ode dne, kdy byl zavražděn Galldrian Riatin, ještě než se Rand vůbec prohlásil Drakem Znovuzrozeným, a intrikovala dál i poté, co se na veřejnost dostalo, že jej Rand hodlá předat Elain. Jen málokdo však věděl, že je chladnokrevná vražedkyně. A Faile byla ve městě. Aspoň nebyla sama. Bain a Chiad se budou držet u ní. Byly to Děvy a její přítelkyně, možná skoro to, co Aielové nazývali skoro-sestrami. Nedopustily by, aby jí někdo ublížil. Rampouch však nezmizel. Colavaere Randa nenáviděla a následně také každého, kdo mu byl blízký. Jako třeba manželka muže, jenž byl Randovým přítelem. Ne. Bain a Chiad ji udrží v bezpečí.

„Tohle je delikátní situace.“ Kiruna si kupodivu nevšímala Soriley a přiblížila se těsně k Randovi. Na tak hubenou ženskou měla moudrá oči jako kladiva. „Ať uděláš cokoliv, může to mít vážný dopad. Já –“

„Co říkala Colavaere o mně?“ zeptal se Rand Soriley až příliš nedbalým tónem. „Ublížila Berelain?“ Berelain, první z Mayene, kterou Rand nechal ve vedení Cairhienu. Proč se nezeptal na Faile?

„Berelain sur Pendrag je v pořádku,“ zamumlala Sorilea, aniž by přestala sledovat Aes Sedai. Kiruna navenek zůstávala klidná i přes to, že jí skočili do řeči a nevšímali si jí, ale pohledem, který upírala na Randa, by dokázala zmrazit i výheň s dýmajícími měchy. Sorilea kývla Feraighin.

Rudovláska sebou trhla a odkašlala si, očividně nečekala, že jí dovolí promluvit. Důstojnost znovu nasadila jako spěšně navlečené šaty. „Colavaere Saighan řekla, že jsi odešel do Caemlynu, Car’a’carne, nebo možná do Tearu, ale ať už jsi šel kamkoliv, nikdo nesmí zapomenout, že jsi Drak Znovuzrozený a všichni tě musejí poslouchat.“ Feraighin si odfrkla. Drak Znovuzrozený neměl v aielských proroctvích místo, jen Car’a’carn. „Řekla, že se vrátíš a potvrdíš ji na trůně. Často mluví s náčelníky, vybízí je, aby odvedli oštěpy na jih. V poslušnosti tobě, řekla. Moudré nepřijímá, a když mluvíme, slyší jenom vítr.“ Tentokrát se odrfknutím blížila Sorilee. Kmenovým náčelníkům nikdo neříkal, co dělat, jenomže rozzlobit moudré byl špatný způsob, jak náčelníky o čemkoliv přesvědčit.

Perrinovi to však dávalo smysl, aspoň pokud dokázal myslet na něco jiného než na Faile. Colavaere nejspíš nikdy těm „divochům“ nevěnovala dostatečnou pozornost, aby si uvědomila, že moudré dělají víc, než že jenom rozdávají bylinky, ale ona chtěla dostat z Cairhienu všechny Aiely do jednoho. Otázkou bylo, vzhledem k okolnostem, jestli jí naslouchá některý z náčelníků. Rand však otázku, která byla nasnadě, nepoložil.

„Co ještě se ve městě stalo? Cokoliv jsi slyšela, Feraighin. Možná něco, co by mohlo připadat důležité jenom mokřiňanovi.“

Feraighin opovržlivě pohodila rudou hřívou. „Mokřiňané jsou jako písečné blechy, Car’a’carne. Kdo ví, co jim připadá důležité? Zvláštní věci se ve městě občas přihodí, jak jsem slyšela, stejně jako v táboře. Lidi občas vidí věci, které nemůžou být, nebo na čas to, co nemůže být, je. Muži, ženy, děti umřeli.“ Perrina zasvrběla kůže. Věděl, že má na mysli to, co Rand nazýval „bublinami zla", stoupající z věznice Temného jako pěna na zapáchající bažině, proplouvaly vzorem, dokud nepraskly. Perrina kdysi jedna zachytila. Už nikdy nechtěl vidět další... „Jestli myslíš to, co dělají mokřiňani,“ pokračovala, „kdo má čas pozorovat písečné blechy? Pokud tě neštípnou. To mi něco připomíná. Nerozumím tomu, ty však možná ano. Tyhle písečné blechy tě dřív nebo později štípnou.“

„Jaké písečné blechy? Jací mokřiňani? O čem to mluvíš?“

Feraighin nezvládala bezvýrazný pohled tak dobře jako Sorilea, jenomže Perrin ještě nepoznal moudrou, která by schvalovala netrpělivost. Dokonce ani u náčelníka náčelníků ne. Vystrčila bradu, přitáhla si loktuši a odpověděla. „Před třemi dny přišli k městu Caraline z Damodredů a Toram Riatin. Vydali prohlášení, že Colavaere Saighan je uchvatitelka, sedí však v táboře na jih od města a nedělají nic, jenom občas do města pošlou pár lidí. Mimo tábor jich i stovka uteče před jedním algai’d’siswai nebo dokonce gai’šainem. Na lodi k městu včera dorazil muž zvaný Darlin Sisnera a další Tairenové a připojili se k nim. Od té doby hodují a pijí, jako by něco oslavovali. Vojáci zabijáků stromů se scházejí ve městě na rozkaz Colavaere Saighan, ale naše stany hlídají víc než druhé mokřiňany nebo samotné město. Hlídají a nic nedělají. Ty možná víš, proč to všechno je, Car’a’carne, já ale ne, ani Bair nebo Megana nebo kdokoliv v táboře.“

Urozená paní Caraline a urozený pán Toram vedli Cairhieňany, kteří odmítli přijmout, že Rand a Aielové dobyli Cairhien, stejně jako vznešený pán Darlin vedl jejich protějšky v Tearu. Ani jedna vzpoura ničeho nedosáhla. Caraline a Toram celé měsíce seděli na úpatí Páteře světa, vyhrožovali a požadovali, a Darlin dělal totéž v Haddon Mirku. Zřejmě s tím už skončili. Perrin se přistihl, že palcem zlehka hladí břit své sekery. Hrozilo, že Aielové vyklouznou pryč, a Randovi nepřátelé se scházeli na jednom místě. Teď už stačilo, jen aby se objevil jeden ze Zaprodanců. A Sevanna se svými Shaidy. To by byla třešnička na dortu. Přesto to všechno bylo stejně důležité jako to, že někdo viděl chodit noční můru. Faile musí být v pořádku. Prostě musí.

„Lepší se dívat než bojovat,“ zamumlal Rand zamyšleně a opět poslouchal něco neviditelného.

Perrin s Randem z celého srdce souhlasil – skoro všechno bylo lepší než boj – ale Aielové to tak neviděli, ne, když došlo na nepřátele. Rhuark i Sorilea, Feraighin, Nandera a Sulin, všichni na Randa zírali, jako by řekl, že písek je lepší pití než voda.

Feraighin se vytáhla na špičky. Nebyla na Aielanku zrovna vysoká, nesahala Randovi ani k rameni, ale zřejmě se mu snažila dívat z očí do očí. „V tom mokřinském táboře je jen něco málo přes deset tisíc,“ řekla káravě, „a ve městě ještě míň. Snadno se s nimi vypořádáme. Dokonce i Indirian nezapomíná, že jsi přikázal, aby žádného mokřiňana nezabíjeli kromě v sebeobraně, ale oni si potíže vyvolávají sami. A nepomůže, že jsou ve městě Aes Sedai. Kdo ví, co –“

„Aes Sedai?“ Slova zněla chladně, avšak Rand sevřel Dračí žezlo, až mu zbělely klouby. „Kolik?“ Z jeho pachu Perrina zasvědilo mezi lopatkami. Náhle cítil, jak se zajaté Aes Sedai dívají, i Bera, Kiruna a ostatní.

Sorilea se přestala o Kirunu starat. Dala ruce v bok a stiskla rty. „Proč jsi mi to neřekla?“

„Nedalas mi příležitost, Sorileo,“ namítla Feraighin trochu příliš ufuněně a svěsila ramena. Modrýma očima zalétla k Randovi a vzpamatovala se. „Může jich být tak deset nebo víc, Car’a’carne. My se jim samozřejmě vyhýbáme, zvlášť od...“ Znovu pohled na Sorileu a funění. „Nechtělas o mokřiňanech nic slyšet, Sorileo. Jenom o našich stanech. Řeklas to.“ K Randovi, narovnaná. „Většina zůstává pod střechou Arilyn Dhulaine, Car’a’carne, a skoro nevycházejí.“ K Sorilee, shrbená. „Sorileo, víš, že bych ti byla pověděla vše. Tys mě zarazila.“ Když si uvědomila, kolik lidí se dívá a kolik se začíná usmívat, aspoň mezi moudrými, Feraighin vyvalila oči a zrudla. Otáčela hlavou mezi Randem a Sorileou a pohybovala rty, ale neřekla nic. Některé moudré se začaly pochechtávat. Edarra se ani nenamáhala zakrýt si ústa. Rhuark zvrátil hlavu dozadu a zařehtal se.

Perrinovi rozhodně nebylo do smíchu. Aiel našel něco směšného i na tom, když mu z těla trčel meč. Navrch ke všemu Aes Sedai. Světlo! Rychle se dostal k tomu, co bylo důležité. „Feraighin? Moje žena, Faile, je v pořádku?“

Nepřítomně se na něj podívala a potom viditelně sebrala zbytky své důstojnosti. „Myslím, že Faile Aybara je v pořádku, Sai’caire,“ řekla s chladnou důstojností. Nebo skoro. Snažila se vrhat na Sorileu pohledy jenom koutkem oka. Sorileu to nepobavilo, zdaleka ne. S rukama zkříženýma na prsou si Feraighin důkladně prohlédla, až vedle toho prohlídka, jakou obvykle prováděla Kiruna, vypadala mírně.

Amys položila Sorilee ruku na paži. „To není její chyba,“ zamumlala mladší žena, příliš tiše, aby ji zaslechl někdo jiný než věkovitá moudrá a Perrin. Sorilea zaváhala, pak kývla. Pohled, jímž stahovala lidi z kůže, vybledl do její obvyklé nevrlosti. Amys byla, pokud Perrin viděl, jediná, kdo tohle dokázal, jediná, kterou Sorilea nepošlapala, když se jí dostala do cesty. No, Rhuarka taky nepošlapala, avšak on se choval spíš jako balvan ignorující bouřku. Amys dokázala zarazit déšť.

Perrin chtěl od Feraighin slyšet víc – myslela si, že Faile je v pořádku? – ale než stačil otevřít ústa, Kiruna do toho vletěla se svým obvyklým taktem.

„Teď mě pozorně poslouchej,“ řekla Randovi a důrazně mu šermovala rukou pod nosem. „Řekla jsem, že situace je delikátní. Není. Situace je mnohem složitější, než si vůbec umíš představit, tak křehká, že ji i dech rozbije. Já s Berou tě doprovodíme do města. Ano, ovšem, Alanno, s tebou taky.“ Netrpělivě štíhlou Aes Sedai odmávla. Perrin si myslel, že se snaží předvést ten zvětšovací trik. Zdálo se, že se na Randa kouká svrchu, nicméně on byl neustále o hlavu a ramena vyšší. „Musíš se od nás nechat vést. Jeden špatný pohyb, jedno špatné slovo a můžeš dohnat Cairhien do stejné katastrofy, do jaké jsi dohnal Tarabon a Arad Doman. Horší, mohl bys napáchat nevyčíslitelné škody ve věcech, o kterých skoro nic nevíš.“

Perrin sebou trhl. Celá tato řeč už nemohla být lepší, aby Rand vzplanul. Jenomže Rand prostě poslouchal, dokud neskončila, a potom se obrátil k Sorilee. „Odveď Aes Sedai do tábora. Všechny, prozatím. A zařiď, ať každý ví, že jsou Aes Sedai. Ať je vidět, že skočí, když řekneš ropucha. Poněvadž ty skáčeš, když Car’a’carn řekne, tak by to mělo každého přesvědčit, že nenosím vodítko Aes Sedai.“

Kiruna zrudla. Bylo z ní cítit rozhořčení a rozčilení tak silně, až Perrina zasvrbělo v nose. Bera se ji snažila uklidnit, jenže bez většího úspěchu, přičemž na Randa vrhala pohledy typu ty nevědomý mamlase, a Alanna se kousala do rtu, jak se snažila neusmát. Podle pachu vycházejícího od Soriley neměla Alanna být proč veselá.

Sorilea po Randovi hodila bleskovým úsměvem. „Možná, Car’a’carne,“ řekla suše. Perrin pochyboval, že ona by skákala pro kohokoliv. „Možná je to přesvědčí.“ Neznělo to, že by tomu věřila.

Rand znovu potřásl hlavou a odkráčel s Min, v doprovodu Děv, vydávaje rozkazy ohledně toho, kdo půjde s ním a kdo s moudrými. Rhuark začal šikovat siswai’aman. Alanna Randa sledovala pohledem. Perrin by byl moc rád věděl, co se tu vlastně děje. Sorilea a ostatní taky pozorovaly Randa, rozhodně z nich však nebyla cítit pokora.

Perrin si všiml, že Feraighin stojí opodál sama. Teď měl příležitost. Jenomže když se ji snažil chytit, Sorilea, Amys a zbytek „rady“ ji obklopily a jeho prostě odstrčily z cesty. Poodešly o kus dál, než ji začaly zasypávat otázkami. Ostré pohledy, vrhané za Kirunou a druhými dvěma sestrami, nezanechávaly žádné pochyby, že další odposlouchání nebudou tolerovat. Kiruna to zřejmě zvažovala a mračila se tak, až byl div, že jí tmavé vlasy na hlavě nestojí. Bera jí cosi důrazně vykládala a aniž se Perrin snažil, zaslechl „rozumná“ a „trpělivá", „opatrná“ a „hloupá". Komu to platilo, nebylo jasné.

„Až dorazíme do města, bude se bojovat.“ Aram mluvil dychtivě.

„Ovšemže ne,“ opáčil Loial rozhodně. Stříhal ušima a celý nesvůj pokukoval po své sekeře. „Nebude se bojovat, viď že ne, Perrine?“

Perrin zavrtěl hlavou. Nevěděl. Kdyby jenom ostatní moudré nechaly Feraighin na pokoji, jenom na chviličku. Co mají tak důležitého na pořadu?

„Ženské,“ zamumlal Gaul, „jsou divnější než opilí mokřiňani."

„Cože?“ řekl Perrin nepřítomně. Co by se stalo, kdyby se prostě protlačil kroužkem moudrých? Jako by mu Edarra četla myšlenky, významně se na něj zamračila. I některé další. Občas se zdálo, že ženy dokážou číst mužům myšlenky. No...

„Povídal jsem, že ženy jsou divné, Perrine Aybaro. Chiad mně řekla, že mi svatební věneček k nohám nepoloží. Skutečně mi to řekla.“ Aiel mluvil pohoršeně. „Řekla, že si mě vezme jako milence, ona a Bain, ale žádná další.“ Jindy by to Perrina šokovalo, ačkoliv to již slyšel. Aielové byli v takovýchto věcech neuvěřitelně... otevření. „Jako kdybych nebyl dost dobrý na manžela.“ Gaul si rozzlobeně odfrkl. „Nemám Bain rád, avšak oženil bych se s ní, aby měla Chiad radost. Když Chiad nechce uvít svatební věneček, měla by mě přestat pokoušet. Když ji nemůžu zaujmout natolik, aby si mě vzala, měla by mě nechat jít.“

Perrin se na něj zamračil. Zelenooký Aiel byl vyšší než Rand, skoro o hlavu vyšší než Perrin. „O čem to mluvíš?“

„O Chiad, samozřejmě. Copak jsi neposlouchal? Vyhýbá se mi, ale pokaždé, když ji potkám, zastaví se na dost dlouho, aby bylo jisté, že ji uvidím. Nevím, jak to děláte vy mokřiňani, ale u nás je to jeden ze způsobů, co ženy používají. Když to nejmíň čekáš, dostaneš ji do očí, a pak je pryč. Do dnešního rána jsem ani nevěděl, že je s Děvami.“

„Chceš říct, že je tady?“ zašeptal Perrin. Rampouch byl zpátky, čepel, vyrývající do něj díru. „A Bain? Je tady taky?“

Gaul pokrčil rameny. „Málokdy jsou jedna bez druhé. Já však chci vzbudit Chiadin zájem, ne Bainin.“

„Světlo spal jejich zatracený zájmy!“ zařval Perrin. Moudré se po něm otočily. Vlastně se po něm otáčeli všichni lidé na kopci. Kiruna a Bera civěly a tvářily se poněkud moc zamyšleně. S námahou se přinutil mluvit tišeji. Nemohl však nic udělat s napětím v hlase. „Mají ji chránit! Ona je ve městě, v královským paláci, s Colavaere – s Colavaere! – a ony ji mají chránit.“

Gaul se poškrábal na hlavě a podíval se na Loiala. „Je tohle nějaký mokřinský humor? Faile Aybara už vyrostla z krátké sukně.“

„Já vím, že není malá!“ Perrin se zhluboka nadechl. Bylo velice těžké udržet klidný hlas, když měl žaludek plný kyseliny. „Loiale, vysvětlíš tomuhle... Gaulovi, že naše ženy kolem nepobíhají s oštěpy, že Colavaere Faile nenabídne souboj, prostě někomu nařídí, aby jí podřízl krk nebo ji shodil z hradby nebo...“ Obrazů bylo příliš. Ve chvíli začne zvracet.

Loial ho neohrabaně poplácal po rameni. „Perrine, vím, že máš starosti. Vím, jak bych se cítil, kdyby se něco stalo Erith.“ Štětičky na uších se mu zatřepaly. S ním tedy bylo dobré si popovídat. Utíkal by, co by mu síly stačily, jen aby se vyhnul své matce a mladé ogierce, kterou pro něj vybrala. „Á. No. Perrine, Faile na tebe čeká je zdravá a v pořádku. Vím to. A ty víš, že se o sebe umí postarat. No, dokázala by se postarat o sebe, o tebe, o mne i o Gaula.“ Jeho dunivý smích zněl nuceně a rychle přešel ve smrtelnou vážnost. „Perrine... Perrine, nemůžeš být vždycky s Faile, abys ji chránil, jakkoliv bys chtěl. Ty jsi ta’veren. Vzor se kolem tebe otáčí s nějakým záměrem a pro ten záměr využije i tebe.“

„Světlo spal vzor,“ zavrčel Perrin. „Může celej shořet, pakliže ji to udrží v bezpečí.“ Loialovi ztuhly uši zděšením a dokonce i Gaul se zatvářil polekaně.

Co to ze mě dělá? pomyslel si Perrin. Opovrhoval těmi, kteří se dřeli a usilovali pouze o vlastní cíle, pomíjeli Poslední bitvu i to, že se Temného stín šíří světem. Jak se od nich lišil?

Rand vedle něj přitáhl vraníkovi otěže. „Jedeš?"

„Už jdu,“ řekl Perrin hluše. Neměl na své otázky odpovědi, jednu věc však věděl. Pro něj Faile byla svět.

4

Do Cairhienu

Perrin by byl nasadil rychlejší tempo než Rand, přestože věděl, že by ho koně dlouho nevydrželi. Půlku cesty jeli klusem, druhou běželi vedle zvířat. Rand zřejmě nikoho jiného nevnímal, jenom vždycky podal ruku Min, když zakopla. Jinak byl ztracený v nějakém jiném světě, překvapeně zamrkal pokaždé, když si všiml Perrina či Loiala. Pravdou bylo, že nikdo na tom nebyl lépe. Dobrainovi a Havienovi muži hleděli přímo před sebe a přežvykovali si vlastní obavy z toho, co najdou. Dvouříčtí muži zase převzali Perrinovu špatnou náladu. Měli Faile rádi – pravdou bylo, že ji někteří přímo zbožňovali – a jestli se jí něco stalo... Dokonce i z Arama vyprchalo nadšení, když si uvědomil, že Faile by mohla být v nebezpečí. Všichni se soustředili na legue, které ležely před nimi na cestě do města. Tedy všichni kromě asha’manů. Ti se drželi těsně za Randem jako hejno krkavců a obhlíželi krajinu, jíž zástup projížděl, stále čekajíce nějakou léčku. Dashiva seděl v sedle jako pytel zrní, a když musel běžet, zasmušile si pro sebe mumlal. Mračil se, jako by doufal, že k nějakému přepadení ze zálohy dojde.

Naděje však byla malá. Sulin a tucet Far Dareis Mai klusaly před zástupem, kde na ně Perrin tak tak dohlédl, a další Děvy byly ještě víc vepředu, prohledávaly cestu, a stejně tolik jich bylo po stranách. Některé si zasunuly krátké oštěpy do řemenů, které jim obyčejně na zádech držely pouzdra s luky. Krátké rohovinové luky měly v rukou, šípy nasazené. Stejně ostražitě dávaly pozor na případné nebezpečí, které by mohlo ohrozit Car’a’carna, jako na Randa samotného, jako kdyby čekaly, že by mohl zase zmizet. Pokud by na ně číhala nějaká past, blížilo se nějaké nebezpečí, ony by ho odhalily.

Chiad byla jednou z Děv, které šly se Sulin. Byla vysoká, s tmavě rusými vlasy a šedýma očima. Perrin upíral zrak na její záda, snažil se ji přimět, aby se opozdila a promluvila s ním. Občas si na něj vyšetřila pohled, ale vyhýbala se mu, jako by měl tři choroby a všechny nakažlivé. Bain v zástupu nebyla. Většina Děv šla stejnou cestou jako Rhuark a algai’d’siswai, ale pohybovaly se pomaleji kvůli vozům a zajatcům.

Za Tanečníkem klusala Faileina vranka, jež měla otěže uvázané u Perrinova sedla. Dvouříčtí muži přivedli Vlaštovku z Caemlynu, když se k němu připojili před Dumajskými studnami. Kdykoliv se podíval na klisnu vykračující si za ním, uviděl v duchu obličej své ženy, její výrazný nos a velkorysá ústa, blýskající se tmavé oči, zešikmené nad vysedlými lícními kostmi. Milovala to zvíře, možná skoro tolik, kolik milovala jej. Žena stejně pyšná jako krásná a ohnivá jako pyšná. Dcera Davrama Bashereho se nebude skrývat ani držet jazyk za zuby, ne kvůli někomu, jako je Colavaere.

Čtyřikrát zastavili, aby dali odpočinout zvířatům, a Perrin skřípal zuby nad tím zdržováním. Dobře se postarat o koně mu bylo druhou přirozeností. Nepřítomně zkontroloval Tanečníka a ze zvyku hřebce napojil. S Vlaštovkou byl pozornější. Jestli se Vlaštovka dostane bezpečně do Cairhienu... V hlavě se mu uhnízdila myšlenka. Jestli přivede její klisnu do Cairhienu, Faile bude v pořádku. Bylo to směšné, klučičí výmysl, ale nechtělo to zmizet.

Na každé zastávce se ho Min snažila uklidnit. Se škádlivým úsměvem tvrdila, že vypadá jako mrtvola v zimě po ránu, která jenom čeká, až někdo zasype její hrob. Řekla mu, že jestli se ke své ženě přiblíží s takovým obličejem, Faile mu práskne dveřmi před nosem. Musela ale přiznat, že žádné z jejích vidění neslibovalo, že se Faile nic nestane.

„Světlo, Perrine,“ pravila nakonec rozčileně a natáhla si šedou jezdeckou rukavičku, „jestli se té ženě někdo pokusí ublížit, nechá ho čekat na chodbě, dokud na něj nebude mít čas.“ Téměř na ni zavrčel. Ne že by se ty dvě nesnášely, ne tak úplně.

Loial Perrinovi připomněl, že hledači Valerského rohu se o sebe dokážou postarat, že Faile přežila i boj s trolloky bez škrábnutí. „Je v pořádku, Perrine,“ burácel srdečně, klusaje vedle Tanečníka s dlouhou sekerou přes rameno. „Vím, že je.“ Tohle ale řekl už dvacetkrát a pokaždé to znělo méně srdečně.

Ogierův závěrečný pokus jak ho rozveselit zašel dál, než Loial mínil. „Jsem si jistý, že se o sebe Faile dokáže postarat, Perrine. Není jako Erith. Už se nemůžu dočkat, až mne Erith učiní svým manželem, abych o ni mohl pečovat. Jestli změní názor, tak myslím umřu.“ Nechal pusu otevřenou a vyvaloval velké oči. Zastříhal ušima, zakopl si o vlastní nohy a málem upadl. „To jsem vůbec říct nechtěl,“ vyhrkl chraptivě, když znovu vykročil vedle Perrinova koně. Uši se mu stále třásly. „Nejsem si jistý, že to chci – jsem ještě moc mladý na –“ Ztěžka polkl, vrhl na Perrina obviňující pohled a jeden si taky schoval pro Randa vepředu. „Se dvěma ta’veren poblíž opravdu není bezpečné otevírat pusu. Ven může vyjít cokoliv!“ Ne něco, co by neměl vypustit z úst, jak dobře věděl, ačkoliv se to mohlo stát tak jedenkrát z tisíce případů, nebo z tisíce tisíců, kdyby tu nebyl ta’veren. Loial to taky věděl, a vlastně ho to zřejmě vyděsilo víc, než si Perrin myslel. Než se ogierovi přestaly třást uši, uplynulo hodně času.

Perrin měl plnou hlavu Faile, ale nebyl slepý, ne úplně. To, co prvně uviděl, aniž si to plně uvědomil, když ujížděli k jihozápadu, začalo pronikat dovnitř. Při cestě na sever z Cairhienu před necelými dvěma týdny bylo horko, přesto se však nyní zdálo, že dotyk Temného zesílil, mačkal zemi víc než předtím. Koním pod kopyty křupala suchá tráva, balvany na kopcích byly pokryté pavučinou sesychajícího ostružiní a holé větve, suché, ne jen bez listí, praskaly, když zavál suchý vítr. Stálezelené borovice a kaliny tu stály stejně často hnědé a žluté jako zelené.

Po několika mílích se začaly objevovat statky, prosté stavby z tmavého kamene, zbudované na holé ploše, první na oddělených mýtinách v lese, pak byly častější, jak hvozd řídl, až si skoro nezasloužil jméno les. Drala se tudy vozová cesta, vedla přes úbočí a vrcholky kopců, které vypadaly spíš jako kamennými zídkami obehnaná pole než jako přirozená krajina. Většina statků byla zprvu opuštěná, tady před domem ležela na boku židle, támhle se u silnice povalovala hadrová panenka. Na pastvinách se objevoval vyhublý dobytek a otupělé ovce, krkavci se tu často hašteřili nad mrtvolami zvířat. Koryty z vyschlého bahna protékaly čůrky vody. Orná půda, jež měla být pokrytá vrstvou sněhu, se spíš rozpadala na prach, pokud už se v prach nezměnila a neodvál ji vítr.

Průchod kolony provázel vysoký chochol prachu, dokud se úzká cesta nespojila se širokou, kameny dlážděnou silnicí, vedoucí od průsmyku Jangai. Tady se objevovali i lidé, byť zřídka, a často byli letargičtí, s otupělým pohledem. Slunce bylo na půl cesty dolů k obzoru, ale horko bylo jako v peci. Voly tažený žebřiňák či vůz s koňským spřežením rychle uhýbaly ze silnice, na úzké stezky či rovnou na pole, jen aby se jim dostaly z cesty. Vozkové a hrstka sedláků, kteří byli venku, stáli a s tupými výrazy se dívali, jak kolem projíždí vojsko pod třemi praporci.

Téměř tisíc ozbrojenců byl dobrý důvod k civění. Tisíc ozbrojených mužů, mířících někam ve spěchu, s nějakým cílem. Dostatečný důvod k civění, a vděk, když zmizeli z dohledu.

Nakonec, když už slunce viselo jen kousek nad obzorem, silnice vyšplhala na kopec a tam, dvě tři míle před nimi, se rozkládal Cairhien. Rand přitáhl otěže a Děvy, nyní všechny pohromadě, si dřeply na paty tam, kde stály. Nicméně stále všechno bystře pozorovaly.

Kopce kolem města byly téměř bez porostu a nic se tam nehýbalo. Město samo, mohutná masa šedého kamene spadající k řece Alguenya na západě, vypadalo jako čtverec obehnaný hradbami, s hranatými věžemi, strohé a přísné. Na řece kotvily lodě všech velikostí, některé byly uvázané u mol na protějším břehu, kde stály sýpky. Pár plavidel plulo pod plachtami či je poháněla dlouhá vesla. Působilo to dojmem míru a blahobytu. Na obloze nebyl ani jediný mráček, světlo bylo ostré a obrovské praporce vlající nad věžemi ve městě byly dostatečně velké, aby je Perrin poznal, když je vítr rozvinul. Karmínový Praporec Světla a bílý Dračí praporec s hadovitým tvorem se šarlatovými a zlatými šupinami, vycházející slunce Cairhienu se zvlněnými paprsky, zlaté na modrém poli. A čtvrtý, na stejně významném místě jako ostatní. Stříbrný kosočtverec na čtvrceném zlatočerveném štítě.

Dobraine odložil malý dalekohled a zamračeně ho nacpal do kožené rourky, již měl uvázanou u sedla. „Doufal jsem, že to ti divoši nějak popletli, ale jestli prapor rodu Saighan vlaje spolu s vycházejícím sluncem, tak Colavaere drží trůn. Bude každý den po městě rozdávat dary, peníze, jídlo, ozdoby. Je to tradice při Korunovační slavnosti. Vladař není nikdy oblíbenější než týden poté, co usedne na trůn.“ Úkosem pohlédl na Randa. Napětím, že musí hovořit otevřeně, se mu propadly tváře. „Obyčejní lidé by se mohli vzbouřit, když se jim nebude líbit, co uděláš. V ulicích by mohla téct krev.

Havienův šiml tančil, jak byl jeho jezdec netrpělivý a neustále pokukoval z Randa na město a zpátky. Nebylo to jeho město. Už dříve dal jasně najevo, že mu celkem nezáleží na tom, co se děje v ulicích, pokud je jeho vlastní vladař v pořádku.

Rand dlouho jen obhlížel město. Nebo to tak aspoň vypadalo. Ať už viděl cokoliv, tvářil se sklíčeně. Min si ho ustaraně, možná lítostivě, prohlížela. „Pokusím se zařídit, aby to tak nedopadlo,“ řekl nakonec. „Flinne, zůstaneš tady s vojáky. Min –“

Ostře ho přerušila. „Ne! Já jedu s tebou, Rande al"Thore. Potřebuješ mě a víš to.“ Poslední slova zněla spíš jako prosba než požadavek, ale když si ženská takhle dá ruce v bok a upře na člověka oči, tak nežebrá.

„Já jdu taky,“ dodal Loial, opírající se o dlouhou sekeru. „Vždy se ti daří něco vykonat, když nejsem poblíž.“ Do hlasu se mu vloudil tklivý tón. „To nejde, Rande. Ne, to pro knihu nejde. Jak mám o něčem psát, když u toho nejsem?“

Rand se pořád díval na Min a zvedl ruku, ale nechal ji klesnout. Ona se mu dívala do očí.

„Tohle je... šílenství.“ Dashiva strnule držel otěže a popohnal baculatou kobylu blíž k Randovu vraníkovi. Obličej měl zkřivený neochotou. Možná dokonce i asha’man se v Randově blízkosti cítil nesvůj. „Stačí jeden muž s... s lukem nebo nožem, kterýho neuvidíš včas. Pošli jednoho asha’mana, aby udělal, co je třeba, nebo víc, když to budeš považovat za nutné. Průchod do paláce, a může být po všem dřív, než si někdo uvědomí, co se stalo.“

„A zůstat tu do setmění,“ uťal ho Rand a otočil valacha, aby byl tváří k Dashivovi, „dokud nepoznají tohle místo dost dobře, aby otevřeli průchod? To určitě přinese krveprolití. Dřív nebo později pošlou někoho, aby zjistil, kdo jsme a kolik nás je.“ Zbytek zástupu zůstal skrytý za pahorkem, i korouhve byly schované, jenomže muži sedící na koních na kopci ve společnosti Děv určitě vyvolají zvědavost. „Tohle udělám po svém.“ Hlas mu zesílil hněvem, byl z něho cítit studený vztek. „Nikdo nezemře, pokud se tomu bude možné vyhnout, Dashivo. Už mám po krk mrtvých. Rozumíš mi? Nikdo!“

„Jak můj pán Drak přikazuje.“ Chlapík naklonil hlavu, ale mluvil zatrpkle a byl cítit...

Perrin si zamnul nos. Ten pach... se cukal, divoce přeskakoval mezi strachem, nenávistí, hněvem a tuctem dalších pocitů skoro příliš rychle, aby se daly rozeznat. Perrin už nepochyboval, že ten muž je blázen, ať se tvářil jak chtěl mile. Perrinovi na tom už nezáleželo. Takhle blízko...

Pobídl Tanečníka a vyrazil k městu a Faile, nečekaje na zbytek, a skoro si nevšiml, že má za zadkem Arama. Nemusel Arama vidět, aby věděl, že tam bude. Dokázal myslet jenom na Faile. Jestli dostane Vlaštovku bezpečně do města... Přinutil se nechat Tanečníka jít pouze rychlejším krokem. Cválající jezdec přitahoval pohledy a otázky a zdržení.

Tímhle tempem jeho i Arama ostatní dohonili docela rychle, ti, kteří také vyrazili do města. Min zřejmě dosáhla svého a stejně tak i Loial. Děvy se vepředu rozestoupily, některé se dokonce na Perrina soucitně podívaly, když klusaly kolem. Chiad koukala do země, dokud nebyla o hodný kus vepředu.

„Pořád se mi tenhle plán nelíbí,“ zamumlal Havien vedle Randa. „Odpusť, můj pane Draku, ale nelíbí.“

Dobraine, po Randově druhém boku, zavrčel. „Tohle jsme už probrali, Mayenere. Kdybychom to udělali podle tebe, tak by zavřeli brány, než bychom urazili míli.“ Havien cosi tiše zabručel a odvedl koně kousek dál. Chtěl, aby s Randem do města šel každý muž.

Perrin se ohlédl přes rameno dál za asha’many. Na pahorku byl vidět Damer Flinn, rozpoznatelný podle svého kabátce, a několik dvouříčských mužů, stáli a drželi koně. Perrin si povzdechl. Nevadilo by mu, kdyby s sebou měl pár dvouříčských mužů. Ale Rand měl nejspíš pravdu a Dobraine se postavil za něj.

Několik mužů se mohlo dostat tam, kam by se menší vojsko nedostalo. Kdyby byly brány zavřené, Aielové by museli město oblehnout, a pak by zabíjení začalo nanovo. Rand nacpal Dračí žezlo do sedlové brašny tak, že vyčnívala jen vyřezávaná patka, a prostý kabátec nevypadal jako něco, co by si oblékl Drak Znovuzrozený. Nikdo ve městě navíc neměl ponětí, co znamená černý kabátec asha’manů. Několik mužů také bylo snazší zabít než menší vojsko, i když většina z nich dokázala usměrňovat. Perrin viděl, jak jednoho asha’mana zasáhl do břicha shaidský oštěp, a ten muž neumíral o nic složitěji než kterýkoliv jiný.

Dashiva tiše nadával. Perrin zachytil „hrdina“ a „hlupák", obojí pronesené stejně opovržlivým tónem. Nebýt Faile, možná by souhlasil. Jednou se Rand zadíval k aielskému táboru, rozlezlému po kopcích dvě tři míle východně od města, Perrin zadržel dech, ale ať už si Rand myslel cokoliv, držel se silnice. Na ničem nezáleželo víc než na Faile. Na ničem, ať už na to měl Rand jakýkoliv názor.

Dobré půl míle před bránou dojeli k dalšímu táboru. Perrin se na něj zamračil. Byl dost velký jako slušné město, shluk rozpadajících se přístavků a nepevných stanů vyrobených ze zbytků, na vypálené zemi, táhnoucí se kolem vysokých šedých hradeb, kam až oko dohlédlo. Tohle kdysi bývalo Předbrání, bludiště kroutících se ulic a uliček, než ho Shaidové vypálili. Někteří lidé mlčky zírali, když kolem procházel podivný oddíl, na ogiera a aielské Děvy, ale většinou se věnovali svým záležitostem s ostražitými, mrzutými výrazy a nestarali se o nic, co neměli přímo pod nosem. Jasné barvy a často rozedrané, kdysi drahé, ale odložené šaty Předbráníků se mísily se střízlivějšími oděvy, v Cairhienu obvyklejšími, prostými tmavými šaty vesničanů a sedláků. Předbráníci byli ve městě, když Perrin odjížděl, spolu s tisíci uprchlíků dál z krajiny. Mnohé z těch tváří byly potlučené či hůř, posekané a pořezané, rány často nebyly ošetřené. Colavaere je musela vyhodit. Dobrovolně by útočiště uvnitř hradeb neopustili. Předbráníci i uprchlíci se báli návratu Shaidů tak, jako se člověk, jenž se spálil až na kost, bojí rozpáleného železa.

Silnice vedla táborem přímo k Jangajské bráně, kterou tvořily tři vysoké hranaté oblouky a strážní věže. Na cimbuří se poflakovali muži v přilbách a vyhlíželi mezerami v kamenných zubech. Někteří vyhlíželi k mužům na kopci a bylo vidět důstojníky s cony, kteří si u oka drželi dalekohledy. Randův malý oddíl si vysloužil zvídavé pohledy. Muži na koních a aielské Děvy, to nebyli obvyklí společníci na cesty. Na cimbuří se ukázaly kuše, ale nikdo zbraň nezvedl. Železem obitá křídla brány byla otevřená. Perrin zadržel dech. Nejradši by vyrazil cvalem do Slunečního paláce a k Faile.

Těsně za bránou dřepěla hranatá kamenná strážnice, kde se měli před vstupem do města zaregistrovat cizinci. Cairhienský důstojník s hranatou tváří se s rozladěným, zamračeným výrazem díval, jak ho míjejí, a znepokojeně sledoval Děvy. Jenom tam stál a díval se.

„Jak jsem ti říkal,“ řekl Dobraine, jakmile projeli kolem strážnice. „Colavaere umožňuje volný přístup do města na Korunovační slavnost. Dokonce ani někomu, na koho je vydán zatykač, nesmí bránit v přístupu či ho zatknout. Je to tradice.“ Mluvil však s úlevou. Min si hlasitě vydechla a Loial vyfoukl vzduch tak hlasitě, že ho bylo slyšet přes dvě ulice. Perrin měl příliš stažené hrdlo, aby mohl pořádně dýchat. Vlaštovka byla uvnitř Cairhienu. Teď jenom kdyby ji ještě dostal do královského paláce.

Zblízka Cairhien plnil to, co z dálky sliboval. Nejvyšší kopce ležely uvnitř hradeb, ale byly samá terasa a kamenná zídka, že vůbec nevypadaly přirozeně. Široké zalidněné ulice se stýkaly v pravých úhlech – v tomhle městě dokonce i boční uličky vytvářely mřížku. Ulice se zvedaly a váhavě klesaly spolu s kopci, často se jimi prostě prořezávaly. Ať krámek či palác, všechny budovy tvořily strohé čtverce a přísné obdélníky, dokonce i velké věže s podsebitím, kdy každá byla obtočená lešením až po vrcholek, kdysi bájné Nedokončené věže Cairhienu, jež po požáru za aielské války neustále přestavovali. Město samo vypadalo tvrdší než kámen, nehostinné místo, a stíny, táhnoucí se všude, tento dojem podtrhovaly. Loialovi se štětičky na uších třásly téměř bez přestání. Čelo měl ustaraně svraštěné a převislé obočí se mu otíralo o líce.

Po Korunovační slavnosti nebo po velkých chasaline tu nebylo příliš stop. Perrin neměl ponětí, jak vlastně slavnost vypadá, ale ve Dvouříčí byl den vzpomínek časem veselí, kdy lidé zapomínali na bezútěšnost zimy. Tady ve vzduchu viselo ticho, i přes množství lidí v ulicích. Všude jinde by si Perrin myslel, že lidem kazí náladu nepřirozené vedro, ale až na Předbráníky byli Cairhieňané vážní, odříkaví. Aspoň na povrchu. Na to, co leželo pod povrchem, by raději zapomněl. Pouliční prodavači, s podnosy i kárkami, na něž si vzpomínal, z ulic zmizeli, i hudebníci, žongléři a loutkoherci. Tihle lidé budou v ošuntělém táboře za hradbami. Mlčenlivou tlačenicí se proplétalo pár uzavřených tmavých nosítek, některé měly rodové praporky o něco větší, než byly cony, ztuhle visící nad střechou. Pohybovaly se stejně pomalu jako volská spřežení s vozky kráčejícími podle zvířat a osy povozů v tichu hlasitě skřípaly. Cizinci vyčnívali z davu bez ohledu na to, jak málo barev měli na sobě, protože kromě cizinců tady skoro nikdo nejezdil. Téměř vždy menší domorodci vypadali ve svých tmavých šatech jako světlohlavé vrány. Aielové samozřejmě také vyčnívali z davu. Ať byl jeden či deset, procházeli davem bez toho, aby se museli tlačit. Rozhlíželi se kolem sebe a kamkoliv zamířili, dělalo se kolem nich místo.

Aielové se otáčeli za skupinkou, pomalu se prodírající davem. Pokud snad některý Randa v jeho zeleném kabátě nepoznal, věděl, kdo musí být vysoký mokřiňan doprovázený Děvami. Z jejich očí Perrina zamrazilo v zádech. Byly zamyšlené. Byl díky nim vděčný za to, že Rand nechal všechny Aes Sedai mimo město. Kromě Aielů si jinak Draka Znovuzrozeného v té lidské řece, rozevírající se před Děvami a uzavírající se za asha’many, nikdo nevšiml.

Královský palác Cairhienu, Sluneční palác, Palác vycházejícího slunce ve své nádheře – Cairhieňané si potrpěli na jména, každé další bylo ještě přemrštěnější než to předchozí – stál na nejvyšším kopci ve městě, tmavá masa hranatého kamene, se stupňovitými věžemi, tyčícími se nad okolím. Ulice, Korunní cesta, přešla v širokou rampu stoupající k paláci a Perrin se cestou nahoru zhluboka nadechl. Nahoře byla Faile. Musela tam být a v pořádku. Ať se stalo cokoliv, musela být v pořádku. Dotkl se uzlu na Vlaštovčiných otěžích přivázaných k jeho sedlové hrušce a pohladil sekeru u pasu. Podkovy na dláždění hlasitě zvonily. Děvy nevydávaly žádné zvuky.

Strážní ve velké otevřené bronzové bráně se dívali, jak se pomalu blíží, a vyměňovali si pohledy. Na cairhienské vojáky byli dost barevní, deset mužů mělo na tmavých kyrysech zlatem vyložené vycházející slunce a šátky v barvách rodu Saighan uvázané pod čepelemi halberd. Perrin věděl přesně, nač myslí. Třináct mužů na koních, ale nespěchali, a jenom dva ve zbroji, z nichž jedna byla mayenerská červená. Pokud by došlo k nějakým potížím, vzešly by od Caraline z Damodredů a Torama Riatina, Mayenerové v tom neměli místo. A byla tu žena a ogier. Určitě nehodlali dělat potíže. Přesto asi tři tucty Děv klusajících před koňmi nevypadaly, že by přicházely na čaj. Na okamžik nastala rovnováha. Pak se jedna Děva zahalila. Gardisté sebou trhli, jako by je někdo štípl, a jeden sklonil halberdu a vyrazil k bráně. Udělal dva kroky a ztuhl jako socha. Všichni gardisté stáli nepohnutě, jenom otáčeli hlavou.

„Dobrá,“ zamumlal Rand. „Teď prameny zavažte a nechte je na později.“

Perrin se znepokojeně ošil. Asha’mani se za nimi rozestoupili téměř po celé rampě. Museli používat jedinou sílu. Osm by jich nejspíš dokázalo rozervat palác na kusy. Rand by to možná dokázal sám. Kdyby ale ty věže začaly plivat střely z kuší, zemřeli by spolu se všemi ostatními, lapení na otevřeném prostranství, které už nevypadalo tak rozlehlé.

Nikdo nespěchal. Žádný člověk ve vysokých úzkých oknech v paláci či na chodníčcích se sloupořadím vysoko nahoře nemohl vidět nic neobvyklého. Sulin zamávala rukama ve znakové řeči Děv a zahalená žena rychle sundala černou látku z nosu, celá ruměná. Pomalá chůze nahoru po kamenné rampě. Někteří gardisté divoce kroutili hlavami a kouleli očima. Jeden zřejmě omdlel, stál vzpřímeně, s hlavou svěšenou na prsa. Muži měli otevřená ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Perrin se snažil nemyslet na to, co je umlčelo. Pomalá chůze, otevřenou bronzovou bránou na hlavní nádvoří.

Nebyli tu žádní vojáci. Kamenné balkony kolem nádvoří byly prázdné. Ven vyběhli olivrejovaní sloužící se sklopenýma očima, aby převzali otěže a podrželi třmeny. Na rukávech jinak tmavých kabátců a šatů měli červené, zlaté a stříbrné proužky a na levém prsu měl každý vycházející slunce. Bylo to víc barev, než Perrin kdy na cairhienském sluhovi viděl. Nemohli vidět gardisty venku a nejspíš by stejně nic neudělali, i kdyby je viděli. V Cairhienu hráli sluhové vlastní verzi daes dae’mar, velké hry rodů, ale předstírali, že si nevšímají toho, co dělají jejich pánové. Příliš si všímat toho, co se děje mezi lidmi nahoře – nebo se u toho aspoň nechat přistihnout – mohlo znamenat, že by se do té hry zapletli. V Cairhienu, a možná i ve většině zemí, mohli být obyčejní lidé rozdrceni, když mocní vykročili.

Hranatá žena odvedla Tanečníka a Vlaštovku, aniž by se na ně jen podívala. Vlaštovka byla ve Slunečním paláci a neznamenalo to žádný rozdíl. Pořád nevěděl, jestli je Faile živá či mrtvá. Hloupá představa hloupého kluka.

Posunul si sekeru u pasu a následoval Randa po širokém šedém schodišti na druhém konci nádvoří. Kývl, když Aram natáhl ruku přes rameno a uvolnil meč v pochvě. Nahoře nad schody jim muži v livrejích otevřeli velké dveře, bronzové, jako palácová brána, označené vycházejícím sluncem Cairhienu.

Kdysi by vstupní hala Perrina ohromila svou velkolepostí. Silné hranaté sloupy z tmavého mramoru držely hranatou klenbu pět sáhů nad podlahou z dlaždic střídavě tmavomodrých a temně zlatých. Na římsách pochodovala zlacená vycházející slunce a na vlysech na stěnách byla zpodobněna cairhienská vítězství v bitvách. Hala byla, až na hrstku mladých mužů pod jedním vlysem, kteří se odmlčeli, když Perrin s ostatními vstoupil, prázdná.

Perrin si uvědomil, že všichni nejsou muži. Každý měl meč, ale čtyři ze sedmi byly ženy, v kabátcích a těsných spodcích, skoro jako nosila Min, s vlasy zastřiženými nakrátko po mužském způsobu. Tedy, zase tak krátké nebyly. Muži i ženy je měli sepjaté do culíku svázaného tmavou stužkou, jenž jim spadal k ramenům. Jedna z žen na sobě měla zelenou o něco světlejší, než byla na Cairhien obvyklá, a další jasně modrou. Všichni ostatní byli ve tmavých barvách s několika proužky jasných barev přes prsa. Randův oddíl si prohlíželi – a Perrin si uvědomil, že zvláštní pozornost věnují jemu, jeho žluté oči lidi lekaly, ačkoliv on si toho skoro nevšiml, pokud dotyčný vyloženě nenadskočil nebo nevyvolával zmatky – prohlíželi si je mlčky, dokud poslední asha’man nezavřel dveře. Zadunění překrylo důrazné šeptání. Pak se nafoukaně přiblížili, ženy se nesly dokonce ještě nadutěji než muži, což dalo dost námahy. Dokonce i když poklekali, vypadalo to nafoukaně.

Žena v zeleném se podívala na tu v modrém, jež měla skloněnou hlavu, a řekla: „Můj pane Draku, jsem Camaille Nolaisen. Selanda Darengil vede naše společenstvo...“ Zamrkala, když po ní žena v modrém šlehla ohnivým pohledem. Přes zamračený pohled byla Selanda cítit strachem, pokud Perrin poznal, který pach ke komu patří. Camaille si odkašlala a pokračovala: „Nemysleli jsme si – Nečekali jsme, že se vrátíš – tak brzo.“

„Ano,“ řekl Rand tiše. „Pochybuji, že si někdo myslel, že se vrátím – tak brzy. Nikdo z vás nemá důvod se mě bát. Vůbec žádný. Jestli něčemu věříte, věřte tomuhle.“ Kupodivu se díval přímo na Selandu, když to říkal. Ona zvedla hlavu a zadívala se na něho, strach opadl. Ne úplně, ale byl o hodně slabší. Jak Rand věděl, že se bojí? „Kde je Colavaere?“ zeptal se Rand.

Camaille otevřela ústa, odpověděla však Selanda. „Ve Velkém slunečním sále.“ Její hlas sílil, pach strachu slábl. Zvláštní, vloudil se do něj nádech žárlivosti, jen na chviličku, když se podívala na Min. Občas ho jeho čich spíš mátl, než že by do věcí vnášel světlo. „Je třetí Soumračný synod,“ pokračovala. „My nejsme dost důležití, abychom se toho zúčastnili. Kromě toho si myslím, že ji my ze společenstev vyvádíme z míry.“

„Třetí,“ zamumlal Dobraine. „Devátý soumrak po její korunovaci. Neplýtvala časem. Aspoň budou všichni pohromadě. Nikdo s vysokým postavením nebo nároky si to nenechá ujít, ani Cairhieňan, ani Tairen.“

Selanda se na kolenou narovnala a podařilo se jí, že to vypadalo, jako by se Randovi dívala z očí do očí. „Jsme připravení si pro tebe zatančit s čepelemi, můj pane Draku.“ Sulin zakroutila hlavou a trhla sebou a další Děva hlasitě zasténala. Některé vypadaly a byly cítit, že jsou připravené tu spáchat nějaké násilí. Aielové se nemohli rozhodnout, co si s těmihle mladými mokřiňany počít. Potíž v aielských očích byla v tom, že se mladí lidé snažili být Aiely, jistým způsobem, řídit se ji’e’toh, přinejmenším svou verzí. Těchto sedm nebyli všichni. Pustily se do toho stovky idiotů, kteří byli vidět po celém městě, organizovali se do společenstev v nápodobě Aielů. Půlka Aielů, které Perrin slyšel, že se o nich baví, chtěla pomoci, druhá půlka je chtěla uškrtit.

Jemu samému bylo lhostejné, jestli rozemelou ji’e’toh do karbenátků. „Kde je moje žena?“ chtěl vědět. „Kde je Faile?“ Ti mladí hlupáci si vyměňovali obezřetné pohledy. Obezřetné!

„Je ve Velkém slunečním sále,“ řekla Selanda pomalu. „Ona – je jedna z královniných – z Colavaeřiných dvorních dam.“

„Zastrč si oči zpátky do hlavy,“ šeptla Min. „Musí pro to mít důvod. Víš, že musí.“

Perrin pokrčil rameny a snažil se vzpamatovat. Jedna z Colavaeřiných dvorních dam? Ať už měla jakýkoliv důvod, musel být dobrý. Tím si byl jistý. Jaký důvod ale mohla mít?

Selanda a ostatní si znovu vyměňovali obezřetné pohledy. Jeden z mužů, mladý chlapík se špičatým nosem, ohnivě zašeptal: „Přísahali jsme, že to nikomu neřekneme! Nikomu! Vodní přísahou!“

Než mohl Perrin zařvat, aby mu to řekli, promluvil Rand. „Selando, veď nás do velkého sálu. Žádné čepele nebudou. Přicházím zajistit spravedlnost pro všechny, kteří si ji zaslouží.“

Něco v jeho hlase způsobilo, že se Perrinovi zježily vlasy na hlavě. Tvrdost ponurá jako hlavice kladiva. Faile měla dobrý důvod. Musela.

5

Zlomená koruna

Široké a vysoké byly chodby, nicméně působily stísněným a šerým dojmem i přes vysoké zlacené kandelábry se zrcadly za každým ramenem, se svícemi zapálenými všude, kam neproniklo denní světlo. Na stěnách viselo jenom pár koberců a daleko od sebe, s loveckými či bitevními výjevy, na nichž byli lidé i zvířata uspořádáni přesněji, než by to kdy dokázala příroda. Ve výklencích stály mísy a vázy a občas i malá soška, zlatá, stříbrná či alabastrová, ale dokonce i sošky jako by zdůrazňovaly, že jsou z kamene či kovu, jako by se sochaři snažili zrušit křivky.

Mlčení města tu bylo znásobené. Jejich kroky na dlaždicích se jasně rozléhaly jako dutý, zlověstný pochod, a Perrin si nemyslel, že to tak zní jenom jemu. Loialovi se při každém kroku zatřásly uši a nahlížel do bočních chodeb, jako by uvažoval, co z nich asi může vyskočit. Min se držela zpříma a nesměle našlapovala. Když se podívala na Randa, lítostivě se zašklebila. Zřejmě jí dalo práci, aby se k němu ještě víc nepřitiskla, a nijak ji to netěšilo. Mladí Cairhieňané si začali vyšlapovat jako pávi, ale nadutost se vytrácela, jak se všude rozléhal dupot jejich podpatků. Dokonce i Děvy to cítily. Sulin byla jediná, která si nesahala pro závoj, jenž jí visel na prsou.

Všude byli samozřejmě sluhové, bledí muži a ženy s úzkými obličeji v tmavých kabátech a šatech s vycházejícím sluncem na levém prsu a pruhy v Colavaeřiných barvách na rukávech. Někteří civěli s otevřenou pusou, jak poznali Randa. Hrstka jich padla na kolena a sklonila hlavu. Většina si šla po své práci, jenom se krátce uklonila. Bylo to stejné jako na nádvoří. Prokažte nadřazeným příslušnou úctu a jinak si nevšímejte, co dělají, a možná se do toho nezapletete. Z tohohle způsobu myšlení Perrinovi trnuly zuby. Takhle by nikdo žít neměl.

Před velkými pozlacenými dveřmi do Velkého slunečního sálu stáli dva muži v Colavaeřině livreji a při pohledu na Děvy, možná i na mladé Cairhieňany, se zamračili. Starší lidé se na mladší, kteří se každým coulem chovali jako Aielové, obvykle dívali úkosem. Nejeden rodič se to pokusil ukončit, nařídil synům či dcerám, aby toho nechali, nařídil ozbrojencům a sluhům, aby umíněné syny a dcery chytili jako obyčejné zločince či pouliční rváče. Perrina by nepřekvapilo, kdyby dveřníci zkřížili pozlacené hole, aby Selandě a jejím přátelům zabránili vstoupit do dveří – šlechta nešlechta, a možná i Děvám. Jen pár Cairhieňanů se ještě odvažovalo nazývat Aiely divochy, rozhodně ne tam, kde to mohli slyšet, většina si to však myslela. Dveřníci se vzpamatovali – a nad hlavami Děv uviděli Randa. Málem jim vypadly oči z důlků. Koutkem oka se na sebe podívali a poté padli na kolena. Jeden upřeně zíral na podlahu, druhý zavřel oči a Perrin slyšel, jak se tiše modlí.

„Takže jsem milován,“ pronesl Rand měkce. Skoro to neznělo jako jeho hlas. Min, s bolestným výrazem, mu položila ruku na předloktí. Rand jí ji poplácal, aniž se na ni podíval, a ji to z nějakého důvodu ranilo ještě víc.

Velký sluneční sál byl rozlehlý, strop s hranatou klenbou byl dobře pětadvacet sáhů vysoko a na pozlacených řetězech, dost silných, aby pohnuly bránou pevnosti, visely velké zlaté lustry. Sál byl rozlehlý a plný lidí, kteří se tlačili mezi mohutnými hranatými sloupy z modře žilkovaného mramoru, stojícími ve dvou řadách po obou stranách ústřední uličky. Lidé vzadu si nově příchozích všimli první. Měli dlouhé i krátké kabáty, někdy jasných barev či s výšivkou, občas odřené z cest, a zvědavě zírali. Několik žen v zadní části sálu mělo jezdecké šaty a tváře stejně tvrdé jako muži, stejně přímé pohledy.

Hledači rohu, pomyslel si Perrin. Dobraine povídal, že každý šlechtic, který bude moci, bude tady, a většina hledačů byla urozeného rodu, nebo to o sobě aspoň tvrdila. Ať už Randa poznali či ne, něco vycítili, sahali po mečích a dýkách, jež dnes večer neměli. Většina hledačů hledala vedle Valerského rohu i dobrodružství a své místo v dějinách. I když Draka Znovuzrozeného neznali, poznali nebezpečí, když je měli před očima.

Ostatní ve velkém sále nebyli na nebezpečí tak dobře naladěni, nebo spíš se víc věnovali intrikám a piklům než otevřenému hazardu. Perrin byl ve třetině cesty dlouhou prostřední uličkou, těsně za Randem, když teprve sálem proletěly vzdechy jako vítr. Bledí cairhienští urození páni s barevnými pruhy na prsou tmavých hedvábných kabátců, někteří s vyholeným a napudrovaným čelem. Cairhienské urozené paní s tmavými šaty s vysokými límci a krajkami zakrývajícími ruce, s vlasy spletenými do složitých vysokých drdolů, jež jim občas přidávaly i půl lokte na výšku. Tairenští vznešení páni a páni země s naolejovanými bradkami zastřiženými do špičky, se sametovými klobouky a kabátci červenými, modrými, vlastně všech možných barev, s nabíranými rukávy s aksamitovými prostřihy. Tairenské paní v ještě barevnějších šatech se širokými krajkovými manžetami a těsnými čepečky pošitými perlami, měsíčními kameny, ohnivými opály a rubíny. Znali Perrina i Dobraina, dokonce i Haviena a Min, ale nejdůležitější bylo, že znali Randa. Uličkou je provázelo poznání. Lidé kulili oči, otevíraly pusy, tuhli tak, až si Perrin málem myslel, že je asha’mani spoutali jako gardisty před palácem. Komnata byla mořem sladkých voňavek se spodními proudy slaného potu, vším pronikal však strach, chvějivý pach.

Perrin se ale cele soustředil na druhý konec sálu, kde stál na stupínku z modrého mramoru Sluneční trůn lesknoucí se zlatem skoro jako jeho předloha, s obrovským zlatem vyloženým vycházejícím sluncem s vlnitými paprsky na vysokém opěradle. Colavaere pomalu vstala a zadívala se uličkou nad Randovu hlavu. Na téměř černých šatech neměla jediný barevný pruh šlechty, ale masa kudrlinek nad její hlavou musela být spletena kolem koruny, kterou měla, s vycházejícím sluncem ze zlata a žlutých démantů. Kolem Slunečního trůnu stálo sedm mladých žen v šatech s tmavými živůtky a krajkou až pod bradu, se svislými pruhy v Colavaeřině zlaté, červené a stříbrné na sukních. Cairhienská móda asi pro královnu a její dvorní dámy neplatila.

Za trůnem se cosi pohnulo a pohyb prozradil osmou ženu, zatím skrytou, ale Perrina nezajímala ani Colavaere, ani nikdo jiný kromě ženy po královnině pravici. Faile. Upírala na něho zešikmené tmavé oči, jako dvě tůně, ale její chladně důstojné chování nic nenarušilo. Pokud něco, tak se zatvářila přísněji. Perrin se snažil zachytit její pach, ale voňavky i strach byly příliš silné. Určitě měla důvod, proč stojí na pódiu. Dobrý důvod.

Rand chytil Sulin za rukáv. „Počkej tady,“ řekl jí. Mračíc se, až měla jizvu na tváři bílou jako vlasy, se mu zadívala do očí a pak s viditelným zdráháním přikývla. Mávla volnou rukou a komnatou projel další vzdech, když se Děvy zahalily. Bylo to skoro k smíchu. Osm mužů v černých kabátech, kteří se snažili sledovat všechno najednou, by nejspíš dokázalo zabít všechny dřív, než by první Děva do někoho zarazila oštěp, ale nikdo nevěděl, kdo nebo co jsou zač. Nikdo se na ně nepodíval podruhé, hrstka mužů s meči v pochvách. Všichni zírali jen na Děvy. A na Randa. Copak si nevšimli, že se žádný z těch osmi nepotí víc než Rand? Perrin měl pocit, jako by se sám v potu koupal.

Rand prošel kolem Děv, s Min stále těsně po boku, a zastavil se, když se k němu připojil nejdříve Perrin, pak i Dobraine a Havien. A samozřejmě Aram, jako Perrinův stín. Rand si oba střídavě prohlédl a pak pomalu kývl. Perrina si prohlížel nejdéle a trvalo mu nejdéle kývnout. Šedovlasý Cairhieňan a mladý Mayener se tvářili jako smrt. Perrin nevěděl, jak vypadá sám, ale pevně zatínal zuby. Faile nikdo ubližovat nebude, ať už provedla cokoliv, bez ohledu na to proč. Bez ohledu na to, co bude muset udělat, aby to zarazil.

Jejich kroky se hlasitě rozléhaly v tichu, když mířili po obrovské zlaté mozaice s vycházejícím sluncem na podlaze z modrých dlaždic a blížili se k trůnu. Colavaere, tisknouc si suknice, si olízla rty a pohledem přeskakovala od Randa ke dveřím za ním a zase zpátky.

„Hledáš Aes Sedai?“ rozlehl se sálem Randův hlas. Nepříjemně se usmál. „Poslal jsem je do aielského tábora. Jestli je způsobům nedokážou naučit Aielové – tak už nikdo.“ Ozvalo se šokované mumlání a zase se utišilo. Strach byl teď pro Perrinův nos silnější než voňavky.

Colavaere sebou trhla. „Proč bych –?“ Zhluboka se nadechla a sebrala svou důstojnost. Víc než jen hezká žena ve středních letech, s nádechem šedi v tmavých vlasech, chovala se královsky, i když to s korunou nijak nesouviselo. Myslela si, že je zrozena k velení, k vládnutí. A její oči, zvažující, přeměřující, prozrazovaly pronikavou inteligenci. „Můj pane Draku,“ pravila předvádějíc pukrle tak hluboké, až bylo málem výsměšné, „vítám tě zpátky. Cairhien tě vítá zpátky.“ Podle toho, jak to řekla, se zdálo, že se opakuje.

Rand pomalu vystoupil po schodech na stupínek. Min ho chtěla následovat, ale pak zkřížila ruce na prsou. Perrin ho následoval, aby byl blíž k Faile, ale jen částečně. Zastavil ho její pohled. Pohled, který byl stejně pátravý jako pohled Colavaere. Sledovala jej i Randa. Perrin by byl nesmírně rád cítil její pach. Ne aby se pokoušel zjistit co nebo proč, jen kdyby ji cítil. Clona voňavek a strachu však byla příliš silná. Proč nic neříká? Proč k němu nejde? Proč se neusměje? Aspoň úsměv.

Colavaere ztuhla jako sloup, ale nic víc. Nesahala Randovi ani po ramena, přestože vysoký účes mu dosahoval téměř nad hlavu. Rand sklouzl pohledem z její tváře a přelétl řadu žen po obou stranách trůnu. Mohl se trochu zdržet u Faile. Perrin si nebyl jistý.

Rand položil ruku na těžký lenoch Slunečního trůnu. „Víš, že jsem ho chtěl pro Elain z Trakandů.“ Hlas měl zcela bez citů.

„Můj pane Draku,“ odvětila Colavaere klidně, „Cairhien už byl příliš dlouho bez vládce. Cairhienského vládce. Ty sám jsi říkal, že trůn pro sebe nechceš. Elain z Trakandů by měla jistý nárok,“ nepatrným pohybem ruky její nárok zahnala, „kdyby byla naživu. Povídá se, že je mrtvá jako její matka.“ To bylo nebezpečné říkat. Hodně klepů tvrdilo, že Rand zabil obě, matku i dceru. Ta žena nebyla žádný zbabělec.

„Elain je naživu.“ Ta slova byla pořád bezvýrazná jako dřevěná deska, nicméně Randovi plálo v očích. Perrin ho necítil o nich lépe než Faile, ale nepotřeboval nos, aby poznal, že je vzteky bez sebe. „A dostane koruny Andoru i Cairhienu.“

„Můj pane Draku, co se stalo, nedá se odestát. Pokud se tě něco dotklo –“

Přes všechnu svou důstojnost, všechnu odvahu se musela viditelně ovládat, aby sebou netrhla, když Rand uchopil Sluneční korunu. Ozvalo se hlasité křupnutí a koruna se prohnula. Když jí ji vytahoval z vlasů, téměř se jí nezcuchaly. Koruna se narovnala. Ze zasazení se vylouplo pár jasně žlutých kamínků a vypadlo ven. Rand podržel natažený kovový oblouk a pomalu ho ohnul zpátky, až se oba konce setkaly, a... Asha’mani možná věděli, co se stane, možná to pochopili, ale Perrin viděl zlomenou korunu a vzápětí byla zase celá. Žádný ze šlechticů nevydal ani hlásku, dokonce ani nešoupali nohama. Perrin si myslel, že se bojí pohnout. Pro jeho nos byla čirá hrůza nejsilnějším pachem v místnosti. Nechvěla se, divoce se stahovala.

„Cokoliv se stane,“ poznamenal Rand tiše, „dá se odestát."

Colavaere se z tváří vytratila krev. Díky několika pramínkům vlasů, jež se jí uvolnily z účesu, vypadala zdivočele. Polkla a dvakrát otevřela ústa, než se jí podařilo promluvit. „Můj pane Draku...“ Byl to udýchaný šepot, jenže ona pokračovala a hlas jí sílil. A byl protknutý zoufalstvím. Zřejmě zapomněla, že tu kromě nich dvou jsou ještě další lidé. „Dodržuji zákony, které jsi vydal, zachovávám tvou politiku. Dokonce i ty, které jdou proti starodávným zákonům Cairhienu a proti všem zvyklostem.“ Nejspíš myslela starodávné zákony, jež dovolovaly, aby šlechtici prošla vraždu sedláka či řemeslníka. „Můj pane Draku, Sluneční trůn byl tvůj, ty jsi ho mohl dát. To... to já vím. Já – udělala jsem chybu, když jsem si ho vzala bez tvého dovolení. Měla jsem na něj ale právo, rodem i krví. Pokud ho musím dostat z tvé ruky, tedy mi ho dej, vlastní rukou. Mám právo!“ Rand se na ni jen díval. Neříkal nic. Zřejmě poslouchal, ale ne ji.

Perrin si odkašlal. Proč to Rand tak protahuje? Bylo to vyřízeno, nebo skoro. Ať už je všechno, co je ještě třeba udělat, uděláno. Pak bude moci Faile odvést někam, kde si budou moci promluvit. „Měla jsi taky právo zavraždit urozeného pána Maringila a vznešeného pána Meilana?“ chtěl vědět Perrin. V duchu ani v nejmenším nepochyboval, že to udělala. Oni byli jejími největšími soupeři v boji o trůn. Nebo si to aspoň ona, i oni dva, mysleli. Proč tu Rand jen tak stojí? Tohle všechno věděl. „Kde je Berelain?“

Ještě než mu to jméno splynulo z jazyka, už ho chtěl odvolat. Faile se na něj jenom podívala, s tváří jako chladná maska způsobnosti, z jejího pohledu by však i voda chytila plamenem. „Žárlivá žena je jako sršní hnízdo ve tvém slamníku,“ znělo staré rčení. Ať se vrtíte sebevíc, skončíte popíchaní.

„Ty se mě opovažuješ obvinit z tak ohavného zločinu?“ dožadovala se Colavaere. „Neexistuje důkaz. Nemůže existovat důkaz!

Ne, když jsem nevinná.“ Najednou si zřejmě uvědomila, kde je. Šlechtici se tlačili mezi sloupy, dívali se a poslouchali. Ať už se o ní jinak dalo říci cokoliv, rozhodně nepostrádala kuráž. Narovnala se a dělala, co mohla, aby se Randovi dívala do očí, aniž by příliš zakláněla hlavu. „Můj pane Draku, před devíti dny za východu slunce jsem byla korunována královnou Cairhienu podle zákonů a zvyků Cairhienu. Dodržím svou přísahu věrnosti složenou tobě, ale jsem královnou Cairhienu.“ Rand se na ni jen mlčky díval. A ustaraně, usoudil Perrin. „Můj pane Draku, já jsem královna, leda bys pošlapal všechny zákony.“ Rand stále mlčel a bez mrkání na ni hleděl.

Proč to neukončí? divil se Perrin.

„Ta obvinění proti mně jsou falešná. Jsou šílená!“ V odpověď se jí dostalo jen mlčení a pohledu. Colavaere znepokojeně pohnula hlavou. „Annouro, poraď mi. Přijď, Annouro! Raď mi!“

Perrin si myslel, že hovoří k jedné z žen vedle Faile, ale žena, jež vystoupila zpoza trůnu, neměla pruhovanou sukni dvorní dámy. Měla širokou tvář, nos jako zobák a tucty dlouhých tenkých tmavých cůpků. Měla bezvěkou tvář. Dívala se na Randa. K Perrinovu překvapení si Havien odkašlal a zazubil se. Jemu se však ježily vlasy na hlavě.

„Tohle nemůžu udělat, Colavaere,“ pravila Aes Sedai tarabonským přízvukem a posunula si šátek se šedými třásněmi. „Obávám se, že jsem dopustila, abys špatně pochopila náš vztah.“ Zhluboka se nadechla a dodala: „Tohle... tohle není třeba, pane al’Thore.“ Hlas se jí nepatrně zachvěl. „Nebo můj pane Draku, přeješ-li si. Ujišťuji tě, že k tobě nechovám žádné nepřátelské úmysly. Kdyby tomu tak bylo, byla bych udeřila dřív, než jsi zjistil, že tu jsem.“

„Kdyby ses o to byla pokusila, mohla jsi docela dobře zemřít.“ Randův hlas studil jako ocel. Vedle něj byla jeho tvář měkká. „Já tě neodstínil, Aes Sedai. Kdo jsi? Proč jsi tady? Odpověz mi! Nemám zrovna trpělivost s... takovými, jako jsi ty. Leda bys chtěla, aby tě odtáhli do aielského tábora. Sázím se, že moudré by tě přiměly mluvit otevřeně.“

Tahle Annoura nebyla zabedněná. Zalétla pohledem k Aramovi a potom do uličky, kde stáli asha’mani. A pochopila. Rand musel mluvit o nich, v černých kabátcích, se zachmuřenými obličeji bez jediné kapky potu, když se všichni ostatní – kromě Randa – potem leskli. Mladý Jahar ji pozoroval jako káně pozorující králíka. Loial stál mezi nimi, zcela nepatřičně, s dlouhou sekerou přes rameno. V jedné ruce se mu dařilo udržet kalamář a otevřenou knihu, již si neohrabaně tiskl k hrudi, zatímco druhou rukou škrábal tak rychle, jak jen stačil namáčet brk, silnější než Perrinův palec, do kalamáře. Dělal si poznámky. Tady!

Šlechtici slyšeli stejně dobře jako Annoura. Prve celí nesví pozorovali zahalené Děvy. Teď couvali před asha’many, tlačili se jako ryby v sudu. Občas někdo omdlel, ale dav ho udržel, aby nespadl.

Annoura se otřásla, upravila si šátek a sebrala všechno sebeovládání, jímž se Aes Sedai tolik pyšnily. „Jsem Annoura Larisen, můj pane Draku. Ze šedého adžah.“ Nic na ní neprozrazovalo, že je odstíněná a v přítomnosti mužů, kteří umějí usměrňovat. Její odpověď přišla jako laskavost. „Jsem rádkyně Berelain, první z Mayene.“ Tak proto se Havien křenil jako šílenec. Ženu totiž poznal. Perrinovi rozhodně do smíchu nebylo. „Pochop, bylo to udržováno v tajnosti,“ pokračovala, „kvůli vztahu Tearu k Mayene a k Aes Sedai, myslím však, že čas na tajnosti již pominul, ano?“ Annoura se otočila ke Colavaere a stiskla rty. „Nechala jsem tě, aby sis myslela, co jsi chtěla, ale z Aes Sedai se nestane rádkyně jen proto, že někdo řekne, že jí je. A zvláště ne tehdy, když už radí někomu jinému.“

„Jestli Berelain tvůj příběh potvrdí,“ pravil Rand, „propustím tě na čestné slovo do jejího opatrování.“ Podíval se na korunu a zřejmě si poprvé uvědomil, že tu přehršel zlata a drahokamů stále drží v ruce. Velmi jemně ji položil na hedvábím potažené sedadlo Slunečního trůnu. „Nemyslím si, že každá Aes Sedai je můj nepřítel, to ne, ale nedovolím, aby proti mně někdo kul pikle, a nenechám sebou manipulovat, už ne. Je to na tobě, Annouro, ale jestli se rozhodneš špatně, půjdeš k moudrým. Pokud ovšem budeš žít dost dlouho. Asha’mani mají volnou ruku a chyba by tě mohla stát i krk.“

„Asha’mani,“ řekla Annoura klidně. „Docela chápu.“ Jazykem si však zvlhčila rty.

„Můj pane Draku, Colavaere intrikovala, aby porušila svou přísahu věrnosti.“ Perrin si tolik přál, aby Faile promluvila, že nadskočil, když to udělala a vykročila z řady dvorních dam. Pečlivě volila slova a postavila se rádobykrálovně jako útočící orlice. Světlo, ale že byla krásná! „Colavaere přísahala, že tě ve všem poslechne a bude dodržovat tvé zákony, ale pletichařila, hodlala zbavit Cairhien Aielů, poslat je na jih a všechno navrátit do stavu, jaký tu panoval před tvým příchodem. Také řekla, že jestli se někdy vrátíš, neodvážíš se změnit nic, co udělala. Žena, která tyto věci říkala, Maire, byla jednou z jejích dvorních dam. Maire zmizela velice brzy poté, co mi toto řekla. Nemám důkaz, ale věřím, že je mrtvá. Věřím, že Colavaere litovala, že odhalila příliš ze svých plánů příliš brzy.“

Dobraine, s přilbou v podpaždí, vyšel nahoru na stupínek. Tvář měl jako ze železa. „Colavaere Saighan,“ ohlásil formálním hlasem, který se nesl do všech koutů velkého sálu, „na svou nesmrtelnou duši, pod Světlem, já, Dobraine, hlava rodu Taborwin, tě žaluji a odsuzuji za velezradu, trestem za niž je smrt.“

Rand otočil hlavu a zavřel oči. Lehce pohnul rty, ale Perrin věděl, že jen on slyšel, co Rand řekl. „Ne. To nemůžu. Neudělám to.“ Perrin konečně pochopil odklad. Rand hledal cestu ven. Perrin by moc rád nějakou viděl.

Colavaere ho rozhodně neslyšela, nicméně také by ráda našla cestu ven. Zmateně se rozhlížela kolem sebe, na Sluneční trůn, na ostatní dvorní dámy, na shromáždění šlechticů, jako by mohli vystoupit a bránit ji. Ti jako by měli nohy zalité v maltě. Čelilo jí moře pečlivě vyhlazených zpocených tváří. Všichni se vyhýbali jejímu pohledu. Někteří pokukovali po asha’manech, avšak ne příliš otevřeně. Již tak značně velký prostor mezi šlechtici a asha’many se viditelně rozšířil.

„Lži!“ zasyčela Colavaere s rukama zamotanýma v sukních. „Všechno jsou to lži! Ty slídivá malá –!“ Udělala krok k Faile. Rand mezi ně natáhl ruku, ačkoliv ji Colavaere zřejmě neviděla a Faile se tvářila, jako by si přála, aby to neudělal. Každého, kdo na ni zaútočil, čekalo překvapení.

„Faile nelže!“ zavrčel Perrin. No, aspoň ne o něčem takovém.

Colavaere se opět vzpamatovala. Jak byla malá, vytáhla se teď do celé své výšky. Perrin ji skoro obdivoval. Až na to, co udělala s Meilanem, Maringilem a touhle Maire a jen Světlo ví s kolika dalšími. „Požaduji spravedlnost, můj pane Draku.“ Hlas měla klidný, velitelský. „Neexistuje důkaz o tak... takové špinavosti. Tvrzení, že někdo, kdo již není v Cairhienu, prohlašuje, že jsem řekla slova, která jsem nikdy neřekla? Požaduji spravedlnost pána Draka. Podle tvých vlastních zákonů musí existovat důkaz.“

„Jak víš, že už není v Cairhienu?“ chtěl vědět Dobraine. „Kde je?“

„Předpokládám, že odešla.“ Svou odpověď směrovala na Randa. „Maire opustila mé služby a já ji nahradila tady Reale.“ Ukázala na třetí dvorní dámu nalevo. „Nemám ani sebemenší ponětí, kde je. Přiveďte ji, pokud je ve městě, a ať mi ta směšná obvinění řekne přímo do očí. Hodím jí ty její lži do tváře.“ Faile se na ni vražedně podívala. Perrin doufal, že nevytáhne některý z nožů, které nosívala ukryté po těle. Mívala to ve zvyku, když se dost rozzlobila.

Annoura si odkašlala. Pro Perrinův duševní klid si Randa prohlížela až příliš pozorně. Náhle mu připomněla Verin, připomínala mu ptáka zkoumajícího žížalu. „Smím promluvit, pane... ehm... můj pane Draku?“ Když krátce kývl, pokračovala, upravujíc si šátek. „Ohledně mladé Maire nevím nic, krom toho, že tu jednou ráno byla a před setměním nebyla nikde k nalezení a nikdo nevěděl, kam se poděla. Ale s urozeným pánem Maringilem a vznešeným pánem Meilanem je to něco jiného. První z Mayene s sebou přivedla dva vynikající lovce zlodějů, muže zkušené v odkrývání zločinů. Ti přede mne přivedli dva muže, kteří si v ulicích počíhali na vznešeného pána Meilana, ačkoliv oba trvali na tom, že mu pouze drželi ruce a bodli ho jiní. Také mi přivedli služebnou, která dala jed do kořeněného vína, jež urozený pán Maringil rád píval před spaním. Ona také tvrdí, že je nevinná. Její chromá matka by byla zemřela, i ona sama, pokud by nezemřel urozený pán Maringil. Toto tvrdí, a v jejím případě věřím, že mluví pravdu. Myslím, že úleva po přiznání byla opravdová. Oba muži a žena se shodují v jednom. Rozkazy k těmto činům přišly z úst samotné urozené paní Colavaere.“

Slovo za slovem vysávalo z Colavaere vzdor. Pořád tu stála, ale byl to spíš zázrak. Vypadala bezvládná jako mokrý hadr. „Slíbily to,“ zamumlala k Randovi. „Slíbily, že se už nikdy nevrátíš.“ Příliš pozdě si dala ruku přes pusu. Oči jí vylézaly z důlků. Perrin by byl raději, kdyby neslyšel zvuky, které vydávala. Nikdo by neměl vydávat takové zvuky.

„Zrada a vražda.“ Dobraine byl zjevně spokojen. Ten kňučivý vřískot se ho zřejmě nedotkl. „Trest je stejný, můj pane Draku. Smrt. Až na to, že podle tvého nového zákona je za vraždu šibenice.“ Z nějakého důvodu se Rand podíval na Min. Ona jeho pohled opětovala s hlubokým smutkem. Ne kvůli Colavaere. Kvůli Randovi. Perrina napadlo, jestli s tím snad má něco společného její vidění.

„Já – žádám mistra ostrého meče,“ podařilo se Colavaere vykoktat přiškrceným hlasem. Tváře se jí propadly. Náhle byla stará a v očích se jí zrcadlila čirá hrůza. Jenže jí nic nezbývalo, takže musela bojovat o oškrabky. „Je to – je to moje právo. Nenechám... se pověsit jako nějaká měšťka!“

Rand zřejmě sváděl vnitřní boj, znepokojivým způsobem potřásal hlavou. Když konečně promluvil, jeho hlas byl studený jako sama zima a tvrdý jako kovadlina. „Colavaere Saighan, zbavuji tě tvých titulů.“ Slova zarážel jako hřebíky. „Zbavuji tě rovněž tvých pozemků a panství a majetku, všeho, kromě šatů, v nichž tu stojíš. Vlastníš – vlastnila jsi nějaký statek? Malý statek?“

Žena se při každé větě zapotácela. Opile se kymácela a opakovala slovo „statek", jako kdyby ho ještě nikdy neslyšela. Annoura, Faile, všichni na Randa zírali užasle či zvědavě či obojí. Perrin nebyl sám. Statek? Pokud předtím bylo ve velkém sále ticho, teď jako by nikdo ani nedýchal.

„Dobraine, vlastnila nějaký malý statek?“

„Vlastní... vlastnila mnoho statků, můj pane Draku,“ odpověděl Cairhieňan pomalu. Očividně nechápal o nic víc než Perrin. „Většinou velké. Ale pozemky u Dračí stěny byly vždycky rozdělené na malé parcely pod padesát jiter. Všichni nájemci je během aielské války opustili.“

Rand kývl. „Je čas to změnit. Příliš mnoho půdy leželo ladem až příliš dlouho. Chci, aby se tam lidé vrátili a znovu hospodařili. Dobraine, zjistíš, která parcela z těch, co Colavaere vlastnila u Dračí stěny, je nejmenší. Colavaere, vykazuji tě na tento statek. Dobraine zařídí, abys měla všechno, co je potřeba, aby se dalo hospodařit, a opatří ti někoho, kdo tě naučí orat. A taky dodá stráže, které zajistí, že pokud budeš žít, nikdy neodejdeš dál, než kam se dostaneš za den pěšky. Zařiď to, Dobraine. Chci, aby do týdne byla na cestě.“ Zmatený Dobraine zaváhal, než kývl. Perrin zachytil mumlání ze shromáždění dole. Tohle bylo neslýchané. Nikdo nechápal, proč nemá zemřít. A ten zbytek! Panství již byla konfiskována dříve, ale nikdy ne všechna, nikdy ne šlechtě. Šlechtici byli posíláni do vyhnanství, dokonce na doživotí, ale nikdy ne na statek.

Colavaere zareagovala okamžitě. Vyvrátila oči a zhroutila se, přepadla dozadu na schody.

Perrin se k ní vrhl, aby ji zachytil, ale někdo byl rychlejší. Než udělal krok, její pád se prostě zastavil. Sesula se ve vzduchu, nakláněla se nad schody na stupínek a hlava se jí kymácela. Pomalu se její bezvládné tělo narovnalo, otočilo se a jemně se složilo před Sluneční trůn. Rand. Perrin si byl jist, že asha’mani by ji nechali spadnout.

Annoura usykla. Netvářila se překvapeně nebo rozrušeně, jenom si nervózně mnula palce a ukazováčky. „Soudím, že by byla dala přednost mistru ostrého meče. Dohlédnu na ni, pokud tvůj muž, tvůj... asha’man...“

„Ona není tvoje starost,“ řekl Rand drsně. „Je živá a... Je živá.“ Zhluboka, roztřeseně se nadechl. Min tam byla dřív, než vydechl. Jenom u něj stála, ale tvářila se, jako by chtěla udělat víc. Randovi pomalu ztvrdl výraz. „Annouro, odvedeš mě k Berelain. Propusť ji, Jahare. Nebude dělat potíže. Ne, když je sama a nás devět. Chci zjistit, co se tu dělo, zatímco jsem byl pryč, Annouro. A co myslela Berelain tím, že si tě sem přivedla za mými zády? Ne, nic neříkej. Poslechnu si to od ní. Perrine, já vím, že chceš být chvíli s Faile. Já –“

Rand pomalu přeletěl pohledem sál, všechny ty mlčky čekající šlechtice. Pod jeho pohledem se nikdo neodvážil hnout ani svalem. Pach strachu, zcela převládající nade vším ostatním, se ostře stáhl. Kromě hledačů mu všichni přítomní složili stejnou přísahu jako Colavaere. Co když už jen přítomnost na tomto shromáždění byla zradou? Perrin nevěděl.

„Tato audience skončila,“ prohlásil Rand. „Zapomenu na každého, kdo okamžitě odejde.“

Ti vepředu, nejdůležitější, nejmocnější, se s přílišným spěchem vydali dozadu, vyhýbajíce se Děvám a asha’manům v uličce, zatímco ostatní čekali, až na ně přijde řada. Všichni si však museli v hlavě přemílat to, co řekl Rand. Co přesně myslel tím „okamžitě"? Cílevědomé kroky zrychlily, sukně se zvedaly. Hledači, nejblíž ke dveřím, se začali vytrácet, nejdřív po jednom, pak hotová záplava, a když je viděli, menší cairhienští i tairenští šlechtici vyrazili před vyššími. Ve chvíli nastal u dveří zmatek, muži a ženy se strkali, jen aby se dostali ven. Na ženu nataženou před trůnem, který okupovala tak krátce, se nikdo neohlédl.

6

Starý strachy nový strach

Rand procházel hemžícími se davy bez větších potíží, samozřejmě. Možná to bylo díky Děvám a asha’manům nebo možná Rand či jeden z mužů v černém udělal něco s jedinou silou, nicméně se dav před ním rozestupoval. Za ruku se ho držela Min, velmi pokorná Annoura se s ním snažila promluvit a šel s ním i Loial, jenž se stále s jistými obtížemi pokoušel psát do své knihy a nést sekeru. Perrin s Faile se na sebe dívali, a tak propásli příležitost připojit se k němu, než se dav zase uzavřel.

Faile chvíli neříkala nic, Perrin také, aspoň ne to, co říci chtěl, ne, když tu byl Aram a zíral na ně jako nějaký věrný pes. A Dobraine, mračící se nevědomky na ženu, kterou dostal na povel. Nikdo jiný na stupínku nezůstal. Havien odešel s Randem, aby našel Berelain, a jakmile odešel Rand, zbylé dvorní dámy se vrhly ke dveřím, aniž se na Perrina a Faile podívaly podruhé. Nebo na Colavaere. Vlastně ani poprvé se nepodívaly. Prostě zvedly pruhované suknice a vyrazily pryč. Dokonce i když Rand odešel, tihle lidé chtěli být někde jinde a hned. Možná si mysleli, že tu Perrin zůstal, aby dával pozor a podal hlášení, ačkoliv kdyby se někdo otočil, uviděl by, že si jich nevšímá.

Perrin vylezl nahoru, vzal Faile za ruku a nadechl se její vůně. Takhle zblízka voňavky, jež tu zbyly po ostatních, nevadily. Všechno ostatní mohlo počkat. Faile odněkud vytáhla červený krajkový vějíř, a než ho rozložila, aby se ochladila, dotkla se své a potom jeho líce. V její rodné Saldeii měli celý vějířový jazyk. Něco málo jej naučila. Perrin by byl moc rád věděl, co dotek na líci znamená. Muselo to být něco dobrého. Na druhou stranu, byla cítit tím pichlavým pachem, který znal až příliš dobře.

„Měl ji poslat na popravčí špalek,“ zamumlal Dobraine a Perrin nejistě pokrčil rameny. Z jeho tónu nebylo jasné, jestli myslí, že to vyžaduje zákon nebo že by to bylo milosrdnější. Dobraine tomu nerozuměl. Randovi by dřív mohla vyrůst křídla.

Faile vějířem téměř nepohnula a koutkem oka si přes karmínovou krajku prohlížela Dobraina. „Její smrt by byla nejlepší pro všechny. Je to předepsaný trest. Co budeš dělat ty, urozený pane Dobraine?“ Přes to, jak se koukala, dařil se jí velmi přímý, velmi významný pohled.

Perrin se zamračil. Pro něj ani slovíčko, pro Dobraina otázky? A v jejím pachu byla pořád ta žárlivost, takže si povzdechl.

Cairhieňan se na Faile vyrovnaně podíval a zastrčil si rukavice za opasek. „Co mi přikázal udělat. Já své přísahy dodržuji, urozená paní Faile.“

Vějíř se prudce otevřel a zavřel – rychleji než myšlenka. „On skutečně poslal Aes Sedai k Aielům? Jako vězně?“ Do hlasu se jí vloudila nevíra.

„Některé, urozená paní Faile.“ Dobraine poněkud zaváhal. „Některé mu odpřisáhly věrnost na kolenou. To jsem viděl na vlastní oči. Ty taky odešly k Aielům, ale podle mě se jim vězni říkat nedá.“

„Taky jsem to viděl, má paní,“ přisadil si Aram ze schůdků a na tváři se mu objevil široký úsměv, když se na něj podívala.

Rudá krajka se zatřepetala. S vějířem pohybovala téměř mimoděk. „Oba jste to viděli.“ Úleva v jejím hlase – a v jejím pachu – byla tak silná, až Perrin vytřeštil oči.

„Co sis myslela, Faile? Proč by Rand lhal, zvlášť když by se to každý do druhého dne dozvěděl?“

Místo, aby okamžitě odpověděla, zamračila se na Colavaere. „Je pořád mimo? Ne že by na tom nějak záleželo, řekla bych. Ví víc, než bych tady řekla. Všechno, co jsme se tak těžce snažili uchovat v tajnosti. Taky si to nechala uklouznout před Maire. Ona taky ví příliš.“

Dobraine nepříliš jemně otevřel Colavaere palcem oči. „Jako by ji praštil palicí. Škoda že si na těch schodech nesrazila vaz. Ale půjde do vyhnanství a naučí se žít jako selka.“ Od Faile zavanul drsný, rozčilený pach.

Náhle Perrinovi došlo, co jeho žena tak zastřeně navrhla. Co Dobraine stejně nepřímo odmítl. Vstávaly mu z toho vlasy na hlavě. Od začátku věděl, že se oženil s velmi nebezpečnou ženou. Jenom nevěděl jak nebezpečnou. Aram se díval na Colavaere a špulil rty v nějaké nepříjemné představě.

„Nemyslím, že by se Randovi líbilo, kdyby jí něco zabránilo dorazit na statek,“ řekl Perrin důrazně a střídavě se díval na Arama a Faile. „Mně by se to taky nelíbilo.“ Byl na sebe docela pyšný. Že mluví oklikou stejně jako oni.

Aram krátce sklonil hlavu – pochopil – ale Faile se snažila tvářit nevinně nad nepatrně se pohybujícím vějířem, jako by netušila, o čem to vlastně mluví. Náhle si uvědomil, že ne všechen strach se nese od lidí ještě stále se hemžících u dveří. Slabá, rozechvělá nitka vycházela od ní. Ovládaný strach, ale byl tam.

„Co se děje, Faile? Světlo, myslela by sis, že Coiren a ta její banda vyhrály, místo...“ Její výraz se nezměnil, ale nitka zesílila. „Proto jsi nic neříkala?“ zeptal se tiše. „Bála ses, že se vrátíme jako loutky a ony budou tahat za provázky?“

Faile se zadívala na rychle se zmenšující dav na druhém konci sálu. I nejbližší z nich byli dost daleko a všichni dělali hodně velký hluk, ale ona přesto ztišila hlas. „Aes Sedai takové věci dokážou, jak jsem slyšela. Manželi, nikdo neví lépe než já, že dokonce i Aes Sedai by dalo spoustu práce naučit tě tancovat jako loutku, mnohem víc než muže, který je jenom Drakem Znovuzrozeným, ale když jsi sem přišel, bála jsem se víc než za celou dobu, co jsi byl pryč.“ Do první části jejího proslovu proniklo pobavení, cítil je v nose jako bublinky, a hřejivou lásku, její pach, čistý, jasný a silný, ale ke konci se to vytratilo a zanechalo jen tu tenkou, roztřesenou nitku.

„Světlo, Faile, je to pravda. Každé slovo, které Rand vyslovil. Slyšela jsi Dobraina a Arama.“ Usmála se a kývla a zahýbala vějířem. Ale ta nitka ho pořád dráždila v nose. Krev a popel, co je třeba, aby ji to přesvědčilo? „Pomohlo by, kdyby nechal Verin zatančit sa’saru? Udělala by to, kdyby jí to přikázal.“ Myslel to jako žert. Věděl jen, že sa’sara je pohoršlivý tanec – a že Faile jednou přiznala, že ji umí, ačkoliv v poslední době uhýbala a málem to otevřeně popřela. Myslel to jako žert, ale ona zavřela vějíř a poklepala si jím na zápěstí. Tohle znal. Vážně o tvém návrhu uvažuji.

„Nevím, jestli by to stačilo, Perrine.“ Lehce se zachvěla. „Existuje něco, co by Aes Sedai neudělala nebo se s tím nesrovnala, kdyby jí to Bílá věž nařídila? Studovala jsem dějiny a učili mě číst mezi řádky. Mashera Donavelle porodila sedm dětí muži, kterým opovrhovala, ať už příběhy vykládají cokoliv, a Isebaille Tonanyi předala milované bratry jejich nepřátelům a s nimi i trůn Arad Domanu, a Jestian z Červeného kopce...“ Znovu se zachvěla, a ne tak lehce.

„To je v pořádku,“ zamumlal Perrin a objal ji. Sám také přečetl pár dějepisných knížek, ale tahle jména v nich nebyla. Dceři urozeného pána se dostalo jiného vzdělání než kovářskému tovaryši. „Je to vážně pravda.“ Dobraine odvrátil zrak, i Aram, ačkoliv s potěšeným úsměvem.

Zprvu odolávala, ale ne příliš tvrdě. Nikdy si nebyl jistý, kdy se na veřejnosti vyhne objetí a kdy je přijme, jenomže když to nechtěla, dala to jasně najevo, ať už slovy nebo mlčky. Tentokrát se k němu přitulila a pevně ho objala.

„Jestli ti nějaká Aes Sedai ublíží,“ zašeptala, „zabiju ji.“ Perrin jí věřil. „Ty patříš mně, Perrine ťBashere Aybaro. Mně.“ To jí taky věřil. Objímala ho stále silněji a sílil i pichlavý pach žárlivosti. Málem se zasmál. Byl by se zasmál, kdyby nezůstalo to vlákno strachu. A to, co řekla o Maire. Sám sebe necítil, ale věděl, co tam je. Strach. Starý strach a nový strach pro příště.

Poslední šlechtici se protlačili ze sálu bez toho, aby někoho pošlapali. Perrin poslal Arama, aby vyřídil Dannilovi, že má přivést dvouříčské muže do města – a přemítal, jak je uživí – nabídl Faile ruku a odvedl ji. Dobraina s Colavaere, jež se konečně začala probírat, zanechali v sále. Perrin netoužil být při tom, až se probudí, a Faile, s rukou na jeho zápěstí, zřejmě také ne. Šli rychle, chtěli se co nejrychleji dostat do svých komnat, byť ne ze stejných důvodů.

Šlechtici očividně nepřestali prchat ani poté, co se dostali z velkého sálu. Chodby byly až na sloužící, kteří klopili oči a pohybovali se tiše a spěšně, prázdné, ale než se dostali dál, Perrin zaslechl kroky a uvědomil si, že je sledují. Nebylo příliš pravděpodobné, že by Colavaere měla ještě nějaké stoupence, ale pokud ano, mohlo je napadnout zaútočit na Randa přes jeho přítele, kráčejícího jen s manželkou po chodbách, zatímco Drak Znovuzrozený byl někde jinde.

Teprve když se Perrin otočil, s rukou na sekeře, místo aby vytáhl zbraň, jenom zazíral. Byla to Selanda a její přátelé ze vstupní haly, s osmi či devíti novými tvářemi. Když se otočil, trhli sebou a vyměnili si zahanbené pohledy. Někteří byli Tairenové, včetně ženy, která byla vyšší než všichni cairhienští muži až na jednoho. Žena měla mužský kabátec a těsné spodky, jako Selanda a ostatní ženy, a u boku meč. Perrin zatím neslyšel, že se tahle hloupost rozšířila mezi Taireny.

„Proč nás sledujete?“ chtěl vědět Perrin. „Jestliže na mě budete zkoušet ty svý zabedněný hlouposti, tak přísahám, že vás odsud vykopu až do Bel Tinu!“ Už měl s těmihle hlupáky potíže dřív, nebo s někým jim podobným. Oni mysleli jenom na svou čest a souboje a to, jak ze sebe navzájem dělat gai’šainy. Přinejmenším nad tím posledním Aielové skřípali zuby.

„Dávejte pozor, co vám můj manžel povídá, a poslechněte ho,“ ozvala se ostře Faile. „S ním není radno si začínat.“ Vyvalené oči se vytratily a všichni couvali, klaněli se a předháněli se v tom, kdo to udělá rozmáchleji. Ještě byli v tom, když zmizeli za rohem.

„Zatracení mladí náfukové,“ zamumlal Perrin a opět podal Faile ruku.

„Můj manžel je na svůj věk moudrý,“ zamumlala. Mluvila naprosto vážně, cítit ale byla něčím úplně jiným.

Perrin si jen tak tak neodfrkl. Pravda, několika z nich mohlo být o rok o dva víc než jemu, ale s tím svým hraním si na Aiely byli všichni jako malé děti. Teď, když měla Faile dobrou náladu, byla dobrá chvíle začít s tím, o čem si museli promluvit. O čem s ní musel mluvit. „Faile, jak se z tebe stala Colavaeřina dvorní dáma?“

„Sloužící, Perrine.“ Mluvila tiše, nikdo o dva kroky dál by neslyšel slovo. Věděla o jeho sluchu a o vlcích. Něco takového prostě muž před svou manželkou utajit nedokáže. Vějířem se dotkla ucha, upozorňovala, aby si dával pozor na to, co říká. „Příliš mnoho lidí zapomíná, že tu jsou sluhové, ale ti mají taky uši. V Cairhienu poslouchají trochu moc.“

Nikdo z olivrejovaných lidí, které viděl, rozhodně neposlouchal, aspoň ne viditelně. Těch pár, kteří se nevrhali do bočních chodeb, když ho s Faile zahlédli, kolem málem probíhalo, zraky upírali do podlahy a věnovali se svým věcem. V Cairhienu se všechny zprávy šířily velice rychle. O událostech ve velkém sále budou brzy vědět všichni. Již se o tom vědělo v ulicích a nejspíš se zpráva dostala z města. Nepochybně měly v Cairhienu své špehy Aes Sedai, bělokabátníci a nejspíš i většina trůnů.

Faile pokračovala tím zdušeným hlasem, přestože ho varovala. „Colavaere si pěkně pospíšila, aby mě vzala k sobě, hned jak zjistila, kdo jsem. Jméno mého otce na ni udělalo skoro stejně velký dojem jako jméno mé sestřenice.“ Ke konci lehce kývla, jako by tím odpověděla na všechno.

Byla to docela dobrá odpověď. Docela. Jejím otcem byl Davram, hlava rodu Bashere, urozený pán z Bashere, Tyru a Sidony, strážce Mornské hranice, obránce Středozemí a vrchní maršál královny Tenobie Saldejské. Faileinou sestřenicí byla samotná Tenobie. To byl víc než dostatečný důvod, aby Colavaere po Faile skočila a chtěla ji za dvorní dámu. Nyní však měl čas si věci přebrat v klidu a pyšnil se tím, že začíná být na její způsoby zvyklý. Život v manželství muže o ženách něčemu naučil. Odpověď, kterou nedala, něco potvrzovala. Faile neměla žádnou představu o nebezpečí, ne, když se týkalo jí.

Samozřejmě o tom nemohl mluvit tady na chodbě. Kdyby šeptal, ona neměla jeho uši, a nepochybně by trvala na tom, že každý sluha na padesát kroků kolem poslouchá. Ovládl se tedy a šel s ní až do jejich komnat, které jim vyhradili snad před celými věky. Lustry byly zapálené a na tmavých leštěných stěnách, kde na každém vysokém dřevěném panelu byly vyřezány soustředné čtverce, se mihotaly stíny. Čtvercové ohniště kamenného krbu bylo čistě umetené a bylo v něm nakladeno pár ubohých klacíků kaliny. Byly skoro zelené.

Faile šla přímo k malému stolku, na němž na podnose stály dva zlaté, orosené džbány. „Nechali nám tady borůvkový čaj, manželi, a vinný punč. To víno je tharonské, myslím. Chladí punč v cisternách pod palácem. Co bys radši?“

Perrin si odepjal opasek a odhodil ho i se sekerou na křeslo. Cestou sem si velmi pečlivě naplánoval, co řekne. Uměla být pěkně svárlivá. „Faile, chybělas mi víc, než umím říct, dělal jsem si kvůli tobě starosti, ale –"

„Tak kvůli mně sis dělal starosti!“ vyštěkla a otočila se k němu. Stála vzpřímeně, oči zuřivé jako oči sokola, svého jmenovce, a vějířem mu namířila na břicho. To nebylo součástí jazyka vějířů. Totéž gesto občas dělávala s nožem. „Když skoro první, cos vypustil z pusy, bylo, že ses ptal na tu... na tu ženskou!"

Perrinovi spadla brada. Jak jen mohl zapomenout na pach, jenž mu plnil chřípí? Málem zvedl ruku, aby se podíval, jestli mu z nosu neteče krev. „Faile, chtěl jsem její lovce zlodějů. Be –“ Ne, nebyl tak hloupý, aby to jméno zopakoval. „Řekla, že má důkaz o tom jedu, než jsem odešel. Slyšelas ji! Jenom jsem chtěl důkaz, Faile.“

Neprospělo to. Ten pichlavý smrad se ani o kousíček neztenčil a připojil se k němu slabý, kyselý pach ublížení. Co pod Světlem řekl, že ji to ranilo?

„Její důkaz? Co jsem já shromáždila, nebylo k ničemu, ale její důkaz položil Colavaere hlavu na špalek. Nebo aspoň měl.“ Přišla jeho šance, ale ona mu nehodlala dovolit, aby pronesl jediné slovíčko. Vyrazila k němu, v očích dýky, a vějířem taky pohybovala jako ostrou věcí. On mohl jenom couvat. „Víš, jaký příběh ta ženská šíří?“ Faile skoro syčela. Černé zmiji by ze zubů nemohlo kapat tolik jedu. „Víš to? Řekla, že tady nejsi proto, že jsi na nějakým zámečku kousek od města. Kde tě ona může navštěvovat! Já vykládala příběh, co jsem si připravila – že jsi na lovu, a Světlo ví, že jsi na lovu strávil hodně dnů! – ale všichni si mysleli, že vás dva jenom kryju! Že jste spolu! Colavaere jásala. Docela jsem věřila, že si tu mayenerskou mrchu vzala jako dvorní dámu jenom proto, aby nás dvě poštvala proti sobě. ‚Faile, Berelain, pojďte mi zavázat šaty.‘ ‚Faile, Berelain, pojďte podržet zrcadlo mé kadeřnici.‘ ‚Faile, Berelain, pojďte mi umýt záda.‘ Bavila se tím, jak čekala, až si my dvě navzájem vyškrábem oči! Tohle jsem musela snášet! Kvůli tobě, ty chlupatej –!“

Perrin narazil zády na zeď. A něco v něm prasklo. Byl kvůli ní strachy bez sebe, vyděšený, připravený se postavit Randovi nebo samotnému Temnému. A nic neudělal, dokonce ani Berelain nijak nepovzbuzoval, udělal všechno, co ho napadlo, aby tu ženskou zahnal. A odměnou mu bylo tohle.

Jemně ji popadl za ramena a zvedl, až měla zešikmené oči v jeho úrovni. „Teď mě poslouchej,“ řekl klidně. Aspoň se snažil mluvit klidně. Znělo to spíš jako vrčení. „Jak se opovažuješ se mnou takhle mluvit? Jak se opovažuješ? Málem jsem se starostma o tebe usoužil k smrti. Miluju tebe a žádnou jinou. Nechci žádnou jinou. Slyšíš mě? Slyšíš?“ Prudce si ji přitiskl na prsa, už ji nikdy nechtěl pustit. Světlo, tolik se bál. Ještě teď se třásl, co všechno se mohlo stát. „Kdyby se ti něco stalo, Faile, umřel bych. Lehl bych si na tvůj hrob a umřel bych! Myslíš, že nevím, jak Colavaere zjistila, kdo jsi? Ty sis dala práci, aby to zjistila.“ Špehování, jak mu jednou řekla, byla ženská práce. „Světlo, ženská, mohla jsi skončit jako Maire. Colavaere ví, že jsi moje manželka. Moje manželka. Perrina Aybary, přítele Randa al’Thora. Napadlo tě vůbec, že by mohla mít podezření? Mohla... Světlo, Faile, mohla...“

Náhle si uvědomil, co dělá. Vydávala jakési zvuky, ale nerozeznal žádná slova. Napadlo ho, jestli neslyší, jak jí praskají žebra. Vynadal si, jaký je medvěd, a pustil ji, roztáhl ruce, ale než se mohl omluvit, ona ho popadla prsty za vousy.

„Takže ty mě miluješ?“ podotkla mírně. Jen velmi mírně. Velmi hřejivě. Taky se usmívala. „Ženě se líbí, když se to řekne správně.“ Spustila vějíř a volnou rukou ho nehty škrábala po tváři, málem začala téci krev, ale v hrdelním smíchu byl žár a doutnající pohled byl tak daleko od hněvu, jak to jenom šlo. „Dobrý je, žes neřekl, že ses nikdy nepodíval na jinou ženu, jinak bych si myslela, žes oslepl.“

Byl tak ohromený, že se nevzmohl na slovo, dokonce ani brada mu nespadla. Rand ženám rozuměl, Mat ženám rozuměl, Perrin však věděl, že on jim nikdy neporozumí. Vždycky se chovala jako ledňáček, stejně jako sokol, měnila směr rychleji, než on dokázal myslet, ale tohle... Ten pichlavý pach úplně zmizel a na jeho místě byl jiný, který tak dobře znal. Pach, který byl ona, čistý a silný. K tomu ty její oči a každou chvíli řekne něco o selkách o dožínkách. Saldejské selky byly zjevně vyhlášené.

„A co se týče toho, jak budeš ležet na mým hrobě,“ pokračovala, „jestli to uděláš, tak tě budu strašit, to ti slibuju. Budeš po mně slušnou dobu truchlit a pak si najdeš jinou ženu. Doufám, že nějakou, kterou bych schválila.“ S tichým smíchem ho hladila po vousech. „Ty se o sebe vážně nedokážeš sám postarat, víš. Chci tvůj slib.“

Lepší nehádat se. Kdyby řekl, že ne, tak by tuhle nádhernou náladu mohl pohltit ohnivý výbuch. Nebyla v tom rtuť, vážně. Kdyby řekl... Podle jejího pachu každé její slovo bylo čistou pravdou pod Světlem, jenže on by tomu uvěřil, leda kdyby koním narostla křídla. Odkašlal si. „Musím se vykoupat. Mýdlo jsem neviděl už Světlo ví jak dlouho. Musím smrdět jako stará stodola.“

Ona se o něj opřela a zhluboka se nadechla. „Nádherně voníš. Jako ty.“ Ruce mu zvedla k ramenům. „Mám pocit, jako –“ Rozlétly se dveře.

„Perrine, Berelain není – Promiňte. Mrzí mě to.“ Rand stál a přešlapoval, vůbec nevypadal jako Drak Znovuzrozený. Na chodbě za ním byly Děvy. Zpoza dveří vyhlédla Min, zakřenila se na Perrina a zase zmizela z dohledu.

Faile odstoupila tak ladně, tak majestátně, že by nikomu ani na mysl nepřišlo, co před chvílí říkala. Nebo co chtěla říci. Na tvářích však měla rudé skvrny, jasné a horké. „To je od tebe tak laskavé, můj pane Draku,“ pravila chladně, „že ses tak nečekaně zastavil. Omlouvám se, že jsem tě neslyšela klepat.“ Ty rudé skvrny mohly znamenat hněv i rozpaky.

Teď byla s červenáním řada na Randovi. Prohrábl si vlasy. „Berelain není v paláci. Noc, ze všech míst, stráví na té lodi Mořského národa, co kotví na řece. Annoura mi to řekla, teprve když jsem byl skoro u Berelaininých komnat.“

Perrin se hodně snažil, aby sebou netrhl. Proč musí pořád říkat její jméno? „Chtěl jsi se mnou mluvit ještě o něčem, Rande?“ Doufal, že to příliš nezdůraznil, nicméně také doufal, že si toho Rand všiml. Na Faile se nepodíval, jen nesměle větřil. Zatím žádná žárlivost. Nicméně hodně hněvu.

Rand na něj chvíli civěl, díval se skrz něj. Poslouchal někoho jiného. Perrin zkřížil ruce, aby se neotřásl.

„Musím to vědět,“ pravil Rand nakonec. „Ještě pořád nechceš velet vojsku při tažení proti Illianu? Musím to vědět hned, hned teď.“

„Nejsem generál,“ odpověděl Perrin roztřeseně. V Illianu se bude bojovat. Hlavou mu táhly obrazy. Lidé všude kolem něho a sekera se mu v rukou otáčí, prosekává si cestu. Pořád tady jsou další muži, bez ohledu na to, kolik jich už posekal, nekonečné řady. A v jeho srdci roste sémě. Už tomu nemohl čelit znovu. Neudělá to. „Kromě toho jsem si myslel, že se tě mám držet.“ Tohle říkala Min při jednom ze svých vidění. Dvakrát tu bude Perrin muset být, jinak Rand skončí velmi špatně. Jednou to snad bylo u Dumajských studní, ale ještě mělo přijít něco dalšího.

„Všichni musíme podstoupit riziko.“ Rand mluvil velmi tiše. A velmi tvrdě. Za dveřmi opět vykoukla Min a tvářila se, jako by za ním chtěla dojít, jenom však mrkla na Faile a zůstala na chodbě.

„Rande, Aes Sedai...“ Chytrý muž by to nejspíš nechal plavat. On však o sobě nikdy netvrdil, že je nějak zvlášť chytrý. „Moudré jsou připravené stáhnout je zaživa z kůže, nebo skoro. Nesmíš dovolit, aby jim ublížily, Rande.“ Na chodbě se k němu obrátila Sulin a prohlížela si ho otevřenými dveřmi.

Muž, o němž si myslel, že ho zná, se rozesmál, až sípal. „Všichni musíme podstoupit riziko,“ zopakoval.

„Nedovolím, aby jim ublížily, Rande."

Chladně modré oči se upřely do jeho. „Ty to nedovolíš?"

„Já to nedovolím,“ odpověděl Perrin vyrovnaně. A ani neuhnul pohledem. „Jsou to zajatci a neznamenají nebezpečí. Jsou to ženy.“

„Jsou to Aes Sedai.“ Randův hlas se tolik podobal Aramovu tam u Dumajských studní, až Perrin skoro zadržel dech.

„Rande –"

„Dělám, co musím, Perrine.“ Chvíli to byl starý Rand, jemuž se nelíbí, co se děje. Chvíli vypadal k smrti utahaný. Jen chvíli. Poté to byl zase nový Rand, tvrdý, že by ocel poškrábal. „Neublížím žádné Aes Sedai, která si to nezaslouží, Perrine. Víc slíbit nemůžu. Jelikož nechceš velet vojsku, využiju tě jinde. A stejně dobře, neboj. Rád bych tě nechal odpočívat déle, den dva, ale nemůžu. Není čas. Není čas a my musíme udělat, co je třeba. Odpusťte, že jsem vás vyrušil.“ Naznačil úklonu, s jednou rukou na jílci meče. „Faile.“

Perrin se ho snažil chytit za ruku, ale Rand byl z místnosti dřív a dveře se za ním zavřely, než se Perrin stačil pohnout. Rand už asi nebyl Randem. Den dva? Kam, ve Světle, Rand chce, aby šel, když ne k vojsku sbírajícímu se na jihu na Maredských pláních?

„Manželi můj,“ vydechla Faile, „máš odvahy za tři muže. A rozumu jako batole. Proč čím je muž odvážnější, tím méně rozumu má?"

Perrin rozhořčeně zabručel. Nehodlal se zmiňovat o ženách, které špehují lidi, co spáchali několik vražd a skoro jistě věděli, že je špehují. Ženy vždycky vykládaly, jak logicky se na rozdíl od mužů chovají, ale on sám u nich zrovna moc logiky neviděl.

„No, možná že vážně nechci slyšet odpověď, i kdybys ji znal.“ Protáhla se a hrdelně se zasmála. „Kromě toho nechci, aby nám pokazil náladu. Pořád se cítím přímá jako selka o – Čemu se směješ? Přestaň se mi smát, Perrine ťBashere Aybaro! Nech toho, říkám, ty nevychovaný halamo! Jestli ne –“

Jediný způsob, jak ji umlčet – byl políbit ji. V jejím objetí zapomněl na Randa, Aes Sedai i na bitvy. Byl doma tam, kde byla Faile.

7

Nástrahy a pasti

Rand cítil v ruce Dračí žezlo, cítil každou čárku vyřezaných draků i vypálenou volavku na dlani stejně jasně, jako kdyby je přejížděl prsty, a přesto to byla ruka někoho jiného. Kdyby se řízl, cítil by bolest – a pokračoval by. Byla by to bolest někoho jiného.

Vznášel se v prázdnotě, obklopen jen nedohlednou prázdnotou, a plnil ho saidín, snažil se ho rozdrtit na prach mrazem, že by se ocel roztříštila, a žárem, že by kámen vzplál plamenem, nesl v sobě špínu Temného, tlačil mu do kostí zkázu. Občas se bál, že i do duše. Už mu z toho nebylo zle od žaludku jako kdysi. A toho se bál ještě víc. Brodil se tím proudem ohně, ledu a špíny – a života. To bylo nejlepší slovo. Saidín se ho snažil zničit. Saidín ho plnil až k prasknutí životem. Hrozil, že ho přemůže, že ho zláká. Boj o přežití, zápas o to nebýt pohlcen, jen zesiloval čirou radost ze života. Tak sladkou i ve špíně. Jaký by byl saidín čistý? Nepředstavitelný. Chtěl natáhnout víc, natáhnout ho všechen.

V tom spočívala jeho nebezpečná svůdnost. Malé uklouznutí a schopnost usměrňovat by v sobě navždy sežehl. Malé uklouznutí, a zešílel by, pokud by ho to rovnou na místě nezničilo a možná i všechno okolo něj. Nebylo to šílenství, soustředit se na boj o život. Bylo to jako chodit po visutém laně se zavázanýma očima nad jámou plnou naostřených kůlů, hřát se v tak čistém pocitu života, až pomyšlení na to, že se ho vzdá, bylo jako představit si svět v odstínech šedi. Nebylo to šílenství.

Při tanci se saidínem mu v hlavě vířily myšlenky, klouzaly po prázdnotě. Annoura se na něho dívala tím aessedaiovským pohledem. Co to Berelain hraje za hru? Nikdy se nezmínila, že má rádkyni Aes Sedai. A ty ostatní Aes Sedai v Cairhienu. Odkud se vzaly a proč? Vzbouřenci za městem. Co je povzbudilo, aby vyrazili? Co mají v plánu teď? Jak je může zastavit či využít? Ve využívání lidí začínal být dobrý. Občas se mu ze sebe samotného dělalo špatně. Sevanna a Shaidové. Rhuark už měl zvědy na cestě k Rodovrahově Dýce, ale ti mohli přinejlepším zjistit jen kde a kdy. Jen moudré mohly zjistit proč, a nechtěly to udělat. Ve spojení se Sevannou bylo hodně proč. Elain a Aviendha. Ne, na ně myslet nebude. Nebude na ně myslet. Ne. Perrin a Faile. Zuřivá ženská, podle jména i povahy sokolice. Vážně se spojila s Colavaere, jen aby získala důkazy? Kdyby Drak Znovuzrozený padl, chránila by Perrina. Chránila by ho i před Drakem Znovuzrozeným, kdyby to považovala za nutné. Věrná byla Perrinovi, ale sama se rozhodne jak a v čem. Faile nebyla žena, která pokorně poslechne a udělá, co jí manžel řekne, pokud taková žena vůbec někde existovala. Zlaté oči, plné výzvy a vzdoru. Proč Perrin kvůli Aes Sedai tak naléhal? Na cestě k Dumajským studnám strávil hodně času s Kiranou a jejími společnicemi. Opravdu mu mohly Aes Sedai udělat to, čeho se každý bál? Aes Sedai. Nevědomky zakroutil hlavou. Už nikdy. Nikdy! Věřit znamenalo být zrazen, za důvěru přišla bolest.

Snažil se tuhle myšlenku zahnat. Až příliš se to podobalo blouznění. Nikdo nemohl žít bez toho, aby někomu věřil. Jen ne Aes Sedai. Matovi, Perrinovi. Jestli už nemohl věřit jim... Min. Nikdy ho ani nenapadlo, že by Min nevěřil. Přál si, aby byla s ním, místo aby se uhnízdila ve své posteli. Všechny ty dny v zajetí, dny starostí – víc kvůli němu než kvůli sobě, na to ji dost dobře znal – dny, kdy ji Galina vyslýchala, a když ji odpovědi nepotěšily, týrala ji – nevědomky zaskřípal zuby – to všechno a navíc napětí z léčení navrch ji nakonec přemohlo. Držela se ho, dokud se jí nepodlomily nohy, takže ji musel odnést do její ložnice, přičemž ona celou cestu ospale namítala, že ji potřebuje mít u sebe. Nebyla tu, aby ho uklidnila, rozesmála, přiměla ho zapomenout, že je Drak Znovuzrozený. Byla tu jen válka se saidínem a vírem vlastních myšlenek a...

Musí se to s nimi vyřídit. Musíš to udělat. Copak jsi zapomněl, jak to bylo posledně? To místo u studní byl jen zlomek. Města srovnaná se zemí nebyla nic. My jsme zničili svět! SLYŠÍŠ MĚ? MUSEJÍ SE ZABÍT, SMÉST Z TVÁŘE ZEMĚ...!

Ten hlas řvoucí v jeho lebce nebyl jeho. Nebyl Randa al’Thora. Byl to Luis Therin Telamon, mrtvý přes tři tisíce let. A mluvil v hlavě Randa al’Thora. Jediná síla ho často vyhnala z úkrytu ve stínech Randovy mysli. Občas Rand přemítal, jak je to možné. On sám byl Luis Therin Telamon znovuzrozený, Drak Znovuzrozený, o tom nebylo pochyb, avšak každý byl někdo znovuzrozený, stovky, tisíce znovuzrozených lidí. Tak fungoval vzor. Každý zemřel a znovu se zrodil, znovu a pořád dokola, jak se kolo času otáčelo, navěky bez konce. Ale nikdo jiný nemluvil s těmi, kým bývali. Nikdo jiný neměl v hlavě hlasy. Kromě šílenců.

A co já? pomyslel si Rand. Sevřel Dračí žezlo jednou a jílec meče drahou rukou. A co ty? Jak se lišíme od ostatních?

Bylo jenom ticho. Luis Therin dost často neodpovídal. Možná by bylo lepší, kdyby neodpovídal nikdy.

Jsi skutečný? zeptal se ten hlas nakonec tázavě. Popření Randovy existence přicházelo stejně často jako odmítnutí odpovědět. Jsem já? Mluvil jsem s někým. Myslím, že ano. V krabici. V truhle. Sípavý smích, tichý. Jsem mrtvý, šílený, nebo oboji? Na tom nezáleží. Určité jsem zatracený. Jsem zatracený a tohle je Jáma smrti. Jsem... z-zatracený, teď divoký smích, a t-tohle –je J-Jáma –

Rand ztlumil hlas do hmyzího bzučení. Za dobu, kterou strávil zmáčknutý v truhle, něco se naučil. Sám, ve tmě. Jenom on a bolest a žízeň a hlas dávno mrtvého šílence. Ten hlas byl občas útěchou, jeho jediným společníkem. Jeho přítelem. Cosi se mu mihlo myslí. Ne obrazy, jen barva a pohyb. Z nějakého důvodu si přitom vzpomněl na Mata a Perrina. Záblesky začaly v truhle, a taky další tisíce halucinací. V truhle, kam ho Galina, Erian, Katerina a ostatní každý den po výprasku nacpaly. Zakroutil hlavou. Ne. Už není v truhle. Prsty ho bolely, jak svíral žezlo a jílec. Zůstaly jen vzpomínky, a vzpomínky nemají žádnou sílu. Není –

„Jestli musíme tu cestu vykonat, než se najíš, tak do toho. Všichni ostatní jsou už dávno po večerním jídle.“

Rand zamrkal a Sulin před jeho upřeným pohledem ucouvla. Sulin, která by se postavila čelem i levhartovi. Rand se pokusil zatvářit mírně. Cítil masku, obličej někoho jiného.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Přemýšlel jsem.“ Rozevřel pěsti a navlékl si kabátec. Padl mu lépe než ten, který měl na cestě od Dumajských studní, byl tmavomodrý a prostý. Dokonce ani po lázni se necítil čistý, ne, když byl plný saidínu. „Občas přemýšlím až moc.“

Na konci místnosti bez oken, obložené tmavým dřevem, se tlačilo dalších dvacet Děv. Osvětlení zajišťovalo osm zlacených kandelábrů u stěn, se zrcadly k posílení světla. Byl tomu rád. Už neměl rád tmavá místa. Byli tu i tři asha’mani, aielské ženy stály na jedné straně místnosti, asha’mani na druhé. Jonan Adley, přes své jméno Altařan, stál s rukama zkříženýma na prsou, a jak byl zamyšlený, obočí se mu hýbalo jako černé housenky. Byl asi o čtyři roky starší než Rand a hodlal si vysloužit stříbrný meč zasvěceného. Eben Hopwil měl na kostech víc masa a na obličeji méně fleků, než když ho Rand viděl poprvé, i když nos a uši stále vypadaly jako jeho největší přednosti. Hladil si špendlík ve tvaru meče na límci, jako by ho překvapilo, že tam je. Fedwin Morr by měl také meč, kdyby neměl zelený kabát, hodný úspěšného kupce či menšího šlechtice, s malou stříbrnou výšivkou na manžetách a klopách. Byl stejně starý jako Eben, ale rozložitější a skoro bez fleků. Nebyl zrovna nadšený, že musel černý kabát nacpat do koženého tlumoku, který mu ležel u nohou. To kvůli nim Luis Therin šílel, kvůli nim a ostatním asha’manům. Asha’manové, Aes Sedai a každý, kdo uměl usměrňovat, u něj velmi často vyvolávali záchvaty.

„Příliš přemýšlíš, Rande al’Thore?“ Enaila v jedné ruce držela krátký oštěp a puklíř a tři další oštěpy v druhé, přesto mluvila, jako by mu hrozila prstem. Asha’man se na ni zamračil. „Tvůj problém je, že vůbec nepřemýšlíš.“ Některé Děvy se tiše zasmály, ale ona to jako vtip nemyslela. Byla menší než ostatní přítomné Děvy nejméně o dlaň, vlasy měla stejně ohnivé jako povahu a zvláštní názor na vztah k němu. Její přítelkyně Somara s vlasy jako len, o hlavu a ramena vyšší, souhlasně přikývla. Měla na Randa stejně podivný názor.

Rand si jich nevšímal, ale nemohl si nepovzdechnout. Somara a Enaila byly nejhorší, nicméně žádná z Děv se nemohla rozhodnout, jestli je Car’a’carnem, jehož je nutné poslouchat, či jenom prvním dítětem Děvy, které kdy Děvy poznaly, takže o něj mají pečovat jako o bratra či ho tyranizovat jako syna. Dokonce i Jalani, která si nedávno ještě hrála s panenkami, si zřejmě myslela, že je její mladší bratr, kdežto Corana, prošedivělá, s tváří kožovitou téměř jako Sulin, s ním zacházela jako se starším bratrem. Aspoň to dělaly jen mezi sebou a jen málokdy, byl-li na doslech jiný Aiel. Když se to počítalo, byl Car’a’carnem. A byl jim to dlužný. Umíraly pro něj. Dlužil jim všechno, čeho se jim zachtělo.

„Nehodlám tu strávit celou noc, zatímco vy si budete hrát na líbání sedmikrásek,“ řekl. Sulin po něm vrhla jeden z těch svých pohledů – ať v šatech či v cadin’soru, ta ženská kolem sebe vrhala tyhle pohledy jako selka zrno při setí – ale asha’mani přestali zírat na Děvy a hodili si tlumoky na záda. Tvrdě je dři, pravil Taimovi, udělej z nich zbraně, a Taim mu je dodal. Dobrá zbraň se pohybuje tam, kam ji člověk, který ji drží, namíří. Kdyby si jen mohl být jistý tím, že se mu neobrátí v ruce.

Dnes v noci musel navštívit tři místa, ale o jednom z nich se Děvy nesměly nic dozvědět. Nesměl ho znát nikdo kromě něj. Kam zamíří nejdřív, se rozhodl už dřív, přesto zaváhal. O jeho cestě se lidé dozvědí dost brzy, nicméně měl důvod, proč chtěl, aby byla co nejdéle tajností.

Když se průchod otevřel přímo uprostřed místnosti, pronikl dovnitř nasládlý pach známý každému sedlákovi. Koňský hnůj. Sulin, než se zahalila, nakrčila nos a klusem provedla na druhou stranu polovinu Děv. Asha’mani se podívali na Randa a následovali je, cestou zhluboka natahovali z pravého zdroje, kolik jen udrželi.

Díky tomu cítil jejich sílu, když procházeli kolem něj. Bez toho dalo větší práci poznat, jestli muž dokáže usměrňovat, a ještě déle, pokud odmítal spolupracovat. Žádný nebyl tak silný jako on. Aspoň zatím ne. Nedalo se poznat, jak silný muž bude, dokud nepřestal sílit. Fedwin byl z těch tří nejsilnější, ale měl to, co Taim nazýval závora. Fedwin skutečně nevěřil, že s pomocí jediné síly dokáže ovlivnit cokoliv v dálce. Důsledkem bylo, že po padesáti krocích začala jeho schopnost slábnout a na sto už nedokázal splést ani vlákno saidínu. Muži zřejmě získávali sílu rychleji než ženy, a to bylo dobře. Tihle tři byli všichni dost silní, aby udělali průchod o rozumné velikosti, byť v Jonanově případě jen tak tak. Každý z asha’manů, které si ponechal, byl takový.

Zabij je dřív, než bude pozdě, než zešílejí, zašeptal Luis Therin. Zabij je, vyřiď Sammaela a Demandreda a všechny Zaprodance. Musím je zabít všechny dřív, než bude pozdě! Chvíle zápasu, kdy se snažil vyrvat Randovi jedinou sílu a neuspěl. Zřejmě se o to v poslední době snažil častěji, nebo i sám uchopit saidín. To bylo nebezpečnější než to první. Rand pochyboval, že by mu Luis Therin dokázal pravý zdroj sebrat, když už ho jednou držel. Nebyl si však ani jistý, jestli by ho v opačném případě dokázal vyrvat jemu, kdyby se k němu mrtvý muž dostal první.

A co já? pomyslel si Rand znovu. Skoro zaprskal. Jak byl zabalený v jediné síle, hněv se jako pavučina rozběhl po vnějším okraji prázdnoty jako ohnivá krajka. Já taky umím usměrňovat. Čeká na mě šílenství, ale já už mám tebe! Ty ses zabil sám, Rodovrahu, když jsi zavraždil manželku a děti a Světlo samo ví kolik dalších lidí. Já nebudu zabíjet, když nebudu muset! Slyšíš mě, Rodovrahu? Odpovědělo mu ticho.

Zhluboka, nejistě se nadechl. Ta ohnivá síť zablikala, jako blesk v dálce. Nikdy s tím mužem nemluvil – byl to muž, ne jenom hlas, muž, celý i se vzpomínkami – nikdy s ním takhle nemluvil. Možná to Luise Therina zahnalo nadobro. Ten blázen polovinu času blábolil a brečel kvůli své mrtvé ženě. Chtěl vůbec Luise Therina zahnat? V té truhle to byl jeho jediný přítel. Slíbil Sulin, že napočítá do sta, než projde, ale počítal po pěti a pak vstoupil na místo přes sto padesát leguí daleko, do Caemlynu.

V královském paláci v Andoru již byla tma, na jemné vížky a zlaté kupole dopadalo měsíční světlo, ale jemný vánek nijak nezmenšil horko. Měsíc byl téměř ještě v úplňku a vydával dost světla. Zahalené Děvy obíhaly vozy seřazené za největší z palácových koníren. Pach stájí se linul i z vozů, které každý den vyváželi, protože se již dávno vsákl do dřeva. Asha’mani si drželi ruce před obličejem, Eben si tiskl nos.

„Car’a’carn počítá rychle,“ zamumlala Sulin, ale sundala závoj. Tady žádná překvapení nečekala. U vozů by nestál nikdo, kdo by tu neměl co dělat.

Rand průchod propustil, jakmile prošly zbývající Děvy, těsně za ním, a když zmizel, Luis Therin zašeptal: Ona je pryč. Skoro pryč. Z jeho hlasu zaznívala úleva. Pouto mezi strážcem a Aes Sedai ve věku pověstí neexistovalo.

Alanna nebyla doopravdy pryč, o nic víc než od chvíle, kdy se s Randem proti jeho vůli spojila, ale její přítomnost nebyla tak výrazná, a díky tomu si ji Rand o to víc uvědomoval. Člověk si zvykne téměř na cokoliv, začne to brát za dané. Poblíž ní chodil s jejími emocemi v hlavě i s jejím tělesným stavem, když na to pomyslel, a věděl přesně, kde je, stejně jako věděl, kde má vlastní ruku, ale právě jako s rukou, pokud na ni nemyslel, bylo to prostě tak. Jen vzdálenost měla jistý účinek, stále však cítil, že je někde na východ od něj. Chtěl si ji uvědomovat. I kdyby se Luis Therin odmlčel a všechny vzpomínky z truhly by se mu nějak vymazaly z hlavy, pořád by mu její pouto připomínalo: „Nikdy nevěř Aes Sedai.“

Náhle si uvědomil, že Jonan a Eben taky stále drží saidín. „Pustit,“ řekl ostře – tenhle příkaz použil Taim – a cítil, jak z nich jediná síla vyprchala. Dobré zbraně. Zatím. Zabij je dřív, než bude příliš pozdě, zamumlal Luis Therin. Rand schválně a nerad propustil pravý zdroj. Vždycky se nerad vzdával života, posílených smyslů. Zápasu. Vnitřně byl napjatý, skokan připravený skočit, připravený se zdroje znovu chytit. To byl nyní vždycky.

Musím je zabít, zašeptal Luis Therin.

Rand hlas potlačil, poslal jednu Děvu, Nerileu, ženu s hranatým obličejem, do paláce a potom začal přecházet podél vozů. Hlavou mu opět vířily myšlenky a rychleji než předtím. Neměl sem chodit. Měl poslat Fedwina s dopisem. Vír. Elain. Aviendha. Perrin. Faile. Annoura. Berelain. Mat. Světlo, neměl sem raději chodit. Elain a Aviendha. Annoura a Berelain. Faile, Perrin a Mat. Záblesky barev, rychlý pohyb těsně mimo dohled. A šílenec rozzlobeně mumlající v dálce.

Pomalu si uvědomil, že se Děvy baví mezi sebou. O zápachu. Naznačovaly, že vychází od asha’manů. Chtěly, aby je muži zaslechli, jinak by použily znakovou řeč. V měsíčním světle na to bylo vidět dost. Taky bylo vidět barvu v Ebenově tváři a jak Fedwin zatíná zuby. Možná to už nebyli chlapci, určitě ne od Dumajských studní, pořád jim ale bylo jenom patnáct či šestnáct. Jonan svraštil obočí, až mu tvořilo jednolitou čáru. Aspoň se zatím žádný nechopil saidínu. Zatím.

Už k nim chtěl vykročit, ale pak místo toho zvedl hlas. Ať ho slyší všichni. „Když můžu já snášet od Děv hlouposti, tak můžete i vy.“

Pokud něco, tak Eben zrudl ještě víc. Jonan zavrčel. Všichni tři pozdravili Randa pěstí na hrudi, pak se otočili k sobě. Jonan řekl něco tichým hlasem a díval se při tom na Děvy a Fedwin a Eben se zasmáli. Když Děvy uviděli poprvé, valili na tyto exotické postavy, o nichž doposud jenom četli, oči a zároveň chtěli prchnout dřív, než je vraždící Aielové z příběhů zabijí. Teď už je vyděsilo jen máloco. Budou se muset znovu naučit bát.

Děvy hleděly na Randa, pak začaly mávat rukama a občas se tiše zasmály. Sice se měly před asha’many na pozoru, jelikož však Děvy byly Děvy – a Aielové byli Aielové – riziko jen zvyšovalo přitažlivost posměšků. Somara hlasitě zamumlala, jak ho Aviendha usadila, což si vysloužilo velice důrazné pokyvování na souhlas. V příbězích nikdo nikdy neměl tak složitý život.

Jakmile se Nerilea vrátila se zprávou, že našla Davrama Bashereho a Baela, kmenového náčelníka stojícího v čele Aielů tady v Caemlynu, Rand si odepjal opasek s mečem, a stejně tak Fedwin. Jalani vytáhla velký kožený vak na meče a Dračí žezlo, držíc ho tak, jako by meče byly jedovatými hady, či snad dávno mrtvými a shnilými. Ačkoliv popravdě hady, ať už v libovolném stavu, by takhle zdráhavě určitě nedržela. Rand si oblékl plášť s kapuci, který mu podala Corana, dal ruce za záda a Sulin mu je svázala provazem. Pevně, a bručela si pro sebe.

„Tohle je hloupost. Dokonce i mokřiňané by to nazvali hloupostí.“

Dal si práci, aby sebou neškubl. Byla silná a použila veškerou svou sílu. „Utekl jsi nám mockrát, Rande al’Thore. Vůbec na sebe nedáváš pozor.“ Považovala ho za bratra asi svého věku, ale občas nezodpovědného. „Far Dareis Mai nesou tvoji čest a tobě na tom nezáleží.“

Fedwin se mračil, když mu taky svazovaly ruce, ačkoliv kvůli němu se Děvy ani příliš nenamáhaly. Jonan a Eben se dívali a mračili se. K tomuto plánu chovali stejně velkou nechuť jako Sulin. A stejně málo mu rozuměli. Drak Znovuzrozený nic nevysvětloval a Car’a’carn jen málokdy. Nikdo však neřekl ani ň. Zbraň si nestěžuje.

Když Sulin popošla před Randa, zahleděla se mu do obličeje a zalapala po dechu. „Tohle ti udělaly,“ řekla tiše a sáhla po těžkém noži u pasu. Byla to asi stopa oceli, skoro krátký meč, ačkoliv jen hlupák by to řekl Aielovi do očí.

„Stáhni mi kapuci,“ řekl jí Rand drsně. „Smysl celého plánu je, že mě nikdo nepozná, dokud se nedostanu k Baelovi a Basheremu.“ Zaváhala a podívala se mu do očí. „Řekl jsem stáhni mi ji,“ zavrčel. Sulin by dokázala většinu mužů zabít holýma rukama, ale když mu stahovala kapuci do čela, měla prsty jemné.

Jalani mu se smíchem strhla kapuci přes oči. „Teď si můžeš být jistý, že tě nikdo nepozná, Rande al’Thore. Musíš nám důvěřovat, že tě povedeme.“ Několik Děv se zasmálo.

Rand ztuhl, jen tak tak že nepopadl saidín. Jen tak tak. Luis Therin vrčel a blekotal. Rand se přinutil dýchat normálně. Nebyla úplná tma. Pod okrajem kapuce viděl měsíční světlo. Přesto zakopl, když ho Sulin a Enaila popadly za paže a vedly ho dál.

„Myslela jsem, že jsi dost starý, abys uměl chodit,“ zamumlala Enaila v hraném překvapení. Sulin pohnula rukou. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že ho hladí po ruce.

Viděl jenom to, co bylo těsně před ním, měsícem ozářené dlažební kameny dvora před konírnami, pak kamenné schody, podlahu z mramoru ve světle lustrů, občas s dlouhým běhounem. Napínal zrak po pohybu ve stínech, cítil zrádnou přítomnost saidínu, ba hůř, svrbění, prozrazující ženu držící saidar. Jak byl oslepený, nemusel by poznat, že na něho útočí, dokud by nebylo příliš pozdě. Slyšel šustot nohou několika sluhů, spěchajících po noční práci, ale pět Děv, na pohled provázejících dva zajatce, nikdo nezastavil. Když Bael a Bashere žili v paláci a strážili Caemlyn se svými muži, nepochybně byly v těchto chodbách vidět podivnější věci. Bylo to jako postupovat bludištěm. On však byl od chvíle, co opustil Emondovu Roli, v tom či onom bludišti, dokonce i když si myslel, že kráčí po rovné cestě.

Poznal bych vůbec rovnou cestu, kdybych ji uviděl? přemítal. Nebo jsem v tom už tak dlouho, že bych ji považoval za past?

Žádné rovné cesty neexistují. Jenom nástrahy a pasti a temnota. Luis Therin prskal upoceně a zoufale. Stejně se cítil Rand.

Když je Sulin konečně dovedla do místnosti a zavřela dveře, Rand prudce pohodil hlavou, aby shodil kapuci – a vyvalil oči. Baela a Davrama čekal, ale ne Davramovu ženu Deiru ani Melain a Dorindhu.

„Vidím tě, Car’a’carne“ Bael, nejvyšší muž, jakého kdy Rand viděl, seděl v cadin’soru se zkříženýma nohama na podlaze ze zelených a bílých dlaždic a působil klidně, i když byl připravený se vmžiku pohnout. Kmenový náčelník Goshien Aielů nebyl mladý – žádný kmenový náčelník nebyl mladý – a v tmavě rudých vlasech měl šediny, ale každého, kdo by si myslel, že s věkem měkne, čekalo smutné překvapení. „Kéž vždycky najdeš vodu a stín. Stojím s Car’a’carnem a moje oštěpy stojí se mnou.“

„Voda a stín jsou možná v pořádku,“ ozval se Davram Bashere s nohou přehozenou přes zlacený lenoch svého křesla, „ale já bych si dal trochu chlazeného vína.“ Byl o něco vyšší než Enaila, krátký modrý kabát měl rozepnutý a snědá tvář se mu leskla potem. Přes zjevnou netečnost vypadal ještě tvrdší než Bael, s ohnivýma zešikmenýma očima a orlím nosem nad hustými prošedivělými kníry. „Blahopřeji ti k tvému útěku a vítězství. Proč ale přicházíš převlečený za vězně?“

„Já bych ráda věděla, kdy na nás pošle Aes Sedai,“ přisadila si Deira. Velká žena ve zlatem vyšívaném zeleném hedvábí, Faileina matka, byla vysoká jako většina Děv až na Somaru, v dlouhých černých vlasech měla na spáncích bílé prameny a nos jen o málo méně výrazný než její manžel. Pravda, mohla mu dávat hodiny v zuřivém mračení a v jedné věci se velmi podobala své dceři. Byla věrná manželovi, ne Randovi. „Udělal jsi z Aes Sedai vězně? To teď můžeme čekat, že se na nás vrhne celá Bílá věž?“

„Pokud ano,“ řekla ostře Melain a upravila si loktuši, „budeme s nimi zacházet, jak si zaslouží.“ Sluncovlasá, zelenooká a krásná, podle tváře jen o pár let starší než Rand, byla moudrá a provdaná za Baela. Ať už změnu názoru moudrých na Aes Sedai způsobilo cokoliv, Melain, Amys a Bair se změnily nejvíc.

„Já bych velice ráda věděla,“ ozvala se třetí žena, „co uděláš s Colavaere Saighan.“ I když přítomnost Deiry a Melain byla hodně znát, Dorindha je obě zastínila, přestože nebylo tak zcela jasné jak. Správkyně střechy Držby Kouřové prameny byla mohutná mateřská žena, spíš hezká než krásná, s vráskami v koutcích modrých očí a vlasy skoro stejně bílými jako rusými, stejně jako měl Bael, a přesto ze tří žen v místnosti by každý s aspoň kapkou rozumu v hlavě řekl, že má vystupování. „Melain říká, že Bair nepovažuje Colavaere Saighan za zvlášť důležitou,“ pokračovala Dorindha, „ale moudré umějí být slepé jako muži, když na to přijde, vidí přicházející bitvu a přehlédnou štíra pod patou.“ Vrhla po Melain úsměv, čímž slovům ubrala na jedovatosti. „Je na správkyni střechy, aby ty štíry našla dřív, než někoho štípnou.“ Byla také Baelovou manželkou, což Randa vyvádělo z míry, i když to byla jenom její a Melainina volba. Možná částečně proto, že to byla jejich volba. Mezi Aiely neměl muž co mluvit do toho, jestli si jeho manželka vybere sestru-ženu. Dokonce ani mezi nimi to nebylo obvyklé uspořádání.

„Colavaere se dala na sedlačení,“ zavrčel Rand. Všichni zamrkali a přemýšleli, měl-li to snad být vtip. „Sluneční trůn je zase prázdný a čeká na Elain.“ Napadlo ho, že splete ochranu proti odposlouchávání, ale ochranu by mohl najít každý, kdo by hledal, muž či žena, a její přítomnost by ohlásila, že se tu mluví o něčem zajímavém. No, všechno, co se tu řekne, bude brzy známo od Dračí stěny k moři.

Fedwin si už třel zápěstí, Jalani zatím vracela nůž do pochvy. Nikdo se na ně nepodíval podruhé. Všichni upírali zraky na Randa. Ten se mračil na Nerileu a mával rukama, až mu Sulin přeřízla pouta. „Neuvědomila jsem si, že tohle bude rodinné setkání.“ Nerilea se snad tvářila trochu rozpačitě, ale byla sama.

„Až se oženíš,“ zamumlal Davram s úsměvem, „naučíš se, že musíš velice pečlivě vybírat, co zatajíš před svou ženou.“ Deira se na něj podívala a našpulila rty.

„Manželky jsou velká útěcha,“ zasmál se Bael, „když jim muž moc neříká.“ Dorindha mu s úsměvem prohrábla vlasy – a na chvíli mu je sevřela, jako by mu chtěla utrhnout hlavu. Bael zavrčel, ale ne jenom kvůli Dorindze. Melain si otřela malý nožík do sukně a zase ho schovala. Obě ženy se na sebe zubily přes jeho hlavu, zatímco on si třel rameno, kde se mu na cadin’soru dělala krvavá skvrna. Deira zamyšleně přikývla. Zřejmě právě dostala nápad.

„Kterou ženu bych mohl nenávidět natolik, abych ji provdal za Draka Znovuzrozeného?“ ucedil Rand chladně. To mělo za následek téměř hmatatelné ticho.

Rand se snažil svůj hněv ovládnout. Měl to čekat. Melain nebyla jenom moudrá, byla i chodící ve snu, stejně jako Amys a Bair. Mezi jiným se spolu bavily ve svých snech i s dalšími. Bylo to velmi užitečné, i když kvůli němu to použily pouze jednou. Byla to věc moudrých. Nebylo divu, že Melain věděla o všem, co se kde šustne. Nebylo divu, že všechno řekla Dorindze, věc moudrých či ne. A jakmile Melain prozradila Baelovi, že Randa unesli, on to samozřejmě sdělil Basheremu. Čekat, že to Bashere zatají před svou ženou, bylo jako čekat, že utají, že jim hoří střecha nad hlavou. Coul po coulu svůj hněv ovládl.

„Dorazila už Elain?“ Snažil se mluvit nedbale, ale nepodařilo se mu to. Bylo to jedno. Existovala spousta důvodů, proč by měl být nervózní, které znali všichni. Andor možná nebyl tak neklidný jako Cairhien, ale Elain na trůně byl nejrychlejší způsob, jak obě země uklidnit. Možná jediný způsob.

„Ještě ne.“ Bashere pokrčil rameny. „Ale na sever dorazily příběhy o tom, že někde v Murandy, nebo možná v Altaře, jsou Aes Sedai s vojskem. To by mohl být mladý Mat a jeho Banda Rudé ruky s dědičkou a sestrami, které uprchly z Věže, když byla svržena Siuan.“

Rand si třel zápěstí, kam se mu zařízly provazy. Všechny ty nesmysly se „zajatci“ byly kvůli tomu, že už by tu Elain mohla být. Elain a Aviendha. Aby mohl přijít a odejít, aniž by to zjistily, dokud už nebude pryč. Možná by se našel způsob, jak se na ně podívat. Možná... Byl hlupák, a to bylo zcela jisté.

„Ty chceš, aby se ti odpřisáhly i tyhle sestry?“ Deira měla tón stejně ledový jako výraz. Neměla ho ráda. Podle ní se její manžel vydal na cestu, která docela dobře může skončit tím, že jeho hlavu napíchnou v Tar Valonu na kůl, a Rand ho na tu cestu vyslal. „Bílá věž nebude klidně čekat na tvoje poslušné Aes Sedai.“

Rand se jí lehce uklonil, a ať si klidně shoří, jestli to bude chtít brát jako výsměch. Deira ni Ghaline ťBashere ho nikdy neoslovovala titulem, dokonce ani jménem ne. Stejně dobře mohla mluvit s dveřníkem a navíc ne příliš inteligentním nebo důvěryhodným. „Jestli se rozhodnou přísahat, tak jejich přísahy přijmu. Pochybuji, že by po návratu do Tar Valonu zrovna dychtily. Jestli se rozhodnou jinak, můžou jít svou vlastní cestou, pokud se nepostaví proti mně.“

„Bílá věž se proti tobě postavila,“ podotkl Bael, předklánějící se s pěstmi na kolenou. Vedle jeho modrých očí vypadal Deiřin pohled teple. „Nepřítel, který přijde jednou, přijde znovu. Pokud ho nezastavíš. Moje oštěpy půjdou, kamkoliv je Car’a’carn povede.“ Melain samozřejmě kývla. Nejspíš chtěla mít jednu každou Aes Sedai odstíněnou a klečící pod stráží, pokud už ne svázanou na rukou a na nohou. Ale Dorindha kývla také, i Sulin, a Bashere si zamyšleně hladil kníry. Rand nevěděl, má-li se smát či plakat.

„Nemyslíte, že toho mám už tak dost na talíři i bez války s Bílou věží? Elaida mě chytila za krk a já ji plácl přes ruku.“ Země vybuchující v ohni a rozervaná těla. Krkavci a supi přecpaní až k prasknutí. Kolik mrtvých? „Jestli má dost rozumu, aby toho teď nechala, tak já rovněž.“ Dokud ho nepožádají, aby jim důvěřoval. Truhlice. Potřásal hlavou, jen zpola si uvědomoval, jak Luis Therin náhle sténá kvůli tmě a žízni. Mohl si toho nevšímat, musel si toho nevšímat, ale nesměl zapomenout a důvěřovat.

Nechal Baela a Bashereho, ať se hádají kvůli tomu, jestli má Elaida dost zdravého rozumu, aby přestala, když už jednou začala, a došel ke stolu pokrytému mapami, jenž stál u stěny pod goblénem s nějakým bitevním výjevem, kde byl nejdůležitější stříbrný lev Andoru. Bael a Bashere zřejmě používali tuto místnost pro plánování. Když chvilku pátral, nalezl mapu, kterou potřeboval, velký svitek s vyobrazením Andoru od pohoří Oparů k řece Erinin a taky kus území na jihu, Ghealdan, Altaru a Murandy.

„Ženám, které jsou držené v zajetí v zemích zabijáků stromů, se nedovoluje dělat potíže, tak proč by se to mělo dovolovat jiným?“ říkala Melain zjevně v odpovědi na otázku, již neslyšel. Mluvila rozzlobeně.

„Uděláme, co musíme, Deiro ťBashere,“ řekla Dorindha klidně. Málokdy nebyla klidná. „Drž se své odvahy a dojdeme tam, kam musíme.“

„Když skočíš z útesu,“ opáčila Deira, „je příliš pozdě na cokoliv jiného než držet se své odvahy. A doufat, že dole, kam dopadneš, bude stoh sena.“ Její manžel se zasmál, jako by udělala vtip. Ona tak však nemluvila.

Rand rozložil mapu a v rozích ji zatížil kalamáři a několika miskami s pískem. Vzdálenosti pak odměřoval prsty. Jestli je podle řečí ještě v Altaře nebo Murandy, tak Mat nepostupoval dost rychle. Pyšnil se tím, jak rychle Banda dokáže pochodovat. Možná že ho zpomalují Aes Sedai, se sluhy a vozy. Možná tam bylo víc sester, než si myslel. Rand si uvědomil, že ruce zatíná v pěsti, a nechal toho. Potřeboval Elain. Aby převzala trůn tady a v Cairhienu. Proto ji potřeboval. Jenom proto. Aviendha... Ji nepotřeboval, vůbec ne, dala jasně najevo, že ona nepotřebuje jej. Byla v bezpečí, daleko od něj. Mohl je obě udržet v bezpečí tím, že je bude od sebe držet co nejdál. Světlo, mohl se na ne jen dívat. Potřeboval však Mata, když byl Perrin tak umíněný. Nebyl si jistý, jak se Mat tak najednou stal odborníkem na všechno, co mělo něco společného s válčením, ale dokonce i Bashere si Matových názorů vážil. Aspoň názorů na válku.

„Zacházely s ním jako s da’tsang,“ vrčela Sulin a některé Děvy ozvěnou zavrčely taky.

„My víme,“ odpovědla Melain ponuře. „Nemají vůbec žádnou čest.“

„Opravdu se bude držet zpátky i po tom, co jste popsaly?“ chtěla vědět Deira nevěřícně.

Mapa nezasahovala dost daleko na jih, aby ukazovala i Illian – žádná mapa tady na stole neukazovala ani kousek téhle země – ale Rand jel rukou přes Murandy a uměl si představit Doirlonskou pahorkatinu kousek od illiánských hranic s řadou pevností v kopcích, které žádné útočící vojsko nemohlo ignorovat. A asi dvě stě padesát mil na východ, přes Maredské pláně, se takové vojsko neobjevilo od doby, kdy se za aielské války státy sešly před Tar Valonem, možná ne od časů Artuše Jestřábí křídlo. Tairenové, Cairhieňané, Aielové, všichni byli připravení Illian rozdrtit. Pokud je nepovede Perrin, bude to muset být Mat. Jenomže nebylo dost času. Nikdy nebylo dost času.

„Ať shoří moje oči,“ zamumlal Davram. „O tom ses nikdy nezmínila, Melain. Urozená paní Caraline a urozený pán Toram se utábořili rovnou za městem a vznešený pán Darlin s nimi? Společně určitě nepřišli náhodou, a zrovna teď, to tedy ne. Na prahu máš hnízdo zmijí, ať jsou kdokoliv.“

„Ať algai’g’siswai zatančí,“ opáčil Bael. „Mrtvá zmije nikoho neuštkne.“

Sammael byl vždycky nejlepší, když se bránil. Tohle byla vzpomínka Luise Therina z války Stínu. Když měl v hlavě dva muže, možná bylo nasnadě, že budou vzpomínky pronikat z jedné mysli do druhé. Zjistil třeba Luis Therin, že si náhle vzpomíná, jak pásl ovce či štípal dříví nebo krmil slepice? Rand ho slabě slyšel, jak zuří, chtěl zabíjet a ničit. Pomyšlení na Zaprodance Luise Therina skoro vždy dohnalo málem k šílenství.

„Deira ťBashere mluví pravdu,“ řekl Bael. „Musíme se držet cesty, po které jsme se vydali, dokud naši nepřátelé nebudou zničeni, nebo nebudeme zničeni my.“

„Tak jsem to nemyslela,“ ucedila Deira suše. „Ale máš pravdu. Teď nemáme na vybranou. Dokud nebudou zničeni naši nepřátelé nebo my.“

Když Rand studoval mapu, táhly mu hlavou smrt, zkáza a šílenství. Sammael bude u těch pevností brzy po útoku vojska, Sammael se silou Zaprodance a znalostmi věku pověstí. Urozený pán Brend, tak si říkal, člen rady devíti, a urozený pán Brend mu říkali ti, kdož odmítali přiznat, že Zaprodanci jsou volní, ale Rand ho znal. Díky vzpomínkám Luise Therina znal Sammaelovu tvář, znal ho jako vlastní boty.

„Co hodlá Dyelin Taravin provádět s Naeanem Arawnem a Elenií Sarandovnou?“ zeptala se Dorindha. „Přiznávám, že nechápu, proč se lidi takhle zavírají.“

„Co dělá tady, není celkem důležité,“ řekl Davram. „Mně dělají starosti její schůzky s těmi Aes Sedai.“

„Dyelin Taravin je hlupačka,“ zamručela Melain. „Věří zprávám o tom, že Car’a’carn poklekl před amyrlininým stolcem. Dokud jí ty Aes Sedai nedají svolení, ani si neučeše vlasy.“

„Mýlíte se v ní,“ prohlásila pevně Deira. „Dyelin je dost silná, aby vládla Andoru. To dokázala v Aringillu. Samozřejmě naslouchá Aes Sedai – jenom hlupák je ignoruje – ale naslouchat neznamená poslouchat.“

Vozy, jež byly přivezeny od Dumajských studní, bude třeba znovu prohledat. Někde tam musel být tlustý mužík – angrial. Žádná ze sester, které unikly, nemohla mít tušení, co to je. Pro ně mohl mít cenu snad jen jako památka na Draka Znovuzrozeného ve váčku. Ne. Musí být někde ve vozech. S ním se dokázal vyrovnat každému Zaprodanci. Bez něj... Smrt, zkáza a šílenství.

Náhle mu došlo to, co slyšel. „Co to bylo?“ chtěl vědět a otočil se od slonovinou vykládaného stolku.

Obracely se k němu překvapené tváře. Jonan se narovnával, jak se předtím zhrouceně opíral o rám dveří. Děvy, dřepící na patách, náhle vypadaly pozorně. Předtím se jen nedbale bavily mezi sebou. Dokonce i ony ho teď vnímaly.

Melain si prstem hladila jeden z mnoha slonovinových náramků a vyměnila si rozhodný pohled s Baelem a Davramem. Pak promluvila první. „V hostinci zvaném U stříbrné labutě, tam, co Davram Bashere nazývá Novým Městem, přebývá devět Aes Sedai.“ Slovo „hostinec“ vyslovila poněkud zvláštně a „město“ také. Než přešla za Dračí stěnu, znala je pouze z knih. „On a Bael říkají, že je musíme nechat na pokoji, dokud proti tobě něco nepodniknou. Myslím, že ses poučil, co se čekání na Aes Sedai týče, Rande al’Thore.“

„Moje chyba,“ povzdechl si Bashere, „pokud tu nějaká je. Ačkoliv co Melain čeká, že udělají, to netuším. Osm sester se u Stříbrné labutě zastavilo skoro před měsícem, hned poté, co jsi odešel. Občas jich pár dalších přijde či odejde, ale nikdy jich není naráz víc než deset. Drží se stranou, nedělají potíže a na nic se nevyptávají, aspoň jsme s Baelem nic takového nezjistili. Do města taky zavítalo pár červených sester, dvakrát. Ty u Stříbrné labutě mají všechny strážce, ale tyhle je nikdy nemají. Jsem si jistý, že to jsou červené. Dvě tři se objeví, poptají se na muže mířící do Černé věže, a po pár dnech odejdou. Podle mě toho ale moc nezjistí. Černá věž je dobrá jako pevnost, když přijde na uchovávání svých tajemství. Žádná z nich nedělá potíže a já bych je radši neobtěžoval, dokud nebudu vědět, že je to nutné.“

„Tohle jsem nemyslel,“ pravil Rand pomalu. Posadil se do křesla naproti Basheremu a sevřel vyřezávané lenochy, až ho zabolely klouby. Aes Sedai se slízají tady, slízají se i v Cairhienu. Shoda okolností? Luis Therin bručel jako hromobití na obzoru o smrti a zradě. Bude muset varovat Taima. Ne kvůli Aes Sedai u Stříbrné labutě – o těch už Taim určitě věděl, proč se o tom ale nezmínil? – ale aby se od nich držel dál, držel od nich asha’many stranou. Pokud měly Dumajské studny znamenat konec, tady nemohly být další začátky. Příliš mnoho věcí se mu vymykalo z rukou. Čím víc se snažil všechny pochytat, tím víc jich bylo a tím rychleji se vše pohybovalo. Dříve nebo později všechno popadá a rozbije se. Z toho pomyšlení mu vyschlo v krku. Tom Merrilin ho naučil trochu žonglovat, ale Rand v tom nikdy zrovna nevynikal. Přál si, aby si měl čím svlažit hrdlo.

Neuvědomil si, že to vyslovil, dokud se Jalani nenarovnala z podřepu a nepřeběhla místnost ke stolku, na němž stál vysoký stříbrný džbán. Nalila pití do tepané stříbrné číše, s úsměvem ji přinesla Randovi, a když mu ji podávala, otevřela pusu. Čekal nějakou hrubost, ale s její tváří se udála změna. Řekla jen: „Car’a’carne,“ pak se vrátila na své místo u ostatních Děv s důstojností, jíž snad napodobovala Dorindhu, nebo možná Deiru. Somara zamávala rukama a náhle byly všechny Děvy rudé ve tvářích a kousaly se do rtů, aby se nerozesmály. Všechny kromě Jalani, která však měla stejně rudou tvář.

Vinný punč chutnal po švestkách. Rand si vzpomínal na tlusté šťavnaté švestky ze sadů za řekou, když byl mladý, lezl po stromech a sám si je trhal... Zvrátil hlavu dozadu a číši vyprázdnil. Ve Dvouříčí rostly švestky, ale nebyly tam sady a rozhodně ne za řekou. Nechej si své zatracené vzpomínky pro sebe, prskl na Luise Therina. Muž v jeho hlavě se čemusi zasmál, tiše se hihňal.

Bashere se zamračil na Děvy, pak mrkl na Baela a jeho ženy – všichni tři měli tváře jako z kamene – a potřásl hlavou. S Baelem vycházel dobře, ale Aielové jako takoví ho mátli. „Jelikož mně nikdo nic k pití nepřinese,“ prohlásil, když vstával a šel si sám nalít. Zhluboka se napil, přičemž si namočil husté kníry. „Tak tohle je tedy osvěžující. Taim muže zřejmě verbuje tak, že sebere každého chlapíka, co by rád následoval Draka Znovuzrozeného. Předal mi slušné vojsko, chlapy, kterým chybí to, co je třeba pro asha’mana. S vykulenýma očima mluví o tom, jak prošli dírou ve vzduchu, ale k Černé věži se žádný z nich ani nepřiblížil. Zkouším pár nápadů, co měl mladý Mat.“

Rand na něj mávl prázdnou číší. „Pověz mi o Dyelin.“ Dyelin z rodu Taravin byla další v řadě na trůn, kdyby se Elain něco stalo, ale řekl jí, že nechává Elain přivést do Caemlynu. „Jestliže si myslí, že může sebrat Lví trůn, tak jí taky najdu nějaký statek.“

„Sebrat trůn?“ opáčila nevěřícně Deira a její manžel se zasmál nahlas.

„Já mokřiňanům nějak pořád nerozumím,“ ozval se Bael, „ale myslím, že tohle ona zrovna nechce.“

„Ani zdaleka ne.“ Davram přinesl džbán a hned dolil Randovi. „Někteří menší pánové a paní, co chtějí získat přízeň, ji provolali v Aringillu. Ona se pohybuje rychle, tahle urozená paní Dyelin. Ve čtyřech dnech nechala dva vůdce oběsit pro velezradu dědičky Elain a dvacet dalších nařídila zbičovat.“ Pochvalně se zachechtal. Jeho žena si jen odfrkla. Ona by nejspíš nechala podél celé cesty z Aringillu do Caemlynu nastavět šibenice.

„Tak co má být s tím, že vládne Andoru?“ chtěl vědět Rand. „A Elenia a Naean jsou ve vězení."

„Oni se pokusili uchvátit trůn,“ pravila Deira a tmavé oči se jí hněvivě leskly.

Bashere kývl. Byl mnohem klidnější. „Teprve před třemi dny. Když dorazila zpráva o korunovaci Colavaere a klepy z Cairhienu, že jsi odešel do Tar Valonu, začali působit skutečně. Jelikož se znovu rozbíhá obchod, lítá mezi Cairhienem a Caemlynem tolik holubů, že bys jim mohl chodit po zádech.“ Odložil džbán na stolek a vrátil se ke svému křeslu. „Naean se prohlásil na Lví trůn ráno, Elenia dopoledne a do západu slunce je Dyelin, Luan a Pelivar nechali oba zatknout. Další den ráno vyhlásili Dyelin za regentku. V Elainině jméně, dokud se Elain nevrátí. Většina andorských rodů ohlásila, že Dyelin podporuje. Myslím, že někteří by rádi, aby na trůn usedla sama, ale Aringill zařídil, že i ti nejmocnější si dávají pozor na jazyk.“ Přivřel oko a ukázal na Randa. „O tobě se vůbec nezmiňují. Jestli je to dobře nebo špatně, to musí říct někdo moudřejší než já.“

Deira se chladně usmála a podívala se na něj svrchu. „Ti... patolízalové... které jsi nechal chodit volně po paláci, zřejmě všichni uprchli z města. Někteří z nich, podle toho, co se povídá, uprchli z Andoru. Měl bys vědět, že všichni stáli buď za Elenií, nebo za Naeanem.“

Rand pečlivě odložil číši na podlahu vedle křesla. Dovolil Lirovi a Arymille a ostatním zůstat jenom proto, aby přitlačil Dyelin a ty, kteří ji podporovali, ke spolupráci. Nikdy by nepřepustil Andor někomu, jako byl urozený pán Lir. Časem, až by se Elain vrátila, by to ještě mohlo fungovat. Jenomže všechno vířilo stále rychleji, protékalo mu to mezi prsty. Několik věcí však ještě dokázal ovládat.

„Támhle Fedwin je asha’man,“ řekl. „Když bude zapotřebí, může doručit mou zprávu do Cairhienu.“ Zlobně se přitom mračil na Melain, která jeho pohled opětovala naprosto bezvýrazně. Deira si Fedwina prohlížela, jako by se dívala na mrtvou krysu, kterou jí nějaký hodně dychtivý pes hodil na koberec. Davram a Bael byli zamyšlenější. Fedwin se pod jejich pohledem ještě víc narovnal. „Ať se nikdo jiný nedozví, kdo je,“ pokračoval Rand. „Nikdo. Proto nemá černý kabát. Dnes v noci jsem přivedl dva další urozenému pánu Semaradridovi a vznešenému pánu Weiramonovi. Budou je potřebovat, až se postaví Sammaelovi v Doirlonské pahorkatině. Já asi budu mít ještě chvíli plno práce s Cairhienem.“ A možná i s Andorem.

„Znamená to snad, že konečně vyšleš oštěpy na cestu?“ chtěl vědět Bael. „Vydáš teď rozkazy?“

Rand kývl a Bashere zařval smíchy. „Tak tohle si žádá dobré víno. Nebo by si žádalo, kdyby nebylo takové horko, že má člověk krev hustou jako kaši.“ Smích přešel v zamračení. „Ať shořím, ale rád bych tam byl. Přesto asi držet Caemlyn pro Draka Znovuzrozeného není žádná maličkost.“

„Tys vždycky chtěl být tam, kde jsou obnažené meče, manželi můj.“ Deira mluvila dost pyšně.

„Pětina,“ ozval se Bael. „Dovolíš pětinu v Illianu, až Sammael padne?“ Aielům podle zvyku patřila pětina všeho, co bylo na místě, které dobyli ozbrojenou silou. Rand to tady v Caemlynu zakázal. Nedovolil, aby Elainino město vyplenili byť jen takhle.

„Budou mít svou pětinu,“ pravil Rand, ale nemyslel při tom na Sammaela či Illian. Přiveď Elain rychle, Mate. Hlavou se mu to hnalo přes pochechtávání Luise Therina. Přiveď ji rychle, než mi Andor a Cairhien vybuchnou do obličeje.

8

Loutka

„Zítra musíme zastavit tady.“ Egwain si opatrně poposedla na skládacím křesílku. Mělo sklon občas se složit samo. „Urozený pán Bryne říká, že vojsku docházejí potraviny. Našemu táboru rozhodně chybí všecko.“

Na dřevěném stolku před ní hořely dva pahýly lojovic. Stolek byl taky skládací, aby se snadno balil, ale byl pevnější než křesílko. Lojovice ve stanu, který jí sloužil jako pracovna, byly nahrazeny olejovou lampou visící na prostředním sloupku skoro až nahoře. Nejasné žluté světlo poblikávalo, takže na plátěných stěnách, které se ani zdaleka neblížily velkoleposti amyrlininy pracovny v Bílé věži, tančily slabé stíny, nicméně to Egwain nerozčilovalo. Pravdou bylo, že sama ani zdaleka neoplývala velkolepostí obvykle spojovanou s amyrlin. Velmi dobře věděla, že sedmipruhá štóla na jejích ramenou je jediný důvod, proč by nějaký cizinec uvěřil, že je amyrlin. Pokud by to ovšem nepovažoval za zvlášť hloupý žert. Během historie Bílé věže docházelo k pěkně zvláštním věcem – Siuan jí občas prozradila nějaké tajné podrobnosti – přesto nic tak zvláštního, jako byla ona.

„Čtyři pět dní by bylo lepší,“ hloubala Sheriam prohlížejíc si list papíru v klíně. Byla trochu při těle, s vysedlými lícními kostmi a zešikmenýma zelenýma očima, v tmavozelených jezdeckých šatech, dařilo se jí vypadat půvabně a velitelsky i přes to, že dřepěla na vratké stoličce za stolem. Kdyby vyměnila úzkou modrou štólu kronikářky za štolu amyrlin, každý by si myslel, že ji nosí právem. Občas si zřejmě myslela, že jí na ramenou skutečně leží pruhovaná štóla. „Nebo možná déle. Neškodilo by znovu získat nějaké zásoby.“

Siuan, na druhé vachrlaté stoličce, lehce zavrtěla hlavou, Egwain však náznak nepotřebovala. „Jeden den.“ Možná jí bylo jenom osmnáct a chyběla jí velkolepost amyrlin, ale nebyla hloupá. Příliš mnoho sester využívalo každou záminku k zastávce – taky příliš mnoho přísedících – a pokud by se zastavili na příliš dlouhou dobu, možná by se už sestry nedaly znovu přimět k pohybu. Sheriam otevřela pusu.

„Jeden, dcero,“ řekla Egwain důrazně. Ať už si Sheriam myslela cokoli, faktem bylo, že Sheriam Bayanar byla kronikářka a Egwain z al’Vereů amyrlin. Kdyby jen bylo možné Sheriam přimět, aby si to uvědomila. A taky věžovou sněmovnu. Přísedící byly ještě horší. Egwain by nejradši prskala a kousala, snad i něco hodila, ale po skoro měsíci a půl už měla věkovitou praxi v tom, jak zachovat klidný výraz i hlas při mnohem větší provokaci, než na ni teď zkoušela Sheriam. „Jestli zůstanem dýl, začnem obírat krajinu dohola. Nenechám lidi hladovět. A z praktickýho hlediska, když jim seberem moc – i kdybychom za to zaplatili – na oplátku nám způsobí stovky potíží.“

„Nájezdy na stáda a hejna a zloději v zásobovacích trénech,“ zamumlala Siuan. Prohlížela si rozdělené šedé suknice, na nikoho se nepodívala, a zdálo se, že přemýšlí nahlas. „Chlapi, co v noci střílejí na naše stráže, možná by i zapálili všechno, k čemu by se dostali. Špatná věc. Z hladovějících se pěkně rychle stávají zoufalci.“ Právě tyhle důvody Egwain uvedl urozený pán Bryne, téměř těmi samými slovy.

Žena s ohnivými vlasy po Siuan střelila dost tvrdým pohledem. Mnoho sester mělo se Siuan potíže. Její obličej byl nejspíš nejlépe známý v celém táboře, byla dost mladá, aby se dřív hodila do šatů přijaté či dokonce mladší novicky. To byl vedlejší účinek utišení, i když to předtím věděl jen málokdo. Siuan těžko udělala krok, aby na ni některá sestra necivěla. Kdysi bývala amyrlin, byla sesazena a odříznuta od saidaru, poté vyléčena, byla jí navrácena její schopnost usměrňovat alespoň částečně, když všechny sestry věděly, že je to nemožné. Mnohé ji přivítaly hřejivě jako sestru, kvůli ní a kvůli zázraku, naději v situaci, jíž se každá Aes Sedai bojí víc než smrti, ale stejně tolik či víc ji jen vlažně tolerovalo či blahosklonně přijímalo nebo obojí, dávajíce jí za vinu jejich současný stav.

Sheriam byla jednou z těch, kdo si myslely, že by Siuan měla novou mladou amyrlin učit protokolu a podobným věcem, což ona podle přesvědčení všech nenáviděla, a měla by držet pusu zavřenou, pokud ji nezavolají. Byla méně, než bývala, již nebyla amyrlin a ani zdaleka neoplývala dřívější silou. Podle toho, jak to viděly Aes Sedai, to nebyla krutost. Minulost byla minulostí. Co bylo teď, bylo a muselo být přijímáno. Cokoliv jiného by přineslo ještě větší bolest. Aes Sedai změny všeobecně připouštěly pomalu, jenomže když to jednou udělaly, většinou se chovaly, jako by věci byly vždycky takové.

„Jeden den, matko, jak říkáš,“ povzdechla si Sheriam nakonec a lehce sklonila hlavu. Egwain si byla jistá, že to není pokora, spíš zakrývala úšklebek kvůli její umíněnosti. Egwain přijímala úšklebek, pokud s ním přišla poslušnost. Prozatím musela.

Siuan rovněž sklonila hlavu. Aby zakryla úsměv. Každá sestra mohla být pověřena jakýmkoliv úkolem, ale slepičí hierarchie byla velmi tuhá a Siuan stála na žebříčku mnohem níž než dřív. To byl jeden důvod.

Siuan měla v klíně stejné papíry jako Sheriam a Egwain na stolku před sebou. Hlášení o všem, od počtu svíček a pytlů fazolí zbývajících v táboře po stav koní, a to samé pro vojsko urozeného pána Brynea. Vojenský tábor obklopoval tábor Aes Sedai, odděloval je asi dvacet kroků široký prstenec, avšak mnoha způsoby jako by byly na míle vzdáleny. Urozený pán Bryne na tom kupodivu trval stejně jako sestry. Aes Sedai nechtěly, aby se jim mezi stany motali vojáci, banda nemytých, nevzdělaných lumpů, často s dlouhými prsty, a vojáci zřejmě taky nechtěli, aby se mezi nimi poflakovaly Aes Sedai – ačkoliv důvody si, snad moudře, nechávali pro sebe. Pochodovali na Tar Valon, aby svrhli uchvatitelku amyrlinina trůnu a pozvedli Egwain na její místo, přesto se v přítomnosti Aes Sedai cítil klidně jen málokterý muž. Vlastně i málokterá žena.

Jako kronikářka by Sheriam až příliš ráda sebrala tyhle maličkosti Egwain z rukou. Dokonce to řekla nahlas, vysvětlila jí, jak nepodstatné věci to jsou, jak by se amyrlin neměla zatěžovat každodenními drobnostmi. Siuan, na druhou stranu, tvrdila, že dobrá amyrlin dává pozor právě na tohle, nesnaží se zduplikovat práci tuctů sester a úřednic, přesto každý den něco zkontroluje, tu tohle, tu něco jiného. Tak má slušnou představu o tom, co se děje a co je třeba udělat, dřív než k ní někdo přiběhne s tím, že propuká krize. Cítit, odkud fouká vítr, tak to nazývala Siuan. Zajistit, aby ta hlášení dostávala, trvalo týdny, a Egwain si byla jistá, že jakmile by to jednou nechala vyřizovat Sheriam, už by se nic nedozvěděla, dokud by to nebylo dávno vyřízené. Pokud vůbec.

Ticho se táhlo, jak všechny začaly číst další papír z hromádky.

Nebyly ale samy. Chesa, sedící stranou na podušce, promluvila. „Málo světla je špatný na oči,“ zamumlala skoro pro sebe a zvedla Egwaininu hedvábnou punčochu, kterou štupovala. „Mne nikdy nechytíte, jak si v tak špatném světle kazím oči nad slovíčky.“ Egwainina komorná byla téměř podsaditá, s jiskrou v oku a veselým úsměvem. Vždycky se snažila podstrčit amyrlin radu, jako by mluvila sama se sebou. Mohla být v Egwaniných službách dvacet let, místo necelých dvou měsíců, a třikrát starší než Egwain, místo ani ne dvakrát. Egwain tušila, že dneska v noci mluví, aby naplnila ticho. Od Logainova útěku panovalo v táboře napětí. Muž, který dokázal usměrňovat, odstíněný a pod přísnou stráží, přesto zmizel jako dým. Všichni jen rozčileně přemýšleli jak, přemýšleli, kde asi je a co teď hodlá podniknout. Egwain si víc než kdo jiný přála, aby s jistotou věděla, kde Logain Ablar je.

Sheriam ostře klepla do papíru a zamračila se na Chesu. Nechápala, proč Egwain nechává komornou při těchto schůzkách, natož proč ji nechává volně žvanit. Nejspíš ji nikdy nenapadlo, že Chesina přítomnost a její nečekané žvatlání ji často vyvedou z míry natolik, že se Egwain může vyhnout radě, jíž se řídit nehodlá, a oddálit rozhodnutí, které nechce učinit, přinejmenším ne tak, jak to chtěla Sheriam. Rozhodně to nikdy nenapadlo Chesu. Omluvně se usmála a zase se vrátila k látání. Občas si pro sebe cosi zabručela.

„Budeme-li pokračovat, matko,“ řekla Sheriam chladně, „mohly bychom skončit před svítáním.“

Egwain se zahleděla na další stránku a třela si spánky. Chesa možná měla s tím světlem pravdu. Zase ji bude bolet hlava. Ale mohlo to být i tou stránkou, na níž bylo vyčísleno, kolik peněz jim ještě zbývá. V příbězích, které četla, se nikdy nepsalo o tom, kolik je třeba peněz na vydržování vojska. K listu papíru byly připíchnuté poznámky dvou přísedících, Romandy a Lelaine, které navrhovaly, aby se vojáci vypláceli méně často, vlastně aby dostávali menší žold. Vlastně to ani nebyl návrh, stejně jako Romanda a Lelaine byly víc než jen pouhé přísedící ve sněmovně. Ostatní přísedící se řídily jejich příkladem, byť ne všechny, zatímco jediná přísedící, na niž se mohla Egwain spolehnout, byla Delana, a ani na ni nemohla spoléhat příliš. Stávalo se zřídka, aby se Lelaine a Romanda na něčem shodly, a těžko si mohly vybrat horší věc. Někteří vojáci složili přísahy, nicméně většinu tvořili námezdní žoldnéři a možná i doufali v plen.

„Vojákům se bude platit jako dosud,“ zamumlala Egwain a obě poznámky zmačkala. Nehodlala dopustit, aby se jí vojsko rozeběhlo, stejně jako nehodlala dopustit plenění.

„Jak přikazuješ, matko.“ Sheriam se v očích radostně jiskřilo. Musela problém znát – každého, kdo ji považoval za méně než inteligentní, čekaly vážné potíže – ale měla slepé místo. Kdyby Romanda a Lelaine řekly, že slunce vychází, Sheriam by nejspíš tvrdila, že zapadá. Měla na sněmovnu skoro tak velký vliv jako ony dvě, možná větší, pokud se ony dvě nedomluvily. A opak platil taky. Ty dvě se postavily proti všemu, co Sheriam chtěla, dřív než se nad tím zamyslely. Což mělo nakonec taky své využití.

Egwain zaťukala prsty na stolek, ale nechala toho. Je třeba najít peníze – někde, nějak – ale nesměla dovolit, aby ji Sheriam viděla ustaranou.

„Ta nová žena se zapracuje,“ zamumlala Chesa nad šitím. „Tairenové samozřejmě vždycky nosí frňáky nahoru, ale Selame ví, co se čeká od komorný urozený dámy. S Meri ji brzo srovnáme do latě.“ Sheriam podrážděně zakoulela očima.

Egwain se pro sebe usmála. Na Egwain z al’Vereů čekají tři komorné. Bylo to stejně neuvěřitelné jako samotná štóla. Úsměv jí však vydržel jen chvilku. Komorné je taky nutné platit. Nepatrná suma, v porovnání s třiceti tisíci vojáky, a amyrlin si těžko mohla sama prát či zašívat košile, ale dařilo se jí skvěle, i když měla ještě jenom s Chesu. A pokračovala by v tom, kdyby měla na vybranou. Před necelým týdnem Romanda rozhodla, že amyrlin potřebuje další služebnou, a našla Meri mezi uprchlíky, kteří se choulili v každé vesnici, dokud je nezahnali, a aby ji nepřekonala, vytasila se Lelaine se Selame ze stejného zdroje. Obě ženy se tlačily v Chesině malém stanu dřív, než se Egwain dozvěděla, že vůbec existují.

Podstata celé záležitosti byla špatná. Tři komorné, když nebylo dost stříbra, aby se zaplatilo vojsko na půl cesty do Tar Valonu, služebné, které pro ni vybraly, aniž ona do toho měla co mluvit. A pak tu byl fakt, že měla ještě jednu, byť nikdy nedostala ani měďák. Všichni stejně věřili, že Marigan je amyrlinina komorná.

Pod stolem nahmátla kapsář a náramek v něm. Zas ho bude nosit, byla to povinnost. Držíc ruce nízko, vylovila náramek a nasadila si ho na zápěstí, stříbrný pásek vyrobený tak, že když byl zapnutý, spona nebyla vidět. Náramek, vyrobený s pomocí jediné síly, pod stolem cvakl a ona ho málem hned zase strhla.

Do koutku mysli jí proudily pocity, pocity a vědomí, do malé kapsy, jako by si to představovala. Ale nepředstavovala si to, bylo to až příliš skutečné. Polovina a’damu, náramek vytvářel propojení mezi ní a ženou, která měla nasazenou druhou polovinu, stříbrný obojek, jejž si však sama nemohla sundat. Tvořily kruh dvou bez přispění saidaru, Egwain pak díky vlastnostem náramku vždy vedla. „Marigan“ nyní spala, nohy ji dost bolely z celodenní chůze a z chůze mnoha dní předtím, ale i ve spánku propojením nejsilněji pronikal strach. V proudu protékajícím a’damem se strachu vyrovnala jen nenávist. Egwainino zdráhání pocházelo z toho, že ji neustále žral strach druhé ženy, z toho, že kdysi musela nosit druhý konec, obojek a’damu, a z toho, že znala ženu na druhém konci. Nechtěla s ní mít nic společného.

Pouze tři ženy v táboře věděly, že Moghedien je vězněná, ukrytá uprostřed houfu Aes Sedai. Kdyby to vyšlo najevo, Moghedien by bez váhání odsoudily, utišily a popravily. Kdyby to vyšlo najevo, Egwain by ji mohla brzy následovat a Siuan a Leana taky. To byly druhé dvě ženy, které znaly pravdu. Přinejlepším by z Egwain stáhly štólu.

Za to, že jsem skrývala jednu ze Zaprodanců před spravedlnosti, pomyslela si ponuře. Budu mít štěstí, když mě jenom strčí zpátky mezi přijaté. Mimoděk přejela prstem prsten s Velkým hadem, který měla nasazený na ukazováku pravé ruky.

Ale ať už by byl trest sebezaslouženější, nebylo příliš pravděpodobné, že by k něčemu takovému došlo. Učily ji, že na amyrlinin stolec jsou vybírány nejmoudřejší sestry, nicméně se už poučila. Výběr amyrlin byl stejně žhavý spor jako volba starosty ve Dvouříčí, možná žhavější. Jejímu otci v Emondově Roli se nikdo nenamáhal postavit, ale slyšela o volbách v Devenském Průseku a Tarenském Přívozu. Siuan povýšily na amyrlin jenom proto, že tři předešlé zemřely hned po pár rocích na amyrlinině stolci. Sněmovna chtěla někoho mladého. Mluvit o věku se sestrou bylo přinejmenším stejně hrubé jako vrazit jí facku, přesto začínala mít nějaké ponětí o tom, jak dlouho Aes Sedai žijí. Málokdy byla některá vybrána za přísedící, pokud nenosila šátek přinejmenším sedmdesát až osmdesát let, a amyrlin obvykle déle. Často mnohem déle. Takže když sněmovna nemohla rozhodnout mezi čtyřmi sestrami, povýšenými na Aes Sedai před necelými padesáti lety, a Seaine Herimon z bílého adžah navrhla ženu, která nosila šátek teprve deset let, mohla to být stejně tak únava jako Siuanina obratnost při manipulaci s lidmi, co přimělo přísedící, aby se za ni postavily.

A Egwain z al’Vereů, která by měla být podle mnoha ještě novickou? Loutka, kterou budou snadno řídit, dítě, které vyrostlo ve stejné vesnici jako Rand al’Thor. Alespoň to poslední určitě hrálo při rozhodování jistou roli. Štólu by jí nesebraly, zjistila by však, že ta trocha autority, již se jí nakonec podařilo získat, je pryč. Romanda, Lelaine a Sheriam by se mohly doslova porvat, aby rozhodly, která ji bude vláčet za krk.

„To vypadá jako ten náramek, co jsem viděla u Elain.“ Papíry v Sheriamině klíně zašustily, jak se předklonila, aby viděla lépe. „A Nyneiva. Jak si vzpomínám, půjčovaly si ho.“

Egwain sebou trhla. Byla neopatrná. „Je to tentýž. Dárek na rozloučenou, když odcházely.“ Otáčela stříbrným kroužkem na zápěstí a cítila bodnutí viny, jež patřila pouze jí. Náramek vypadal jako složený z dílků, ale tak mazaně, že nebylo vidět, jak přesně je sestavený. Na Nyneivu a Elain od jejich odchodu do Ebú Daru téměř nepomyslela. Možná by je měla zavolat zpátky. Jejich pátrání zřejmě neprobíhalo dobře, ačkoliv to popíraly. Přesto, kdyby dokázaly najít, co hledaly...

Sheriam se mračila, ale jestli se mračila na náramek nebo ne, to Egwain nepoznala. Nesměla však dopustit, aby o něm začala Sheriam příliš přemýšlet. Kdyby si někdy všimla, že obojek, který nosí „Marigan", s ním ladí, mohla by klást ošklivě nepříjemné otázky.

Egwain vstala a cestou kolem stolu si uhlazovala suknice. Siuan dnes získala pár útržkovitých informací. Jedna by se dala dobře využít. Nebyla jediná, kdo měl tajemství. Sheriam se zatvářila překvapeně, když se Egwain zastavila příliš blízko, aby mohla vstát.

„Dcero, zjistila jsem, že pár dní poté, co Siuan a Leana dorazily do Salidaru, odešlo deset sester, dvě z každýho adžah, který tam bylo, kromě modrýho. Kam šly a proč?“

Sheriam maličko přimhouřila oči, ale vážnost nosila pohodlně jako šaty. „Matko, těžko si můžu pamatovat –“

„Žádné tancování okolo, Sheriam.“ Egwain se ještě přiblížila, až se jejich kolena skoro dotýkala. „Jen žádné lži, žes zapomněla. Pravdu.“

Na Sheriamině hladkém čele se objevila vráska. „Matko, i kdybych to věděla, nemohla bych tě zatěžovat každou malou –“

„Pravdu, Sheriam. Celou pravdu. Musím se zeptat před celou sněmovnou, proč se nemohu dozvědět pravdu od své kronikářky? Dozvím se to, dcero, tak nebo tak. Dozvím se to.“

Sheriam otáčela hlavou, jako by hledala cestu k úniku. Zrak jí padl na Chesu u šití a málem vydechla úlevou. „Matko, zítra, až budeme samy, ti určitě vše vysvětlím ke tvé spokojenosti. Nejdřív si musím promluvit s několika sestrami.“

Aby mohly vymyslet, co jí má zítra Sheriam říci. „Cheso,“ řekla Egwain, „počkej, prosím, venku.“ Při tom, jak vypadala soustředěná na svou práci a ničeho kolem si nevšímala, Chesa okamžitě vyskočila na nohy a ze stanu málem vyběhla. Když se dostaly Aes Sedai do sporu, každý, kdo měl alespoň poloviční rozum, někam odešel. „Teď, dcero,“ řekla Egwain. „Pravdu. Vše, co víš. Tohle je tak soukromé, jak jen může být,“ dodala, když se Sheriam podívala na Siuan.

Sheriam si chvíli upravovala suknice – vlastně za ně tahala – a vyhýbala se pohledu Egwain do očí, nepochybně se stále snažila uhnout. Avšak tři přísahy ji lapily. Nemohla vyslovit nepravdivé slovo, a ať už si o Egwainině pravém postavení myslela cokoliv, proklouznout jí za zády bylo dost vzdálené od toho, aby jí do očí upřela její autoritu. Dokonce i Romanda se chovala odpovídajícím způsobem zdvořile, byť občas jen o vlásek.

Sheriam se zhluboka nadechla, složila ruce do klína a věcným tónem promluvila k Egwainině hrudi. „Když jsme zjistily, že červené adžah jsou zodpovědné za to, že se Logain stal falešným Drakem, cítily jsme, že je nutné něco podniknout.“ „My“ určitě znamenalo malou kotérii sester, které kolem sebe sebrala. Carlinya a Beonin a ostatní měly skoro tolik moci jako přísedící, když už ne ve sněmovně. „Elaida poslala požadavky, aby se každá sestra vrátila do Věže, tak jsme vybraly deset sester, aby udělaly právě tohle a vrátily se, jak nejrychleji to půjde. Už by tam dávno měly být. A tiše zařizovat, že každá sestra ve Věži pozná pravdu o tom, co červené provedly s Logainem. Ne –“ Zaváhala, potom chvatně dokončila. „Dokonce ani sněmovna o nich neví.“

Egwain ustoupila a znovu si přetřela spánky. Tiše zařizují. V naději, že Elaida bude sesazena. Vlastně to nebyl tak úplně špatný plán. Nakonec by to mohlo i fungovat. Taky to mohlo trvat roky. Avšak pro většinu sester platilo, že čím déle jim procházelo, aniž opravdu něco dělaly, tím lépe. Kdyby měly dost času, mohly by přesvědčit svět, že se Bílá věž nikdy nerozdělila. Už se rozdělila předtím, i když o tom věděl jen málokdo. Možná, kdyby měly dost času, dokázaly by vážně najít způsob, jak všechno zařídit tak, že se to nestalo. „Proč to tajit před sněmovnou, Sheriam? Určitě si nemyslíš, že by některá z nich vyzradila tvůj plán Elaidě.“ Polovina sester pohlížela na druhou polovinu úkosem ze strachu, že sympatizují s Elaidou. Částečně ze strachu z tohohle.

„Matko, sestra, která se rozhodla, že to, co tu děláme, je chyba, by byla těžko vybrána za přísedící. Každá taková by už dávno odešla.“ Sheriam se neuvolnila, ale do hlasu se jí vloudil ten trpělivý, poučující tón, o němž si zřejmě myslela, že má na Egwain největší vliv. Jenže obvykle byla obratnější, když přišlo na to, jak změnit téma. „Tahle podezíravost je největším problémem, jemuž teď čelíme. Nikdo nikomu skutečně nevěří. Kdybychom jenom věděly, jak –“

„Černé adžah,“ přerušila ji tiše Siuan. „Tohle ti zmrazí krev v žilách jako piloun pod sukní. Kdo může s jistotou říct, která je černá adžah, a kdo může říct, co by mohla černá sestra udělat?“

Sheriam vrhla další tvrdý pohled po Siuan, ale po chvíli z ní oheň vyprchal. Nebo spíš jeden druh napětí vystřídal druhý. Podívala se na Egwain a pak váhavě kývla. Podle kysele zkřivených rtů by znovu uhnula, kdyby nebylo jasné, že to Egwain nepřipustí. Většina sester v táboře tomu teď věřila, ale poté, co tři tisíce let existenci černého adžah popíraly, se jim z toho dělalo špatně. Skoro žádná se o tom nehodlala bavit, bez ohledu na to, čemu věřila.

„Otázka, matko,“ pokračovala Siuan, „je, co se stane, až to zjistí sněmovna.“ Zřejmě znovu přemýšlela nahlas. „Neumím si představit, že by některá z přísedících přijala důvod, že se jí něco nesmí prozradit, protože by mohla být na Elaidině straně. A ohledně možnosti, že by mohla být černá adžah... Ano, myslím, že by je to dost rozčílilo.“

Sheriam lehce zbledla. Byl div, že nebyla bílá jako smrt. „Rozčílilo“ to ani zdaleka nevystihovalo. Ano, Sheriam by čelila mnohem víc než jen rozčilení, kdyby to vyšlo najevo.

Teď byl čas využít výhody, jenže Egwain napadla další otázka. Jestli Sheriam a její přítelkyně poslaly – koho vlastně? Ne špehy. Možná fretky, které se posílají do prostorů za zdmi na lov krys – jestli Sheriam poslala fretky do Bílé věže, mohla...?

Náhlé bolestné bodnutí tou kapsou pocitů, již měla vzadu v hlavě, jí všechno vymetlo z hlavy. Kdyby to pocítila přímo, omráčilo by ji to. Muž, který mohl usměrňovat, se dotkl obojku kolem Moghedienina krku. Do tohohle propojení nebylo možné přivést muže. Bolest a něco, co od Moghedien nezažila. Naděje. Pak to všechno zmizelo, vědomí, pocity. Obojek byl dole.

„Já... potřebuju na čerstvej vzduch,“ vydechla. Sheriam se chtěla zvednout, i Siuan, ale ona je zahnala zpátky. „Ne, chci být sama,“ vyhrkla chvatně. „Siuan, zjisti všechno, co Sheriam ví o těch fretkách. Světlo, myslím o těch deseti sestrách.“ Obě na ni zíraly, ale díky Světlu za ní nešly, když sebrala lucernu z háčku a vyběhla ven.

Nehodilo by se, aby amyrlin utíkala, ale ona šla co nejrychleji, volnou rukou si vyhrnula rozdělené suknice, jak to jen šlo, a skoro klusala. Na bezmračné obloze jasně svítil měsíc a stany a vozy vrhaly matné stíny. Většina lidí v táboře spala, ale tu a tam hořely nízké ohně. Vzhůru byla ještě hrstka strážců a pár sloužících. Kdyby se rozběhla, vidělo by ji příliš mnoho lidí. Poslední, co chtěla, bylo, aby jí někdo nabídl pomoc. Uvědomila si, že funí, ale strachem, ne námahou.

Strčila do „Mariganina“ stanu hlavu a lucernu a zjistila, že maličký stan je prázdný. Pokrývky na zemi byly odhozené stranou jakoby ve spěchu. A co kdyby tu pořád ještě byla? napadlo ji. Bez obojku, a možná s tím, kdo ji osvobodil? Otřásla se a pomalu se vrátila. Moghedien měla dobrý důvod, aby ji neměla ráda, velmi osobní, a jediná sestra, která se dokázala sama vyrovnat jedné ze Zaprodanců, když vůbec dokázala usměrňovat, byla v Ebú Daru. Moghedien mohla Egwain zabít, aniž by si toho kdokoliv všiml. I kdyby některá sestra cítila, že usměrňuje, nebylo by na tom nic pozoruhodného. Horší bylo, že by ji Moghedien nemusela zabít. A nikdo by se to nedozvěděl, dokud by nezjistili, že obě zmizely.

„Matko,“ poskakovala za ní Chesa, „neměla bys chodit po nocích venku. Noční vzduch je špatný vzduch. Jestli chceš Marigan, mohla jsem ti ji zavolat.“

Egwain skoro nadskočila. Neuvědomila si, že Chesa jde za ní. Prohlížela si lidi u nejbližších ohňů. V tomhle nepřirozeném počasí se nesešli kvůli teplu, nýbrž kvůli společnosti. Nebyli dost blízko, ale možná si někdo všiml, kdo zašel do „Mariganina“ stanu. Moc návštěv určitě neměla. A nebyl mezi nimi žádný muž. Muže by si mohl někdo všimnout. „Myslím, že utekla, Cheso.“

„To je ale ošklivá ženská!“ vyhrkla Chesa. „Vždycky jsem říkala, že ta ženská má mrzutou pusu a kradmý oči. Když jsi ji vzala k sobě, ona se vytratí jako zlodějka. Nebýt tebe, umřela by na cestě hladem. Žádná vděčnost!“

Šla za Egwain celou cestu až do stanu, kde Egwain spala, a jen brebentila o špatnosti všeobecně a nevděčnosti „Marigan“ zvlášť a o tom, jak by se s takovými, jako je ona, mělo naložit, což zřejmě bylo střídavě ztřískat je, dokud se neuklidnily, a vyhodit je dřív, než stačí utéci, a přitom radila, že by si Egwain měla překontrolovat šperky, aby se ujistila, že jsou všechny na místě.

Egwain ji neposlouchala. Točila se jí hlava. Nemohl to přece být Logain, nebo ano? Nemohl o Moghedien vědět, natož aby se kvůli ní vracel a zachraňoval ji. Nebo ano? Ti muži, které Rand sbíral, ti asha’mani. V každé vesnici se šeptem povídalo o asha’manech a Černé věži. Většina sester se pokoušela předstírat, že na ně tucty mužů, kteří dokážou usměrňovat, na jednom místě nedělají žádný dojem – ty nejhorší příběhy musely být nafouknuté, klepy vždy přehánějí – ale Egwain se kroutily prsty na nohou strachem, kdykoliv na to jenom pomyslela. Asha’man by mohl... Ale proč? Jak by se to dozvěděl, stejně jako Logain?

Snažila se vyhnout jedinému rozumnému závěru. Vrátil se někdo mnohem horší než Logain, dokonce horší než asha’man. Moghedien osvobodil jeden ze Zaprodanců. Rahvin podle Moghedien zemřel Randovou rukou a Rand taky zabil Izmaela, aspoň to tak vypadalo. A Aginora a Balthamela. Moirain zabila Beiala. Takže z mužů zbývali pouze Asmodean, Demandred a Sammael. Sammael byl v Illianu. Nikdo nevěděl, kde jsou zbývající dva, ani ženy, které přežily, Moirain taky vyřídila Lanfear, nebo se spíš vyřídily navzájem, ale pokud bylo známo, všechny ostatní ženy byly stále naživu. Zapomeň na ženy. Byl to muž. Který? Plány pro případ, že by jeden ze Zaprodanců napadl tábor, byly zosnovány už dávno. Žádná ze zdejších sester tady by se nemohla vyrovnat Zaprodanci sama, ale propojený kruh byl něco jiného, a každý Zaprodanec, jenž by vstoupil do jejich tábora, by zjistil, že se všude kolem něj vytvářejí kruhy. Nebo kolem ní. Jakmile by si ženy uvědomily, kdo to je. Zaprodankyně z nějakého důvodu nevykazovaly bezvěkost. Možná to byl účinek spojení s Temným. Ony...

Tohle bylo rozčilující. Musela začít myslet jasně.

„Cheso?“

„...vypadá to, že zase potřebuješ namasírovat hlavu kvůli bolesti, to, to s tebou... Ano, matko?“

„Najdi Siuan a Leanu. Řekni jím, ať za mnou přijdou. Ale ať tě neslyší nikdo jiný.“

Chesa se zazubila, předvedla pukrle a odběhla. Těžko mohla neznat proudy, které kolem Egwain vířily, přesto jí připadaly všechny ty pletichy a intriky legrační. Ne že by znala víc než jen drobnosti. Egwain o její věrnosti nepochybovala, ale Chesin názor na to, co je vzrušující, by se mohl změnit, kdyby zjistila, jak jsou ty víry hluboké.

Usměrnila lampy ve stanu, takže měla světlo, sfoukla lucernu v ruce a opatrně ji postavila do rohu. Sice musela myslet jasně, ale stále měla pocit, že klopýtá temnotou.

9

Párek pilounů

Egwain seděla v křesle – bylo to jedno z mála opravdových křesel v táboře, s drobnou řezbou, jakou mohlo mít třebas nejlepší křeslo na statku, prostorné a pohodlné natolik, aby cítila víc než jenom nádech viny, že na voze zabírá cenné místo – seděla a snažila se posbírat myšlenky, když Siuan odhodila stanové chlopně a vpadla dovnitř. Siuan nebyla nadšená.

„Proč jsi jen, ve Světle, utekla?“ Hlas se jí nezměnil jako tvář a i v nejlepší chvíli hubovala, byť uctivě. Jen tak tak. Modré oči měla taky stejné. Mohla je používat jako sedlářské šídlo. „Sheriam mě smetla jako mouchu.“ Hořce zkřivila překvapivě jemné rty. „Byla pryč vzápětí po tobě. Neuvědomuješ si, že se ti vydala do rukou? Ona tedy ano. Ona, Anaiya, Morvrin a ty ostatní. Můžeš si být jistá, že dnešní noc stráví tím, že budou vylívat vodu a ucpávat díry. Mohlo by se jim to podařit. Nevím jak, ale mohlo.“

Ještě nedomluvila a vstoupila Leana. Vysoká pružná žena s měděnou pletí a tváří stejně mladou, jako měla Siuan, a ze stejného důvodu. Ve skutečnosti byla víc než dost stará, aby mohla být Egwaininou matkou. Leana se jenom podívala na Siuan a zvedla ruce, jak jen stan dovoloval. „Matko, tohle je hloupé riziko.“ Výraz v tmavých očích se jí změnil ze zasněného v plamenný, ale v hlase měla jistou malátnosti, i když byla podrážděná. Kdysi mluvila rázně. „Jestli si někdo všimne, že Siuan a já jsme takhle spolu –“

„Mně je jedno, jestli se třeba celej tábor dozví, že to, jak se vy dvě štěkáte, je podvod,“ přerušila ji Egwain ostře a spletla kolem trojice malou přehradu proti odposlouchávání. S trochou času se dala překonat, ale ne bez toho, aby došlo k prozrazení, a ne, dokud bude tkanivo držet, místo aby ho zavázala.

Záleželo jí na tom a možná je neměla zavolat obě, ale její první trochu smysluplná myšlenka byla zavolat jediné dvě sestry, na něž se mohla spolehnout. Nikdo v táboře neměl ani stín podezření. Všichni věděli, že bývalá amyrlin a její kronikářka jedna druhou opovrhují stejně tak, jako Siuan opovrhovala tím, že má učit svou nástupkyni. Kdyby některá sestra odhalila pravdu, mohly by konat pokání dost dlouho a ne zrovna snadné – Aes Sedai měly rády, když z nich někdo dělal hlupáky, ještě méně než obyčejní lidé. I krále za to donutily zaplatit – ale mezitím mělo jejich údajné nepřátelství za následek to, že měly na ostatní sestry, včetně přísedících, jistou páku. Když obě řekly stejnou věc, muselo to tak být. Další náhodný účinek utišení byl velmi užitečný a nikdo o něm nevěděl. Už je nevázaly tři přísahy. Mohly teď lhát jako kupec s vlnou.

Pikle a intriky, kam se podíváš. Tábor byl jako nějaká páchnoucí bažina, kde v mlze neviděny vyrůstají podivné rostliny. Možná to bylo všude tam, kde se sešly Aes Sedai. Po třech tisících let intrikování, byť bylo jakkoliv nezbytné, nebylo překvapením, že se pro většinu sester stalo intrikování druhou přirozeností a pro zbytek skoro. Bylo vážně hrozné, že se jí všechny ty machinace začínaly líbit. Ne machinace jako takové, ale jako hlavolamy, ačkoliv žádné pokroucené kousky železa by ji ani ze čtvrtiny tak nezaujaly. Nechtěla ani vědět, co to prozrazuje o ní samotné. No, byla Aes Sedai, ať už si ostatní mysleli cokoliv, a musela brát dobré i špatné.

„Moghedien unikla,“ pokračovala bez přestávky. „A’dam jí sundal nějaký muž. Muž, který dokáže usměrňovat. Myslím, že jeden z nich odnesl obojek. Co jsem viděla, tak v jejím stanu nebyl. Snad by se dal najít přes náramek, jenomže pokud ano – tak já nevím jak.“

Tohle jim vyrazilo dech. Leaně se podlomily nohy a ona se jako pytel sesula na stoličku, kterou občas používala Chesa. Siuan se pomalu posadila na palandu, záda měla rovná a nehybné ruce položené na kolenou. Egwain si nesmyslně všimla, že má na šatech vyšité maličké modré kvítky v širokém vzoru tairenského bludiště kolem výstřihu a pásek, díky němuž vypadaly rozdělené suknice jako jedna, když se nehýbala. Další pruh se jí slušivě obtáčel kolem živůtku. Péče o šaty, aby byly hezké místo jen vhodné, znamenala rozhodně malou změnu, když se na to člověk podíval z jedné strany – nikdy to nedováděla do extrémů – ale z druhé strany to byla stejně drastická změna jako její tvář. A matoucí. Siuan nesnášela změny a odolávala jim. Až na tohle.

Leana, na druhou stranu, po vzoru správné Aes Sedai přijala, co se změnilo. Byla zase mladá – Egwain vyslechla žlutou vykřikující údivem, že podle toho, co zjistila, jsou obě zase ve věku, kdy mohou mít děti – a jako by nikdy nebyla kronikářka, nikdy neměla jinou tvář. Věrný obraz praktičnosti a výkonnosti se zas změnil v ideál netečné a svůdné domanské ženy. Dokonce i jezdecké šaty měla střižené ve stylu své rodné země, a nezáleželo na tom, že hedvábí, tak tenké, až bylo skoro průsvitné, bylo jako materiál stejně nepraktické na cesty po zaprášených cestách jako jeho světle zelená barva. Když jí řekly, že utišení přerušilo všechna pouta a spojení, Leana si vybrala zelené adžah, místo aby se vrátila k modrému. Adžah se neměnila, ale ona taky ještě žádná Aes Sedai nebyla utišena a zase vyléčena. Siuan se rovnou vrátila k modrému, brumlajíc kvůli tomu, jak je pitomé, že musí „poprosit a dovolávat se přijetí", jak zněla formální fráze.

„Och, Světlo!“ vydechla Leana, když dopadla na stoličku a rozhodně ne se svým obvyklým půvabem. „Měly jsme ji hned první den vydat soudu. Nic, co jsme od ní zjistily, nestojí za to, že zase běhá volně po světě. Nic!“ To ukazovalo, jak je zděšená. Obvykle nechodila a nevykládala, co bylo zřejmé. Mozek jí nezlenivěl, ať už se navenek tvářila jakkoliv. Domanky mohly být navenek unylé a svůdné, ale pořád byly široko daleko nejvyhlášenější obchodnice.

„Krev a zatracenej –! Měly jsme ji nechat sledovat,“ zavrčela Siuan se zaťatými zuby.

Egwain zvedla obočí. Siuan musela být otřesená jako Leana. „Jenomže kým, Siuan? Faolain? Theodrin? Ony ani nevědí, že vy dvě patříte do mýho oddílu.“ Oddílu? Pět žen. A Faolain a Theodrin byly těžko dychtivé příznivkyně. Zvlášť Faolain. Samozřejmě mohla počítat i s Nyneivou a Elain, a určitě i s Birgitte, i když ona nebyla Aes Sedai, ale ty byly daleko. Skrývání a vychytralost byly stále její hlavní silou. Navíc to, že u ní nikdo něco takového nečekal. „Jak bych měla komukoliv vysvětlit, proč by měl hlídat mou služku? A vlastně, k čemu by to bylo? Musel to být jeden ze Zaprodanců. Vážně si myslíte, že by je třebas i Faolain a Theodrin dohromady dokázaly zastavit? Nejsem si jistá, že bych to dokázala já, i kdybych byla propojená s Romandou a Lelaine.“ To byly dvě nejsilnější ženy v táboře kromě ní, tak silné v jediné síle, jako bývala Siuan.

Siuan s viditelným úsilím vyhladila tvář, jenže i tak si odfrkla. Často říkávala, že když už nemůže být sama amyrlin, naučí Egwain, jak být tou nejlepší amyrlin. Přesto byl přechod od lvice na vršku k myši pod nohou obtížný. Však jí Egwain kvůli tomu taky hodně povolovala.

„Chci, abyste se vy dvě poptaly mezi těmi, co mají stany blízko místa, kde spala Moghedien. Každý, kdo by na tom místě otevřel průchod, by riskoval, že ji přeřízne vejpůl, i kdyby ho setkal co možná nejmenší.“

Siuan si odfrkla, tentokrát hlasitěji než poprvé. „K čemu se namáhat?“ zavrčela. „Hodláš se snad za ní honit jako nějaká hloupá hrdinka z hloupého kejklířského příběhu a přivést ji zpátky? A možná přitom taky svázat všechny Zaprodance? A vyhrát Poslední bitvu, když už budeš v tom? Dokonce i kdybychom získaly popis od hlavy k patě, nikdo nepozná jednoho Zaprodance od druhého. Alespoň nikdo tady. To je ten nejmíň užitečný sud rybích vnitřností, co jsem kdy –!“

„Siuan!“ vyjela Egwain ostře a narovnala se. Volnost byla jedna věc, ale měla své hranice. Tohle nesnesla dokonce ani od Romandy.

Siuan pomalu vystoupila barva do tváří. Snažila se ovládnout, uhlazovala si suknice a vyhýbala se pohledu do Egwaniných očí. „Odpusť, matko,“ řekla nakonec. Skoro to znělo, jako by to myslela vážně.

„Byl to pro ni těžký den, matko,“ přisadila si Leana s poťouchlým úsměvem. Byla v tom velmi dobrá, i když úsměvy obvykle používala k tomu, aby se nějakému muži rozbušilo srdce. Samozřejmě nic neslibovala. Oplývala vybíravostí a diskrétností. „Ale to většina z nás. Kdyby se jen odnaučila házet po Garethu Bryneovi věci vždycky, když se rozzlobí –"

„Dost!“ štěkla Egwain. Leana se jen snažila trochu Siuan ulehčit situaci, ale Egwain na to neměla náladu. „Chci vědět všechno, co můžu zjistit, o tom, kdo Moghedien osvobodil, i kdybych se dozvěděla jenom to, že byl malý nebo velký. Díky každýmu ždibci bude míň stínem, co se plíží tmou. Pokud to není víc, než mám právo žádat.“ Leana seděla docela tiše a dívala se na květinový vzor na koberci před svýma nohama.

Siuan už byla pomalu celá rudá, na její světlé pleti to vypadalo jako západ slunce. „Já... pokorně žádám o prominutí, matko.“ Tentokrát nemluvila kajícně. Bylo zřejmé, že má potíže podívat se Egwain do očí. „Občas je těžké... Ne, ne žádné omluvy. Pokorně žádám o prominutí.“

Egwain přejela prstem po své štóle a nechala vše se usadit, zatímco bez mrkání hleděla na Siuan. To bylo něco, co ji naučila sama Siuan, která si však po chvíli na palandě neklidně poposedla. Když víte, že jste na omylu, mlčení svrbí, a svrbění vás přesvědčí, že jste na omylu. Mlčení bylo při spoustě situací velmi užitečným nástrojem. „Jelikož si nevzpomínám, co bych měla promíjet,“ řekla nakonec tiše, „tak to zřejmě nebude třeba. Ale, Siuan... Ať už se to neopakuje.“

„Děkuji, matko.“ Koutky Siuaniných úst zkřivil náznak trpkého smíchu. „Smím-li to tak říct, tak jsem tě zřejmě učila velmi dobře. Jestli ale můžu navrhnout...?“ Počkala, až Egwain netrpělivě kývne. „Jedna z nás by měla předat Faolain nebo Theodrin tvůj rozkaz klást otázky a tvářit se přitom hodně mrzutě, že musí dělat poslíčka. To zcela určitě vyvolá mnohem míň připomínek, než kdybychom to dělaly Leana nebo já. Každý moc dobře ví, že jsi jejich patronka.“

Egwain okamžitě souhlasila. Pořád jí to nemyslelo jasně, jinak by ji to napadlo. Bolest hlavy byla zpátky. Chesa tvrdila, že to pochází z nedostatku spánku, ale bylo těžké usnout, když jste měli hlavu napjatou jako buben. Chtělo by to mnohem větší hlavu, než byla ta její, aby necítila napětí, když ji měla tak nacpanou starostmi. No, aspoň mohla předat tajemství, které ukrývalo Moghedien, jak zamaskovat tkanivo s pomocí jediné síly a jak zamaskovat svou schopnost před ostatními ženami, které dokážou usměrňovat. Odhalit je bylo příliš riskantní, když by mohla vést k odhalení Moghedien.

Trochu víc nadšení, pomyslela si trpce. Když ohlásila kdysi ztracené tajemství cestování, které aspoň objevila zcela sama, všechny ji poplácávaly a jásaly nad ní, a ještě víc chvály se jí dostalo za každé tajemství, která vypáčila z Moghedien, což bylo, jako by jí pokaždé trhaly zub. Ale chvála nezměnila její postavení ani o fous. Nadané dítě jste mohli poplácávat po hlavě, aniž jste zapomněli, že je to jen dítě.

Leana odešla s pukrletem a suchou poznámkou, že ji nemrzí, jestli se pro jednou pořádně nevyspí někdo jiný. Siuan čekala. Nikdo nesměl vidět, že by s Leanou odcházely společně. Egwain si chvíli druhou ženu jen prohlížela. Žádná nepromluvila. Siuan vypadala ztracená v myšlenkách. Nakonec sebou trhla a vstala, urovnala si šaty a připravovala se k odchodu.

„Siuan,“ začala Egwain pomalu, a pak nevěděla, jak pokračovat.

Siuan si myslela, že rozumí. „Měla jsi pravdu, matko,“ pravila a dívala se Egwain do očí, „byla jsi taky shovívavá. Příliš shovívavá, i když kdo by nebyl. Jsi amyrlin a nikdo k tobě nesmí být drzý a neomalený. I kdybys mi určila pokání, že by mě litovala i Romanda, nebylo by to víc, než bych si zasloužila.“

„Zapamatuju si to pro příště,“ řekla Egwain a Siuan zdánlivě poddajně sklonila hlavu. Možná poddajně. Pokud ji změny nezasáhly hlouběji, než se zdálo, příště určitě bude, a taky přespříště. „Já se ale chtěla zeptat na urozeného pána Brynea.“ Siuan se z tváře vytratil jakýkoliv výraz. „Určitě nechceš, abych... zasáhla?“

„Proč bych to měla chtít, matko?“ Siuanin hlas byl ještě neurčitější než studená chlebová polívka. „Mám jedinou povinnost, učit tě etiketě tvého úřadu a předávat Sheriam zprávy od svých špehů.“ Stále si podržela část své dřívější sítě, i když bylo pochybné, že by některý špeh věděl, komu teď vlastně podává zprávy. „Gareth Bryne si nedělá takové nároky na můj čas, aby mi to bránilo v práci.“ Téměř vždy o něm mluvila takhle, a dokonce i když použila jeho titul, vložila do něj kousavý podtón.

„Siuan, vypálená stodola a pár krav nemůžou tolik stát.“ Určitě ne ve srovnání s vyplácením a krmením všech těch vojáků. Už to ale nabídla předtím a škrobená odpověď byla i tenkrát stejná.

„Děkuji, matko, ale ne. Nedovolím, aby říkal, že jsem porušila slovo, a já přísahala, že si dluh odpracuji.“ Náhle se škrobenost vytratila a Siuan se zasmála, což bylo vzácné, když mluvila o Bryneovi. Mnohem častěji se mračila. „Jestli si už musíš kvůli někomu dělat starosti, tak si je dělej o něj, ne o mě. Já na zvládnutí Garetha Brynea pomoc nepotřebuju.“

A to bylo zvláštní. Jakkoliv teď byla slabá v jediné síle, nebyla tak slabá, aby mu musela sloužit dál a trávit hodiny po lokty v mydlinkové vodě s jeho košilemi a podvlékačkami. Asi to dělala, aby měla po ruce někoho, na koho by mohla vztekle štěkat, jinak by se musela pořád ovládat. Ať už měla jakýkoliv důvod, vyvolalo to spoustu řečí a potvrdilo mnoha lidem, že je divná. Koneckonců byla Aes Sedai, byť stála na žebříčku hodně nízko. To, jak se on vyrovnával s jejím vztekem – aspoň když začala házet talíře a boty – ji rozčilovalo a provokovalo, takže mu začala vyhrožovat hrůznými následky, nicméně, i když ho mohla zabalit tak, že by nedokázal pohnout ani prstem, Siuan se v jeho blízkosti saidaru nikdy ani nedotkla, ani aby vykonávala práce pro něj, dokonce ani když si ji přehnul přes koleno. Tohle zatím před většinou lidí utajila, ale občas jí něco uklouzlo, když dostala vztek, nebo Leaně, když měla dobrou náladu. Na tohle zřejmě neexistovalo žádné vysvětlení. Siuan nebyla slabá na duchu ani hloupá, nebyla poddajná ani ustrašená, nebyla...

„Už bys měla jít, Siuan.“ Některá tajemství dnes v noci očividně odhalena být neměla. „Je již pozdě, a já vím, že chceš jít do postele.“

„Ano, matko. A moc děkuju,“ dodala, ačkoliv Egwain netušila zač.

Když Siuan odešla, Egwain si opět zamnula spánky. Chtěla chodit sem a tam. Ve stanu to nešlo. Sice to byl největší stan v táboře, který obývala jedna osoba, ale to znamenalo, že měl necelé dva sáhy na dva, a volné místo zabíraly palanda, křeslo a stolek, stojan s umyvadlem, stojací zrcadlo a ne méně než tři truhlice plné šatstva. Na to dohlédla Chesa, taky Sheriam, Romanda, Lelaine a tucet přísedících. Pořád na to dohlížely. Ještě pár dalších darů, hedvábné spodničky a punčochy, jedny další šaty dost velkolepé, aby v nich mohla přijmout i krále, a bude potřebovat čtvrtou truhlu. Sheriam a přísedící možná doufaly, že ji tyhle krásné šaty zaslepí před vším ostatní, ale Chesa si prostě myslela, že amyrlin se musí odívat vhodně ke svému stavu. Sluhové zřejmě věřili, že je třeba dodržovat správné rituály, stejně jako sněmovna. Za chvíli přijde Selame. Byla na řadě, aby Egwain svlékla do postele. Další rituál. Jenomže ona ještě nebyla připravená jít si lehnout.

Nechala lampy hořet a vyběhla dřív, než Selame dorazí. Procházka jí vyčistí hlavu a možná ji unaví natolik, aby se pořádně vyspala. Uspat se nebude problém – moudré chodící ve snu ji to naučily poměrně rychle – přesto odpočinout si ve spánku bylo něco jiného. Zvlášť když jí hlavou vířil seznam starostí, začínající Romandou, Lelaine a Sheriam, pokračující přes Randa, Elaidu a Moghedien a počasí, a tak pořád dál až do nekonečna.

Vyhnula se místu, kde stál Moghedienin stan. Kdyby se vyptávala sama, lidé by uprchlé služce přikládali příliš velkou důležitost. Diskrétnost se stala její součástí. Hra, kterou hrála, dovolovala jen pár uklouznutí, a být neopatrná tehdy, když na tom podle ní nezáleželo, mohlo vést k neopatrnosti tehdy, když ano. Horší, mohla zjistit, že se zmýlila v tom, kdy na tom záleží. Slabí musejí být drzí opatrně. Tohle říkala Siuan. Skutečně dělala, co mohla, aby ji poučila, a zvlášť tuhle hru znala velmi dobře.

Venku v nočním táboře nebyli téměř žádní lidé, jenom hrstka se krčila kolem nízko hořících ohňů, vyčerpaná večerními pracemi po těžkém dni. Ti, kteří ji zahlédli, se unaveně zvedali, aby se poklonili, když procházela kolem, a zamumlali: „Světlo na tebe sviť, matko,“ nebo něco podobného, a občas ji požádali o požehnání, jež jim předala s prostým: „Světlo ti žehnej, dítě.“ Muži a ženy dost staří, aby byli jejími prarodiči, si pak sedali celí rozzáření, ona však uvažovala, za co ji vlastně považují, co vlastně vědí. Všechny Aes Sedai předváděly světu, včetně svých sluhů, jednotnou frontu. Ale Siuan říkala, že pokud věříte, že sluha zná dvakrát víc, než by měl, znáte jen polovinu pravdy. Přesto, úklony, pukrlata a mumlání ji provázely od jednoho hloučku k druhému a uklidňovaly ji, poněvadž viděla, že ji aspoň někdo nepovažuje za děcko, které si sněmovna přivedla, když je potřebovala.

Když procházela přes otevřené prostranství obklopené provazy uvázanými ke kůlům zaraženým do země, v temnotě se zableskla stříbrná čára světla, potom se otočila a průchod se otevřel. Nebylo to však skutečné světlo, protože nevrhalo stín. Zastavila se vedle rohového sloupku a dívala se. Nikdo od okolních ohňů ani nevzhlédl. Již na to byli zvyklí. Z průchodu vyběhlo asi tucet nebo víc sester, dvakrát tolik sluhů a značný počet strážců, vraceli se se zprávami a proutěnými klíckami s holuby z holubníků v Salidaru, vzdušnou čarou dobrých pět set mil na jihozápad.

Začali se rozbíhat, ještě než se průchod zavřel, náklad nesli přísedícím, svým adžah a pár i do svých stanů. Většinou s nimi v noci bývala Siuan. Málokdy důvěřovala někomu natolik, aby nosil zprávy určené pro ni, i když většina byla zakódovaná nebo zašifrovaná. Občas to vypadalo, že ve světě je víc špehů než Aes Sedai, ačkoliv většina sítí byla díky okolnostem vážně okleštěná. Většina agentů nejrůznějších adžah se asi držela při zemi, dokud se „potíže“ v Bílé věži neuklidní, a hodně špehů jednotlivých sester nemělo ponětí, kde je právě žena, jíž sloužili.

Několik strážců si Egwain všimlo a předvedlo opatrné poklony, prokazovali úctu hodnou štóly. Sestry se na ni možná dívaly úkosem, ale sněmovna ji pozvedla na amyrlin a gaidinové víc nepotřebovali. Hodně sluhů se také klanělo. Žádná Aes Sedai spěchající z průchodu se jejím směrem ani nepodívala. Možná že si jí nevšimly. Možná.

Jistým způsobem to, že se stále dokázaly spojit se svými špehy, bylo jedním z Moghedieniných „darů". Sestry dostatečně silné, aby udělaly průchod, byly všechny v Salidaru dost dlouho, aby ho dobře poznaly. Ty, které dokázaly otevřít dostatečně velký průchod, odtamtud dokázaly vycestovat téměř kamkoliv a přistát přímo na místě. Ale snažit se cestovat do Salidaru znamenalo, strávit půlku každé noci učením nově ohrazeného plácku, pro některé víc, kdykoliv se utábořili. Egwain se snažila z Moghedien vypáčit, jak se dostat z místa, které dobře neznala, na místo, které znala. Klouzání sice bylo pomalejší než cestování a nebylo to jedno ze ztracených nadání – nikdy nikdo o něm neslyšel – takže i samotný název byl přičítán Egwain. Každý, kdo dokázal cestovat, dokázal klouzat, takže každou noc sestry odklouzaly do Salidaru, zkontrolovaly holubníky, kolik holubů se vrátilo tam, kde se vyklubali, a pak odcestovaly zpátky.

Ten pohled ji měl potěšit – vzbouřené Aes Sedai získaly nadání, jež Bílá věž považovala za ztracené navždy, a taky se učily novým věcem, a až všechno skončí, tyto schopnosti jim pomůžou zbavit Elaidu amyrlinina stolce – nicméně místo radosti cítila Egwain trpkost. To, že ji přehlížely, s tím nemělo nic společného, alespoň ne moc. Jak šla dál, ohně hořely stále dál od sebe a poté se vytratily. Všude kolem ní stály tmavé vozy, většina měla plachtu nataženou přes železné obruče, a stany v měsíčním světle bledě zářily. Dál se všude do okolních kopců šplhaly táborové ohně vojáků, hvězdy přinesené na zem. Mlčení z Caemlynu jí stahovalo vnitřnosti do uzlu, ať už si ostatní sestry myslely, co chtěly.

Právě v den, kdy opustili Salidar, dorazila zpráva, ačkoliv se jí ji Sheriam namáhala ukázat teprve před pár dny, a potom neustále opakovala, jak je třeba ji uchovat v tajnosti. Sněmovna ji znala, ale nikdo jiný se ji nesměl dozvědět. Egwain si byla jistá, že by ji nikdy neviděla, kdyby se neustále nevyptávala na Randa. Pamatovala si každé pečlivě zvolené slovo zapsané drobným písmem na papír tak tenký, až byl div, že ho brk neprotrhl.

Všichni jsme se usadili v hostinci, o němž jsme hovořily, a sešly jsme se s kupcem s vlnou. Je to velmi pozoruhodný mladý muž, právě jak nám líčila Nyneiva. Přesto byl zdvořilý. Myslím, že se nás trochu bojí, což je dobře. Půjde to hladce.

Možná jste se doslechly o mužích tady, včetně jednoho chlapíka ze Saldeie. Ty řeči, obávám se, jsou až příliš pravdivé, ale žádného z nich jsme neviděly, a pokud to půjde, vyhneme se jim. Když honíš dva zajíce, utečou ti oba.

Jsou tady Verin a Alanna se značným počtem mladých žen ze stejné oblasti jako kupec s vlnou. Alanna si s kupcem s vlnou vytvořila jisté spojení, které může být užitečné, ačkoliv to vyvolává i potíže. Všechno půjde dobře, tím jsem si jistá.

Merana

Sheriam zdůrazňovala dobré zprávy, jak to viděla ona. Merana, zkušená vyjednávačka, dorazila do Caemlynu a Rand, „kupec s vlnou", ji přijal vlídně. Pro Sheriam to byly úžasné zprávy. A Verin a Alanna přivedou dvouříčská děvčata, aby se z nich staly mladší novicky. Sheriam si byla jistá, že musejí putovat stejnou cestou, po níž mířili i oni. Zřejmě si myslela, že Egwain bude celá zářit nedočkavostí, až uvidí tváře z domova. Merana vše zvládne. Merana ví, co dělá.

„To je vědro koňskýho potu,“ mumlala Egwain do noci. Jakýsi chlapík s mezerou mezi zuby, nesoucí velké dřevěné vědro, sebou trhl a zůstal na ni civět, příliš ohromený, že se zapomněl uklonit.

Rand, a zdvořilý? Viděla jeho první setkání s Coiren Saeldain, Elaidinou vyslankyní. „Zpupný“ to krásně vystihovalo. Proč by se měl k Meraně chovat jinak? A Merana si myslela, že se bojí, myslela si, že je to dobře. Rand se málokdy bál, i když by měl, a jestli se bál nyní, tak by Merana neměla zapomínat, že strach dokáže i z nejmírnějšího muže udělat nebezpečného. Neměla by zapomínat, že Rand je nebezpečný už jen tím, že je, čím je. A co bylo to spojení, co vytvořila Alanna? Egwain Alanně tak docela nevěřila. Ta ženská občas dělala nesmírně divné věci, možná nevědomky, možná z nějakých hlubších důvodů. Egwain by nepřekvapilo, kdyby si našla cestu do Randovy postele. V rukou takové ženy by byl tvárný jako jíl. Elain by Alanně zlomila vaz, kdyby k tomu došlo, ale to by bylo to nejmenší. Nejhorší bylo, že se v salidarských holubnících už neobjevili žádní další holubi, které si Merana vzala s sebou.

Merana by měla mít nějakou zprávu k odeslání, byť jenom to, že se zbytkem poselstva odešla do Cairhienu. Moudré v poslední době pouze přiznávaly, že Rand žije, ale pokud věděla, tak byl zřejmě tam a jen seděl na zadku. Což by mělo být varovné znamení. Sheriam to viděla jinak. Kdo mohl vědět, proč nějaký muž dělá, co dělá? Většinou to nejspíš nevěděl ani dotyčný muž sám, a když přišlo na muže, jenž mohl usměrňovat... Ticho dokazovalo, že všechno je v pořádku. Merana by každou skutečnou těžkost určitě hlásila. Musí být na cestě do Cairhienu, pokud už nebyla tam, a nebylo třeba posílat další hlášení, dokud to nebude zpráva o úspěchu. Vlastně to, že je Rand v Cairhienu, byl jistým způsobem úspěch. Jedním z Meraniných cílů, byť ne tím nejdůležitějším, bylo vyštvat ho z Caemlynu, aby se mohla Elain bezpečně vrátit a usednout na Lví trůn, a nebezpečí z Cairhienu vyprchalo. Jakkoliv to vypadalo neuvěřitelně, moudré říkaly, že Coiren a její poselstvo opustily město a jsou na cestě zpátky do Tar Valonu. Nebo to možná nebylo tak neuvěřitelné. Všechno to dávalo jakýs takýs smysl, vzhledem k Randovi, vzhledem k tomu, jak Aes Sedai řešily problémy. Přesto měla Egwain pořád pocit, že je všechno... špatně.

„Musím jít za ním,“ zamumlala. Hodinka, a mohla by všechno urovnat. Pod vším nánosem to byl pořád starý Rand. „To je jediná možnost. Musím jít za ním.“

„To není možné a ty to víš.“

Kdyby se Egwain pevně neovládala, byla by nadskočila. Takhle jí prudce bušilo srdce, ještě když našla ve světle měsíce Leanu. „Myslela jsem, že jsi...“ řekla, než se vzpamatovala, a jen tak tak se zarazila včas, než vyslovila Moghedienino jméno.

Vyšší žena se k ní připojila a pozorně sledovala ostatní sestry procházející kolem. Leana nepotřebovala Siuanino dovolení, aby s ní mohla trávit čas. Ne že by to, když je uvidí spolu, nějak uškodilo, ale...

„Nemělo by“ neznamená vždycky „nebude", připomněla si Egwain. Stáhla si štólu z ramen a složila si ji do ruky. Na pohled, z dálky, mohla Leana mluvit s některou z přijatých, bez ohledu na šaty. Mnohé přijaté novicky neměly dost pruhovaných bílých šatů, aby je mohly nosit pořád. Z dálky mohla být Egwain považována za jednu z nich. Nebyla to zrovna uklidňující představa.

„Theodrin a Faolain se poptávají kolem Mariganina stanu, matko. Nebyly zrovna bez sebe nadšením. Když to tak řeknu, hezky jsem trucovala kvůli donášce zpráv. Theodrin musela Faolain zarazit, aby mi za to nevyhubovala.“ Leanin smích byl tichý a zdušený. Situace, při kterých Siuan skřípávala zuby, ji obvykle pobavily. Většina ostatních sester ji hýčkala kvůli tomu, jak dobře se přizpůsobila.

„Dobrá, dobrá,“ pronesla Egwain nepřítomně. „Merana udělala něco špatně, Leano, jinak by nezůstával v Cairhienu a ona by nemlčela.“ V dálce zaštěkal pes na měsíc, pak další, až náhle všechny umlčel řev, kterému, snad naštěstí, nerozuměla. Hodně vojáků s sebou mělo psy. V táboře Aes Sedai žádní nebyli. Bylo tu dost koček, psi však žádní.

„Merana ví, co dělá, matko.“ Znělo to docela jako povzdech. Leana a Siuan souhlasily se Sheriam. Všechny s ní souhlasily, kromě ní. „Když někomu svěříš úkol, musíš mu věřit.“

Egwain si odfrkla a zkřížila ruce na prsou. „Leano, ten muž dokáže vykřesat jiskry i z mokrýho hadru, kdyby nosil šátek. Já Meranu neznám, ale ještě jsem neviděla Aes Sedai, co by se dala považovat za mokrej hadr.“

„Já jednu dvě již potkala,“ zasmála se Leana. Tentokrát byl její vzdech zřejmý. „Je ovšem pravda, že Merana taková není. Opravdu si myslí, že má ve Věži přátele? Alviarin? To by zřejmě Meraně mohlo ztížit situaci, ale těžko si umím představit, že Alviarin udělá něco, čím by ohrozila své postavení. Vždycky byla ctižádostivá za tři.“

„Povídal, že od ní má dopis.“ Neustále viděla, jak se Rand vychloubá, že dostal dopis od Elaidy i od Alviarin, ještě než opustila Cairhien. „Možná si Alviarin díky svý ctižádosti myslí, že s ním po boku dokáže nahradit Elaidu. Teda pokud ten dopis opravdu napsala. On si myslí, že je chytrý, Leano – možná je – ale věří, že nikoho nepotřebuje.“ Rand si bude dál myslet, že dokáže zvládnout všechno sám, dokud ho jedna z těch věcí nerozmáčkne. „Znám ho jako svý boty, Leano. Zřejmě ho nakazila společnost moudrých, nebo on možná nakazil je. Ať už si přísedící myslí cokoliv, ať už si vy myslíte cokoliv, šátek Aes Sedai na něj nedělá o nic větší dojem než na moudré. Dřív nebo později rozčílí některou sestru, že s tím něco udělá, nebo ho některá postrčí špatným směrem a neuvědomí si, jak je silnej a jak je teď vzteklej. Pak už by nemusela být cesta zpátky. Já jsem jediná, kdo s ním může bezpečně jednat. Jediná.“

„Těžko může být tak... protivný... jako ty aielské ženštiny,“ zamumlala trpce Leana. Dokonce ani ji zkušenosti s moudrými příliš nepobavily. „Na tom ale nezáleží. ‚Amyrlin je cenná jako sama Bílá věž...‘“

Mezi stany před nimi se objevila dvojice žen, šly pomalu, jak spolu rozmlouvaly. Vzdálenost a stíny jim halily tváře, přesto bylo jasné, že to jsou Aes Sedai, podle toho, jak se nesly, s jistotou, že jim nic z toho, co se skrývá v temnotě, nemůže ublížit. Žádná přijatá, i když by měla zítra dostat šátek, nedokázala stavět na odiv takovou sebedůvěru. Možná by to nezvládla ani královna s vojskem za zády. Ženy se blížily k nim. Leana se co nejrychleji ztratila ve větším šeru mezi povozy.

Mračíc se rozčilením ji Egwain málem vytáhla ven a popohnala ji po cestě. Ať všechno vyjde najevo. Postaví se před sněmovnu a poví jim, že je čas, aby si uvědomily, že amyrlinina štóla je víc než hezký pruh látky. Udělá... Následujíc Leanu kývla druhé ženě, ať jde dál. Nevyhodí všechno v záchvatu uražené ješitnosti na hnůj.

Pouze jeden věžový zákon specificky omezoval moc amyrlinina stolce. Hrst rozčilujících zvyků a sud plný nepříjemných skutečností, ale jenom jediný zákon, nicméně pro její záměry snad nemohl být horší. „Amyrlin je cenná jako sama Bílá věž, jako samotné srdce Bílé věže, amyrlin nesmí být ohrožena – leda z čiré nutnosti – tudíž pokud není Bílá věž ve válce vyhlášené věžovou sněmovnou, amyrlin musí žádat menší konsenzus věžové sněmovny, než dobrovolně podstoupí jakékoliv nebezpečí, a musí se řídit rozhodnutím, které platí.“ Egwain nevěděla, jaký nerozvážný incident některé amyrlin tohle vyvolal, ale byl to zákon už po skoro dva tisíce let. Pro většinu Aes Sedai každý takhle starý zákon získával téměř auru svatosti. Změna byla nemyslitelná.

Romanda citovala ten... ten zatracený zákon, jako by poučovala úplnou hlupačku. Když nelze pustit dědičku Andoru na sto mil k Draku Znovuzrozenému, o kolik víc je třeba chránit amyrlin? Lelaine mluvila skoro lítostivě, nejspíš proto, že souhlasila s Romandou. Z toho se jim oběma skoro zkroutily jazyky. Bez nich obou ležel menší konsenzus stejně daleko mimo dosah jako větší. Světlo, dokonce i k vyhlášení války bylo třeba jen menšího konsenzu! Takže když nemohla získat povolení...

Leana si odkašlala. „Těžko můžeš něco dokázat, když půjdeš v utajení, matko, a sněmovna to dřív nebo později zjistí. Myslím, že by to pak pro tebe nebyla zrovna snadná hodina. Ne že by se tě opovážily dát pod zámek, ne doslova, ale existují způsoby. Můžu ti jich pár ocitovat z... jistých zdrojů.“ Nikdy se o skrytých záznamech nezmiňovala přímo, pokud nebyly za ochranou.

„To jsem tak průhledná?“ zeptala se Egwain po chvíli. Kolem nich byly jenom vozy a pod nimi tmavé hromádky spících vozků a koňáků a všech ostatních, kterých bylo třeba, aby se tolik povozů pohnulo. Bylo pozoruhodné, kolik dopravních prostředků vyžadovalo jen něco málo přes tři stovky Aes Sedai, když se jich jen pár uráčilo jet byť jen míli na voze či v kočáře. Byly tu však stany, nábytek a potraviny a tisíce věcí, potřebných pro vybavení sester a těch, kdo jim sloužili. Nejhlasitěji se tady ozývalo chrápání, sbor žab.

„Ne, matko,“ zasmála se tiše Leana. „Jen jsem si řekla, co bych asi udělala já. Je ale dobře známo, že jsem ztratila veškerou svou důstojnost a zdravý rozum. Amyrlin si mě může těžko brát za vzor. Myslím, že musíš ještě chvíli nechat mladého pána al’Thora pokračovat samotného, než oškubeš tu husu, co máš přímo pod nosem."

„Jeho cesta nás může všecky dovíst do Jámy smrti,“ zamumlala Egwain, ale nebyla to hádka. Musel existovat způsob jak oškubat husu a zároveň zabránit Randovi páchat nebezpečné chyby, jenže ona nevěděla jaký. Ne žáby, to chrápání znělo jako stovka pil řezajících sukovitá polena. „Tohle je nejhorší místo pro uklidňující procházku, co jsem kdy viděla. Myslím, že můžu jít klidně do postele.“

Leana naklonila hlavu. „V tom případě, matko, jestli mě omluvíš, v Bryneově táboře je jeden muž... Koneckonců, kdo kdy slyšel o zelené bez alespoň jednoho strážce?“ Z toho, jak najednou zrychlila, si mohl člověk myslet, že jde na schůzku s milencem. Vzhledem k tomu, co Egwain slyšela o zelených, to možná nebyl tak velký rozdíl.

Mezi stany byly už i poslední ohně udušeny hlínou, nikdo neriskoval požár, když byl tábor vyschlý na troud. V měsíčním světle stoupalo pár proužků dýmu tam, kde nebyla práce dobře odvedena. Jakýsi muž ospale zamumlal ve stanu a tu a tam se ozvalo zakašlání či pronikavé chrápání, jinak však v táboře panovalo ticho a klid. Proto Egwain překvapilo, když ze stínu před ní kdosi vystoupil, zvlášť když to byla žena v prostém bílém šatu mladší novicky.

„Matko, musím s tebou mluvit.“

„Nicolo?“ Egwain si dávala práci, aby ke tváři každé novicky znala i jméno, což nebylo snadné, vzhledem k tomu, jak sestry probíraly krajinu, kudy táhlo vojsko, a hledaly dívky a mladé ženy, které se mohly učit – zvykem bylo počkat, až dívka požádá, nejlepší pak počkat, až přijde do Věže – ale v táboře teď studovalo desetkrát víc novicek, než bylo v Bílé věži za celá léta. Nicola však byla hodná zapamatování a kromě toho Egwain mladou ženu mnohokrát přistihla, jak na ni civí. „Tianu vůbec nepotěší, až zjistí, že jsi vzhůru takhle pozdě.“ Tiana Noselle byla správkyní novicek, měla stejně tak rameno k vyplakání, když to novicka potřebovala, jako neústupnost, když došlo na pravidla.

Druhá žena přešlápla, jako by chtěla odběhnout, ale pak se zase narovnala. Obličej se jí leskl potem. Tma byla chladnější než den, ale nikdo by neřekl, že je chladno, a prostý trik, jak horko ignorovat, přicházel až se šátkem. „Já vím, že mám jít za Tianou Sedai a požádat ji o dovolení navštívit tebe, matko, ale ona by nikdy novicku k amyrlin nepustila.“

„Kvůli čemu, dítě?“ zeptala se Egwain. Druhá žena byla o šest sedm let starší, ale takhle se správně novicky oslovovaly.

Nicola si popotahovala sukni a popošla blíž. Velké oči upřela do Egwaininých možná příměji, než by novicka měla. „Matko, chci jít, jak nejdál můžu.“ Tahala se za šaty, avšak hlas měla chladný a ovládaný, vhodný pro Aes Sedai. „Neříkám, že mě drží zpátky, ale jsem si zcela jistá, že se můžu stát silnější, než říkají. Prostě vím, že to dokážu. Tebe nikdy zpátky nedržely, matko. Nikdo nikdy nezískal tolik síly tak rychle jako ty. Já jenom žádám o stejnou šanci.“

Ve stínu za Nicolou se cosi pohnulo, další zpocená žena, tato v krátkém kabátku a širokých spodcích, s lukem v ruce. Vlasy jí visely do pasu v copu svázaném šesti stuhami a měla nízké střevíce s vysokými podpatky.

Nicola z Hvozdu a Areina Nermasiv vypadaly na přítelkyně jako dost nesourodý pár. Jako mnoho ze starších novicek – nyní se zkoušely i ženy skoro o deset let starší než Egwain, ačkoliv mnoho sester stále remcalo, že jsou o deset let starší, než aby přijaly disciplínu mladších novicek – jako mnoho z těchto starších žen, Nicola podle všech hlášení zuřivě toužila učit se a měla potenciál, který mezi žijícími Aes Sedai překonávaly pouze Nyneiva, Elain a sama Egwain. Vlastně Nicola zřejmě dělala velké pokroky, často dost velké, aby ji její učitelky musely brzdit. Některé říkaly, že sbírá tkaniva, jako by je už znala. Nejen to, již předvedla dvě nadání, ačkoliv schopnost „vidět“ ta’veren bylo menší a její hlavní nadání, věštění, přicházelo tak, že nikdo netušil, co vlastně věští. Ona sama si nepamatovala ani slovo z toho, co říkala. Vcelku již sestry Nicolu označily jako někoho, koho je třeba sledovat i přes pozdní start. Zdráhavý souhlas zkoušet ženy starší sedmnácti osmnácti let byl nejspíš možný připsat na vrub Nicole.

Areina, na druhou stranu, byla hledačka rohu, jež se naparovala tolik jako muž, posedávala kolem a žvanila o dobrodružstvích, o těch, která zažila, i o těch, která ji ještě čekají, když se zrovna necvičila v lukostřelbě. Nejspíš si vybrala zbraň po vzoru Birgitte, spolu se stylem oblékání. Rozhodně to vypadalo, že ji kromě luku nic nezajímá, jen snad občasné koketování, prováděné dosti otevřeně, ačkoliv ani to v poslední době ne. Snad na to byla po dlouhých dnech na cestách příliš unavená, i když z luku střílela dál. Egwain netušila, proč s nimi vlastně cestuje. Nebylo příliš pravděpodobné, že by Areina věřila, že Valerský roh se objeví někde cestou, a zcela jistě ani netušila, že je ukrytý v Bílé věži. Tohle vědělo jenom velice málo lidí. Egwain si nebyla příliš jistá, ví-li to vůbec Elaida.

Areina se chovala zdánlivě hloupě, ale s Nicolou Egwain trochu soucítila. Chápala její nespokojenost, chápala, proč chce vědět všechno hned. Taky bývala taková. Možná ještě byla. „Nicolo,“ řekla mírně, „všechny máme hranice. Já se například nikdy nevyrovnám Nyneivě Sedai, ať udělám, co udělám.“

„Ale kdybych dostala šanci, matko.“ Nicola skutečně lomila rukama, jak prosila, a do hlasu se jí prosba taky vloudila, nicméně na Egwain upírala vyrovnaný pohled. „Šanci jako ty.“

„Co jsem já udělala – protože jsem neměla jinou možnost, protože jsem nebyla dost moudrá – se nazývá nucení, Nicolo, a je to nebezpečné.“ Tenhle výraz neslyšela, dokud se jí Siuan neomluvila, že jí to udělala. To bylo jedinkrát, kdy se Siuan tvářila skutečně kajícně. „Víš, když se snažíš usměrnit víc saidaru, než jsi připravená zvládnout, riskuješ, že se spálíš, než se vůbec dostaneš ke své plné síle. Radši se nauč být trpělivá. Sestry ti stejně nic jiného nedovolí, dokud nebudeš připravená.“

„Přijely jsme do Salidaru na stejným člunu jako Elanin a Nyneiva,“ ozvala se náhle Areina. Její pohled byl víc než přímý, byl vyzývavý. „A Birgitte.“ Z nějakého důvodu to jméno vyslovila s hořkostí.

Nicola se ji však snažila umlčet. „Tohle není třeba vytahovat.“ Zvláštní, nemluvila, jako by to myslela vážně.

Doufajíc, že má aspoň zpola tak hladký výraz jako Nicola, se Egwain snažila utišit náhlý neklid. Na té lodi dorazila do Salidaru taky „Marigan". Zahoukala sova a Egwain se zachvěla. Někteří lidé považují soví houkání v měsíčním světle za předzvěst špatných zpráv. Egwain nebyla pověrčivá, leč... „Není třeba vytahovat co?“

Ženy si vyměnily pohledy a Areina kývla.

„Tohle se stalo cestou od řeky do vesnice.“ Přes všechno údajné zdráhání se Nicola dívala Egwain přímo do očí. „Slyšely jsme s Areinou Toma Merrilina a Juilina Sandara, jak se spolu baví. Ten kejklíř a lovec zlodějů? Juilin říkal, že jestli jsou v té vesnici Aes Sedai – ještě jsme to nevěděli jistě – a zjistí, že Nyneiva a Elain předstírají, že jsou Aes Sedai, tak skáčeme do hejna pilounů, což, předpokládám, není příliš bezpečné.“

„Kejklíř nás uviděl a Juilina umlčel,“ přisadila si Areina a hladila toulec u pasu, „ale my ho slyšely.“ Hlas měla stejně tvrdý jako pohled.

„Vím, že teď jsou obě Aes Sedai, matko, ale neměly by stejně potíže, kdyby to někdo zjistil? Chci říct sestry? Každá, kdo předstírá, že je sestra, má potíže, když to vyjde najevo, i po letech.“ Nicolin výraz se nezměnil, ale najednou se snažila Egwain pohledem zpražit. Napětím se trochu předklonila. „Každá. Není to tak?“

Areina, povzbuzená Egwaininým mlčením, se zazubila. V noci to byl nepříjemný úsměv. „Slyšela jsem, že Nyneivu a Elain poslala z Věže za nějakým úkolem ta ženská Siuan, když byla ještě amyrlin. Slyšela jsem, že tebe poslala taky pryč, ve stejný době. Když ses vrátila, měla jsi spoustu potíží.“ Do hlasu se jí vloudila poťouchlá narážka. „Vzpomínáš si, jak si hrály na Aes Sedai?“

Stály tam a dívaly se na ni, Areina se urážlivě opírala o luk a Nicola byla tak napjatá očekáváním, až kolem ní málem jiskřilo.

„Siuan Sanche je Aes Sedai,“ pronesla Egwain chladně, „a stejně tak Nyneiva z al’Mearů a Elain z Trakandů, Nyneiva Sedai a Elain Sedai.“ Ženy překvapeně zamrkaly. Egwain měla stažený žaludek. Rozhořčením. Po všem, čím dnes v noci prošla, musela čelit vydírání od těchhle...? Nenapadlo ji žádné dost odporné slovo. Elain by napadlo. Elain poslouchala stájníky, povozníky i dlaždiče a ukládala si do paměti slova, která by vůbec neměla poslouchat. Egwain rozložila pruhovanou štólu a pečlivě si ji dala kolem ramen.

„Myslím, že to nechápeš, matko,“ pospíšila si Nicola. Ne však ustrašeně. Jenom se snažila zdůraznit své hledisko. „Jenom jsem se bála, že kdyby někdo zjistil, že jsi –“ Egwain jí nedala příležitost pokračovat dál.

„Ále já to zcela chápu, dítě.“ Ta hlupačka je dítě, ať už je stará jak chce. Spousta starších novicek dělala potíže, obvykle byly drzé k přijatým, které je měly učit, ale i ta nejhloupější měla dost rozumu, aby se nechovala nestydatě k sestrám. Že tahle ženská má takovou drzost zkoušet na ni tohle, rozdmýchalo Egwainin hněv do bílého žáru. Obě byly vyšší než ona, byť ne o moc, ale Egwain si dala ruce v bok, narovnala se a ony se skrčily, jako by se nad nimi tyčila. „Máš vůbec ponětí, jak vážný je vznést obvinění proti sestře, zvlášť pro novicku? Navíc obvinění založený na rozhovoru, cos údajně vyslechla mezi dvěma muži, kteří jsou teď tisíc mil daleko? Tiana by tě stáhla z kůže a nechala drhnout hrnce po zbytek tvýho života.“ Nicola se snažila promluvit – tentokrát to znělo jako omluva, a další námitky, jimž Egwain nerozuměla, zoufalý pokus všechno změnit – ale Egwain si jí nevšímala a obrátila se k Areině. Hledačka couvla, olízla si rty a vypadala pozoruhodně nejistě. „Ty si taky nesmíš myslet, že by ti to prošlo. Dokonce i hledačku je možný za něco takovýho přitáhnout před Tianu. Jestli budeš mít štěstí, tak to nebude bičování na oji vozu, jako to dělají vojákům, co chytnou při krádeži. Tak nebo tak, vyhodily by tě na silnici jen s modřinama a s holým zadkem.“

Zhluboka se nadechla a zkřížila ruce v pase. Když si je držela, netřásly se jí. Druhé ženy se skoro choulily a vypadaly příkladně pokořené. Egwain doufala, že ty sklopené oči, svěšená ramena a šouravé pohyby nehrají. Podle práva je měla rovnou poslat za Tianou. Netušila, jaký by mohl být trest za pokus vydírat amyrlin, ale bylo pravděpodobné, že nejmenším trestem by bylo vyhodit je z tábora. V Nicolině případě by to muselo počkat, než by se její učitelky ujistily, že zná dost z usměrňování, aby náhodou neublížila sobě nebo jiným. Jakmile by bylo proti ní vzneseno toto obvinění, z Nicoly z Hvozdu by se už nikdy nestala Aes Sedai. Veškerý její potenciál by přišel vniveč.

Jenže... Každou ženu, kterou chytily, jak se vydává za Aes Sedai, by usadily tak tvrdě, že by ještě po letech fňukala, a chycená přijatá by ještě mohla považovat tu druhou za šťastnou, ale Nyneiva a Elain byly určitě v bezpečí, když teď byly hotové sestry. A ona sama taky. Jenže stačilo jen šeptnout o tomhle a vymazalo by to jakoukoliv šanci, že ji sněmovna uzná za skutečnou amyrlin. To by docela dobře mohla zaskočit za Randem a pak to sněmovně říct do očí. Nemohla dovolit, aby si ty dvě všimly jejích pochyb, aby je to dokonce jen napadlo.

„Zapomenu na to,“ pravila ostře. „Ale jestli o tom ještě někdy uslyším byť jen šeptnout, od kohokoliv...“ Roztřeseně se nadechla – i kdyby to slyšela křičet, celkem by s tím nemohla nic dělat – ale podle toho, jak nadskočily, pochopily hrozbu míněnou dost vážně. „Padejte do postele, než si to rozmyslím.“

Vmžiku se objevily poklony, ozvalo se „ano, matko“ a „ne, matko“ a „jak přikazuješ, matko". Vyrazily pryč ohlížejíce se po ní přes rameno, a neustále zrychlovaly, až utíkaly. Ona musela jít vyrovnaným krokem, ale taky chtěla utíkat.

10

Neviditelné oči

Když se Egwain vrátila do stanu, čekala na ni Selame, žena hubená jako třtina, se snědou tairenskou pletí a téměř nenarušitelnou sebejistotou. Chesa měla pravdu, opravdu nosila nos hodně nahoru, jako by se chránila před zápachem. Chovala-li se však k ostatním komorným povýšeně, ke své paní se ve skutečnosti chovala docela jinak. Když Egwain vstoupila, Selame se složila v pukrleti tak hlubokém, že se čelem málem otřela o koberec, sukně měla roztažené, jak to jenom v omezeném prostoru šlo. Než udělala Egwain druhý krok, žena už k ní skočila a pustila se do knoflíčků. A do Egwain taky. Selame moc rozumu nepobrala.

„Och, matko, zase jsi šla ven bez něčeho na hlavě.“ Jako by Egwain někdy nosila korálky pošité čepečky, kterým dávala přednost Selame, či vyšívané sametové záležitosti, které měla v oblibě Meri, nebo Chesiny klobouky s peřím. „Vždyť se celá třeseš. Neměla bys chodit ven bez šátku a slunečníku, matko.“ Jak by ji měl slunečník ochránit před třesavkou? Jí samé po tvářích stékal pot, přestože si je neustále otírala šátkem, a ani ji nenapadlo se zeptat, proč se Egwain třese, což bylo nejspíš dobře. „A šla jsi ven sama a v noci. To prostě není správné, matko. Navíc tu jsou všude vojáci, drsní chlapi, kteří nemají úctu k žádné ženě, dokonce ani k Aes Sedai ne. Matko, ty prostě nesmíš...“

Egwain šla její hloupá slova jedním uchem tam a druhým ven, jenom se nechávala svléknout a brebentění nevěnovala pozornost. Nařídit jí, aby zmlkla, by jen vyvolalo spoustu bolestínských pohledů a uražených vzdechů, takže by to nakonec vyšlo úplně nastejno. Kromě bezduchého žvanění Selame své povinnosti vykonávala přičinlivě, byť s tolika ozdobami, až to vypadalo jako tanec vznešených gest a podlézavých úklon. Nezdálo se možné, že by mohl být někdo skutečně tak hloupý jako Selame, která se neustále starala jen o vzhled a lámala si hlavu s tím, co si lidé pomyslí. Lidé pro ni byli Aes Sedai, šlechta a jejich vrchní sloužící. Podle ní na nikom jiném nezáleželo. Podle ní možná ani nikdo jiný nemyslel. Pravděpodobně to nebylo možné. Egwain hlavně nechtěla zapomínat, kdo Selame našel, stejně jako nechtěla zapomenout, kdo našel Meri. Pravda, Chesa byla darem od Sheriam, ale Chesa Egwain nejednou projevila věrnost.

Egwain chtěla sama sobě namluvit, že rozechvění, kterou druhá žena považovala za třesavku, je způsobené vztekem, nicméně věděla, že jí v útrobách hlodá červ strachu. Zašla příliš daleko, musela ještě příliš vykonat, nemohla dovolit, aby jí Nicola s Areinou podrazily nohy.

Když dostala hlavu z výstřihu čisté košile, zaslechla kousek ženina brebentění a vykulila oči. „Říkalas ovčí mlíko?“

„Och ano, matko. Máš tak hebkou pleť, a takovou ji neudrží nic líp než koupání v ovčím mléce.“

Možná byla vážně padlá na hlavu. Egwain protestující Selame vyhodila ze stanu, vykartáčovala si vlasy, rozesílala kavalec, uložila nyní zbytečný náramek a’damu do malé skříňky vyřezané ze slonoviny, kde měla pár svých šperků, a zhasla lampy. Vše sama, pomyslela si potmě sarkasticky. Selame a Meri z toho trefí šlak.

Než si ale lehla, ještě došla ke vchodu a rozhrnula chlopně. Venku svítil měsíc a všude panoval klid a ticho, narušované jen voláním bukače, které náhle skončilo. Tmou se pohybovali lovci. Po chvíli se ve stínu vedle stanu naproti cosi pohnulo. Vypadalo to jako žena.

Pitomost možná nevylučovala Selame o nic víc než mrzutý výraz Meri. Mohly to být obě. Nebo někdo úplně jiný. Dokonce i Nicola nebo Areina, i když to nebylo příliš pravděpodobné. Egwain s úsměvem pustila látku. Ať ji pozoroval kdokoliv, dnes v noci neuvidí, kam půjde.

Jak ji tomu naučily moudré, uspat se bylo prosté. Zavřít oči, vnímat, jak se celé tělo postupně uvolňuje, dýchat do rytmu se srdečními stahy, na nic nemyslet, jen se volně vznášet, až na maličký koutek. Ve chvilce usnula, byl to však spánek chodící ve snu.

Bez těla se vznášela hluboko v oceánu hvězd, bezpočet světelných teček se zde mihotal v nekonečném moři temnoty, světlušky poblikávající v nekonečné noci. To byly sny, sny každého, kdo právě teď někde na světě spal, možná na všech možných světech, a tohle místo byla mezera mezi skutečností a Tel’aran’rhiodem, prostor oddělující bdělý svět od světa snů. Kamkoliv se podívala, deset tisíc světlušek zmizelo, jak se lidé probouzeli, a deset tisíc nových je nahradilo. Rozlehlá neustále se měnící scéna jiskřivé krásy.

Egwain však na obdiv časem neplýtvala. Číhalo zde nebezpečí, občas smrtelné. Byla si jistá, že ví, jak se mu vyhnout, jenže na tomto místě bylo jedno nebezpečí namířené přímo na ni, pokud by se zdržela příliš dlouho, a kdyby ji polapilo, bylo by to přinejmenším trapné. Ostražitě se rozhlížejíc – tedy ostražitě by se rozhlížela, kdyby tu měla oči – se pohybovala tou záplavou. Necítila žádný pohyb. Připadalo jí, že stojí na místě a třpytný oceán kolem ní víří, až se před ní zastavilo jedno světélko. Jedna každá mihotavá hvězda vypadala stejně jako všechny ostatní, ona však věděla, že tohle je Nyneivin sen. Jak to věděla, bylo něco jiného. Dokonce ani moudré tomu nerozuměly.

Zvážila, že najde Nicoliny a Areininy sny. Jak by je jednou odhalila, věděla by přesně, jak do nich zasít strach ze Světla, a ani za mák jí nezáleželo na tom, že právě tohle je zakázané. Nicméně se sem vydala jen z praktických důvodů, ne ze strachu ze zakázaného ovoce. Udělala, co ještě nikdy nikdo neudělal, a byla si jistá, že bude-li to nutné, udělá to zas. Dělej, co musíš, a zaplať cenu, tohle ji učily stejné ženy, které jí označily, co je zakázané. Ale když člověk dluh odmítal přiznat, když odmítal zaplatit, často se nutnost změnila ve zlo. Jenže i kdyby ty dvě spaly, najít něčí sny poprvé byla přinejlepším dřina a neexistovaly záruky. Dny plné práce – tedy spíš noci – a nejspíš by nic nezískala. Aspoň to bylo jisté.

Pomalu se pohybovala věčnou temnotou blíž, i když měla znovu dojem, že stojí na místě a světelná tečka roste, změnila se v zářící perlu, duhové jablko, měsíc v úplňku – až jí svým jasem zcela vyplňovala zorné pole, celý svět. Ještě se snu nedotkla. Mezi ní a snem zůstával prostor jako vlásek tenký. Jemně mezeru překročila. Jelikož postrádala tělo, byla záhada, jak pozná jeden sen od druhého. Moudré říkaly, že je to její vůle, ona však nechápala, jak to myslí. Bylo to jako zlehka položit prst na mýdlovou bublinu, dotek byl velmi jemný. Zářící stěna se mihotala jako spředená ze skla, pulsovala jako srdce, jemná a živá. Stačilo trochu přitlačit a „uvidí“ dovnitř, „uvidí", co se Nyneivě zdá. Když ještě trochu přitlačí, bude moci vstoupit dovnitř a stát se součástí snu. To bylo nebezpečné, zvlášť když měl snící silnou vůli, ale podívat se nebo vstoupit dovnitř mohlo být pokořující. Například pokud se dotyčné třeba zdálo o muži, o něhož se zvlášť zajímala. Jenom samotné omluvy vám zabraly půlku noci, když jste to udělali. Nebo pohybem, jako když se válí křehký korálek po stolní desce, mohla vytrhnout Nyneivu ven, strčit ji do snu, jejž sama vytvořila, součásti samotného Tel’aran’rhiodu, který sama dokonale ovládala. Byla si jistá, že by to fungovalo. Samozřejmě to bylo rovněž zakázané, a Egwain si nemyslela, že by se to Nyneivě líbilo.

NYNEIVO, TO JSEM JÁ, EGWAIN. ZA ŽÁDNÝCH OKOLNOSTÍ SE NEVRACEJTE, DOKUD NENAJDETE TU MÍSU, NE, DOKUD NEDOKÁŽU VYŘEŠIT PROBLÉM S AREINOU A NICOLOU. VĚDÍ, ŽE JSTE PŘEDSTÍRALY. VYSVĚTLÍM VÁM VÍC, AŽ SE ZNOVU SEJDEME V MENŠÍ VĚŽI. BUĎTE OPATRNÉ. MOGHEDIEN UNIKLA.

Sen zmizel, mýdlová bublina praskla. Přes znění zprávy by se hihňala, kdyby měla pusu. Hlas bez těla ve snu míval děsivý účinek. Zvlášť když se člověk bál, že by se mluvčí mohla i dívat. Nyneiva na to nezapomínala, i když to tenkrát byla nehoda.

Moře světel znovu zavířilo, pak se Egwain usadila u dalšího jiskřivého bodu. Elain. Obě ženy nejspíš v Ebú Daru spaly jenom pár kroků od sebe, ale tady vzdálenosti nic neznamenaly. Nebo znamenaly něco jiného.

Když tentokrát předala zprávu, sen se změnil. Stále vypadal stejný jako ostatní, přesto se však pro její vnímání změnil. Vtáhla její slova Elain do jiného snu? Slova však zůstanou a po probuzení si je bude pamatovat.

Ohledně Nicoly a Areiny se trochu uvolnila, byl čas znovu obrátit pozornost k Randovi. Naneštěstí najít jeho sny by bylo stejně marné jako najít sen Aes Sedai. On si své sny chránil podobně jako ony, ačkoliv mužský štít byl zřejmě jiný než ženský. Štít Aes Sedai byl křišťálový krunýř, jednolitá koule spletená ze vzduchu, ale, ačkoliv vypadal průhledný, stejně dobře ho mohla tvořit ocel. Nevzpomínala si už ani, kolik marných hodin strávila tím, že se snažila nahlédnout do Randových snů. Kde sny sester vypadaly zblízka jasnější, jeho byl matnější. Bylo to jako dívat se do kalných vod. Občas měla dojem, že se v těch šedohnědých vírech cosi pohybuje, nikdy to však nepoznala jistě.

Nekonečné moře světel zase zavířilo a usadilo se a ona se přiblížila ke snu třetí ženy. Nesměle. Mezi ní a Amys byla tak veliká propast, že měla pocit, jako by přistupovala ke snu své matky. Vlastně musela přiznat, že by Amys v mnoha věcech ráda napodobila. Toužila po tom, aby si jí Amys vážila, stejně tolik, jako toužila po úctě sněmovny. Možná, kdyby si měla vybrat, vybrala by si Amys. Rozhodně si žádné z přísedících nevážila tolik jako Amys. Zahnala náhlou ostýchavost a marně se pokusila zmírnit hlas. AMYS, TADY JE EGWAIN. MUSÍM S TEBOU MLUVIT.

Přijdeme, odpověděl jí hlas. Amysin hlas.

Egwain překvapeně couvla. Bylo jí do smíchu. Možná bylo dobře, že jí moudré připomněly, že v tomhle mají mnohem víc zkušeností. Občas se bála, že by mohla být zkažená, když nemusela příliš tvrdě dřít na svých schopnostech s jedinou silou. Ale zase jako by se to mělo vynahradit, občas měla dojem, že všechno ostatní je jako šplhat v bouři po útesu.

Najednou na samém kraji zorného pole zachytila nějaký pohyb. Jedna z teček světla proklouzla mořem hvězd, nesla se k ní o své vlastní vůli a rostla. Tohle dokázal pouze jeden sen, jediný snící. V panice uprchla a přála si, aby měla pusu a mohla ječet, klít nebo aspoň řvát. Zvlášť na ten kousíček jejího já, který chtěl zůstat, kde byla, a čekat.

Tentokrát se hvězdy ani nepohnuly, prostě zmizely, a ona se opírala o silný krevelový sloup a funěla, jako by uběhla míli. Srdce jí málem vyskočilo z hrudi. Po chvíli se na sebe podívala a trochu nejistě se zasmála, snažíc se popadnout dech. Měla na sobě róbu se sukní až na zem z měňavého zeleného hedvábí protkávaného zlatem a na živůtku a na lemech zdobené pásy. Živůtek také předváděl značně větší kus poprsí, než kdyby byla vzhůru, a díky širokému těsnému pásku setkanému ze zlata vypadal její pas útlejší, než doopravdy byl. A možná i byl útlejší. Tady v Tel’aran’rhiodu mohl člověk vypadat, jak se mu zachtělo, být, čím se mu zachtělo. Dokonce i když si to neuvědomoval, pokud nebyl opatrný. Gawyn Trakand na ni měl velmi nešťastný vliv, velmi nešťastný.

Ta maličká část v ní si stále přála, aby počkala a byla pohlcena jeho snem. Pohlcena a vstřebána. Když chodící ve snu milovala někoho, až ji to rozptylovalo, či někoho nenáviděla, až to nešlo na rozum, zvlášť byly-li tyto city opětovány, mohla být vtažena do snu té osoby. Přitáhla ten sen, nebo on přitáhl ji, jako magnet přitahuje železné piliny. Ona ke Gawynovi určitě nechovala nenávist, ale nemohla si dovolit uvíznout v jeho snu, ne dnes, byla by v něm lapená, dokud by se Gawyn neprobudil, byla by taková, jakou ji viděl on. A on ji viděl mnohem krásnější, než ve skutečnosti byla. Zvláštní bylo, že on vypadal mnohem méně krásný, než byl ve skutečnosti. Když do toho byla zapletená tak silná láska či nenávist, nedalo se mluvit o silné vůli či soustředění. Jakmile se chodící ve snu ocitla ve snu někoho takového, zůstala tam, dokud o ní druhá osoba nepřestala snít. Když si vzpomněla na to, co se mu zdálo, že s ní dělá, co dělali v jeho snu, cítila, jak jí ruměncem hoří tváře.

„Dobrý je, že mě nyní nemůže vidět žádná z přísedících,“ zamumlala. „Pak by mě už pořád považovaly jen za holku.“ Dospělé ženy se kvůli mužům takhle nevzrušují a nesní o nich. Tím si byla jistá. Rozhodně ne ženy se zdravým rozumem. To, o čem Gawyn snil, přijde, ale až se ona rozhodne. Získat matčino svolení by mohlo být obtížné, ale určitě jí ho dá, i kdyby Gawyna v životě neviděla. Marin al’Vereová věřila úsudku své dcery. Teď byl čas, aby její nejmladší dcera předvedla trochu toho úsudku a podobné představy odložila na jiné časy.

Rozhlédla se kolem a skoro si přála, aby se mohla dál zabývat Gawynem. Na všechny strany se táhly řady mohutných sloupů, jež podpíraly vysokou klenbu a velkou kupoli. Žádný z pozlacených lustrů visících na zlatých řetězech ze stropu nebyl zapálený, přesto tu bylo světlo, světlo, jaké bylo jen tady, beze zdroje, ani jasné, ani nedostatečné. Srdce Kamene uvnitř velké pevnosti zvané Tearský Kámen. Anebo spíš jeho odraz v Tel’aran’rhiodu, obraz v mnoha směrech stejně skutečný jako originál. Tady se předtím scházela s moudrými, byla to jejich volba. Jí to na Aiely připadala zvláštní volba. Čekala Rhuidean, když teď byl otevřený, nebo nějaké místo v Aielské pustině či prostě tam, kde moudré právě byly. Každé místo kromě ogierských držav mělo svůj odraz ve světě snů – měly ho tam i državy, ale nedalo se do nich vstoupit, a stejně tak byl kdysi uzavřený i Rhuidean. Samozřejmě nepřipadal v úvahu tábor Aes Sedai. Značný počet sester měl nyní přístup k ter’angrialům, jež jim umožňovaly vstoupit do světa snů, a protože žádná skutečně nevěděla, co dělá, obvykle začínaly svá dobrodružství tím, že se objevily ve svém táboře v Tel’aran’rhiodu, jako by se vydávaly na normální cestu.

Jako angrialy a sa’angrialy, podle věžového zákoníku byly ter’angrialy majetkem Bílé věže, bez ohledu na to, kdo je měl právě v držení. Věž jen málokdy naléhala. Pokud byly v držení na místě, jako byla třeba Velká sbírka právě v Tearském Kameni – nakonec se stejně dostaly do rukou Aes Sedai, a Bílá věž vždycky uměla čekat, když bylo třeba – ale ty, které měly Aes Sedai skutečně v rukou, byly ve správě sněmovny, jednotlivých přísedících. Ty je pak zapůjčovaly. Téměř nikdy je nedávaly pryč. Elain se naučila zkopírovat snové ter’angrialy a s Nyneivou si dva odnesly, avšak zbytek teď měla v držení sněmovna, spolu s ostatními, které Elain vyrobila. Což znamenalo, že je Sheriam a její kroužek používaly, kdykoliv se jim namanulo, a Lelaine a Romanda zcela jistě taky, ačkoliv ty dvě, spíš než by samy vstoupily do Tel’aran’rhiodu, někoho poslaly místo sebe. Donedávna žádná Aes Sedai nechodila ve snu už celá staletí a pořád s tím měly značné potíže. Většina potíží pocházela z toho, že byly přesvědčené, že se všecko dokážou naučit samy. Přesto poslední, co by Egwain chtěla, bylo, aby na její dnešní schůzce odposlouchávala kterákoliv z jejich stoupenkyň.

Jako by se díky pomyšlení na špehování stala vnímavější, uvědomila si, že ji pozorují neviděné oči. Ten pocit byl v Tel’aran’rhiodu všudypřítomný a dokonce ani moudré nevěděly proč, ale přesto, že tu zřejmě vždycky zdánlivě byly skryté oči, mohli tu být i skuteční zvědové. Ona však teď neměla na mysli Romandu či Lelaine.

Přejela rukou po sloupu a pomalu prošla kolem dokola, prohlížejíc si krevelový les, táhnoucí se do hlubšího stínu. Světlo kolem ní nebylo skutečné. Každý, kdo by stál ve stínu v dálce, by kolem sebe viděl stejné světlo, zatímco ji by před ním zakrýval stín. Objevovali se tu lidé, muži i ženy, míhající se obrazy, které zřídka setrvaly déle než pár vteřin. Egwain nezajímali ti, kdo se světa snů dotkli ve spánku, náhodou se sem mohl dostat kdokoli, ale naštěstí pro ně jenom na chviličku a zřídkakdy na dost dlouho, aby se mohli setkat se skutečným nebezpečím. Černé adžah také vlastnily snový ter’angrial, který ukradly z Věže. Horší bylo, že Moghedien Tel’aran’rhiod znala stejně dobře jako každá chodící ve snu. Možná lépe. Dokázala tohle místo a každého zde ovládat tak snadno jako zvednout ruku.

Egwain si chvíli přála, aby špehovala Moghedieniny sny, dokud ještě byla vězenkyní, jenom jednou, jenom proto, aby je dokázala odlišit. Ale i kdyby její sny odhalila, stejně by nezjistila, kde teď je. A pak tu byla možnost, že ji to vtáhne proti její vůli. Ona Moghedien rozhodně nesnášela dost a Zaprodankyně ji určitě nenáviděla až za hrob. Co se stalo ve snu, nebylo skutečné, dokonce ani tak skutečné jako v Tel’aran’rhiodu, ale člověk si to pamatoval, jako by bylo. Noc v Moghedienině moci by byla noční můrou, kterou by nejspíš prožívala znovu a znovu pokaždé, když by usnula, po zbytek svého života. A možná i když by byla vzhůru.

Další okruh. Co to bylo? Ze stínu vyšla tmavá, majestátně krásná žena v perlami pošitém čepečku a s krajkovým okružím a zmizela. Snící Tairenka, vznešená paní, nebo si nechávala zdát, že jí je. Ve skutečnosti to mohla být prostá hloupá selka či obchodnice.

Lepší špehovat Logaina než Moghedien. Pořád by nevěděla, kde je, ale mohla by se třeba dozvědět něco o jeho záměrech. Samozřejmě kdyby ji to vtáhlo do jeho snu, nemuselo by to být o moc příjemnější než být vtažena do Moghedienina snu. Logain nenáviděl všechny Aes Sedai. Zařídit jeho útěk byla jedna z těch nezbytných věcí, které musela, ač nerada, udělat. Jenom doufala, že cena nebude příliš vysoká. Zapomenout na Logaina. Nebezpečí znamenala Moghedien, Moghedien, která po ní mohla jít dokonce i tady, vlastně zvlášť tady, Moghedien, která...

Náhle si uvědomila, jak těžce se pohybuje, a rozčileně zachrčela, skoro zasténala. Nádherná róba se změnila v plátovou a kroužkovou zbroj, jakou nosili těžkooděnci Garetha Brynea. Na hlavě měla otevřenou přilbu s klenotem, podle všeho ve tvaru plamene Tar Valonu. Bylo to protivné. Uměla se už ovládat lépe.

Rozhodně změnila zbroj na to, co měla na sobě při předchozích schůzkách s moudrými. Stačilo si jenom pomyslet. Dlouhá sukně z tmavého sukna a volná bílá jupka z algode, což nosívala, když u nich studovala, spolu s loktuší s třásněmi, zelenou tak, až byla skoro černá, a složeným šátkem, který jí držel vlasy. Samozřejmě nenosila kopie jejich šperků, spousty náramků a náhrdelníků. Žena šperky sbírala celá léta, ne mrknutím oka ve snu.

„Logain je na cestě do Černé věže,“ řekla nahlas. Rozhodně v to doufala. Aspoň pak o něm bude vědět, přinejmenším to byla naděje, a až ho pak znovu chytí a zkrotí, Rand z toho nebude moci vinit žádnou sestru, která je s ní, „a Moghedien nemůže vědět, kde jsem já.“ Snažila se, aby to znělo jistě.

„Proč by ses měla bát Duše Stínu?“ ozval se za ní hlas a Egwain vyskočila jako zajíc. Jelikož byl tohle Tel’aran’rhiod a ona chodící ve snu, byla na dva sáhy ve vzduchu, než se vzpamatovala. No ano, pomyslela si, jak se zde tak vznášela, tyhle začátečnické chyby už mám dávno za sebou. Jestli to tak půjde dál, příště vyskočí, když jí Chesa popřeje dobré ráno.

Doufajíc, že se příliš nečervená, se pomalu postavila na zem. Třeba by mohla získat trochu důstojnosti.

Třeba, přesto měla Bair ve tváři víc vrásek než obvykle, jak se zubila od ucha k uchu. Na rozdíl od druhých dvou žen s ní nemohla usměrňovat, ale to s chozením ve snu nemělo nic společného, poněvadž v tom byla stejně dobrá jako druhé dvě a v jistých oblastech dokonce lepší. Amys se rovněž usmívala, byť ne tolik, ale sluncovlasá Melain zvrátila hlavu dozadu a zařvala smíchy.

„Ještě nikdy jsem neviděla nikoho...“ vyrážela ze sebe Melain. „Jako králík.“ Nadskočila a zvedla se půl sáhu do vzduchu.

„Nedávno jsem Moghedien trochu naštvala.“ Egwain byla na svou pózu docela pyšná. Měla Melain ráda – ta žena byla mnohem méně naježená, když teď čekala dítě, dokonce dvojčátka – ale právě teď by ji Egwain nejradši uškrtila. „Já a pár kamarádek jsme jí pomuchlaly pýchu, i když ne víc. Myslím, že by přivítala příležitost mi to oplatit.“ Z náhlého popudu si znovu vyměnila šaty, nyní měla krátké jezdecké šaty, které teď nosila každý den, z lesklého zeleného hedvábí. Taky měla zlatý prsten s Velkým hadem. Nemohla jim prozradit všechno, ale tyhle ženy byly taky kamarádky a zasloužily si vědět, co jim mohla prozradit.

„Zraněnou pýchu si zamapatuješ mnohem déle než zraněné tělo.“ Bair měla slabý a vysoký hlas, přesto dost pevný, třtina ze železa.

„Povídej,“ vyzvala ji Melain s dychtivým úsměvem. „Jak jste ji zahanbily?“ Bair byla stejně nadšená. V kruté zemi se člověk buď naučí krutosti smát, nebo celý život probrečí. V Trojí zemi se Aielové naučili smát už dávno. Kromě toho zahanbit nepřítele tam bylo považováno za umění.

Amys si chvíli prohlížela Egwaininy nové šaty a pak řekla: „To, myslím, můžeme probrat později. Říkalas, že si musíme promluvit.“ Ukázala na místo, kde moudré rády hovořily, pod rozlehlou kupolí ve středu komnaty.

Proč si vybraly právě tohle místo, na to Egwain nedokázala přijít. Tři ženy se usadily se zkříženýma nohama a úhledně si rozložily sukně jen pár kroků od předmětu, který vypadal jako meč vyrobený z lesklého křišťálu, zaražený do podlahy. Ony mu nevěnovaly sebemenší pozornost – nebyl součástí jejich proroctví – stejně jako lidem, kteří se občas velkou komnatou mihli, vždycky však chodily rokovat sem.

Bájný Callandor by skutečně fungoval jako meč i přes to, jak vypadal, ale doopravdy to byl mužský sa’angrial, jeden z nejmocnějších, jaké byly ve věku pověstí vyrobeny. Při pomyšlení na mužský sa’angrial se lehce zachvěla. Bylo to jiné, když tu byl pouze Rand. A Zaprodanci, samozřejmě. Teď tu ale byli tihle asha’mani. S Callandorem mohl muž natáhnout tolik jediné síly, aby vmžiku srovnal se zemí město a zničil všechno na míle daleko. Egwain ho obešla širokým obloukem a pudově uhýbala i sukněmi. V Srdci Kamene Rand tasil Callandor a naplnil tím proroctví, načež ho vrátil z vlastních důvodů zpátky. Vrátil ho a nastražil kolem něj pasti setkané ze saidínu. Jejich odraz tady bude taky, a mohly by se spustit stejně osudově jako originály, kdyby v jejich blízkosti někdo nevhodně usměrnil. Některé věci v Tel’aran’rhiodu byly až příliš skutečné.

Snažíc se nemyslet na Meč, jenž není mečem, usadila se před trojicí moudrých. Ony si uvázaly loktuše kolem pasu a rozvázaly živůtky. Takhle aielské ženy sedávaly s kamarádkami ve stanech pod žhavým sluncem. Egwain se neposadila a pokud díky tomu snad vypadala jako prosebnice či obžalovaná, aťsi. Jistým způsobem, v duchu, byla. „Neřekla jsem vám, proč mě od vás odvolaly, a vy jste se nezeptaly.“

„Povíš nám to, až budeš připravená,“ řekla Amys pokojně. Vypadala stejně stará jako Melain i přes to, že jí k pasu spadaly vlasy stejně bílé, jako měla Bair – vlasy jí zbělely, když byla o málo starší než Egwain – ale v trojici byla vůdkyní ona, ne Bair. Egwain poprvé napadlo, jak je asi doopravdy stará. Na něco takového se ale moudré zeptat nemohla, stejně jako Aes Sedai ne.

„Když jsem vás opouštěla, byla jsem jenom přijatá. Víte o rozkolu v Bílé věži.“ Bair zakroutila hlavou a ošklíbla se. Věděla to, ale nerozuměla tomu. Žádná tomu nerozuměla. Pro Aiely to bylo stejně nepřirozené, jako kdyby se proti sobě rozdělil kmen či válečné společenstvo. Možná to také v jejich očích potvrzovalo, že Aes Sedai už nejsou, co bývaly. Egwain pokračovala, překvapilo ji, že má tak klidný hlas. „Sestry, které se postavily proti Elaidě, mě pozvedly jako jejich amyrlin. Až bude Elaida svržena, usednu na amyrlinin stolec v Bílé věži.“ Přidala si k šatům pruhovanou štólu a čekala. Kdysi jim lhala, což byl podle ji’e’toh vážný přestupek, a nebyla si jistá, jak zareagují na pravdu, kterou před nimi zatajila. Aspoň kdyby jí uvěřily. Jenom se na ni dívaly.

„Děti dělají jednu věc,“ řekla po chvíli Melain opatrně. Těhotenství na ní ještě nebylo vidět, ale už z ní vyzařovalo vnitřní světlo, díky kterému byla ještě krásnější než obvykle, a niterný, neotřesitelný klid. „Děti si vždycky chtějí hrát na oštěpy, chtějí se stát kmenovým náčelníkem, ale nakonec si uvědomí, že kmenový náčelník málokdy tančí s oštěpy sám. A tak vyrobí panáka a postaví ho na hřeben.“ O kousek dál se náhle zvedla podlaha, již tu nebyly dlaždice, ale hřeben ze sluncem spečené hnědé skály. Na ní stála loutka ve tvaru muže ze zkroucených větví a kusů látky. „Tohle je kmenový náčelník, který jim velí tančit s oštěpy z vršku, odkud vidí na bitvu. Ale děti běhají, kam se jim zamane, a jejich náčelník je jenom loutka z větví a hader.“ Pruhy látky rozvlnil vítr a zdůraznil tak dutý vnitřek panáka, pak hřeben a loutka zmizely.

Egwain se zhluboka nadechla. Samozřejmě. Zaplatila za svou lež podle ji’e’toh ze své vlastní volby, a to znamenalo, že lež jako by nikdy nebyla vyslovena. Měla vědět, jak to je. Ale ony udeřily do srdce její situace, jako by v táboře Aes Sedai strávily celé týdny. Bair hleděla do země, nechtěla se stát svědkem její hanby. Amys seděla s bradou v dlani a bystrým modrým pohledem se jí snažila zarýt do hloubi duše.

„Některé mě tak vidí.“ Znovu se zhluboka nadechla a dostala ze sebe pravdu. „Všechny, až na hrstku. Teď. Ale než dobojujeme naši bitvu, poznají, že já jsem jejich náčelník, a ony budou běhat, jak já řeknu.“

„Vrať se k nám,“ řekla Bair. „Na tyhle ženské máš příliš velkou čest. Sorilea už pro tebe vybrala tucet mladých mužů, aby sis je mohla prohlídnout v potních stanech. Velmi by chtěla vidět, jak viješ svatební věneček.“

„Doufám, že bude u toho, až se budu vdávat, Bair," – za Gawyna, jak doufala. Z toho, jak si vyložila své sny, věděla, že se s ním spojí, ale jen naděje a jistota lásky jí říkaly, že se vezmou – „doufám, že u toho budete všechny, ale už jsem se rozhodla.“

Bair by se byla hádala dál, Melain taky, ale Amys zvedla ruku a ony zmlkly, i když nadšené nebyly. „V jejím rozhodnutí je hodně ji. Ona své nepřátele ohne podle své vůle, neuteče před nimi. Přeju ti ve tvém tanci úspěch, Egwain z al’Vereů.“ Bývala Děvou oštěpu a ještě teď často myslela jako ony. „Sedni si. Sedni si.“

„Její čest je její vlastní,“ řekla Bair a zamračila se na Amys, „ale já mám ještě jednu otázku.“ Oči měla vodnatě modré, ale když je upřela na Egwain, byly ostré jako Amysiny. „Přivedeš tyhle Aes Sedai, aby poklekly před Car’a’carnem?“

Egwain překvapením málem upadla, než se posadila. Ale s odpovědí nezaváhala. „To nemůžu udělat, Bair. A neudělala bych to, ani kdybych mohla. My jsme věrné Věži, Aes Sedai jako celku, nade všechny země, kde jsme se narodily.“ To byla pravda, nebo aspoň měla být, ačkoliv ji napadlo, jak si to ony srovnají s tím, že ona a ostatní jsou vzbouřenkyně. „Aes Sedai nepřísahají věrnost dokonce ani amyrlin a rozhodně ne žádnému muži. To by bylo, jako kdyby jedna z vás poklekla před kmenovým náčelníkem.“ Tento obraz udělala tak jako předtím Melain, soustředila se na realitu. Tel’aran’rhiod byl nekonečně tvárný, pokud jste věděly, jak na to. Tři moudré za Callandorem poklekly před kmenovým náčelníkem. Muž silně připomínal Rhuarka. Ženy pak trojici před ní. Podržela obraz jen na chvilku, ale Bair na něj mrkla a hlasitě si odfrkla. Ta představa byla absurdní.

„Nesrovnávej nás s těmi ženami.“ Melain se zelené oči jiskřily něčím, co velmi připomínalo staré ostří. Její tón byl nabroušený jako břitva.

Egwain držela jazyk za zuby. Moudré zřejmě Aes Sedai pohrdaly, všemi až na ni, nebo by možná bylo lépe říci, že k nim cítily opovržení. Podle Egwain je proroctví, jež je spojovala s Aes Sedai, nejspíš rozčilovala. Než ji sněmovna povolala, aby ji pozvedla na amyrlin, Sheriam a kroužek jejích kamarádek se s těmito třemi ženami pravidelně scházely, jenomže to skončilo jak proto, že moudré své opovržení odmítaly skrývat, tak proto, že byla nakonec Egwain povolána. V Tel’aran’rhiodu mohl být střet s někým, kdo místo znal lépe, nesmírně trapný. Dokonce i od Egwain si nyní moudré udržovaly odstup a některé věci s ní vůbec neprobíraly, jako třeba to, co věděly o Randových plánech. Předtím byla jednou z nich, studovala chození ve snu. Teď byla Aes Sedai, dokonce dřív, než zjistily, co jim právě řekla.

„Egwain z al’Vereů musí dělat, co musí,“ pravila Amys. Melain se na ni dlouze zadívala a ostentativně si upravila loktuši, za hlasitého cinkání si posunula několik dlouhých náhrdelníků ze zlata a slonoviny, ale neřekla nic. Amys působila ještě velitelštějším dojmem než předtím. Jediná moudrá, kterou kdy Egwain viděla, jak tak snadno donutí ostatní moudré, aby se před ní skláněly, byla Sorilea.

Bair si představila čaj, jako by byly ve stanech, zlatý čajník s tepanými lvy z jedné země, stříbrný podnos s krouceným okrajem z druhé, malé zelené šálky z jemného porcelánu Mořského národa. Čaj samozřejmě chutnal jako opravdový, Egwain měla pocit, že ho skutečně polyká. Přes lehkou chuť nějakých bobulí či bylin, které Egwain nepoznala, jí chutnal hořce. Představila si do něho trochu medu a znovu upila. Příliš sladký. Trochu méně medu. Teď to bylo správně. To bylo něco, co se nedělalo prostřednictvím jediné síly. Egwain pochybovala, že by někdo dokázal splést vlákna saidaru tak jemná, aby dokázala vybrat z čaje med.

Chvíli se koukala do hrnku, přemýšlela o čaji a medu a jemných vláknech saidaru, ale to ji neumlčelo. Moudré chtěly Randa vést stejně jako Elaida, Romanda a Lelaine a nejspíš každá další Aes Sedai. Samozřejmě ony chtěly nasměrovat Car’a’carna na cestu, která bude nejlepší pro Aiely, ale sestry chtěly nasměrovat Draka Znovuzrozeného k tomu, co bude nejlepší pro svět podle toho, jak to viděly ony. Sebe nevyjímala. Pomáhat Randovi, bránit mu, aby se nedostal do křížku s Aes Sedai tak, že to už nepůjde napravit, to taky znamenalo vést ho. Jenže já mám pravdu, připomněla si. Ať udělám cokoliv, je to stejně pro jeho vlastní dobro jako pro dobro kohokoliv jiného. Žádnou z nich ale vůbec nikdy nenapadlo, co je asi správné pro něj. Nejlepší však bylo nezapomínat, že tyhle ženy jsou víc než prostě přítelkyně a stoupenkyně Car’a’carna. Učila se, že žádná nikdy není prostě jenom něco.

„Myslím, že jsi nám nechtěla říct jenom to, že jsi teď u mokřiňanů náčelnice,“ podotkla Amys nad šálkem. „Co ti dělá starosti, Egwain z al’Vereů?“

„Mně dělá starosti to, co vždycky.“ Usmála se, aby svým slovům odlehčila. „Občas si myslím, že kvůli Randovi zešedivím.“

„Bez mužů by žádná žena neměla šedivé vlasy.“ Normálně by to byl Melainin vtip a Bair by udělala další o rozsáhlých znalostech, které Melain o mužích za pár měsíců manželství získala, tentokrát však ne. Všechny tři ženy Egwain jen pozorovaly a čekaly.

Takže chtějí být vážné. No, Rand byl vážná záležitost. Jenom si přála, aby si mohla být jistá, že to vidí aspoň trochu tak jako ona. Držela šálek v prstech a všechno jim pověděla. Aspoň o Randovi a jejích obavách, když z Caemlynu přicházelo jen mlčení. „Nevím, co udělal nebo co dělá. Všechny mi říkají, jak zkušená Merana je, jenže ona nikdy nejednala s někým takovým. Když přijde na Aes Sedai, kdybyste schovaly tento hrníček na louce, on by na něj stejně nejpozději třetím krokem šlápl. Vím, že bych si vedla líp než Merana, ale...“

„Mohla by ses vrátit,“ navrhla znovu Bair a Egwain důrazně zavrtěla hlavou.

„Víc dokážu tam, kde jsem, jako amyrlin. A dokonce i amyrlin se musí řídit pravidly.“ Na okamžik zkřivila rty. Velice nerada to přiznávala, zvlášť před těmito ženami. „Dokonce ho bez svolení sněmovny ani nesmím navštívit. Teď jsem Aes Sedai a musím poslouchat naše zákony.“ To ze sebe vyrazila ohnivěji, než zamýšlela. Byl to pitomý zákon, ona ale ještě nepřišla na to, jak ho obejít. Kromě toho se tvářily tak bezvýrazně, že v duchu se určitě nevěřícně řehtaly. Dokonce ani kmenový náčelník neměl právo říkat, kdy nebo kam může moudrá jít.

Tři ženy naproti ní si vyměnily dlouhé pohledy. Pak Amys odložila šálek a řekla: „Merana Ambrey a ostatní Aes Sedai sledovaly Car’a’carna do města zabijáků stromů. Nemusíš se bát, že by jí šlápl na kuří oko, nebo některé sestře, co jsou s ní. Dohlédnem na to, aby neměl s Aes Sedai žádné problémy."

„To se Randovi moc nepodobá,“ podotkla Egwain pochybovačně. Takže Sheriam měla s Meranou pravdu. Proč ale pořád mlčí?

Bair se zachechtala. „Většina rodičů má víc potíží s dětmi, než má Car’a’carn se ženami, které přišly s Meranou Ambrey.“

„Hlavně že on není dítě,“ zasmála se Egwain a ulevilo se jí, že se alespoň někdo něčím baví. Z toho, jaký vztah měly tyhle ženy k Aes Sedai, bylo naprosto zřejmé, že by plivaly hřebíky, kdyby si myslely, že na něj začíná mít některá sestra vliv. Na druhou stranu musela Merana nějaký vliv získat, jinak by klidně mohla rovnou odjet. „Ale Merana měla poslat zprávu. Nechápu, proč to neudělala. Jste si jistý, že se nic –?“ Nenapadlo ji, jak větu dokončit. Neexistoval způsob, jak by Rand mohl Meraně zabránit, aby poslala holuba.

„Třeba poslala muže na koni.“ Amys se lehce zašklebila. Stejně jako ostatním Aielům, i jí připadala jízda na koni odpudivá. Vlastní nohy člověku docela dobře stačily. „Nepřivezla si žádného ptáka, co používají mokřiňané.“

„To od ní byla pěkná hloupost,“ zamumlala Egwain. Hloupost to zdaleka nevystihovala. Meraniny sny budou odstíněné, takže nemělo smysl s ní mluvit takhle. I kdyby je dokázala najít. Světlo, že ji to ale rozčilovalo! Napjatě se předklonila. „Amys, slib mi, že mu nebudeš bránit, aby s ní mluvil, ani ji nerozzlobíš tak, aby udělala něco hloupýho.“ Byly toho docela dobře schopné. Určitě víc než schopné. Zdokonalily schopnost narovnat Aes Sedai páteř tak, až to bylo skoro jako nové nadání. „Ona ho má jenom přesvědčit, že mu nechceme ublížit. Elaida má v sukních určitě schovaný nějaký ošklivý překvapení.“ Ona na to určitě dohlédne, i kdyby měly ostatní jiné představy. Nějak, určitě. „Slibuješ?“

Vyměnily si nečitelné pohledy. Představa, že mají pouštět sestry k Randovi, navíc bez překážek, se jim určitě nelíbila. Nepochybně se jedna z nich vnutila dovnitř pokaždé, když tam byla Merana, ale to by Egwain nevadilo, pokud se do toho nebudou plést příliš.

„Slibuju, Egwain z al’Vereů,“ řekla nakonec Amys hlasem tvrdým jako otesaný kámen.

Nejspíš ji urazilo, že Egwain vyžaduje její slib, ale Egwain jako by spadl kámen ze srdce. Dva kameny. Rand a Merana si nejdou po krku a Merana bude mít příležitost splnit zadaný úkol. „Věděla jsem, že mi říkáte naprostou pravdu, Amys. Ani nevíš, jak ráda to slyším. Kdyby se něco mezi Randem a Meranou zvrtlo... Děkuju.“

Překvapeně zamrkala. Amys na sobě na okamžik měla cadin’sor. Ani Bair, ani Melain, popíjející čaj, nedaly nijak najevo, že by si toho všimly. Amys si musela přát, aby byla někde jinde, pryč od toho zmatku, který Rand každému ze života udělal. Pro moudrou chodící ve snu bylo trapné, zahanbující, když nad sebou v Tel’aran’rhiodu ztratila kontrolu, byť jenom na chviličku. Aiela bolela hanba víc než zranění, ale aby to byla hanba, musel to někdo vidět. Když to nikdo neviděl, nebo ti, co to viděli, odmítli připustit, že to viděli, jako by se to nikdy nestalo. Zvláštní lidé, Egwain ale rozhodně nechtěla Amys zahanbit. Zatvářila se vážně a pokračovala, jako by se nic nestalo.

„Musím požádat o laskavost. Moc důležitou laskavost. Neříkejte o mně Randovi – ani nikomu jinýmu. Totiž o tomhle.“ Zvedla konec štóly. Vedle jejich výrazů vypadaly ty nejklidnější Aes Sedai jako maniaci. Ani kámen nebyl bezvýraznější. „Já nechci, abyste lhaly,“ dodala chvatně. Žádat někoho, aby lhal pod ji’e’toh, bylo jen o málo lepší než zalhat sám. „Jenom o tom nemluvte. On už někoho poslal, aby mne ‚zachránil‘.“ A určitě bude vzteky bez sebe, až zjistí, že jsem Mata vyšoupla do Ebú Daru spolu s Nyneivou a Elain, pomyslela si. Musela to ale udělat. „Nepotřebuju zachraňovat, nechci to, ale on si myslí, že všemu rozumí nejlíp. Bojím se, že by pro mě mohl přijít sám.“ Co ji děsilo víc – že by se mohl v táboře objevit sám, rozzuřený, uprostřed tří stovek nebo tak Aes Sedai? Nebo že by mohl přijít s asha’many? Obojí by znamenalo katastrofu.

„To by bylo... nešťastné,“ zamrmlala Melain, ačkoli ona na podhodnocování moc nebyla, a Bair zamumlala: „Car’a’carn je umanutý. Je horší než všichni muži, co znám. A vlastně i pár žen.“

„Zachováme, co jsi nám svěřila, Egwain z al’Vereů,“ řekla Amys vážně.

Egwain zamrkala, jak rychle souhlasily. Ale asi to na tom nebylo nic překvapivého. Pro ně byl Car’a’carn jenom další náčelník, akorát větší, a moudré rozhodně uměly zatajovat před náčelníky věci, o nichž nechtěly, aby se je dozvěděli.

Pak už nebylo moc co vykládat, ačkoliv se ještě nad čajem chvíli bavily. Egwain toužila po lekci v chození ve snu, ale tady Amys požádat nemohla. Amys by odešla, a ona toužila po její společnosti víc než po učení. Nejblíž se moudré dostaly k tomu, aby jí řekly, co dělá Rand, tehdy, když Melain zabručela, že teď už by měl vyřídit Shaidy a Sevannu, a Bair i Amys se na ni zamračily, až zrudla. Koneckonců, Sevanna byla moudrá, jak Egwain dobře věděla. Dokonce ani Car’a’carn by se nesměl zaplést třebas se shaidskou moudrou. A ona jim nemohla prozradit nic o svém postavení. To, že okamžitě narazily na tu nejvíc zahanbující část, nijak nezmenšilo hanbu, jakou cítila, když o tom mluvily – když byla v jejich přítomnosti, bylo velice těžké nechovat se, dokonce ani nemyslet jako Aiel. Vlastně si myslela, že by se za to styděla, i kdyby nikdy žádného Aiela nepotkala – a jediná rada, kterou ohledně jednání s Aes Sedai v poslední době měly, byla taková, že by se jí neodvažovala řídit ani Elaida. Mohla by mít za následek vzpouru Aes Sedai, jakkoliv nepravděpodobně to mohlo znít. Horší, ony si už o Aes Sedai myslely i tak dost špatného, aby ještě přilévala olej do ohně. Hodlala jednou vytvořit spojení mezi moudrými a Bílou věží, ale k tomu nikdy nedojde, pokud se jí nepodaří ten oheň uhasit. A navíc zatím neměla ani tušení jak na to.

„Musím už jít,“ řekla nakonec vstávajíc. Její tělo spalo ve stanu, ale pokud ve spánku pobývala v Tel’aran’rhiodu, nikdy si pořádně neodpočinula. Ostatní se zvedly s ní. „Doufám, že budete hodně opatrný. Moghedien mě nenávidí a určitě se pokusí ublížit každýmu, koho bude považovat za mýho přítele. Ví o světě snů hodně. Přinejmenším stejně tolik, co věděla Lanfear.“ To bylo nejblíž, jak je mohla varovat, aniž by rovnou vyslovila nahlas, že by Moghedien mohla vědět víc než ony. Aielská pýcha byla hodně citlivá. Ony ale pochopily, co jim říká, a neurazily se.

„Pokud by nám Duše Stínu chtěly uškodit,“ podotkla Melain, „myslím, že už by to udělaly. Nejspíš nás nepovažují za hrozbu.“

„Viděly jsme někoho, kdo musel chodit ve snu, včetně mužů.“ Bain nevěřícně vrtěla hlavou. Bez ohledu na to, co věděla o Zaprodancích, považovala muže chodící ve snu asi za stejně běžné jako hady s nohama. „Vyhýbají se nám. Všichni.“

„Myslím, že jsme stejně silné jako oni,“ dodala Amys. V jediné síle nebyla ona a Melain silnější než Theodrin a Faolain – zdaleka ne slabé, byly ve skutečnosti silnější než většina Aes Sedai, ale také se zdaleka nerovnaly Zaprodancům – přesto ve světě snů byla znalost Tel’aran’rhiodu často stejně silná jako saidar, vlastně často i silnější. Tady se Bair vyrovnala každé sestře. „Ale budeme si dávat pozor. Zabije tě nepřítel, kterého podceníš.“

Egwain vzala Amys a Melain za ruce, a byla by vzala i Bair, kdyby to šlo. Místo toho se na ni taky usmála. „Nikdy vám nedokážu říct, co pro mě vaše přátelství znamená, co pro mě znamenáte.“ Přese všechno to byla holá pravda. „Celý svět se zřejmě změní pokaždý, když mrknu. Vy tři jste v něm jediný pevný body.“

„Svět se mění,“ pronesla Amys smutně. „Dokonce i hory odnáší vítr a nikdo nemůže vylézt na stejný kopec dvakrát. Doufám, že ve tvých očích budeme vždycky přátelé, Egwain z al’Vereů. Kéž vždycky najdeš vodu a stín.“ A s tím byly pryč, vrátily se do svých těl.

Egwain tam chvíli stála a mračila se na Callandor, aniž by ho viděla, až se náhle rozčileně otřepala. Myslela na nekonečné pole hvězd. Když tu bude čekat dost dlouho, Gawynův sen si ji najde a spolkne ji tak, jako to vzápětí udělají jeho paže. Příjemný způsob, jak strávit zbytek noci. A dětinské plýtvání časem.

Důrazně se přiměla vstoupit zpátky do svého spícího těla, avšak ne do obvyklého spánku. To už nedělala. V koutku mysli zůstávala zcela bdělá, určovala své sny, doplňovala ty, které předpovídaly budoucnost nebo aspoň ukazovaly kousíčky toho, kudy by se mohlo dění ubírat. Alespoň tolik teď poznala, ačkoliv jediný sen, který zatím dokázala vyložit, byl sen, který předpovídal, že se Gawyn stane jejím strážcem. Aes Sedai to nazývaly snění a ženu, která tohle dokázala, snílek, nyní ale byla Egwain jediným snílkem, a snění nemělo nic společného s jedinou silou, stejně jako chození ve snu ne.

Nejspíš bylo nevyhnutelné, že se jí nejdřív bude zdát o Gawynovi, protože na něj myslela.

Stála v rozlehlé, zešeřelé komnatě, kde nic nebylo jasně vidět. Nic až na Gawyna, jenž se k ní velice pomalu blížil. Vysoký sličný muž – považovala někdy jeho bratra Galada za spanilejšího? – se zlatými vlasy a očima té nejnádhernější tmavé modři. Ještě k ní musel urazit velký kus, ale viděl ji. Upíral na ni pohled jako lučištník na cíl. Bylo tu slyšet tiché křupání a skřípání. Podívala se dolů. A chtěla vykřiknout. Gawyn kráčel bosýma nohama po podlaze posypané rozbitým sklem, při každém kroku se odlamovaly další střepy. Dokonce i v tak slabém světle viděla krvavou stopu, kterou jeho pořezaná chodidla zanechávala. Natáhla ruku, chtěla na něj zakřičet a zastavit ho, chtěla se k němu rozběhnout, ale stejně rychle se ocitla jinde.

Jak už to ve snu chodí, vznášela se nad dlouhou rovnou silnicí vedoucí přes travnatou pláň a dívala se na muže jedoucího na vraném hřebci. Gawyn. Pak stála na silnici před ním a on přitáhl otěže. Tentokrát ne proto, že ji uviděl, ale proto, že na místě, kde stála, se náhle silnice rozvětvila, vedla vysokými horami, takže nikdo neviděl, co je za nimi. Ona to však věděla. Na jedné cestě čekala násilná smrt, na druhé dlouhý život a smrt v posteli. Na jedné stezce se s ní ožení, na druhé ne. Věděla, co leží vepředu, ale ne která cesta vede kam. Náhle ji spatřil, nebo to tak aspoň vypadalo, usmál se a pobídl koně na jednu větev cesty... A ona se ocitla v dalším snu. A dalším. A dalším. A ještě dalším.

Ne každý měl nějaké spojení s budoucností. Sny o líbání Gawyna, o běhání po chladné jarní louce se sestrami, tak jako to dělají děti, probíhaly vedle nočních můr, v nichž ji Aes Sedai s proutky honily nekonečnými chodbami, kde všude kolem ve stínech číhaly pokřivené potvory, kde se křenila Nicola a odhalila ji před sněmovnou a Tom Merrilin přišel podat svědectví. Tyhle sny vypustila. Ostatní si schovala, aby je později podrobně prozkoumala v naději, že pochopí, co znamenají.

Stála před nesmírně vysokou stěnou, drápala se po ní, snažila se ji rozervat holýma rukama. Nebyla z cihel ani z kamene, ale z tisíců a tisíců kotoučů, každý byl z poloviny bílý a z poloviny černý, starobylý symbol Aes Sedai, jako sedm zámků, které kdysi držely věznici Temného zavřenou. Některé zámky byly rozbité, přestože cuendillar, z něhož byly vyrobeny, nebylo možné rozbít ani s pomocí jediné síly, a ostatní byly nějak oslabené, ale stěna stála pevná, ať do ní bušila sebevíc. Nedokázala ji prorazit. Možná byl důležitý ten symbol. Možná se snažila rozbít Aes Sedai, Bílou věž. Možná...

Noc, Mat seděl na kopci a pozoroval velkolepé divadlo, ohňostroj, a náhle zvedl ruku a sebral z oblohy jedno z těch vybuchujících světel. Ze zaťaté pěsti mu létaly ohnivé šípy a Egwain naplnila hrůza. Kvůli tomu budou umírat lidé. Svět se změní. Ale svět se měnil. Měnil se pořád.

Řemeny kolem ramen a pasu ji pevně držely na špalku a sekera popravčího padala dolů, ona však věděla, že někde někdo běží, a že když poběží dost rychle, sekera se zastaví. Když ne... V koutku mysli ji zamrazilo.

Logain, smál se, překročil cosi na zemi a vystoupil na černý kámen. Když pohlédla dolů, měla dojem, že na zemi překročil Randovo tělo, uložené na márách, s rukama zkříženýma na prsou, ale když se dotkla jeho tváře, rozbila se jako papírová loutka.

Zlatý jestřáb roztáhl křídla a dotkl se jí a ona a jestřáb byli nějak spojeni. Věděla jen, že jestřáb je samice. Na úzké posteli umíral nějaký muž a bylo důležité, aby nezemřel, přesto už se venku stavěla pohřební hranice a zpívaly se veselé i smutné písně. Snědý mladík držel v ruce předmět zářící tak jasně, že nepoznala, co to je.

A tak to šlo pořád dál a ona horečnatě třídila, zoufale se snažila pochopit. Vůbec si přitom neodpočala, ale bylo třeba to udělat. Udělá, co bude muset.

11

Přísaha

„Chtělas, aby tě vzbudili před východem slunce, matko.“

Egwain otevřela oči – připravila se, že se vzbudí jenom o chvíli později – a proti své vůli ucukla hlavou před tváří, která se nad ní skláněla. Přes vrstvu potu vážná, jako první věc po probuzení na ni nebyl zrovna nejpříjemnější pohled. Meri se chovala dokonale uctivě, ale špičatý nos, neustále svěšené koutky úst a pronikavé tmavé oči s kritickým výrazem říkaly, že nikdy nikoho nepovažovala ani z poloviny za tak dobrého, jak by být měl nebo jak předstíral, že je, a její hluchý tón převrátil význam každého sdělení.

„Doufám, že ses dobře vyspala, matko,“ řekla a podařil se jí výraz, kterým Egwain jasně obviňovala z toho, že je líná. Černé vlasy stočené nad ušima do pevných smyček jí zdánlivě bolestivě vypínaly obličej. Monotónní šedé šaty, které vždy nosila, přestože se díky nim potila, jí jen dodávaly na ponurosti.

Byla škoda, že se jí nepodařilo si skutečně odpočinout. Zívajíc Egwain vstala z úzké palandy, vyčistila si zuby solí a opláchla si obličej a ruce. Meri jí zatím vybalila šaty na den. Egwain si natáhla punčochy a čistou spodničku a pak si vytrpěla Meriino oblékání. „Vytrpěla“ byl opravdu správný výraz.

„Obávám se, že to bude trochu tahat, matko,“ mumlala neveselá žena a kartáčovala Egwain vlasy. Egwain jí málem řekla, že si vlasy zcuchala ve spánku schválně.

„Slyšela jsem, že dneska tu budeme odpočívat, matko.“ V naprosté nečinnosti, čišelo z Meriina odrazu ve stojacím zrcadle.

„Tenhle odstín modři krásně podtrhne tvou barvu, matko,“ řekla Meri, když Egwain zapínala knoflíčky, s výrazem, jenž ji obviňoval z marnivosti.

Egwain cítila úlevu, že večer přijde Chesa, vzala si štólu a málem prchla dřív, než žena dokončila práci.

Nad kopci na východě nebyl vidět ani kousíček slunečního kotouče. Okolní krajinu tvořily dlouhé hřebeny a terénní nerovnosti, občas byl kopec pár set sáhů vysoký, často to vypadalo, jako by vše zmáčkla olbřímí ruka. V širokých údolích mezi kopci se táhly dlouhé stíny, jak nad táborem začínalo svítat, ale v horku, které nikdy zcela neustupovalo, již byli všichni vzhůru. Vzduchem se nesl pach připravované snídaně a kolem se hemžili lidé, přestože tu nepanoval ruch, který by znamenal, že je čeká celodenní pochod. Bíle oděné novicky málem pobíhaly. Moudrá novicka vždycky plnila své povinnosti, jak nejrychleji to šlo. Strážci samozřejmě uspěchaně nevypadali, avšak dokonce i sloužící, kteří Aes Sedai roznášeli snídaně, dnes ráno pospíchali. No, skoro. Ve srovnání s novickami. Celý tábor využíval zastávky. Ozvalo se rachocení a nadávky, jak někomu uklouzl zvedák, což prozradilo, že koláři opravují vozy, a vzdálené bušení kladiv ohlašovalo podkováře překovávající koně. Tucet svíčkařů už měl připravené formičky na svíčky a pod kotlíky s pečlivě sesbíranými zbytky svíček a rozteklým voskem hořel oheň. Nad plameny stály i velké kotle, v nichž se vařila voda na koupání a praní, a muži a ženy opodál vršili hromady prádla. Egwain si toho příliš nevšímala.

Potíž byla v tom, že si byla jistá, že to Meri nedělá naschvál. Se svým obličejem prostě nemohla nic dělat. Přesto to bylo stejně špatné, jako by jí komornou dělala Romanda. Z toho pomyšlení se zasmála nahlas. Romanda jako komorná urozené paní by svou paní okamžitě srovnala do latě. Nebylo pochyb o tom, kdo by v téhle dvojici běhal a nosil. Jakýsi šedovlasý kuchař přestal prohrabávat uhlíky v železné peci a pobaveně se na ni zazubil. Pak si uvědomil, že se kření na amyrlin a ne jen na nějakou mladou holku, která prochází kolem, a úsměv se zkřivil, jak se hned trhaně klaněl, než se zase sklonil ke své práci.

Kdyby poslala Meri pryč, Romanda by si jen našla nového špeha. A Meri by zase hladověla na cestě od jedné vesnice k druhé. Upravila si šaty – skutečně vypadla dřív, než Meri dodělala svou práci – a našla malý lněný váček, tkanice měla zastrčené za pasem. Nemusela ho zvedat až k nosu, aby ucítila růžové lístky a směs bylin s chladivou vůní. Povzdechla si. Tvář má jako kat, nepochybně špehuje pro Romandu, a snaží se vykonávat co nejlépe své povinnosti. Proč tyhle věci nejsou někdy lehké?

Vydala se ke stanu, který jí sloužil jako pracovna – mnozí to nazývali amyrlininou pracovnou, jako by to byly komnaty ve Věži – a starosti kvůli Meri nahradilo vážné uspokojení. Kdekoliv někde na jediný den zastavili, Sheriam tam byla první s tlustými štosy peticí. Pradlena úpěnlivě se dožadující shovívavosti při obvinění z krádeže, když ji chytili se šperky zašitými do šatů, či kovář žadonící o dobrozdání o své práci, které by nemohl využít, pokud by neodešel, a nejspíš ani pak ne. Sedlářka, prosící, aby na ni amyrlin vzpomenula při modlitbách a ona porodila dceru. Jeden z vojáků urozeného pána Brynea, žádající amyrlinino osobní požehnání při svatbě se švadlenou. Vždycky tu byla fůra papírů od starších novicek, žádajících prominutí návštěvy u Tiany a dokonce i práce navíc. Každý měl právo amyrlin o cokoliv požádat, ale ti, kdo sloužili Věži, tak činili málokdy, a novicky nikdy. Egwain tušila, že Sheriam dře, aby prosebníky vykutala, něco, aby jí omazala med kolem huby a udržela si ji od těla, zatímco kronikářka bude vyřizovat to, co považuje za důležité. Dnes ráno si Egwain myslela, že by mohla Sheriam přinutit, aby ty petice snědla ke snídani.

Když ale vstoupila do stanu, Sheriam tam nebyla. Což by možná nemělo být překvapivé, vzhledem k předchozí noci. Stan však nebyl prázdný.

„Světlo na tě dnes ráno sviť, matko,“ řekla Theodrin a předvedla hluboké pukrle, až se jí třásně na šátku zavlnily. Měla všechen ten vyhlášený domanský půvab, ačkoliv její šaty s vysokým límcem byly vážně docela slušné. Domanky nebyly zrovna známé svou cudností. „Udělaly jsme, co jsi přikázala, ale včera v noci nikdo poblíž Mariganina stanu nic neviděl.“

„Někteří muži si vzpomínají, že zahlédli Halimu,“ dodala kysele Faolain a kolena ohnula mnohem méně, „ale kromě toho si skoro nevzpomínají, ani jestli šli spát.“ Mnoho žen Delaninu tajemnici neschvalovalo, ale teprve při další poznámce Faolain potemněla kulatá tvář víc než obvykle. „Když jsme se procházely kolem, potkaly jsme Tianu. Ta nám řekla, ať jdeme do postele a hezky rychle.“ Nevědomky pohladila modré třásně na šátku. Nové Aes Sedai téměř vždy nosily své šátky častěji, než bylo nutné, aspoň to tvrdila Siuan.

Egwain se na ně usmála, jak doufala, mile a usadila se k malému stolku. Opatrně. Židlička se stejně na chvíli naklonila, dokud se Egwain nesklonila a nenarovnala jí nohu. Zpod kalamáře vykukoval růžek složeného pergamenu. Rukama škubla směrem k němu, ale pak toho nechala. Příliš mnoho sester nepovažovalo zdvořilost za nutnost. Ona taková nebude. Kromě toho tyhle dvě měly na její čas nárok.

„Mrzí mne vaše potíže, dcery.“ Ona z nich udělala Aes Sedai výnosem, když byla pozvednuta na amyrlin, takže čelily stejným trampotám jako ona, jenže jim scházel štít amyrlininy štóly, malý štít, jak se ukázalo. Většina sester se chovala, jako by stále byly jen přijaté. Co se dělo uvnitř adžah, se málokdy dozvěděl někdo zvenčí, ale povídalo se, že o přijetí musely skutečně žebrat a že byly jmenovány strážkyně, aby dohlížely na jejich chování. O něčem takovém ještě nikdy nikdo neslyšel, ale všichni to brali jako danou věc. Ona jim vlastně žádnou laskavost neprokázala. Byla to však další nezbytnost. „Promluvím s Tianou.“ To by mohlo prospět. Na den, na hodinu.

„Děkuji, matko,“ řekla Theodrin, „ale není třeba, aby ses tím sama obtěžovala.“ Přesto se taky dotkla šátku. „Tiana chtěla vědět, proč jsme tak pozdě vzhůru,“ dodala po chvíli, „my jí to ale neřekly."

„Tajnosti nebyly nutné, dcero.“ Ale škoda, že nenašly žádného svědka. Moghedienin zachránce zůstane stínem jenom zpola viděným. To je vždycky ta nejhrozivější sorta. Podívala se na růžek pergamenu, svrbělo ji nedočkavostí, aby si ho mohla přečíst. Třeba něco objeví Siuan. „Děkuju vám oběma.“ Theodrin pochopila, že je propouští, a hodlala vychovaně odejít, ale zastavila se, když Faolain zůstala stát.

„Přála bych si, abych už držela v ruce hůl přísah,“ řekla Faolain Egwain rozčileně, „abys věděla, že mluvím pravdu.“

„Teď není vhodná chvíle obtěžovat amyrlin,“ začala Theodrin, pak však zkřížila ruce a obrátila svou pozornost na Egwain. Trpělivost se jí ve výraze mísila s něčím dalším. Očividně byla z nich dvou v jediné síle silnější, vždycky se ujímala vedení, přesto byla tentokrát připravená ustoupit. Egwain usilovně přemítala, kvůli čemu asi.

„Hůl přísah ze ženy Aes Sedai nedělá, dcero.“ Ať už někteří věřili čemukoliv. „Pověz mi pravdu a já tomu budu věřit.“

„Nemám tě ráda.“ Faolaininy tmavé kudrny se zhouply, jak na zdůraznění kývla hlavou. „To musíš vědět sama. Nejspíš si myslíš, že jsem byla hrozná, když jsi byla mladší novicka, když ses vrátila po svém útěku do Bílé věže, ale já si stejně myslím, že tě nepotrestaly ani z poloviny tak přísně, jak měly. Možná ti tohle moje přiznání pomůže, abys poznala, že mluvím pravdu. A není to tak, že bychom neměly ani teď na vybranou. Romanda nám nabídla, že nás vezme pod svou ochranu, a Lelaine taky. Říkaly, že zařídí, aby nás správně prozkoušely a řádně pozvedly, jakmile se vrátíme do Věže.“ Zatvářila se ještě rozzlobeněji a Theodrin zakoulela očima a skočila jí do řeči.

„Matko, Faolain se snaží říct, i když se pořád motá kolem a nemůže se k tomu dostat, že jsme se na tebe neupjaly jen proto, že bychom neměly na vybranou. A neudělaly jsme to z vděčnosti za šátek.“ Našpulila rty, jako by si myslela, že když je Egwain takhle pozvedla na Aes Sedai, vlastně jim nedala nic, co by si zasloužilo příliš velký vděk.

„Tak proč?“ zeptala se Egwain a opřela se. Židlička se posunula, ale vydržela.

Faolain promluvila, než Theodrin stačila otevřít pusu. „Protože jsi amyrlin.“ Stále mluvila rozzlobeně. „Vidíme, co se děje. Některé sestry si myslí, že jsi Sheriamina loutka, ale většina věří, že ti Romanda nebo Lelaine říkají, kdy a kam si máš stoupnout. Není to správné.“ Zuřivě se mračila. „Opustila jsem Věž, protože to, co Elaida provedla, nebylo správné. Ony pozvedly na amyrlin tebe. Takže jsem oddaná tobě. Jestli mě budeš chtít. Jestli mi dokážeš věřit bez hole přísah. Musíš mi věřit.“

„A ty, Theodrin?“ řekla Egwain rychle a zatvářila se vážně. Vědět, co si sestry myslí, bylo už tak dost špatné, ale slyšet to znovu bylo... bolestné.

„Já jsem taky oddaná tobě,“ povzdechla si Theodrin, „jestli mě budeš chtít.“ Přezíravě rozhodila rukama. „Nejsme nic moc, já vím, ale vypadá to, že jsme vše, co máš. Musím přiznat, že jsem váhala, matko. To Faolain pořád trvala na tom, že to uděláme. Upřímně řečeno...“ Nejistě si upravila šátek a pak promluvila důrazněji. „Upřímně řečeno nechápu, jak bys mohla Romandu a Lelaine získat na svou stranu. Ale snažíme se chovat jako Aes Sedai, i když jimi zatím ještě doopravdy nejsme. A nebudeme jimi, matko, ať řekneš cokoliv, dokud v nás ostatní sestry Aes Sedai neuvidí, a to se nestane, dokud nás nevyzkoušejí a nesložíme tři přísahy.“

Egwain vytáhla složený kousek pergamenu zpod kalamáře a zamyšleně ho hladila v prstech. Faolain že byla hnací silou za tímhle? To vypadalo asi tak stejně pravděpodobně, jako kdyby se vlk spřátelil s ovčákem. Soudila, že „nemám tě ráda“ je velmi mírný výraz pro to, co k ní Faolain doopravdy cítí, a ta žena musela vědět, že v ní Egwain těžko vidí případnou přítelkyni. Pokud návrh jedné či druhé přísedící přijaly, zmínit se o jejich nabídce by byl dobrý způsob, jak rozehnat její podezření.

„Matko,“ začala Faolain – zarazila se a překvapeně se na sebe podívala. Bylo to poprvé, co takhle Egwain oslovila. Nadechla se a pokračovala. „Matko, vím, že ti přijde zatěžko nám uvěřit, jelikož jsme nikdy hůl přísah nedržely, ale –“

„Byla bych moc ráda, kdybyste o tom pořád nemluvily,“ řekla Egwain. Bylo dobré být opatrná, ale nemohla si dovolit odmítat všechny nabídky na pomoc ze strachu, že jde o intriku. „Myslíte si, že Aes Sedai všichni věří jen kvůli třem přísahám? Lidé, kteří Aes Sedai znají, vědí, že sestra dokáže postavit pravdu na hlavu a obrátit ji naruby, když se jí zachce. Já sama si myslím, že nám tří přísahy uškodily přinejmenším stejně, jako nám pomohly, možná víc. Budu vám věřit, dokud nezjistím, že jste mi zalhaly, a budu vám důvěřovat, dokud se neprokáže, že si to nezasloužíte. Tak jako to dělají všichni statní.“ Když na to tak myslela, přísahy to vážně nijak nezměnily. Pořád jste sestře museli většinu času důvěřovat jen na čestné slovo. Přísahy na to lidi jen upozornily, protože přemýšleli, kdy a jak s nimi Aes Sedai manipulují. „Další věc. Vy dvě jste Aes Sedai. Už nechci slyšet nic o zkoušení nebo držení hole přísah nebo něco podobného. Už tak je dost špatný, že musíte tomu nesmyslu čelit, abyste to pořád papouškovaly. Řekla jsem to jasně?“

Obě ženy na druhé straně stolku spěšně zamumlaly, že ano, a potom si vyměnily dlouhý pohled. Tentokrát se nerozhodně tvářila Faolain. Nakonec Theodrin doplula k Egwainině stoličce, klekla si a poté jí políbila prsten. „Pod Světlem a na svou naději na spasení a znovuzrození, já, Theodrin Dabei, přísahám věrnost tobě, Egwain z al’Vereů, budu ti věrně sloužit a poslouchat tě i za cenu svého života a cti.“ Tázavě se na Egwain podívala.

Egwain dokázala jenom kývnout. Tohle nebylo součástí obřadů Aes Sedai. Takhle přísahal šlechtic vladaři. Někteří vladaři dokonce ani tak silnou přísahu nevyžadovali. Theodrin, usmívajíc se úlevou, se ještě pořádně nezvedla a její místo zaujala Faolain.

„Pod Světlem a na svou naději na spasení a znovuzrození, já, Faolain Orande...“

To bylo všechno, co si kdy mohla přát, i víc. Přinejmenším od každé jiné sestry, kterou by určitě nikdo neposlal pro další plášť proti prachu, když se zvedne vítr.

Když Faolain skončila, zůstala klečet, ale škrobeně se v kleku narovnala. „Matko, je tu ještě otázka mého pokání. Za to, že jsem řekla, že tě nemám ráda. Přeješ-li si, určím ho sama, ale je to tvoje právo.“ Hlas měla stejně škrobený jako postoj, přesto vůbec ne ustrašený. Byla připravená postavit se i lvovi. Vlastně po tom přímo dychtila.

Egwain se kousala do rtu a málem se rozesmála nahlas. Udržet vážný výraz jí dalo práci. Snad to vezmou jako škytnutí. Přes to, jak pořád tvrdily, že nejsou skutečné Aes Sedai, Faolain právě dokázala, jak moc jí je. Občas si sestry samy určovaly pokání, aby se udržela správná rovnováha mezi pýchou a pokorou – ta rovnováha měla být velmi cenná a jediný důvod, jaký se obvykle uváděl – ale žádná rozhodně nežádala, aby jí bylo určeno. Pokání určené jinou sestrou mohlo být dost tvrdé a amyrlin v tom měla být tvrdší než adžah. Ať tak nebo tak, mnoho sester dávalo nafoukaně najevo, jak se podvolují vyšší vůli Aes Sedai, přičemž arogantně předváděly nedostatek arogance. Siuan to nazývala pýchou pokory. Egwain napadlo, že jí nařídí, ať sní kostku mýdla, jen aby viděla její výraz – Faolain měla pěkně ostrý jazyk – ale místo toho...

„Já za pravdu pokání nedávám, dcero. Ani za to, když mě někdo nemá rád. Můžeš mě mít nerada, co hrdlo ráčí, dokud budeš dodržovat přísahu.“ Nikdo kromě temného druha by takovou přísahu neporušil. Přesto se téměř vždycky našla cesta, jak se ze všeho vykroutit. Slabé proutky však jsou lepší než žádné, když zaháníte medvěda.

Faolain vykulila oči a Egwain si povzdechla a pokynula jí, aby se postavila. Kdyby to bylo obráceně, Faolain by jí strčila nos do prachu.

„Pro začátek vám dám dva úkoly, dcery,“ pokračovala.

Pozorně poslouchaly, Faolain ani nemrkla a Theodrin měla zamyšleně položený prst na rtech. Když je tentokrát propustila, řekly: „Jak přikazuješ, matko,“ zároveň s pukrletem.

Egwain však byla zamyšlená. Když Theodrin a Faolain odcházely, přinesla jí Meri na podnose snídani, a když jí Egwain poděkovala za vonný pytlík s růžovými lístky, řekla: „Měla jsem volnou chvilku, matko.“ Podle jejího výrazu to mohlo být obvinění, že ji Egwain příliš tvrdě dře nebo že sama nepracovala dost tvrdě. Nebylo to příjemné koření k dušenému ovoci. A vlastně by z jejího výrazu mohl zkysnout i mátový čaj a teplá křupavá žemle ztvrdnout na kámen. Egwain ji poslala pryč, než se dala do jídla. Čaj byl stejně slabý. Čaj byl jedna z věcí, jichž byl nedostatek.

Poznámka, která byla pod kalamářem, neměla o nic lepší chuť. „Ve snu nic zajímavého,“ napsala Siuan. Takže Siuan byla včera v noci v Tel’aran’rhiodu taky. Dost se tam našpehovala. Příliš nezáleželo na tom, jestli hledala stopy po Moghedien, přestože by to bylo šíleně hloupé, nebo něco jiného, nic bylo nic.

Egwain se zaškaredila, a ne jen kvůli tomu „nic". Siuan v Tel’aran’rhiodu včera v noci znamenala někdy během dneška návštěvu Leany, která si bude stěžovat. Siuan už rozhodně nepůjčovaly žádný ze snových ter’angrialů, ne od chvíle, kdy se pokusila některé sestry o světě snů trochu poučit. Nebylo to kvůli tomu, že věděla jen o málo víc než ony, dokonce ani proto, že jen pár sester věřilo, že skutečně potřebují v něčem poučit, ale Siuan měla jazyk jako břitvu a žádnou trpělivost. Obvykle se jí podařilo ovládnout, ale dvakrát vybuchla, ječela a hrozila pěstí, a měla štěstí, že jí jen zakázaly přístup k ter’angrialům. Leaně ho však půjčily, kdykoliv o něho požádala, a Siuan ho často tajně používala. To byl jeden z mála skutečných důvodů ke sváru mezi nimi. Kdyby mohly, byly by obě v Tel’aran’rhiodu každou noc.

Egwain s úšklebkem usměrnila jiskřičku ohně, zapálila růžek pergamenu a držela ho, dokud jí málem nespálil prsty. Nezůstane nic, co by našel ten, kdo by se jí případně hrabal ve věcech, aby to ohlásil tam, kde by to vyvolalo podezření. Skoro dosnídala, stále ještě sama, a to nebylo obvyklé. Sheriam se jí možná vyhýbala, ale měla by tu už být Siuan. Egwain si do pusy strčila poslední kousek žemle a spláchla to posledním douškem čaje, vstala a šla Siuan hledat, jen aby spatřila předmět svého zájmu, jak se nese k jejímu stanu. Kdyby měla Siuan ocas, byla by jím mrskala.

„Kdes byla?“ chtěla vědět Egwain a spletla ochranu proti odposlechu.

„Aeldene mě hned ráno vytáhla z pelechu,“ zavrčela Siuan a sesula se na stoličku. „Pořád si myslí, že ze mě vytáhne, kdo jsou amyrlininy špehové. To se nikdo nedozví! Nikdo!“

Když Siuan prvně dorazila do Salidaru, utišená žena na útěku, sesazená amyrlin, již svět považoval za mrtvou, sestry by ji možná nepřijaly, až na to, že znala nejen amyrlininu síť agentů, ale také síť modrého adžah, kterou vedla, než ji pozvedly ke štóle. To jí poskytlo jistý vliv, stejně jako Leaně její agenti v Tar Valonu. Příjezd Aeldene z Kamenného mostu, která převzala její místo u špehů modrého adžah, věci pro Siuan změnil. Aeldene rozzuřilo, že hlášení té hrstky modrých agentů, které se Siuan podařilo sehnat, dostaly i ženy mimo adžah. To, že bylo odhaleno Aeldenino postavení – měly to vědět jen dvě tři sestry, dokonce i uvnitř adžah – ji navztekalo tak, že ji málem ranila mrtvice. Nejenže sebrala vedení modré sítě, nejenže na Siuan ječela tak, že to bylo slyšet na míle daleko, ale málem šla Siuan doslova po krku. Aeldene byla z andorské havířské vesnice v pohoří Oparů a povídalo se, že křivý nos má ze rvačky na pěsti, když byla ještě malá holka. To, co udělala, ostatní přimělo se zamyslet.

Egwain se vrátila na vratkou židličku a odstrčila podnos od snídaně. „Aeldene ti je nesebere, Siuan, a ani nikdo jinej.“ Když si Aeldene vyžádala zpátky modré špehy, ostatní začaly uvažovat, že by modrá neměla mít ani amyrlininu síť. Žádná nenavrhla, že by ji měla řídit Egwain. Měla ji mít sněmovna. To tvrdily Romanda a Lelaine. Obě tomu samozřejmě hodlaly velet samy, aby dostávaly zprávy první, aby se první dozvěděly o možných výhodách. Aeldene si myslela, že by se ti agenti měli připojit k modré síti, když je Siuan modrá. Aspoň že se Sheriam spokojila jen s tím, že dostávala všechny zprávy, které si našly cestu k Siuan. „Nemůžou tě přinutit se jich vzdát.“

Egwain si dolila šálek, postavila jej a modře polévanou nádobku s medem na roh stolu nejblíž k Siuan, ale druhá žena se na ně jenom dívala. Hněv z ní vyprchal. Choulila se na stoličce. „Nikdy opravdu nepřemýšlíš o tom, jak jsi silná,“ řekla zpola pro sebe. „Víš o tom, jestli jsi silnější než ta druhá, ale nemyslíš na to. Prostě víš, jestli se má ona sklánět před tebou nebo ty před ní. Předtím nebyla žádná silnější než já. Nikdo do...“ Sklopila zrak a celá nesvá pohnula rukama v klíně. „Občas, když do mě buší Romanda nebo Lelaine, mě to zasáhne jako závan větru. Jsou teď tak vysoko nade mnou, že bych měla držet pusu zavřenou, dokud mi nedovolí promluvit. I Aeldene je silnější, a ona je jenom průměrná.“ Přiměla se zvednout hlavu, mluvila trpce. „Zřejmě se přizpůsobuju skutečnosti. To máme taky v sobě, nacpou to do nás dřív, než vůbec dojdeme ke zkoušce na šátek. Ale nelíbí se mi to. Nelíbí!“

Egwain zvedla brk, jenž ležel vedle kalamáře a misky s pískem, a pohrávala si s ním, zatímco hledala slova. „Siuan, víš, jaký mám názor na to, co je třeba změnit. Děláme spoustu věcí prostě proto, že to tak Aes Sedai dělaly vždy. Ale věci se mění bez ohledu na to, jestli někdo věří, že se vše vrátí k tomu, jaké to bylo. Pochybuju, že předtím byla někdy nějaká žena pozvednutá na amyrlin bez toho, aby byla nejdřív Aes Sedai.“ To by mělo vyvolat poznámku ohledně skrytých záznamů Bílé věže – Siuan často říkala, že neexistuje nic, co by se aspoň jednou za historii Věže nestalo, i když to vypadá jako poprvé – ale Siuan tam jenom seděla jako pytel neštěstí. „Siuan, způsob Aes Sedai není jediný způsob, dokonce ani ne vždy ten nejlepší. Hodlám zařídit, abychom se řídily tím nejlepším, a každá, kdo se nedokáže změnit, nebo nebude chtít, tak by se s tím měla naučit žít.“ Naklonila se přes stůl a snažila se tvářit povzbudivě. „Nikdy jsem nepřišla na to, jak moudré určují, která z nich má přednost, ale není to díky síle v jediné síle. Mezi nima ženy, co dokážou usměrňovat, ustupují ženám, co usměrňovat neumějí. Jedna, Sorilea, by se nikdy nestala ani přijatou, a přesto i ty nejsilnější v jediné síle skočí, když ona řekne ropucha.“

„Divoženky,“ utrousila opovržlivě Siuan, ale postrádalo to důraz.

„Tak Aes Sedai. Mne na amyrlin nepozvedly proto, že jsem nejsilnější. Do sněmovny nebo jako vyslankyně nebo rádkyně se vybírají nejmoudřejší z nás, nebo alespoň ty nejobratnější, ne ty, co jsou nejsilnější.“ Lepší neříkat, v čem jsou obratné, protože Siuan v tom určitě byla taky velmi dobrá.

„Sněmovna? Sněmovna by si mě mohla poslat pro čaj. Mohly by mě vymést, až by dokončily sezení.“

Egwain se narovnala a odložila brk. Nejraději by s druhou ženou zatřásla. Siuan vytrvala, i když nemohla vůbec usměrňovat, a teď se jí začnou podlamovat kolena? Egwain jí už už chtěla povědět o Theodrin a Faolain – to by jí mělo zvednout náladu – když otevřeným vchodem zahlédla ženu s olivovou pletí, jak projíždí kolem a vypadá ztracená pod širokým šedým kloboukem, který měla proti slunci.

„Siuan, to je Myrelle.“ Propustila ochranu a vyběhla ven. „Myrelle,“ zavolala. Siuan potřebovala vítězství, aby spláchla pachuť zastrašování, a tohle by mohlo fungovat. Myrelle byla jedna ze Sheriaminy bandy a očividně měla nějaké vlastní tajemství.

Myrelle přitáhla otěže své izabele, ohlédla se a překvapeně sebou trhla, když uviděla Egwain. Podle toho, jak se tvářila, si zelená sestra neuvědomila, jakou částí tábora projíždí. Přes světle šedé jezdecké šaty měla lehký plášť proti prachu. „Matko,“ řekla váhavě, „omluvíš-li mě, tak –“

„Neomluvím tě,“ přerušila ji Egwain, až sebou Myrelle škubla. Veškeré pochyby o tom, jestli Myrelle od Sheriam slyšela, co se stalo předešlé noci, zmizely. „Promluvíme si. Hned.“

Siuan také vyšla ven, ale místo aby se dívala, jak sestra nejistě sesedá, zadívala se mezi řady stanů na rozložitého prošedivělého muže s otlučeným kyrysem přes pískově hnědý kabátec, vedoucího jejich směrem vysokého ryzáka. Jeho přítomnost byla překvapením. Urozený pán Bryne obvykle komunikoval se sněmovnou přes posla a jeho řídké návštěvy většinou skončily dřív, než Egwain vůbec zjistila, že přišel. Siuan se zatvářila tak aessedaiovsky vážně, že člověk málem zapomněl na její mladistvou tvář.

Bryne mrkl na Siuan, ohnul koleno a půvabně mávl mečem. Ošlehaný muž, jen středně vysoký, ale díky tomu, jak se nosil, vypadal vyšší. Nebyl na něm ani ždibec tuku. Díky zpocenému širokému obličeji vypadal, že je v práci. „Matko, smím si s tebou promluvit? O samotě?“

Myrelle se otočila k odchodu a Egwain štěkla: „Ty zůstaň tady! Tam, kde stojíš!“ Myrelle spadla brada. Překvapil ji jak Egwainin rozhodný tón, tak to, že poslechla, a překvapení ustoupilo hořké rezignaci, již rychle skryla za chladnou fasádou. Tu však usvědčovalo ze lži to, jak si nervózně pohrávala s otěžemi.

Bryne ani nemrkl, ačkoliv si Egwain byla jistá, že má přinejmenším tušení, v jaké je prekérní situaci. Tušila, že jeho překvapí či vyvede z míry jen máloco. Stačil pohled na něj a Siuan byla připravená se rvát, přestože to byla zřejmě ona, kdo začínal většinu jejich hádek. Už měla ruce zaťaté v pěst a založené v bok a upírala na něj pohled, zlověstný pohled, který by měl znervóznit každého, i kdyby nepocházel od Aes Sedai. Myrelle však Siuan nabídla víc než jen pomoc. Možná. „Chtěla jsem tě požádat, aby ses dnes odpoledne zastavil, urozený pane Bryne. Žádám tě teď.“ Potřebovala mu položit pár otázek. „Můžeme si promluvit potom. Teď mě omluv.“

Místo aby přijal její propuštění, řekl: „Matko, jedna z mých hlídek těsně před svítáním něco našla, něco, co bys podle mě měla vidět sama. Můžu připravit doprovod za –“

„To není třeba,“ přerušila ho rychle. „Myrelle, ty půjdeš s náma. Siuan, požádej někoho, ať mi přivede koně, ano? Okamžitě.“

Vyjet s Myrelle z tábora bude jistě lepší než se jí postavit tady, pokud Siuaniny namátkou sebrané stopy skutečně na něco ukazovaly, a při jízdě může Bryneovi položit své otázky, ale nespěchala kvůli tomu. Právě totiž zahlédla, jak si to k nim mezi stany rázuje Lelaine s Takimou po boku. S jedinou výjimkou se všechny ženy, které byly přísedícími před Siuaniným sesazením, připojily buď k Lelaine, nebo k Romandě. Většina nově vybraných přísedících si šla svou cestou, což bylo podle Egwainina názoru jen o maličko lepší. Jen o maličko.

Dokonce i na dálku bylo zřejmé, jakou má Lelaine náladu. Byla připravená projít přese všechno, co se jí dostane do cesty. Siuan ji zahlédla také a vyrazila, aniž by se zdržovala pukrletem, přesto neměla dost času, aby unikla, pokud by nevyskočila urozenému pánu Bryneovi na koně.

Lelaine se rozkročila před Egwain, ale oči ostré jako dýky upřela na Brynea, zvažovala, proč je tady. Měla však na oheň připravenou větší rybu. „Musím mluvit s amyrlin,“ řekla bez úvodu ukazujíc na Myrelle. „Ty počkáš. S tebou si promluvím potom.“ Bryne se uklonil, ne příliš hluboce, a odvedl koně tam, kam ukazovala. Muži s trochou mozku v hlavě brzy zjistili, že hádat se s Aes Sedai nemá smysl, a s přísedící už nezískali vůbec nic.

Než mohla Lelaine otevřít pusu, najednou tady stála Romanda, velitelskost z ní vyzařovala tak silně, že si Egwain nejdřív ani nevšimla, že má s sebou Varilin, štíhlou rudovlasou přísedící za šedé adžah, o pár palců vyšší než většina mužů. Jediným překvapením bylo, že se Romanda neobjevila dřív. Ona a Lelaine se pozorovaly jako orli, žádná tu druhou nepustila k Egwain samotnou. Obě ženy zároveň obklopila záře saidaru a obě setkaly ochrany kolem pětice, aby zabránily odposlouchávání. Jejich pohledy se srazily, vyzývavé v chladných a sebraných tvářích, ale žádná svou ochranu nepropustila.

Egwain se kousla do jazyka. Na veřejnosti bylo na nejsilnější sestře, aby rozhodla, jestli má být hovor chráněn, a protokol říkal, že toto rozhodnutí činí amyrlin pokaždé, když je přítomna. Ona však netoužila po lichých omluvách, které by zmínka o protokolu přivolala. Kdyby na to tlačila, ony by se samozřejmě podvolily. A chovaly by se přitom, jako by utišovaly mrzuté batole. Kousla se do jazyka a v duchu byla vzteky bez sebe. Kde je Siuan? To nebylo spravedlivé – nechat osedlat koně trvalo jen chvilku – ona by si ale nejradši mačkala suknice, aby se nechytala za hlavu.

Romanda souboj v zírání přerušila první, nikoliv však poražená. Otočila se k Egwain tak náhle, že Lelaine zůstala koukat za ní a vypadala jako blbec. „Delana zase dělá potíže.“ Pronikavý hlas měla skoro sladký, bylo v něm však ostří, zdůrazňující to, že nevyslovila uctivý titul. Romanda měla úplně šedé vlasy, sepjaté do těsného uzlu na šíji, ale věkem rozhodně nezměkla. Takima, s dlouhými černými vlasy a pletí barvy věkem zažloutlé slonoviny, byla skoro devět roků hnědou přísedící a byla stejně tvrdá ve sněmovně jako ve třídě, přesto stála pokorně opodál s rukama sepjatýma v pase. Romanda vedla svou frakci stejně pevně jako Sorilea. Patřila k těm, pro něž byla síla skutečně nejdůležitější, a Lelaine nebyla o moc pozadu.

„Hodlá předložit sněmovně návrh,“ přisadila si Lelaine a teď se na Romandu vůbec odmítala podívat. Souhlas s druhou ženou ji určitě potěšil stejně málo jako to, že promluvila druhá. Romanda si byla vědoma toho, že získává náskok, a usmála se, totiž lehce zvlnila rty.

„O čem?“ zeptala se Egwain hrajíc o čas. Byla si jistá, že to ví. Dalo jí práci, aby si nepovzdechla. A ještě větší práci, aby si netřela spánky.

„No o černém adžah, matko, samozřejmě,“ odpověděla Varilin a zvedla hlavu, jako by ji otázka překvapila. No, možná i byla překvapená. Delana kvůli tomu byla vzteklá jako fena. „Chce, aby sněmovna Elaidu otevřeně odsoudila jako černou.“ Náhle se odmlčela, když Lelaine zvedla ruku. Lelaine svým stoupenkyním povolovala víc než Romanda, nebo je možná neměla tak pevně v hrstí, ale stačilo to.

„Musíš s ní promluvit, matko.“ Lelaine měla hřejivý úsměv, když se rozhodla ho použít. Siuan říkala, že kdysi bývaly přítelkyně – Lelaine ji přijala zpátky s určitým náznakem kamarádství – přesto Egwain její úsměv považovala za praktický nástroj.

„A říct jí co?“ Zoufale toužila chytit se za hlavu. Tyhle dvě zařídily, že ve sněmovně projde jen to, co chtěly ony, rozhodně jen málo z toho, co navrhla Egwain, důsledkem čehož bylo, že neprošlo téměř nic, a ony chtějí, aby ona domluvila přísedící? Delana její návrhy podpořila, to byla pravda – když se jí hodily. Delana byla korouhvička, obracela se podle posledního závanu větru, a i když se v poslední době obracela hodně Egwaininým směrem, moc to neznamenalo. Černé adžah bylo asi jedinou věcí, v níž byla pevná. Co zdrželo Siuan?

„Řekni jí, že s tím musí přestat, matko.“ Podle toho, jak se usmívala a jakým tónem mluvila, mohla Lelaine radit své dceři. „Tahle hloupost – je to horší než hloupost – všechny jsou z toho na šavle. Některé sestry jí dokonce začínají věřit, matko. Nepotrvá dlouho a roznese se to mezi sluhy a vojáky.“ Po Bryneovi vrhla pohled plný pochyb. Bryne se tvářil, že se pokouší zapříst hovor s Myrelle, jež zírala na chráněnou skupinku a rukama v rukavičkách nervózně hladila otěže.

„Věřit něčemu, co je zřejmé, není hloupost,“ štěkla Romanda. „Matko...“ Z jejích úst to až příliš připomínalo „holka", „...Delanu je nutné zastavit, protože to nepovede k ničemu dobrému a hodně to uškodí. Elaida je možná černá – i když o tom silně pochybuji, přes to, co ta cuchta Halima vykládá za klevety, co slyšela z druhé ruky. Elaida zatvrzele setrvává ve svém omylu, ale já nevěřím, že je zlá – a i kdyby byla, vyhlašovat to navenek by znamenalo, že lidé začnou podezírat všechny Aes Sedai a černé to zažene ještě hlouběji do úkrytu. Jsou způsoby, jak je vykutat, pokud je nezaženeme na útěk.“

Lelaine popotáhla nosem, skoro si odfrkla. „I kdyby byl tenhle nesmysl pravda, žádná sestra, která si sebe váží, se nikdy nepodvolí tvým metodám, Romando. To, co ty navrhuješ, skoro hraničí s výslechem.“ Egwain zmateně zamrkala. Tenhle drb jí nedonesla ani Siuan, ani Leana. Naštěstí jí přísedící nevěnovaly dost pozornosti, aby si toho všimly. Jako obvykle.

Romanda si dala ruce v bok a rozkročila se před Lelaine. „Zoufalé časy vyžadují zoufalé činy. Někdo by se mohl ptát, proč by měl někdo klást důstojnost před odhalení Temného služebnic.“

„To se nebezpečně podobá obvinění,“ řekla Lelaine s přimhouřenýma očima.

Teď se usmívala Romanda, chladným tvrdým úsměvem. „Já budu první, kdo se podvolí mým metodám, Lelaine, pokud ty budeš druhá.“

Lelaine opravdu zavrčela a vykročila k druhé ženě, a Romanda se k ní s vystrčenou bradou naklonila. Byly připravené si trhat vlasy a válet se v prachu a důstojnost Aes Sedai ať jde do háje. Varilin a Takima se na sebe mračily jako dvě komorné podporující své paní, dlouhonohý brodivý pták v souboji na mračení se střízlíkem. Celá ta banda na Egwain zřejmě úplně zapomněla.

Přiběhla Siuan se širokým slamákem, vedouc tlustou šedou kobylu s bílými punčoškami na zadních nohách, a když uviděla odstíněné shromáždění, se skluzem zastavila. Byl s ní také podomek, hubený chlapík v dlouhé odřené vestě a záplatované košili, držící otěže vysokého jablečňáka. On ochrany neviděl, saidar jim však nezakrýval tváře. Vykulil oči a začal si olizovat rty. Vlastně i kolemjdoucí stan obcházeli širokým obloukem a předstírali, že nic nevidí, Aes Sedai, strážci i sloužící. Jenom Bryne se mračil a díval se na ně, jako by uvažoval, co to před ním tají. Myrelle si převazovala sedlové brašny, očividně se chystala odejít.

„Až se rozhodnete, co bych měla říct,“ ohlásila Egwain, „tak já se rozhodnu, co udělám.“ Opravdu na ni zapomněly. Všechny čtyři se po ní užasle podívaly, když prošla mezi Romandou a Lelaine skrz zdvojené ochrany. Když se dotkla tkaniva, samozřejmě nic neucítila. Neměly zastavit nic tak hmotného jako lidské tělo.

Když se škrábala na jablečňáka, Myrelle se zhluboka nadechla a odevzdaně ji napodobila. Ochrany zmizely, i když obě přísedící stále ještě obklopovala záře saidaru, jak tam stály a pozorovaly je, byly zosobněním frustrace. Egwain si rychle natáhla prachoplášť, který byl přehozený přes sedlo jejího valacha, a jezdecké rukavičky, jež vytáhla z kapsičky pláště. Na vysoké hrušce byl pověšený široký slamák, tmavomodrý, aby jí ladil se šaty, s chocholem bílého peří šikmo připíchnutým vepředu, což jasně prozrazovalo Chesinu ruku. Horko ignorovat mohla, ale sluneční žár byl něco zcela jiného. Egwain sundala peří a jehlici a strčila je do sedlové brašny, narazila si klobouk na hlavu a zavázala stuhy pod bradou.

„Můžeme jet, matko?“ zeptal se Bryne. Už byl v sedle a přilba, která předtím visela u sedla, mu nyní ocelovou mřížkou hledí zakrývala tvář. Vypadala na něm přirozeně, jako by se pro zbroj narodil.

Egwain kývla. Nikdo se je nepokoušel zastavit. Lelaine by samozřejmě klidně hulákala i na veřejnosti, ale Romanda... Když odjížděli, Egwain pocítila úlevu, i když se jí hlava málem rozskočila. Co udělá s tou Delanou? Co může dělat?

Hlavní silnice v oblasti, široký pruh udusané hlíny tak tvrdé, že z ní naprosto nic nemohlo vytlouci prach, procházela tábořištěm vojáků a přes mezeru mezi ním a táborem Aes Sedai. Bryne projel táborem na druhé straně.

Přestože bylo vojáků v táboře tak třicetkrát víc než lidí v táboře Aes Sedai, bylo tu zjevně míň stanů, než měly sestry a ti, kdo jim sloužili, a byly roztroušené na kopcích a pláccích mezi nimi. Většina vojáků spala pod širákem. Ono taky ale bylo těžké si vzpomenout, kdy naposledy pršelo, a v dohledu rozhodně nebyl jediný mráček. Zvláštní, bylo zde víc žen než v táboře sester, ačkoliv na první pohled to vypadalo, že mezi tolika muži jich je méně. Kuchařky se staraly o kotle a pradleny útočily na obrovské hromady šatstva, další pracovaly s koňmi a vozy. Hodně jich vypadalo na manželky. Přinejmenším posedávaly s pletením či látaly šaty a košile nebo míchaly něčím v menších kotlících. Téměř všude, kam se podívala, byli zbrojíři, kladiva hlasitě zvonila o kovadliny, šípaři přidávali šípy ke svazkům u svých nohou a podkováři prohlíželi koně. Všude stály vozy všech možných tvarů a velikostí. Vojsko zřejmě sebralo každý, na který cestou narazilo. Většina pícovníků již byla venku, ale do okolních dědin a statků odjíždělo ještě několik posledních žebřiňáků a kodrcavých vozíků. Když projížděli kolem, vojáci občas začali provolávat slávu. „Urozený pán Bryne!“ volali, a „Býk! Býk!“ To bylo jeho značení. O Aes Sedai či amyrlin ani špitnutí.

Egwain se pootočila v sedle, aby se ujistila, že je Myrelle stále s nimi. Byla, nechávala svého koně jít za nimi svým tempem a tvářila se, jako kdyby jí nebylo dobře. Siuan zaujala poslední místo, ovčák pak za jejich opozdilou ovečkou. Ale taky se možná jenom bála pobídnout koně dopředu. Šedka sice vypadala jako koule špeku, Siuan by však nejspíš zacházela i s poníkem jako s válečným ořem.

Egwain podráždil její vlastní kůň. Jmenoval se Daišar, ve starém jazyce to znamenalo Sláva. Mnohem raději by byla jela na Bele, kosmaté kobylce jen o málo štíhlejší než Siuanina šedka, na níž opustila Dvouříčí. Občas si myslela, že musí vypadat jako panenka, když sedí na valachovi, jehož je možné považovat za válečného hřebce, ale amyrlin musela mít vhodného komoně. Rozhodně ne kosmatého tahouna. I když tohle pravidlo ustanovila sama, cítila se stísněná jako novicka.

Obrátila se v sedle a řekla: „Čekáš nějaký odpor, urozený pane Bryne?“

Muž na ni pohlédl jen koutkem oka. Na to samé se zeptala, než opustili Salidar, a dvakrát cestou přes Altaru. Říkala si, že to nestačí, aby to vzbudilo podezření.

„Murandy je jako Altara, matko. Sousedi mají moc práce s tím, jak proti sobě kují pikle nebo spolu přímo bojují, než aby se spojili, pokud by nevypukla otevřená válka, a ani potom by si moc nevěřili.“ Mluvil velmi suše. Býval hlavním kapitánem královniny gardy v Andoru a měl za sebou léta pohraničních šarvátek s Muranďany. „Obávám se, že Andor ale bude něco zhola jiného. Vůbec se na to netěším.“ Zabočil a sjel z mírného svahu, aby se vyhnul třem vozům rachotícím po kamenech stejným směrem, jakým jeli.

Egwain se snažila nešklebit. Andor. Předtím řekl prostě ne. Tohle byl konec Cumbarské pahorkatiny jižně od Lugardu, hlavního města Murandy. I kdyby měli štěstí, hranice Andoru ležela přinejmenším deset dní cesty před nimi.

„A až dorazíme do Tar Valonu, urozený pane Bryne? Jak hodláš dobýt město?“

„Na to se mě ještě nikdo neptal, matko.“ Doposud si jen myslela, že mluví suše. Teď teprve byl jeho hlas suchý. „Než dorazíme do Tar Valonu, dá-li Světlo, budu mít dvakrát třikrát víc mužů než teď.“ Egwain sebou trhla při představě, že bude vyplácet tolik vojáků. On si toho zřejmě nevšiml. „S tím město oblehnu. Nejtěžší část bude najít lodě a potopit je, aby se zablokoval Jižní a Severní přístav. Přístavy jsou stejně tak klíčem jako získat městečka u mostů, matko. Tar Valon je mnohem větší než Cairhien a Caemlyn dohromady. Jakmile do města přestanou docházet potraviny...“ Pokrčil rameny. „Většina válčení je čekání, když se zrovna nepochoduje.“

„A když nebudeš mít tolik vojáků?“ Nikdy ji nenapadlo, že všechny ty lidi vyhladoví, ženy a děti. Nikdy ji skutečně nenapadlo, že do toho bude zapletený ještě někdo kromě Aes Sedai a vojáků. Jak jen mohla být tak hloupá? Viděla následky války v Cairhienu. Bryne to bral na pohled tak lehce. Ale on byl zase voják, pro vojáky muselo být strádání a smrt denním chlebem. „Co když budeš mít jen... řekněme... to, co máš dneska?“

„Obléhání?“ Něco z toho, o čem se bavili, zřejmě konečně proniklo do Myrelliných myšlenek. Pobídla izabelu dopředu, až několik mužů muselo odskočit a pár jich upadlo. Někteří rozzlobeně otevřeli pusu, ale pak uviděli její bezvěké rysy a zase ji zamračeně zavřeli. Pro ni jako by vůbec neexistovali. „Artuš Jestřábí křídlo obléhal Tar Valon dvacet let a neuspěl.“ Náhle si uvědomila, že všude kolem jsou lidé, a ztišila hlas, pořád ale mluvila kysele. „Čekáš, že tam budeme trčet dvacet let?“

Její kyselý tón se přes Garetha Brynea přelil, aniž by zanechal sebemenší skvrnu. „Líbil by se ti víc přímý útok, Myrelle Sedai?“ Mohl se ptát, jestli chce čaj sladký nebo hořký. „Několik generálů Jestřábího křídla to zkusilo a jejich muže pobili. Hradby Tar Valonu se ještě žádnému vojsku prolomit nepodařilo.“

Egwain věděla, že to není tak docela pravda. Za trollockých válek vojsko trolloků vedené hrůzopány vyrabovalo a spálilo část samotné Bílé věže. Na konci války Druhého Draka vojsko, snažící se zachránit Guaira Amalasana, než ho zkrotí, taky dorazilo k Věži. Myrelle to ale nemohla vědět, natož Bryne. Přístup k těmhle tajným dějinám, ukrytým hodně hluboko ve věžové knihovně, byl uložen v zákoně, který byl sám o sobě tajný, a odhalit existenci buď záznamů či zákona bylo zradou. Siuan tvrdila, že když se čte mezi řádky, je možné nalézt náznaky o věcech, které nebyly zaznamenané dokonce ani tady. Aes Sedai uměly velmi dobře zakrývat pravdu, když to považovaly za nutné, dokonce i samy před sebou.

„S asi sto tisíci, co mám teď,“ pokračoval Bryne, „budu první. Pokud dokážu zablokovat přístavy. Generálům Jestřábího křídla se to nikdy nepodařilo. Aes Sedai vždycky zvedly ty železné řetězy včas, aby zabránily lodím dostat se do ústí přístavu, a potopily je dřív, než mohly narušit obchod. Potraviny a zásoby se tak dostaly do města. Na váš útok nakonec dojde, ale jestli bude po mém, tak ne dřív, než bude město oslabené.“ Hlas měl stále... normální. Muž probírající vycházku. Otočil se k Myrelle, a i když se jeho tón nezměnil, i za hledím bylo vidět, jak je napjatý. „A vy jste souhlasily, že bude po mém, když přijde na vojsko. Já svoje muže neobětuju pro nic za nic.“

Myrelle otevřela ústa a pak je pomalu zavřela. Očividně chtěla něco říci, ale nevěděla co. Ony mu daly své slovo, ona a Sheriam a ty, které to řídily, když dorazil do Salidaru, jakkoliv je rozčilovalo, že ho musejí dát. Jakkoliv se to přísedící snažily obejít. Ony žádné slovo nedaly. Bryne se však choval, jako by ho daly, a zatím mu to procházelo. Zatím.

Egwain bylo špatně. Ona válku viděla. Hlavou se jí míhaly obrazy, bojující muži, probíjející se ulicemi Tar Valonu, umírající. Oči jí padly na chlapíka s hranatou bradou, který přežvykoval, zatímco ostřil píku. Zemře taky v těch ulicích? A co ten prošedivělý plešatějící muž, jenž pečlivě přejel prstem každý šíp, než ho zastrčil do toulce? A támhle. Ten mládenec, naparující se ve vysokých jezdeckých botách. Vypadal příliš mladý, aby se už holil. Světlo, tolik z nich bylo mladých. Kolik jich zemře? Pro ni. Pro spravedlnost, pro právo, pro svět, ale v srdci pro ni. Siuan zvedla ruku, ale gesto nedokončila. I kdyby byla dost blízko, stejně nemohla všem na očích poplácat amyrlin po rameni.

Egwain se narovnala. „Urozený pane Bryne,“ řekla stísněným hlasem, „na co chceš, abych se podívala?“ Měla dojem, že se podíval po Myrelle, než odpověděl.

„Lepší, když se na to podíváš sama, matko.“

Egwain měla dojem, že jí pukne hlava. Jestliže Siuaniny stopy alespoň k něčemu vedly, mohla by Myrelle docela dobře stáhnout z kůže. A pokud nevedly, mohla by stáhnout z kůže Siuan. A mohla by ještě přihodit Garetha Brynea.

12

Vítězné ráno

Na kopcích a hřebenech kolem tábora bylo vidět dlouhé působení sucha a neobvyklého vedra. Vlastně Temného vedra. Dokonce i ta nejhloupější kuchta drhnoucí rendlíky poznala, že se světa dotkl Temný. Za pahorkatinou na západě se táhl skutečný les, ale na skalnatých svazích rostly pokroucené duby, tupely a borovice neznámých tvarů a stromy, jejichž jména Egwain ani neznala, všechny byly hnědé a žluté a s holými větvemi. Ne holými či zhnědlými jako v zimě. Tyhle stromy hladověly po vláze a chladu. Zahynou, pokud se počasí brzy nezmění. Za táborem tekla k jihozápadu řeka Reisendrella, dvacet kroků široká a z obou stran lemovaná vyschlým blátem a kamením. Voda obtékala balvany, které by za jiných dob znesnadňovaly přechod, nyní však voda nesahala koním ani po hlezna. Egwain cítila, jak se její problémy zmenšují. Přes bolest hlavy se krátce pomodlila za Nyneivu a Elain. Jejich pátrání bylo stejně důležité jako to, co dělala ona. Důležitější. Pokud ona zklame, bude svět žít dál, ony ale musejí uspět.

Lehkým klusem jeli na jih a zpomalili, když byl sráz příliš příkrý nebo koně museli šplhat mezi stromy a řídkým křovím, ale pokud to šlo, drželi se na rovině a cesta rychle ubíhala. Bryneův silný, klabonosý valach měl jistý krok a ani mu příliš nevadilo, když musel jít do kopce nebo jestli je půda rovná nebo hrbolatá, přesto s ním Daišar snadno udržel krok. Siuanino bachraté zvíře občas zafunělo, ačkoliv to mohlo být docela dobře tím, že kobyla vycítila nervozitu jezdkyně. Sebevíc cviku nemohlo ze Siuan udělat nic jiného než hrozného jezdce, při cestě do kopce téměř objímala koně kolem krku a cestou dolů málem padala, neohrabaná jako kachna na suchu a skoro stejně vykulená jako kůň. Myrelle se při sledování Siuan téměř zcela vrátila dobrá nálada. Její vlastní izabela s bílými punčoškami si vybírala cestu v jemných obloučcích jako labuť. Myrelle jela s jistotou a půvabem a vedle ní vypadal Bryne vyrovnaně a schopně.

Než ujeli větší vzdálenost, objevili se na hřebeni na západě jezdci, zástup zvíci asi stovky mužů, vycházející slunce se jim odráželo od kyrysů, přileb a hrotů kopí. V čele vlál dlouhý bílý plamen, který Egwain nerozeznala, věděla však, že je na něm Rudá ruka. Nečekala, že je uvidí tak blízko tábora Aes Sedai.

„Zvířata, Dračí spřísahanci,“ zamumlala Myrelle a sledovala, jak se jezdci zařadili vedle nich. Rukou v rukavičce pevněji sevřela otěže – vzteky, ne strachem.

„Banda Rudé ruky vysílá hlídky,“ řekl Bryne mírně. S pohledem na Egwain dodal: „Urozený pán Talmanes si kvůli tobě zřejmě dělal starosti, matko, když jsem s ním posledně mluvil.“ Nevložil do svých slov žádný důraz, stejně jako předtím.

„Ty jsi s ním mluvil?“ Poslední zbytky Myrelliny vážnosti zmizely. Hněv, který musela kvůli Egwain držet na uzdě, si mohla bezpečně vylít na něm. Úplně se třepala. „To je skoro zrada, urozený pane Bryne. Mohla by to být zrada!“ Siuan dělila svou pozornost mezi svého koně a muže na hřebeni a na Myrelle se nedívala, ale ztuhla. Zatím ještě nikdo Bandu a zradu nespojil.

Projeli zákrutem v údolí. K úbočí kopce byl přilepený statek, či to, co kdysi statkem bývalo. Jedna stěna malého kamenného domku se zbortila a vedle očazeného komínu trčelo pár ohořelých trámů jako špinavé prsty. Stodola bez střechy vypadala jako zčernalá kamenná krabice a popel označoval místo, kde snad stály kůlny. Po celé Altaře viděli i horší věci, občas byly vypálené celé vesnice, mrtví leželi v ulicích, potrava pro krkavce, lišky a zdivočelé psy, kteří prchali, když se k nim přiblížili lidé. Příběhy o anarchii a vraždění v Tarabonu a Arad Domanu nyní dostaly opodstatnění. Mnoho mužů se chopilo příležitosti dát se na zboj či vyrovnat staré spory – Egwain doufala, že je to tak – avšak každý přeživší měl na rtech jméno Dračí spřísahanci, a sestry to kladly na vinu Randovi, jako by sám nesl pochodeň. Půjde-li to však, stejně ho využijí, ovládnou ho, pokud přijdou na vhodný způsob. Nebyla jediná Aes Sedai, která by neudělala, co považovala za nutné, i když si při tom musela držet nos.

Myrellin hněv měl na Brynea asi stejný vliv jako déšť na balvan. Egwain náhle spatřila bouři vířící mu kolem hlavy a záplavu vody kolem jeho kolen, přičemž on prostě kráčel dál. „Myrelle Sedai,“ řekl s klidem, jaký měla stavět na odiv ona, „když mi deset nebo víc tisíc mužů táhne za zády, chci vědět, jaké mají záměry. Zvlášť těchhle deset či víc tisíc.“

Toto bylo nebezpečné téma. I když byla Egwain šťastná, že přešli otázky týkající se Talmanesova zájmu o ni – nejradši by skřípala zuby, že se o ní vůbec zmiňoval – byla tak překvapená, až v sedle nadskočila. „Deset tisíc? Jsi si jistý?“ Když ji kvůli ní a Elain Mat přivedl do Salidaru, měla Banda jen o málo víc než polovinu tohoto počtu.

Bryne jen pokrčil rameny. „Já cestou sbírám rekruty a on taky. Ovšem ne tolik, jenže některým mužům se představa sloužit Aes Sedai prostě nelíbí.“ Většina lidí by byla rozhodně znepokojená, kdyby tohle řekla třem sestrám. On se jenom trpce usmíval. „Kromě toho to vypadá, že Banda má z bojů v Cairhienu jistou reputaci. Povídá se, že Shen an Calhar nikdy neprohrává, bez ohledu na přesilu.“ Tohle k nim hnalo muže, tady stejně jako v Altaře, představa, že dvě vojska musejí znamenat bitvu. Snaha zůstat stranou mohla skončit stejně špatně jako vybrat si špatnou stranu. Neutrálům přinejmenším nekynul žádný zisk. „Z Talmanesových nováčků jich několik zběhlo ke mně. Někteří se zřejmě domnívají, že štěstí Bandy je svázané s Matem Cauthonem a bez něj tu být nemůže.“

Myrelle málem opovržlivě zkřivila rty. „Obavy těchhle hloupých Muranďanů jsou rozhodně užitečné, ale tebe jsem za hlupáka nepovažovala. Talmanes za námi jde, poněvadž se bojí, že bychom se mohli obrátit proti jeho milovanému pánu Drakovi, ale kdyby tě chtěl skutečně napadnout, nemyslíš, že už by to byl udělal? S těmihle Dračími spřísahanci to můžeme vyřídit, až budou hotové důležitější věci. Ale mluvit s ním...!“ Otřásla se a podařilo se jí znovu sebrat vážnost. Alespoň na povrchu. Z jejího tónu by ale pořád chytilo dřevo plamenem. „Pozorně mě poslouchej, urozený pane Bryne...“

Egwain šla její slova jedním uchem tam a druhým ven. Když se Myrelle zmínila o Matovi, Bryne se na ni podíval. Sestry si myslely, že vědí, jaká v Bandě panuje situace a jak si stojí Mat, a moc velký dojem to na ně nedělalo, na Brynea však očividně ano. Egwain trochu naklonila hlavu, takže jí okraj klobouku zastíral obličej, a koutkem oka si ho prohlížela. Složil přísahu, že postaví vojsko a povede ho, dokud nebude Elaida svržena, ale proč přísahal? Určitě mohl najít nějakou méně zavazující přísahu a ta by byla jistě přijata, protože sestry hodlaly všechny tyhle vojáky použít jenom jako karnevalovou masku, aby zastrašily Elaidu. Mít ho na své straně bylo uklidňující. Očividně si to myslely dokonce i ostatní Aes Sedai. Podobně jako její otec, i Bryne byl ten typ člověka, u něhož jste věřili, že bez ohledu na situaci není důvod k panice. Náhle si uvědomila, že mít ho proti sobě by mohlo být stejně špatné jako mít proti sobě sněmovnu, a na vojsku přitom nezáleželo. Jediné pochvalné slovo, které pro něj kdy Siuan měla, znělo, že je pozoruhodný, i když se svou poznámku pokusila okamžitě změnit v něco jiného. Na každého muže, jehož Siuan Sanche považovala za pozoruhodného, bylo třeba dávat si pozor.

S cákáním se přebrodili přes potok, spíš potůček, který koňům ani pořádně nesmočil kopyta. Otrhaná vrána, krmící se rybou, jež uvízla na mělčině, zatřepala oškubanými křídly, ale pak se vrátila k žrádlu.

Siuan si Brynea také prohlížela – kobylka šla mnohem klidněji, když jí zapomněla škubat otěžemi či do ní kopat patami v té nejméně vhodné chvíli. Egwain se jí zeptala na motivy urozeného pána Brynea, ale Siuanin zmatený vztah k tomu muži znamenal, že když došlo na něj, plivala jen jedy. Buď Garetha Brynea nenáviděla až do hloubi duše, nebo ho milovala, a představit si Siuan zamilovanou bylo jako představit si vránu, která umí plavat.

Hřeben, na němž se objevili vojáci Bandy, byl nyní vidět jenom jako křivá řada suchých jehličnanů. Egwain si ani nevšimla, kdy zmizeli. Mat že je vyhlášený voják? Tomu se plavající vrány ani zdaleka neblížily. Byla přesvědčená, že velí jenom díky Randovi, a i to bylo těžké spolknout. Věřit, protože víte, je nebezpečné, připomněla si sledujíc Brynea.

„...měli by tě zbičovat!“ Myrelle pořád vřískala. „Varuji tě, jestli uslyším, že ses s těmi Dračími spřísahanci znovu sešel...!"

Co se Brynea týkalo, tak déšť stékal po balvanu. Jel klidně a občas zamumlal: „Ano, Myrelle Sedai,“ nebo „ne, Myrelle Sedai,“ bez náznaku znepokojení, aniž by přestal pozorně sledovat krajinu. Nebylo pochyb, že on ty vojáky odjíždět viděl. Jakkoliv se mu dařilo být trpělivý – Egwain si byla jistá, že to není ze strachu – nehodlala to dál poslouchat.

„Buď zticha, Myrelle! Nikdo urozenému pánu Bryneovi nebude nic dělat.“ Přetřela si spánky a napadlo ji, že některou sestru v táboře požádá o léčení. Ani Siuan, ani Myrelle to moc neuměly. Ne že by jí léčení prospělo, pokud to byl jenom nedostatek spánku a přemíra starostí. Ne že by chtěla, aby se šeptalo, že je toho napětí na ni moc. Mimoto existovaly kromě léčení i jiné způsoby, jak zvládnout bolest hlavy, i když tady ne.

Myrelle stiskla rty, jen na chvilku. Pohodila hlavou a odvrátila se, tváře měla rudé. A Bryne se náhle zatvářil, že ho zajímá rudokřídlý luňák kroužící po jejich levici. Dokonce i chrabrý muž by měl vědět, kdy má být diskrétní. Luňák složil křídla a vrhl se dolů po nějaké neviditelné kořisti za hloučkem odrbaných kalin. Egwain se cítila stejně, vrhala se na cíle, které neviděla, a doufala, že vybere ten správný, a doufala, že tam cíl vůbec bude.

Nadechla se a ráda by se uklidnila. „Stejně, urozený pane Bryne, myslím, že by ses neměl s Talmanesem znovu scházet. Touhle dobou už určitě víš o jeho záměrech dost.“ Světlo dej, aby toho o ní Talmanes moc nenapovídal. Škoda že nemůže poslat Siuan nebo Leanu, aby ho varovaly, pokud by to přijal, ale vzhledem k pocitům panujícím mezi sestrami se mohla klidně odvážit navštívit Randa.

Bryne se v sedle uklonil. „Jak přikazuješ, matko.“ V jeho hlase nebylo ani stopy po posměchu. Nikdy ne. Očividně se naučil dávat si v přítomnosti Aes Sedai pozor na jazyk. Siuan se opozdila a mračila se na něj. Možná by ona dokázala zjistit, komu je vlastně věrný. Přes všechno nepřátelství trávila v jeho společnosti hodně času, mnohem víc, než musela.

Egwain s námahou udržela ruce na Daišarových otěžích, aby se nechytala za hlavu. „Jak daleko ještě, urozený pane Bryne?“ Nemluvit netrpělivě jí dalo práci.

„Ještě kousek, matko.“ Z nějakého důvodu se pootočil po Myrelle. „Už to není daleko.“

Statků tu začínalo být stále víc, stejně jich stálo na svazích jako na rovině, ačkoliv selka z Emondovy Role v Egwain říkala, že to nedává smysl, nízké domy ze šedého kamene, stodoly a neohrazené pastviny, na kterých se popásalo pár krav s vystouplými žebry a smutné černoocasé ovce. Zdaleka ne všechny budovy byly vypálené, jen tu a tam. Vypalování mělo ostatním prozradit, co se stane, jestli se nepřihlásí k Draku Znovuzrozenému.

Na jednom statku zahlédla několik pícovniků urozeného pána Brynea s vozem. Že byli jeho, bylo zřejmé jak ze způsobu, jakým si je prohlédl a kývl, tak z toho, že tu nevlál bílý plamen. Banda se vždy chlubila. Kromě praporů začali někteří její členové v poslední době nosit červený šátek ovázaný kolem paže. Pod stráží mužů na koních bylo půl tuctu krav a bečely tu asi dva tucty ovcí a další muži nakládali pytle ze stodoly na vůz. Opodál stál sedlák se svěšenými rameny a jeho rodina, mrzutá tlupa v hrubých tmavých šatech. Jedna holčička, s velkým čepcem, jaký měly i ostatní, tiskla tvář mámě do sukní a očividně plakala. Někteří chlapci měli zaťaté pěsti, jako by se chtěli prát. Sedlák dostane zaplaceno, ale i kdyby skutečně nemohl postrádat, co mu brali, i kdyby chtěl odporovat asi dvacítce chlapů v kyrysech a přilbách, ty vypálené statky ho přiměly se zamyslet. Bryneovi vojáci často v troskách nacházeli ohořelé pozůstatky, muže, ženy a děti, kteří zemřeli, když se snažili uniknout plamenům. Občas byly dveře a okna zvenčí přibité.

Egwain napadlo, jestli existuje nějaký způsob, jak sedláky a vesničany přesvědčit, že mezi bandity a vojskem je rozdíl. Velmi po tom toužila, ale neviděla, jak by se to dalo zařídit, pokud by nenechala vyhladovět vlastní vojáky, až by zběhli. Pokud ani sestry neviděly rozdíl mezi bandity a Bandou, venkované asi neměli naději. Když se za nimi statek vytrácel, odolala nutkání otočit se v sedle a ohlédnout se. Ohlížení by nic nezměnilo.

Urozený pán Bryne si za svým slovem stál. Asi tři čtyři míle od tábora – tři čtyři vzdušnou čarou, dvakrát tolik krajinou, jíž projížděli – objeli kopec porostlý křovím a stromy, a tam voják přitáhl otěže. Slunce již bylo v půlce cesty k nadhlavníku. Dole vedla další silnice, užší a mnohem křivolačejší než ta, jež vedla táborem. „Myslejí si, že když budou cestovat v noci, dostanou se přes bandity,“ řekl. „Jak se ukazuje, není to tak špatný nápad, nebo mají Temného štěstí. Přišli z Caemlynu."

Po silnici se táhla kupecká karavana, tvořená asi padesáti velkými vozy taženými desetispřežím. Nyní ji zastavili Bryneovi vojáci. Někteří byli opěšalí a dohlíželi na přemísťování sudů a pytlů z kupeckých vozů na půl tuctu vlastních. Žena v prostých tmavých šatech mávala rukama a důrazně ukazovala na to nebo ono zboží, buď protestovala, nebo smlouvala, ale její druhové tvořili zachmuřený tichý hlouček opodál. O kousek dál po silnici zdobilo rozložité větve dubu pochmurné ovoce, z každé holé větve viseli oběšenci. Holé až na vrány, jichž bylo dost na to, aby strom vypadal, že se oděl černým listovím. Tady měli ptáci větší sousto než rybu. Dokonce ani z takové dálky ten pohled Egwainině bolení hlavy neulehčil, ani jejímu žaludku.

„Tohle jsi mi chtěl ukázat? Kupce, nebo ty loupežníky?“ Neviděla na žádném oběšenci šaty, a když někoho věšeli bandité, obvykle věšeli i ženy a děti. Mohl je oběsit kdokoli, Bryneovi vojáci, Banda – to, že Banda pověsila každého z těch takzvaných Dračích spřísahanců, pro sestry neznamenalo žádný rozdíl – či dokonce některý místní pán nebo paní. Kdyby murandští šlechtici spolupracovali, všichni bandité už by mohli viset ze stromů, ale to bylo asi stejné jako žádat kočky o tanec. Počkat. Říkal Caemlyn. „Má to něco společnýho s Randem? Nebo s asha’manama?“

Tentokrát se podíval z ní na Myrelle a zpátky zcela otevřeně. Myrelle klobouk stínil tvář. Vypadala ponořená do chmur, hrbila se v sedle, vůbec nepřipomínala sebevědomou jezdkyni z dřívějška. Bryne se zřejmě rozhodl. „Myslel jsem, že bys to měla slyšet dřív než ostatní, ale možná jsem to špatně pochopil...“ Znovu se podíval na Myrelle.

„Slyšet co, ty paznehte se zarostlýma ušima?“ zavrčela Siuan a kopla tlustou kobylu do slabin.

Egwain se ji snažila uklidnit. „Myrelle může slyšet všechno co já, urozený pane Bryne. Má moji naprostou důvěru.“ Zelená sestra trhla hlavou. Z jejího ztrhaného výrazu by každý pochyboval, že Egwain slyšela dobře, ale Bryne po chvíli kývl.

„Vidím, že se věci... změnily. Ano, matko.“ Sundal si přilbu a pověsil ji na sedlovou hrušku. Stále se tvářil zdráhavě, pečlivě volil slova. „Kupci ovšem roznášejí drby jako psi blechy, ale...“ Bylo to zvláštní, vidět ho tak váhat. „Matko, na silnici je dohonil příběh, že Rand al’Thor odešel do Bílé věže a odpřisáhl věrnost Elaidě.“

Myrelle a Siuan se chvíli tvářily úplně stejně, krev se jim vytratila z tváří, jako by viděly naprostou katastrofu. Myrelle se v sedle zakymácela. Egwain na něj jenom zírala. Pak překvapila sebe i ostatní tím, že vyprskla smíchy. Daišar polekaně zatančil, a než ho na kamenité stráni utišila, uklidnila se rovněž. „Urozený pane Bryne,“ řekla poplácávajíc valacha po krku, „věř mi, tak to není. Vím to zcela jistě od včerejší noci.“

Siuan si okamžitě vydechla a Myrelle se opozdila jen o chviličku. Egwain bylo do smíchu znovu z jejich výrazů. Ulevilo se jim tolik, že vyvalovaly oči. Děti, kterým řekli, že Stínovec pod jejich postýlkou není. Aessedaiovský klid, to určitě.

„To rád slyším,“ ucedil Bryne bezvýrazně, „Jenomže i když pošlu všechny tam dole pryč, ten příběh se stejně mezi moje vojáky dostane. Vojskem to projde jako lesní požár těmihle kopci.“ To její veselí poněkud zarazilo. Kdyby to nechala být, mohla by to být pohroma.

„Nechám zítra sestry ohlásit tvým vojákům pravdu. Bude šest Aes Sedai, které ji samy znají, dost? Tady Myrelle a Sheriam. Carlinya a Beonin, Anaiya a Morvrin.“ Tyhle sestry sice nebudou nadšené, že se mají sejít s moudrými, nicméně ani nebudou moci její žádost odmítnout. Vlastně ji nebudou chtít odmítnout, budou se vší mocí snažit tuhle povídačku zarazit. Přinejmenším by neměly chtít odmítnout. Myrelle sebou trhla a pak odevzdaně zkřivila rty.

Bryne se loktem opřel o přilbu a prohlížel si Egwain a Myrelle. Na Siuan se ani nepodíval. Jeho ryzák dupl na kámen a zpod keře o pár kroků dál vyletěl houf nějakých holubů s jasně modrými křídly, až Daišar a Myrellina izabela začali jančit. Bryneův kůň nehnul brvou. Bryne nepochybně slyšel o průchodech, ačkoliv určitě nevěděl, co jsou zač – Aes Sedai udržovaly tajemství ze zvyku a doufaly, že tohle udrží před Elaidou – a rozhodně nevěděl naprosto nic o Tel’aran’rhiodu – tohle životně důležité tajemství se chránilo snáz, jelikož se navenek nijak neprojevovalo – přesto se nezeptal, jak to ví. Možná si už na tajnůstkářství Aes Sedai zvykl.

„Hlavně aby to řekly správně,“ pronesl nakonec. „Jestli uhnou třebas o vlásek...“ Nesnažil se ji pohledem zastrašit, jen zdůraznit svoje hledisko. To, co viděl v její tváři, jej zřejmě uspokojilo. „Zdá se, že si vedeš dobře, matko. Přeji ti úspěchy i nadále. Urči dneska odpoledne dobu a já přijdu. Měli bychom se radit pravidelně. Přijdu, kdykoliv pro mě pošleš. Měli bychom vytvořit pevné plány, jak tě dosadit na amyrlinin stolec, až dorazíme do Tar Valonu.“

Mluvil ovládaným tónem – nejspíš si nebyl tak úplně jistý, co se děje, jak dalece může důvěřovat Myrelle – a Egwain chvíli trvalo, než si uvědomila, co udělal. Zadrhl se jí z toho dech. Možná si už začínala příliš zvykat na to, jak Aes Sedai zamlžovaly svá slova, ale... Bryne právě řekl, že vojsko je její. Byla si tím jistá. Ne sněmovny ani Sheriam, ale její.

„Děkuju ti, urozený pane Bryne.“ To bylo trochu málo, zvlášť když opatrně kývl, s pohledem stále upřeným na ni, což potvrdilo její přesvědčení. Náhle měla tisíc dalších otázek. Většinu by stejně nemohla položit, ani kdyby byli sami. Škoda že se mu nesvěřila úplně. Opatrnost, dokud si nebude jistá, a pak trochu větší opatrnost. Staré rčení, jež se velmi dobře hodilo na jakékoliv jednání týkající se Aes Sedai. A dokonce i ti nejlepší muži probírali záležitosti se svými přáteli, možná zvlášť když ty záležitosti měly zůstat tajné. „Určitě musíš ještě dnes dopoledne dohlídnout na tisíc věcí,“ pravila a sebrala otěže. „Vrať se. My se ještě trochu projedem.“

Bryne samozřejmě namítal. Mluvil skoro jako strážce, když vykládal, jak není možné sledovat všechny cesty zároveň, a jak šíp do zad zabije Aes Sedai stejně rychle jako kohokoliv jiného. Další muž, který jí to řekne, rozhodla se Egwain, za to draze zaplatí. Tři Aes Sedai se určitě vyrovnají třem stovkám mužů. Nakonec, přes všechno jeho bručení a mračení, nemohl dělat nic jiného než poslechnout. Nasadil si přilbu a pobídl koně dolů po nerovné stráni ke kupecké karavaně, místo aby se vrátil cestou, kterou přijeli, ale to bylo podle jejího názoru ještě lepší.

„Povedeš nás, Siuan,“ řekla Egwain, když poodjel.

Siuan se za ním mračila, jako by ji celou dobu balamutil. Zafrkala, narovnala si slamák, otočila kobylu – no, dokopala ji – a donutila ji jít. Egwain kývla Myrelle, aby ji následovala. Stejně jako Bryne, ani ona neměla na vybranou.

Nejdřív na ni Myrelle vrhala úkosem pohledy, očividně čekala, že Egwain vytáhne sestry poslané do Bílé věže, očividně hledala důvody, proč by měly zůstat utajené dokonce i před sněmovnou. Čím déle jela Egwain mlčky, tím nervózněji si ostatní poposedávaly v sedlech. Myrelle si začala olizovat rty a aessedaiovský klid začal dostávat maličké prasklinky. Velmi užitečný nástroj, tohle mlčení.

Chvíli byl slyšet jen klapot kopyt a občas zavolání ptáka v křoví, ale začalo být zřejmé, kam má Siuan namířeno, stočila se trochu na západ od stezky vedoucí zpět do tábora. Myrelle se vrtěla, jako by seděla v kopřivách. Na těch kouscích, co Siuan posbírala, možná bylo zrnko pravdy.

Když Siuan znovu zabočila k západu mezi dva pokřivené kopce, které se k sobě nakláněly, Myrelle přitáhla otěže. „Tam... Tam tím směrem je vodopád,“ řekla a ukázala. „Nebyl moc velký ani před tím suchem, ale i teď je docela hezký.“ Siuan se taky zastavila a s úsměvem se ohlédla.

Co může Myrelle skrývat? Egwain byla zvědavá. Podívala se na zelenou sestru a trhla sebou, když ženě po čele sklouzla krůpěj potu a zaleskla se ve stínu širokého šedého klobouku. Rozhodně chtěla vědět, co dokázalo otřást Aes Sedai natolik, aby se zapotila.

„Myslím, že nám Siuanina cesta nabídne ještě další zajímavé vyhlídky, co?“ řekla Egwain a obrátila Daišara. Myrelle jako by se zavřela do sebe. „Pojeďme.“

„Víš všechno, viď?“ zamumlala Myrelle nejistě, když projížděly mezi naklánějícími se kopci. Po tvářích jí stékalo již víc kapek potu. Byla otřesená do hloubi duše. „Všechno. Jak bys mohla...?“ Náhle se v sedle prudce narovnala a zírala Siuan na záda. „Ona! Siuan je tvoje od samého začátku!“ Mluvila skoro rozhořčeně. „Jak jsme mohly být tak slepé? Pořád tomu ale nerozumím. Byly jsme tak obezřetné.“

„Když chceš něco uchovat v tajnosti,“ ucedila Siuan opovržlivě přes rameno, „nesnaž se tak daleko na jihu kupovat penízkové papričky.“

Co, pro všechno na světě, jsou penízkové papričky? A o čem to vlastně mluví? Myrelle se otřásla. Bylo známkou toho, jak je otřesená, že po Siuanině tónu okamžitě neodsekla, aby druhou ženu usadila. Místo toho si olizovala rty, jako by jí náhle vyschly.

„Matko, musíš pochopit, proč jsem to udělala, proč jsme to udělaly.“ Zoufalý tón v jejím hlase by odpovídal situaci, kdy by stála proti půlce Zaprodanců, sama jen ve spodničce. „Ne jenom proto, že o to Moirain požádala, ne jenom proto, že byla moje přítelkyně. Nesnáším, když umírají. Nesnáším to! Dohoda, kterou uzavíráme, je pro nás občas tvrdá, ale pro ně je tvrdší. Musíš to pochopit. Musíš!“

Právě když si Egwain říkala, že už všechno odhalí, Siuan otočila kobylu a podívala se na ně. Egwain by jí nejradši vrazila pár facek. „Mohlo by to být s tebou snazší, Myrelle, kdybys jela první,“ pronesla chladně. Vlastně znechuceně. „Spolupráce může znamenat mírnost. Malou.“

„Ano.“ Myrelle kývla a nepřítomně škubala otěžemi. „Ano, samozřejmě.“

Když se ujímala vedení, měla slzy na krajíčku. Siuan se zařadila za ni, na chvíli se jí očividně ulevilo. Egwain málem vybuchla. Jaká dohoda? S kým? Kdo umírá? A kdo byly ty „my"? Sheriam a ostatní? Ale Myrelle by to slyšela, a odhalit vlastní nevědomost nebylo v téhle chvíli zrovna vhodné. Nevědomou ženu, která drží pusu zavřenou, budou považovat za moudrou, znělo přísloví. A bylo tu další: Udržet jedno tajemství často znamená udržet deset dalších. Teď mohla jenom následovat a držet všechno v sobě. Siuan ale promluví. Ta žena neměla mít před ní žádné tajnosti. Egwain skřípala zuby a snažila se vypadat trpělivě a naprosto bezstarostně. Moudře.

Už byly skoro zpátky na silnici, na níž stál tábor, několik mil na západ, když Myrelle vyjela na nízký plochý kopec porostlý borovicemi a kalinami. V široké proláklině na vrcholku dva obrovské duby udusily veškerý ostatní porost. Pod hustými propletenými větvemi stály tři špičaté stany z kostkovaného plátna a provazová ohrada s koňmi, opodál byl vůz a pět vysokých válečných koní, každý pečlivě uvázaný stranou od ostatních. Před zvednutým předkem jednoho stanu čekala Nisao Dachen, v bronzových jezdeckých šatech prostého střihu, jako by vítala hosty, a po jejím boku stál Sarin Hoigan v olivově zeleném kabátci, jaký nosilo tolik gaidinů. Byl to podsaditý plešoun s hustým knírem, přesto vyšší než Nisao. O pár kroků dál je dva ze tří Myrelliných strážců ostražitě pozorovali, jak sjíždějí do dolíku, Croi Makin, štíhlý a žlutovlasý, a Nuhel Dromand, tmavý a rozložitý, s plnovousem a vyholeným horním rtem. Žádný nevypadal v nejmenším překvapeně. Jeden ze strážců očividně stál na stráži a upozornil je. Nic v dohledu však neukazovalo na důvod k takovým tajnostem ani k tomu, proč si Myrelle olizovala rty. A vlastně, jestli Nisao čekala, aby je mohla přivítat, proč si uhlazovala rozdělené suknice? Tvářila se, jako by se radši odstíněná postavila Elaidě.

Z dalšího stanu vykoukly dvě ženy a rychle zase zalezly, ale Egwain je přesto poznala. Nicola a Areina. Náhle se cítila velmi nepříjemně. Do čeho ji to ta Siuan zatáhla?

Siuan při sesedání nedávala najevo sebemenší neklid. „Přiveď ho sem, Myrelle. Hned.“

Teď to všechno vracela a s gustem. Vedle jejího tónu vypadala i rašple hladká. „Na schovávání už je moc pozdě.“

Myrelle se jenom tak tak podařilo zamračit, že s ní takhle mluví, a i to pro ni zřejmě byla námaha. Viditelně se sebrala, strhla si z hlavy klobouk a beze slova sesedla, doplula k jednomu stanu a zmizela uvnitř. Nisao ji sledovala již s vyvalenýma očima a poulila je stále víc. Jako by zamrzla na místě.

Nablízku nebyl nikdo kromě Siuan, aby je slyšel. „Proč ses do toho pletla?“ chtěla vědět Egwain, když sesedala. Mluvila potichu. „Jsem si jistá, že se chtěla přiznat k... ať je to cokoliv... a já pořád nemám ani tušení. Penízkové papričky?“

„V Shienaru jsou moc oblíbené, a v Malkieru taky,“ řekla Siuan stejně tiše. „Já se to doslechla, teprve když jsem dnes ráno odešla od Aeldene. Musela jsem ji donutit, aby ukazovala cestu. Nevěděla jsem to jistě. Ale těžko by nám prospělo, kdybych ji nechala na to přijít, ne? O Nisao jsem taky nevěděla. Myslela jsem, že se spolu moc nebaví.“ Mrkla na žlutou sestru a podrážděně zakroutila hlavou. Něco nezjistit nebyla chyba, kterou by si Siuan promíjela snadno. „Pokud jsem neoslepla a nezblbla, tak tyhle dvě...“ Zašklebila se, jako by kousla do něčeho shnilého, a zakuckala se, jak se snažila přijít na vhodné slovo. Najednou popadla Egwain za rukáv. „Tady jsou. Teď uvidíš sama.“

Myrelle vyšla ze stanu první, pak muž jen v holínkách a spodcích, musel se hodně sehnout, aby prošel vchodem, v ruce držel obnažený meč a lehce zarostlou hruď měl zjizvenou. Byl o hlavu a ramena vyšší než ona, vyšší než všichni ostatní strážci. Dlouhé tmavé vlasy, jež mu na spáncích přidržovala spletená kožená šňůra, měl prošedivělejší, než když ho Egwain viděla naposled, ale na Lanu Mandragoranovi nebylo nic měkkého. Kousky skládačky náhle zapadly do sebe, přesto jí to pořád nedocházelo. Býval strážcem Moirain, Aes Sedai, která ji, Randa a ostatní odvedla z Dvouříčí, jak se zdálo už před celým věkem, ale Moirain byla mrtvá, zahynula, když zabila Lanfear, a Lan hned poté zmizel z Cairhienu. Možná že to všechno bylo jasné Siuan. Pro ni to pořád byly kalné vody.

Myrelle cosi zamumlala k Lanovi a dotkla se jeho ruky. On sebou lehce trhl, jako nervózní kůň, ale tvrdou tvář ani na okamžik neodvrátil od Egwain. Nakonec však kývl, otočil se na podpatku a zašel hlouběji pod větve dubu. Uchopil jílec oběma rukama nad hlavou, čepel namířil dolů, postavil se na špičku jedné nohy a ztuhl. Nisao se na něj chvíli mračila, jako by taky viděla skládačku. Pak se střetla pohledem s Myrelle a společně se zadívaly na Egwain. Místo aby došly k ní, přistoupily k sobě a chvatně si špitaly. Aspoň zpočátku si špitaly. Pak tam Nisao jen stála a nevěřícně či nesouhlasně potřásala hlavou. „Tys mě do toho dostala,“ zaúpěla nakonec nahlas. „Byla jsem slepá a hluchá, že jsem tě poslechla.“

„Tohle bude... zajímavé,“ řekla Siuan, když se druhé dvě Aes Sedai konečně obrátily k ní a Egwain. Díky přízvuku, který do něj vložila, znělo poslední slovo rozhodně nepříjemně.

Myrelle a Nisao si cestou k nim chvatně uhlazovaly vlasy a šaty, ujišťovaly se, že je všechno v pořádku. Možná je přistihly – Při čem? napadlo Egwain – ale očividně chtěly záležitosti podat v tom nejlepším světle.

„Pojď, prosím, dovnitř, matko,“ vyzvala ji Myrelle a ukázala k nejbližšímu stanu. Její chladný výraz zradilo jen lehounké zachvění hlasu. Pot byl pryč. Samozřejmě si ho otřela, ale znovu se již nezpotila.

„Děkuju, ne, dcero.“

„Trochu vinného punče?“ zeptala se Nisao s úsměvem. Ruce si tiskla k prsům a vypadala znepokojeně. „Siuan, jdi říct Nicole, ať přinese punč.“ Siuan se nepohnula a Nisao překvapeně zamrkala a stiskla rty. Úsměv však byl okamžitě zpátky a ona trochu zvedla hlas. „Nicolo? Dítě, přines punč. Obávám se, že je ze sušených ostružin,“ svěřila se Egwain, „ale je velmi osvěžující.“

„Nechci punč,“ pravila Egwain stroze. Nicola se vynořila zpoza stanu, ale nezdálo se, že by se splněním úkolu nějak pospíchala. Místo toho tam stála, dívala se na čtyři Aes Sedai a hryzala si spodní ret. Nisao se na ni zamračila, dalo se to označit jen za znechucené zamračení, ale neřekla nic. Další kousek skládačky zapadl na místo a Egwain začala dýchat poněkud lehčeji. „Co já chci, dcero, co vyžaduju, je vysvětlení.“

Nejlepší výraz nebo ne, pořád to byl slabý nátěr. Myrelle prosebně natáhla ruku. „Matko, Moirain mě nevybrala jen proto, že jsme byly přítelkyně. Dva z mých strážců prve patřili sestrám, které zahynuly. Avar a Nuhel. Žádná jiná sestra za celá staletí nezachránila víc než jednoho.“

„Já se do toho dostala jenom kvůli stavu jeho mysli,“ pospíšila si s vysvětlováním i Nisao. „Zajímám se o duševní poruchy, a tohle se tak dá nazvat zcela oprávněně. Myrelle mě do toho zatáhla málem násilím.“

Myrelle vrhla na žlutou sestru temný pohled, který Nisao se zájmem opětovala. „Matko, když strážci zemře jeho Aes Sedai, je to, jako by její smrt spolkl, a ta ho pak stravuje zevnitř. On –“

„To já vím, Myrelle,“ přerušila ji ostře Egwain. Siuan a Leana jí toho hodně prozradily, ačkoliv ani jedna nevěděla, že se ptá, protože chce vědět, co má očekávat s Gawynem. Myrelle to nazývala špatná výměna, a možná to tak bylo. Když sestře zemřel strážce, pohltil ji zármutek. Mohla ho trochu ovládat, aspoň občas, ale dřív nebo později se prodral ven. Jakkoliv se Siuan dařilo ovládat, když u ní někdo byl, přesto pro svého Alrika, zabitého v den, kdy ji sesadily, proplakala nejednu noc. Ale co byly i měsíce pláče proti samotné smrti? Příběhy byly plné strážců, umírajících, aby pomstili své Aes Sedai, což bylo skutečně časté. Muž, který chce zemřít, muž hledající to, co ho dokáže zabít, riskoval víc, než mohl přežít dokonce i strážce. Pro ni možná nejhorší bylo, že to věděli. Věděli, jaký bude jejich osud, pokud jejich Aes Sedai zemře, věděli, co je pohání, když zemřela, věděli, že nic, co udělají, to nemůže změnit. Egwain si neuměla představit, jakou odvahu vyžaduje přijmout takovou dohodu, znát pravdu.

Ustoupila kousek stranou, aby na Lana viděla. Stále stál nehybně na jedné noze, jako by ani nedýchal. Nicola na čaj očividně zapomněla, usadila se se zkříženýma nohama na zem a pozorovala ho. Areina si dřepla na paty vedle Nicoly, cop měla přehozený přes rameno a zírala ještě dychtivěji. Vlastně mnohem dychtivěji, poněvadž Nicola vrhala kradmé pohledy na Egwain a ostatní. Zbylí strážci, malý hlouček, předstírali, že ho také sledují, přičemž dávali dobrý pozor na své Aes Sedai.

Vál hodně teplý vítr, čechral suché listí, ležící v silné vrstvě na zemi, a Lan se, s děsivou prudkostí, náhle pohnul, přecházel z postoje do postoje, čepel v jeho rukou byla jen rozmazanou šmouhou. Rychleji a rychleji, až se zdálo, že přechází rovnou z jedné figury do druhé bez mezipohybů, přesto se pohyboval přesně jako hodinový strojek. Egwain čekala, až přestane nebo aspoň zpomalí, on však ne. Rychleji. Areina pomalu otevřela ústa a poulila oči úžasem, a Nicola vlastně taky. Předkláněly se, děti dívající se na cukroví, položené na kuchyňský stůl, aby vychladlo. Dokonce také ostatní strážci teď skutečně dělili svou pozornost mezi své Aes Sedai a něj, dívali se na lva, jenž by mohl každým okamžikem zaútočit.

„Vidím, že ho tvrdě dřete,“ řekla náhle Egwain. To byla jedna z metod, jak strážce zachránit. Vzhledem k vysokému procentu neúspěšnosti a ceně, kterou samy platily, byla jen málokterá sestra ochotná to zkusit. Bránit mu v riskování byl další důvod. A znovu ho s někým spojit. To byl první krok. Myrelle se o ten malý detail nepochybně postarala. Chudák Nyneiva. Až to zjistí, mohla by Myrelle uškrtit. Ale možná bude spokojená se vším, co Lana udrží naživu. Možná. Co se Lana týkalo, zasloužil si to nejhorší, co se mu stalo, když se nechal spojit s jinou ženou a přitom věděl, že po něm pase Nyneiva.

Egwain si myslela, že mluví jasně, jenže do hlasu se jí muselo vloudit něco z toho, co cítila, protože Myrelle se znovu snažila celou věc vysvětlit.

„Matko, předat pouto není tak špatné. No, vlastně je to, jako když se žena rozhodne, kdo by měl dostat jejího manžela, kdyby zemřela, aby se dostal do správných rukou.“

Egwain na ni civěla tak, že zelená couvla a skoro si zakopla o sukně. Byl to však jenom šok. Pokaždé, když si myslela, že se doslechla o tom nejpodivnějším možném zvyku, objevil se další a ještě divnější.

„My nejsme Ebúdarky, Myrelle,“ podotkla Siuan suše, „a strážce není manžel. Pro většinu z nás.“ Myrelle vzdorně zvedla hlavu. Některé sestry se za svého strážce provdaly, jen hrstka, jen málokterá sestra se vdala. Nikdo do toho moc nešťoural, ale povídalo se, že Myrelle se provdala za všechny tři své, což určitě porušovalo zvyklosti a zákony, dokonce i ty ebúdarské. „Říkáš, Myrelle, že to není tak špatné?“ Siuan se mračila v dokonalém souladu se svým tónem. Mluvila, jako by měla na jazyku žluč.

„Žádný zákon to nezapovídá,“ namítla Nisao. Kvůli Egwain, ne Siuan. „Žádný zákon nezakazuje předat pouto.“ Na Siuan se zamračila tak, že by měla ustoupit a držet zobák. Ta si to však nenechala líbit.

„To však není to hlavní, že ne?“ chtěla vědět. „I když se to neudělalo – kolik? čtyři sta let, nebo víc? – i kdyby se zvyky změnily, mohlo by ti to projít, jenom by se na vás trochu škaredily a vynadaly vám, pokud jediné, co jste s Moirain udělaly, bylo, že jste si mezi sebou předaly pouto. Vy jste se ho ale nezeptaly, že ne? On neměl na vybranou. Stejně dobře ses s ním mohla spojit proti jeho vůli. Vlastně jsi to zatraceně udělala!“

Konečně Egwain získala i poslední kousek skládačky. Věděla, že by měla cítit stejné znechucení jako Siuan. Když Aes Sedai vložila pouto na muže proti jeho vůli, rovnalo se to znásilnění. Měl asi stejnou šanci odporovat jako vesnická holka, kdyby ji muž Lanových rozměrů zatlačil ve stodole do kouta. Kdyby to udělali tři muži Lanových rozměrů. Sestry ale vždycky nebyly tak cimprlich – před tisíci lety by se o tom ani nezmiňovaly – a dokonce i dneska mohlo dojít k hádce, jestli má muž právo vědět, s čím souhlasí. Pokrytectví bylo mezi Aes Sedai občas uměním jako pletichaření či zatajování věcí. Potíž byla v tom, že Egwain věděla, že Lan odmítal přiznat svou lásku k Nyneivě. Nějaký nesmysl, že ho dřív nebo později stejně zabijí a že z ní nechce udělat vdovu. Muži vždycky plácali hlouposti, když si mysleli, že jsou logičtí a praktičtí. Nechala by ho Nyneiva jít bez pouta, kdyby měla tu možnost, ať už říkal cokoliv? Nechá ona jít Gawyna? Říkal, že to přijme, ale co kdyby změnil názor?

Nisao zkřivila rty, nenašla však slova, která hledala. Mračila se na Siuan, jako by to všechno byla její vina, přesto se to zdaleka nerovnalo pohledu, jejž vrhla po Myrelle. „Nikdy jsem tě neměla poslechnout,“ zavrčela. „Musela jsem se zbláznit!“

Myrelle se přesto nějak podařilo zachovat si vážnou tvář, jenom se trochu kymácela, jako by se jí podlamovala kolena. „Neudělala jsem to sama, matko. Musíš tomu věřit. Měla jsem ho zachránit. Jakmile bude v bezpečí, předám ho Nyneivě, jak to Moirain chtěla, jakmile bude zpátky –"

Egwain prudce zvedla ruku a Myrelle se zastavila, jako by jí ji dala před pusu. „Ty chceš předat jeho pouto Nyneivě?“

Myrelle jen nejistě kývla, Nisao přikyvovala důrazněji. Siuan se mračila a mručela něco o tom, že když špatnost zdvojnásobí, bude potom trojnásobně horší. Lan pořád nezpomalil. Z listí za ním vyskočili dva luční koníci a on se otočil a bez zastávky je mečem srazil ze vzduchu.

„A máte úspěch? Je na tom líp? Jak dlouho ho tu přesně máte?“

„Teprve dva týdny,“ odpověděla Myrelle. „Dneska je tu dvacátý den. Matko, může to trvat měsíce a není žádná záruka.“

„Možná je čas zkusit něco jinýho,“ řekla Egwain spíš pro sebe. Spíš aby sama sebe přesvědčila než pro co jiného. Za daných okolností byl Lan těžko milý dárek pro kohokoliv, ale pouto nepouto, patřil Nyneivě víc, než kdy bude patřit Myrelle.

Když však k němu zamířila, cítila silné pochybnosti. On se k ní ve svém tanci otočil čelem a máchl po ní mečem. Kdosi zalapal po dechu, když se čepel zastavila jen pár coulů od její hlavy. Ulevilo se jí, že nezafuněla ona.

Zářivě modré oči se na ni napjatě upíraly zpod svraštělého obočí ve tváři plné rovných ploch a ostrých úhlů, jež jako by byla vytesána z kamene. Lan pomalu sklonil meč. Byl zlitý potem, přesto ani nedýchal rychleji. „Takže ty jsi teď amyrlin. Myrelle mi řekla, že někoho pozvedly, ale ne koho. Zdá se, že my dva máme hodně společného.“ Jeho úsměv byl stejně chladný jako jeho hlas, chladný jako jeho oči.

Egwain se zarazila a neupravila si štólu, připomněla si, že je amyrlin a Aes Sedai. Chtěla uchopit saidar. Do této chvíle si neuvědomila, jak nebezpečný ten muž ve skutečnosti je. „Nyneiva je teď taky Aes Sedai, Lane. Potřebuje dobrýho strážce.“ Kterási žena zafrkala, ale Egwain dál upírala zrak na něj.

„Doufám, že si najde hrdinu z pověstí.“ Vyštěkl smíchy. „Bude potřebovat hrdinu, jen aby čelil jejímu vzteku.“

Ten smích ji přesvědčil, tvrdý jako led. „Nyneiva je v Ebú Daru, Lane. Víš, jak nebezpečný to město je. Hledá něco, co nutně potřebujem. Jestli to zjistí černý adžah, tak ji zabijí, aby to dostaly. Jestliže to zjistí Zaprodanci...“ Myslela si, že má zpustošenou tvář, ale bolest, kterou se mu teď stáhly koutky očí, potvrdila její plán. „Pošlu tě za ní, abys jednal jako její strážce.“

„Matko,“ vyhrkla za ní Myrelle naléhavě. Egwain mávla rukou, aby ji umlčela. „Nyneivino bezpečí bude ve tvých rukou, Lane.“

Nezaváhal. Dokonce se ani nepodíval na Myrelle. „Dostat se do Ebú Daru potrvá nejmíň měsíc. Areino, osedlej Mandarba!“ Už se obracel, ale ještě se zarazil a zvedl volnou ruku, jako by se chtěl dotknout její štóly. „Omlouvám se, že jsem vás kdy pomáhal dostat z Dvouříčí. Tebe a Nyneivu.“ A odkráčel, zmizel ve stanu, ze kterého byl předtím vyšel, ale než udělal dva kroky, obklopily ji Myrelle, Nisao a Siuan.

„Matko, nechápeš, co tu navrhuješ,“ vyhrkla Myrelle bez dechu. „Stejně dobře bys mohla dát dítěti na hraní na seníku zapálenou lucernu. Začala jsem Nyneivu připravovat, jakmile jsem ucítila, že na mě přešlo jeho pouto. Myslela jsem, že mám dost času. Ona ale byla vmžiku pozvednuta k šátku. Ještě není připravená na to, aby ho zvládla, matko. Ne jeho, ve stavu, v jakém je.“

Egwain se přinutila být trpělivá. Pořád to nechápaly. „Myrelle, i kdyby Nyneiva nedokázala usměrnit ani jiskřičku," – a to nedokázala, pokud nebyla rozzlobená – „...stejně by to neznamenalo žádnej rozdíl. Ne v tom, jestli ho dokáže zvládnout. Je tady jedna věc, již jste nezvládly. Dát mu tak důležitej úkol, že by musel zůstat naživu, aby ho splnil.“ Tohle byl poslední prvek. Údajně měl fungovat lépe než ostatní. „Pro něj je Nyneivino bezpečí tak důležitý. On ji miluje, Myrelle, a ona miluje jeho.“

„To vysvětluje...“ začala Myrelle tiše, ale Nisao nevěřícně vyhrkla přes ni.

„Och, určitě ne. On ne. Ona může milovat jeho, snad, nebo si myslí, že ho miluje, ale ženy Lana honí od chvíle, kdy mu ještě teklo mléko po bradě. A chytily ho, na den i měsíc. Byl to moc hezký chlapec, i když se tomu teď dá jenom těžko uvěřit. Nicméně má zřejmě jistou přitažlivost.“ Pohlédla úkosem na Myrelle, jež se mírně zamračila a na lících jí naskočily rudé skvrnky – víc nereagovala, ale tohle stačilo. „Ne, matko. Každá žena, která si myslí, že si Lana Mandragorana omotala kolem prstu, zjistí, že má v chomoutu jenom vzduch.“

Egwain si proti své vůli povzdechla. Některé sestry věřily, že je tu ještě jedna věc, jak zachránit strážce, jehož pouto přerušila smrt. Strčit ho do náruče – a do postele – nějaké ženy. Věřily, že pak se žádný muž nedokáže soustředit na smrt. Myrelle se o to zřejmě taky postarala sama. Alespoň že se za něj neprovdala, ne, pokud ho chtěla předat dál. Bude jenom dobře, jestli tohle Nyneiva nikdy nezjistí.

„Ať je to jak chce,“ prohodila nepřítomně k Nisao. Areina dopínala Mandarbovi podpínku rychle a schopně, vysoký vraný hřebec stál s hlavou vysoko zdviženou, ale pustil ji k sobě. Očividně to nebylo poprvé, co se k němu přiblížila. Nicola stála opodál u silného kmene vzdálenějšího dubu s rukama zkříženýma na prsou a sledovala Egwain a ostatní. Byla připravená uprchnout. „Nevím, co z vás Areina vymáčkla,“ poznamenala Egwain tiše, „ale ty lekce pro Nicolu okamžitě skončí.“

Myrelle a Nisao nadskočily, v jejich tvářích se zrcadlilo překvapení. Siuan se rozšířily oči, až je měla jako podšálky, ale naštěstí se vzpamatovala dřív, než si toho někdo všiml. „Ty víš vážně všechno,“ zašeptala Myrelle. „Areina chce být jen poblíž Lana. Myslím, že věří, že ji naučí věci, které může využít jako hledačka. Nebo že s ní možná Valerský roh půjde hledat.“

„Nicola se chce stát další Caraighan,“ zamumlala Nisao sžíravě. „Nebo možná další Moirain. Podle mě si usmyslela, že by mohla přesvědčit Myrelle, aby Lanovo pouto předala jí. No! Aspoň to s těmi dvěma můžeme vyřídit, jak si zaslouží, když se to teď provalilo. Ať už se mně stane cokoliv, bude to radost, vědět, že ony budou do konce roku vřískat.“

Siuan si konečně uvědomila, co se děje, a rozhořčení se na její tváři svářilo s užaslými pohledy, které vrhala po Egwain. Že někdo věci rozluštil dřív než ona ji nejspíš rozlítilo stejně jako to, že Nicola a Areina vydíraly Aes Sedai. Nebo možná ne. Nicola a Areina koneckonců samy Aes Sedai nebyly. To drasticky změnilo Siuanin názor na to, co je dovoleno. Totéž však také platilo o každé sestře.

Když se na ni stočilo tolik očí, a rozhodně ne s přátelským výrazem, Nicola zacouvala až k dubu a zřejmě se snažila couvnout ještě dál. Díky skvrnám na svých bílých šatech skončí po návratu do tábora v horké vodě. Areina se stále cele věnovala Lanovu koni a nevšimla si, co se na ni řítí.

„To bude spravedlivý,“ souhlasila Egwain, „ale jen pokud i vy dvě budete čelit plný spravedlnosti.“

Na Nicolu už se nikdo nedíval. Z Myrelliny tváře byly vidět jenom oči a Nisao je měla ještě větší. Neodvážily se ale ani zaskřípat zuby. Siuan měla výraz ponurého uspokojení jako druhou kůži. Podle ní si nezasloužily žádné slitování. Ne že by se Egwain hodlala slitovat.

„Promluvíme si, až se vrátíme,“ sdělila jim, když se znovu objevil Lan s opaskem s mečem připjatým přes zelený kabátec, rozepnutý, takže byla vidět nezašněrovaná košile, a přes rameno měl přehozené nadité sedlové brašny. Z barvoměnivého strážcovského pláště, jenž mu visel na zádech, až oči přecházely, jak se vlnil.

Egwain nechala ohromené sestry dusit ve vlastní šťávě a vyšla mu vstříc. Siuan je udrží hezky na mírném ohni, pokud by to snad vypadalo, že vychládají. „Můžu tě do Ebú Daru dostat dřív než za měsíc,“ řekla. On jenom netrpělivě kývl a zavolal na Areinu, aby mu přivedla Mandarba. Jeho soustředění ji znervózňovalo, lavina, připravená spadnout, kterou zadržuje tenká nitka.

Egwain spletla průchod na místě, kde předtím cvičil s mečem, dobré dva sáhy vysoký, a prošla jím na místo, které vypadalo jako přívoz vznášející se v temnotě, jež se táhla bez konce. Klouzání vyžadovalo plošinu, a ačkoliv mohla vypadat, jakkoliv se člověku zlíbilo, každá sestra zřejmě dávala přednost jednomu tvaru. Pro Egwain to byla tahle dřevěná bárka s pevným zábradlím. Kdyby spadla, mohla by si pod sebou vytvořit jinou, ačkoliv kam by se pak dostala, byla otázka, ale pro každého, kdo neuměl usměrňovat, by byl pád nekonečný jako čerň táhnoucí se do všech stran. Pouze na zádi bylo nějaké světlo, průchod umožňoval omezený výhled na dolík. Světlo sice temnotou vůbec nepronikalo, přesto tu bylo vidět. Aspoň ona jasně viděla, stejně jako v Tel’aran’rhiodu. Nikoliv poprvé zauvažovala nad tím, jestli to snad skutečně není nějaká část světa snů.

Lan ji bez vyzvání následoval a vedl si koně. Cestou skrz si průchod prohlédl, prohlížel si temnotu a jeho boty dupaly a koňova kopyta klapala na plaňkách za ní. Zeptal se pouze: „Jak rychle mě tohle zanese do Ebú Daru?“

„Nezanese,“ řekla, usměrněním zvedla čelo bárky a zavřela průchod. „Ne přímo do města.“ Nebylo vidět, že by se cokoliv hýbalo. Nebyl tu vítr ani vánek, nebylo nic cítit. Přesto byli v pohybu. A pohybovali se rychle. Rychleji, než si uměla představit, že by se něco mohlo pohybovat. Plošina musela překonat těch asi šest set mil, které potřebovali. „Můžu tě vyložit pět, možná šest dní na sever od Ebú Daru.“ Viděla průchod, spletený, když Nyneiva a Elain cestovaly na jih, a dobře si ho zapamatovala, aby mohla na totéž místo doklouzat.

On jen kývl a hleděl před sebe, jako by mohl zahlédnout jejich cíl. Připomínal jí šíp na nataženém luku.

„Lane, Nyneiva přebývá v Tarasinském paláci, je hostem královny Tylin. Mohla by tvrdit, že jí žádný nebezpečí nehrozí.“ Což určitě udělá, a pokud ji Egwain aspoň trochu znala, umíněně, a také oprávněně. „Snaž se to nezdůrazňovat – víš, jak je tvrdohlavá – ale nesmíš na to dbát. Jestli to bude nutný, tak ji prostě chraň tak, aby o tom nevěděla.“ Neříkal nic, ani se na ni nepodíval. „Lane, až ji najdeš, musíš jí říct, že Myrelle jí tvoje pouto předá, jakmile se vy tři zase sejdete.“ Napadlo ji, že jí tu informaci předá sama, ale zřejmě bude lepší, když se Nyneiva o jeho příchodu nedozví předem. Byla jím posedlá jako... jako... Jako jsem já posedlá Gawynem, pomyslela si lítostivě. Kdyby se Nyneiva dozvěděla, že je na cestě, neměla by v hlavě místo na nic jiného. I při nejlepší vůli by nechala pátrání cele na Elain. Ne že by se schoulila do klubíčka a prosnila celé dny, ale pátrání by prováděla se zaslepenýma očima. „Posloucháš mě, Lane?“

„Tarasinský palác,“ řekl hluše, aniž by po ní jen mrkl. „Hostem královny Tylin. Mohla by popírat, že je v nebezpečí. Paličatá, jako bych ji neznal.“ Teď se na ni podíval a ona si skoro přála, aby to neudělal. Byla plná saidaru, plná tepla, radosti a moci, čistého života, ale za jeho chladnýma modrýma očima zuřilo cosi strohého a primitivního, popření života. Jeho oči byly děsivé, nic jiného se o nich říci nedalo. „Povím jí všechno, co potřebuje vědět. Vidíš, poslouchám.“

Přinutila se neuhnout před jeho pohledem, ale on se jenom odvrátil. Na krku měl značku, modřinu. Mohlo – jenom mohlo – to být kousnutí. Možná by ho měla varovat, říci mu, že nemusí být příliš... podrobný... až bude vysvětlovat svůj vztah k Myrelle. Z toho pomyšlení zrudla. Snažila se ten cucflek nevidět, ale když si ho nyní všimla, nedokázala se dívat jinam. A stejně, tak hloupý přece nebude. Od muže se nedalo očekávat, že se bude chovat rozumně, ale dokonce ani muži nebyli úplně padlí na hlavu.

Mlčky se vznášeli, pohybovali se bez pohybu. Egwain se nebála, že by se tu z ničeho nic objevil některý ze Zaprodanců či někdo jiný. Klouzání mělo své zvláštnosti, některé byly vytvořeny kvůli bezpečí a soukromí. Když dvě sestry otevřely průchody na tom stejném místě jen chvilku po sobě a hodlaly klouzat na totéž místo, jedna druhou nezahlédly, pokud nebyly na přesně stejném místě, spřesně stejným tkanivem, a ani jednoho nebylo možné dosáhnout tak snadno, jak to vypadalo.

Po nějaké době – dalo se těžko určit, jak dlouho to trvalo, ona však věděla, že to není ani půl hodiny – se bárka náhle zastavila. Nic se nezměnilo, ani tkanivo, které spletla. Prostě věděla, že jednu chvíli se ženou temnotou a vzápětí stáli nehybně. Otevřela průchod těsně před přídí bárky – nebyla si jistá, kam by vedl, pokud by ho otevřela za zádí, a vlastně ani nijak nedychtila to zjišťovat, ostatně Moghedien už jen ten nápad připadal děsivý – a kývla Lanovi, ať vyjde. Bárka existovala jen po tu dobu, kdy byla sama přítomna, další věc podobná Tel’aran’rhiodu.

Lan se otočil k průchodu, vyvedl Mandarba ven, a když vyšla i Egwain, už seděl v sedle. Egwain nechala průchod otevřený, než se bude vracet. Kolem byly nízké vršky porostlé usychající trávou. V dohledu nebyl jediný strom, nic, jen pár zakrslých keříků. Hřebci se od kopyt zvedaly obláčky prachu. Ranní slunce na bezmračné obloze pálilo ještě víc než v Murandy. Nad něčím na jihu kroužili supi s velkými křídly a bylo je vidět také o kus dál na západě.

„Lane,“ začala, hodlajíc se ujistit, že pochopil, co má povědět Nyneivě, ale on ji předešel.

„Říkala jsi pět šest dní,“ hovořil s pohledem upřeným na jih. „Zvládnu to rychleji. Bude v bezpečí, slibuji.“ Mandarb zatančil, netrpělivý jako jeho jezdec, ale Lan ho snadno zvládl. „Od Emondovy Role jsi urazila dlouhou cestu.“ Zadíval se na ni a usmál se. Teplo úsměvu se ztrácelo v jeho očích. „Teď máš něco na Myrelle a Nisao. Nenech je, ať se s tebou znovu hádají. Na tvůj rozkaz, matko. Hlídka neskončila.“ S lehkou úklonou pobídl Mandarba do kroku jen na tak daleko, aby na ni nepadal prach, než přešel do cvalu.

Dívajíc se za ním, jak se řítí k jihu, zavřela pusu. No, uprostřed všeho toho cvičení s mečem si všiml, všiml si a učinil správné závěry. Očividně včetně závěrů, které si nemohl udělat, dokud ji neuviděl se štólou. Nyneiva by si radši měla dávat pozor. Vždycky muže považovala za mnohem tupější, než byli.

„Aspoň se nedostanou do žádnejch vážnejch potíží,“ řekla si nahlas. Lan vyjel na kopec a zmizel na druhé straně. Pokud by v Ebú Daru hrozilo nějaké skutečné nebezpečí, Elain nebo Nyneiva by byly něco řekly. Nesetkávaly se často – měla prostě příliš mnoho práce – ale vypracovaly si způsob, jak si nechávat vzkazy v Salidaru v Tel’aran’rhiodu, kdykoliv to bylo potřeba.

Vítr, který jako by vycházel z otevřené pece, zvedl clonu prachu. Egwain se rozkašlala, koutkem amyrlininy pruhované štóly si zakryla ústa a nos a spěšně se vrátila průchodem na bárku. Cesta zpátky byla klidná a nudná, lámala si hlavu, jestli udělala správnou věci, když Lana poslala do Ebú Daru, a jestli bylo správné udržovat Nyneivu v nevědomosti. Je to vyřízeno, říkala si pořád dokola, ale nepomáhalo to.

Když znovu vstoupila na kopec s dolíkem pod duby, připojil se Myrellin třetí strážce, Avar Hachami, k ostatním. Byl to muž s orlím nosem a prošedivělými kníry, které připomínaly dolů obrácené rohy. Všichni čtyři gaidinové tvrdě dřeli, stany byly strhnuté a úhledně složené. Nicola a Areina klusaly sem a tam a nakládaly vybavení na vůz, všechno od pokrývek po kotlíky a železnou nádobu na mytí. Skutečně klusaly, nezastavovaly se, avšak velkou pozornost věnovaly Siuan a druhým dvěma sestrám, stojícím pod stromy. Strážci vlastně taky věnovali trojici Aes Sedai pozornost. Uši měli našpicované. Zřejmě byla otázka, kdo dusí koho.

„...nemluv na mě tímhle tónem, Siuan,“ říkala právě Myrelle. Nejen dost nahlas, aby ji bylo slyšet na druhé straně holiny, ale taky dost ledově, aby se ochladil vzduch. S rukama zkříženýma na prsou, napřímená jako svíčka, pánovitá, až málem pukla. „Slyšíš mě? Nech toho!“

„Copak už nemáš žádnou slušnost, Siuan?“ Nisao si mačkala suknice v marném pokusu zabránit, aby se netřásla, a přes panující vedro se její hlas snadno vyrovnal ledu v Myrellině. „Jestli jsi už úplně zapomněla na základy slušného chování, můžeme tě tomu znovu naučit!“

Siuan jim čelila s rukama v bok, trhala hlavou, snažila se na ně mračit taky. „Já jsem jenom...“ Když si všimla, že přichází Egwain, vykvetla jí v obličeji úleva jako květina na jaře. „Matko...“ Skoro funěla, „...vysvětlovala jsem možné tresty.“ Zhluboka se nadechla a rozhodněji pokračovala. „Sněmovna je samozřejmě bude muset vymyslet za pochodu, ale podle mě by mohla docela dobře začít tím, že tyhle dvě budou muset předat své strážce jiným, když je tak milují.“

Myrelle pevně zavřela oči a Nisao se otočila ke strážcům. Její výraz se vůbec nezměnil, tvářila se klidně, byť trochu zrudla, ale Sarin zakopl a udělal k ní tři kroky, než zvedla ruku a zarazila ho. Strážce cítil přítomnost Aes Sedai, její bolest, její strach a vztek, stejně jako Egwain cítila Moghedien, když nosila a’dam. Nebylo divu, že všichni gaidinové chodili po špičkách a byli připravení po něčem skočit. Možná nevěděli, co jejich Aes Sedai dohnalo na pokraj zoufalství, ale věděly, že tyhle dvě ženy na jeho pokraji jsou.

A právě tam je Egwain chtěla mít. Tahle část se jí nelíbila. Všechno to manévrování bylo jako hra, ale toto... Dělám, co musím, pomyslela si, a nebyla si jistá, jestli se tím snaží narovnat si páteř nebo omluvit to, co se chystala udělat. „Siuan, pošli prosím Nicolu a Areinu do tábora.“ Co neuvidí, nebudou moci vykládat. „Nemůžeme si dovolit, aby si pouštěly pusu na špacír, tak si dej záležet, ať vědí, co s nima bude. Řekni jim, že dostanou ještě jednu šanci, protože amyrlin se slitovala, ale další už nebude.“

„Myslím, že tohle zvládnu,“ odpověděla Siuan, zvedla si sukně a vyrazila. Nikdo nedokázal kráčet jako Siuan, přesto se zřejmě ještě ráda dostala pryč od Myrelle a Nisao.

„Matko,“ ozvala se Nisao a pečlivě volila slova, „než jsi odešla, říkala jsi něco – naznačila jsi, že by mohl existovat způsob – jak bychom se mohly vyhnout – nějaký způsob, jak bychom nemusely –“ Znovu mrkla na Sarina. Myrelle by byla studií aessedaiovské vyrovnanosti, jak si prohlížela Egwain, až na to, že měla prsty propletené a tiskla je tak silně, až jí klouby napínaly tenkou kozinku rukaviček. Egwain na ně mávla, ať počkají.

Nicola a Areina se otočily od vozu, uviděly přicházet Siuan a ztuhly jako přimražené. Což nebylo divu, vzhledem k tomu, že si to Siuan rázovala, jako by hodlala přejít přímo přes ně i vůz. Areina pátravě otáčela hlavu, ale než došla k tomu, že by skutečně utekla, Siuan ji i Nicolu popadla za ucho. Mluvila k nim příliš tiše, aby je Egwain slyšela, přesto se Areina přestala snažit vyprostit ucho z jejího sevření. Rukama dál držela Siuanino zápěstí, ale spíš se jen přidržovala, aby neupadla. Nicola se zatvářila tak zděšeně, až Egwain napadlo, jestli snad Siuan nezašla příliš daleko. Za daných okolností možná ne. Jejich zločin jim přece projde. Škoda že nepřišla na způsob, jak ovládnout jejich nadání na vyšťourávání skrytých věcí. Jak je ovládnout bezpečně.

Ať už řekla Siuan cokoliv, když je pustila, obě se okamžitě obrátily k Egwain a udělaly pukrle. Nicola se sklonila tak nízko, že málem udeřila čelem do země, a Areina skoro upadla. Siuan ostře tleskla a obě ženy vyskočily a hnaly se odvázat pár kosmatých tahounů. Vyskočily na koně i bez sedla a odcválaly tak rychle, až bylo s podivem, že nemají křídla.

„Nebudou mluvit ani ze spaní,“ utrousila Siuan kysele, když se vrátila. „Aspoň pořád ještě zvládnu novicky a darebáky.“ Oči upírala Egwain do tváře, pohledu na druhé dvě sestry se vyhýbala.

Egwain potlačila vzdech a obrátila se k Myrelle a Nisao. Se Siuan bude muset něco podniknout, ale hezky všechno popořadě. Zelená i žlutá sestra ji ostražitě pozorovaly. „Je to jednoduchý,“ pravila Egwain pevným hlasem. „Bez mý ochrany nejspíš přijdete o svý strážce a téměř jistě si budete přát, aby vás stáhly zaživa z kůže, než s váma sněmovna skončí. I vaše vlastní adžah by s váma mohly prohodit pár vybranejch slov. Může trvat roky, než zase budete moct zvednout hlavy, roky, než se vám sestry přestanou pořád koukat přes rameno. Proč bych vás ale měla chránit před spravedlností? Měla bych pak kvůli vám závazek, protože byste mohly znova udělat to samý, nebo něco ještě horšího.“ V tomhle měly prsty moudré, ačkoliv to nebylo tak docela ji’e’toh. „Jestli za vás mám převzít zodpovědnost, tak vy ke mně taky musíte mít závazek. Musím vám naprosto věřit, a vidím jenom jeden způsob, jak toho docílit.“ Moudré, pak Faolain a Theodrin. „Musíte mi odpřisáhnout věrnost.“

Mračily se, přemítaly, kam tím míří, ale ať už vymyslely cokoliv, ona skončila jinak. Jejich výraz byl jako z knihy. Nisao spadla brada a Myrelle se tvářila, jako by dostala kladivem mezi oči. Dokonce i Siuan nevěřícně zírala.

„N-n-nemožné,“ vybreptla Myrelle. „Žádná sestra nikdy –! Žádná amyrlin nikdy nežádala-! Nemůžeš si doopravdy myslet –!"

„Ale drž zobák, Myrelle,“ štěkla Nisao. „Tohle je všechno tvoje vina! Nikdy jsem neměla poslechnout –! No. Co se stalo, stalo se. A co je, to je.“ Zpod svraštělého obočí koukala na Egwain a zamumlala: „Jsi nebezpečná mladá žena, matko. Velmi nebezpečná žena. Než skončíš, mohla bys rozbít Věž ještě víc, než je teď. Kdybych si tím mohla být jistá, kdybych měla odvahu konat svou povinnost a čelit všemu, co přijde –“ Přesto rychle poklekla a potom přitiskla rty na prsten s Velkým hadem na Egwainině prstě. „Pod Světlem a na svou naději na znovuzrození a spásu...“ Nebyla to stejná slova, jaká užily Faolain a Theodrin, ale byla stejně závazná. Víc. Podle tří přísah nemohla žádná Aes Sedai vyslovit přísahu, kterou by nehodlala splnit. Samozřejmě kromě černých adžah. Bylo jasné, že si musely najít nějaký způsob jak lhát. Byla-li některá z těchto žen černou adžah, však byl problém na někdy jindy. Siuan, s vyvalenýma očima a pohybujícími se rty, vypadala jako ryba vyplavená na břeh.

Myrelle se pokusila znovu namítat, ale Egwain k ní prostě natáhla ruku s prstenem a Myrelle se podlomila kolena. Přísahu pronášela hořce, pak vzhlédla. „Udělalas, co ještě nikdy nikdo neudělal, matko. To je vždycky nebezpečné.“

„Nebude to naposled,“ sdělila jí Egwain. „Vlastně... První věc, co vám rozkážu, je, že nesmíte nikomu říct, že Siuan je něco jinýho, než co je vidět na první pohled. A druhý rozkaz, poslechnete každý rozkaz, co vám dá, pokud bude pocházet ode mě.“

Nevzrušeně se otočily k Siuan. „Jak přikazuješ, matko,“ odpověděly zároveň. Teď vypadala na omdlení právě Siuan.

Když dorazily k silnici a otočily koně směrem k táboru Aes Sedai a vojsku, pořád ještě zírala do prázdna. Slunce ještě zdaleka nedostoupilo k vrcholu své dráhy. Za dopoledne se toho událo víc než v některých dnech. Vlastně i týdnech. Egwain nechala Daišara, ať se loudá.

„Myrelle měla pravdu,“ zamumlala konečně Siuan. Jelikož se její jezdkyně nesoustředila, kobyla se pohybovala téměř ladným krokem. Vlastně díky tomu vypadala Siuan jako docela schopný jezdec. „Přísaha věrnosti. To ještě nikdy nikdo neudělal. Nikdo. V tajných záznamech o tom není ani zmínka, ani náznak. A ony mají poslouchat mě. Ty neměníš jenom pár věcí, ty přestavuješ člun na moři a v bouřce! Všechno se mění. A Nicola! Za mých časů by se novicka pomočila, kdyby ji jenom náhodou napadlo, že by mohla vydírat sestru!"

„Není to její první pokus,“ oznámila jí Egwain a stručně ji celou záležitost vylíčila.

Čekala, že Siuan vybuchne vztekem na ty dvě, ale ona místo toho docela klidně řekla: „Obávám se, že ty dvě dobrodružky potká pár nehod.“

„Ne!“ Egwain zastavila koně tak prudce, že Siuanina kobyla udělala ještě pár kroků, než se jezdkyni podařilo zvíře zvládnout a otočit, přičemž si celou dobu pod fousy mumlala nadávky. Seděla tam a vrhala na Egwain trpělivý pohled, vedle něhož vypadala Lelaine i v tom nejlepším jako břídil.

„Matko, jestli jsou aspoň trochu chytré, aby někdy přišly na to, jak z toho ven, tak ti budou nad hlavou držet klacek. I když tě sněmovna nepřinutí konat pokání, budeš se koukat, jak všechny tvoje naděje mizí rovnou za obzorem.“ Znechuceně potřásla hlavou. „Věděla jsem, že to uděláš, hned jak jsem tě na tu cestu poslala – věděla jsem, že budeš muset – ale nikdy jsem si nemyslela, že jsou Elain a Nyneiva tak padlé na hlavu, aby přivedly někoho, kdo to ví. Tyhle dvě holky si zaslouží všechno, co se jim stane, jestli se to provalí. Ty si ale nemůžeš dovolit, aby se to dostalo ven.“

„Nicole ani Areině se nic nestane, Siuan! Kdybych schválila jejich popravu kvůli tomu, co vědí, kdo by byl další na řadě? Romanda a Lelaine, že se mnou nesouhlasí? Kde by se to zastavilo?“ Jistým způsobem byla sama sebou znechucená. Kdysi by ani nepochopila, co Siuan míní. Vždycky bylo lepší vědět než nevědět, občas ale byla nevědomost mnohem příjemnější. Pobídla Daišara dál a řekla: „Nedovolím, aby se den vítězství pokazil řečma o vraždě. Myrelle ani nebyla na začátku, Siuan. Dneska ráno čekaly Faolain a Theodrin...“ Siuan pobídla kulatou kobylu blíž a při jízdě poslouchala.

Zpráva nezahnala Siuaniny starosti kvůli Nicole a Areině, ale z Egwaininých plánů se jí rozhodně zajiskřilo v očích a rty se jí zvlnily vyčkávavým úsměvem. Než dorazily do tábora Aes Sedai, už dychtila po tom, aby se mohla pustit do dalšího úkolu. Což bylo říci Sheriam a ostatním Myrelliným kamarádkám, že je amyrlin v poledne očekává ve své pracovně. Mohla docela pravdivě říci, že po nich nebude žádat nic, co by předtím neudělaly jiné sestry.

Přes všechny řeči o vítězství se Egwain nijak vesele necítila. Požehnání a žádosti o požehnání poslouchala jenom na půl ucha, přijímala je jen mávnutím ruky a určitě jí uniklo víc, než zaslechla. Vraždu schválit nemohla, ale Nicolu a Areinu bude třeba sledovat. Dostanu se někdy na místo, kde se nebudou těžkosti jen vršit jedna na druhou? uvažovala. Někam, kde by po vítězství nenásledovalo nové nebezpečí?

Když vstoupila do svého stanu, nálada jí klesla až na zem. Bušilo jí v hlavě. Už si začínala myslet, že by prostě měla zůstat celý den ve stanu.

Na psacím stolku ležely dva úhledně složené pergameny, zapečetěné a se slovy „zapečetěno pro plamen". Pokud by takovou pečeť zlomil někdo jiný než amyrlin, spáchal by stejně vážný zločin, jako kdyby napadl samotnou amyrlin. Egwain by byla moc ráda, kdyby je otevírat nemusela. V duchu nepochybovala, kdo je psal. Naneštěstí měla pravdu.

Romanda navrhovala – „požadovala“ bylo lepší slovo – aby amyrlin vydala nařízení „zapečetěno pro sněmovnu", jež by znaly pouze přísedící. Měly být jedna po druhé povolány všechny sestry, a každá, která by odmítla, měla být odstíněna a uvržena do vězení jako podezřelá ze členství v černém adžah. Důvod, proč by měly být povolány, nebyl jasně uveden, ale Lelaine to ráno víc než jen naznačila. Lelainin úřední list se celý nesl v jejím duchu, jako když matka hovoří s dítětem, a psala v něm, co by se mělo udělat pro Egwainino dobro i pro dobro všech. Ona chtěla výnos „zapečetěný pro prsten". Mohla to vědět každá sestra, a v tomto případě by vlastně i musela. Každá zmínka o černém adžah měla být zakázána jako důvod k rozbrojům, podle Věžového zákona by se stala vážným zločinem s odpovídajícími tresty.

Egwain se se zasténáním sesula na skládací židli a nohy se samozřejmě posunuly a ona málem spadla na koberec. Mohla to zdržovat a uhýbat, jenomže ony se s těmihle pitomostmi budou pořád vracet. Dříve nebo později jedna přednese svůj rozumný návrh sněmovně a tím vpustí lišku do kurníku. Copak jsou slepé? Důvod k rozbrojům? Lelaine by každou sestru přesvědčila, že černé adžah nejen existuje, ale že k němu patří i Egwain. Úprk Aes Sedai zpátky do Tar Valonu a k Elaidě musel následovat vzápětí. Romanda jen chtěla vyvolat vzpouru. V tajných záznamech jich bylo ukryto šest. Půl tuctu za víc než tři tisíce let možná nebylo moc, ale každá měla za následek odstoupení amyrlin i celé sněmovny. Lelaine to věděla, i Romanda. Lelaine byla přísedící téměř čtyřicet roků a měla přístup ke všem tajným záznamům. Než Romanda odešla, jako mnoho starších sester, na venkov, držela Romanda křeslo za žluté tak dlouho, až některé sestry říkaly, že má stejnou moc jako amyrlin, pod níž slouží. Být vybrána podruhé bylo téměř neslýchané, ale Romanda nebyla z těch, které by pustily moc ze svých rukou, pokud tomu dokázaly zabránit.

Ne, nebyly slepé, jen se bály. Všechny se bály, včetně jí, a dokonce ani Aes Sedai to nemyslí jasně, když je vystrašená. Znovu pergameny složila, nejradši by je zmačkala a dupala po nich. Hlava jí brzy určitě praskne.

„Smím dál, matko?“ Halima Saranovová se do stanu dovlnila, aniž by počkala na odpověď. Způsob, jakým se Halima pohybovala, vždycky přitáhl pohled každého muže od dvanácti let do dvou dnů po smrti, avšak i kdyby se schovávala v plášti od ramen po paty, muži by přesto civěli. Dlouhé černé vlasy, které se jí leskly, jako by si je každý den umývala čerstvou dešťovkou, rámovaly tvář, která to zajistila. „Delana Sedai si říkala, že bys tohle možná chtěla vidět. Dnes ráno to předkládá sněmovně.“

Sněmovna se sešla, aniž by ji o tom aspoň informovala? Byla sice pryč, jenže zvyk, když už ne zákon, říkal, že amyrlin musí být informována dřív, než se sněmovna sejde. Tedy pokud se nesešly, aby ji sesadily. V té chvíli by to snad přivítala jako požehnání. Prohlédla si kousek papíru, který Halima položila na stolek, jako by to byl jedovatý had. Papír nebyl zapečetěný. Podle Delany si ho mohla přečíst i čerstvá novicka. Vyhlášení, že Elaida je temná družka, samozřejmě. Nebylo to tak špatné jako návrhy Romandy a Lelaine, ale kdyby se doslechla, že se kvůli tomu sněmovna rozkmotřila, ani by nemrkla.

„Halimo, přála bych si, abys po Cabrianině smrti odešla domů.“ Nebo aspoň aby měla Delana dost zdravého rozumu a zavázala tuhle ženskou věrností sněmovně. Nebo dokonce plameni. Místo aby to vykládala každé sestře, kterou potká.

„To jsem mohla jen těžko udělat, matko.“ Halimě se v zelených očích blýskla výzva, nebo možná vzdor, ale ona znala jen dva způsoby, jak se na lidi dívat, vykuleným, přímým pohledem, kterým vyzývala, a s přimhouřenýma očima, nenávistně. Její oči vyvolaly spoustu nedorozumění. „Poté, co mi Cabriana Sedai řekla, co zjistila o Elaidě? A o jejích plánech? Cabriana byla moje přítelkyně, i tvoje a všech, kdo stály proti Elaidě, takže jsem neměla na vybranou. Jenom děkuji Světlu, že se zmínila o Salidaru, takže jsem věděla, kam se vydat.“ Položila si ruce na pás, útlý, jako mívala Egwain v Tel’aran’rhiodu, naklonila hlavu na stranu a napjatě Egwain studovala. „Zase tě bolí hlava, že? Cabriana rovněž mívala takové bolesti, tak silné, až se jí z toho kroutily prsty u nohou. Musela se namočit do horké vody, aby se vůbec mohla obléknout. Občas to trvalo celé dny. Kdybych nepřišla, tvoje bolest by nakonec mohla být taky tak zlá.“ Obešla židli a začala Egwain masírovat vlasy. Haliminy prsty bolest obratně odstranily. „Těžko můžeš žádat jinou sestru o léčení tak často, jako tě bolí hlava. Je to stejně jenom napětí. Cítím to.“

„Asi bych nemohla,“ zamumlala Egwain. Měla tu ženu docela ráda, ať už ostatní říkali cokoliv, a ne jenom pro její obratnost, s jakou odstraňovala bolesti hlavy. Halima byla přízemní a otevřená, venkovanka, bez ohledu na to, kolik času strávila, aby získala nátěr městské sofistikovanosti, úctu k amyrlin spojovala s jistou sousedskostí, což Egwain připadalo osvěžující. Občas překvapivé, ale osvěžující. Dokonce ani Chesa si nevedla lépe, avšak Chesa byla vždy služka, i když přátelská, kdežto Halima se nikdy nechovala ani v nejmenším podlézavě. Přesto si Egwain skutečně přála, aby se vrátila domů, když Cabriana spadla z koně a srazila si vaz.

Možná by bylo užitečné, kdyby sestry přijaly Cabrianino přesvědčení, že Elaida hodlá půlku z nich utišit a zbytek zlomit, ale všechny si byly jisté, že to Halima nějak popletla. Ony se upjaly na černé adžah. Ženy, které nebyly zvyklé čehokoliv se bát, vzaly to, o čem vždycky tvrdily, že neexistuje, jako dané a vystrašily se tím málem k smrti. Jak má vykořenit temné družky bez toho, aby ostatní sestry vyplašila jako křepelky? Jak jim má zabránit, aby se dřív či později nerozprchly? Světlo, jak?

„Mysli na uvolnění,“ řekla tiše Halima. „Máš uvolněnou tvář. Uvolněný krk. Ramena...“ Měla téměř hypnotický hlas, drmolila a přitom Egwain masírovala a uvolňovala ji.

Některé ženy ji samozřejmě neměly rády jen proto, jak vypadala, jako by si ji vysnil nějaký zvlášť chlípný muž, a hodně tvrdilo, že koketuje s každým v kalhotách, což Egwain nemohla schvalovat, ale Halima přiznala, že se na muže ráda dívá. Ani její nejhorší kritikové nikdy neřekli, že by udělala víc než flirtovala, a ona sama se při pouhém náznaku rozčílila. Nebyla hloupá – to Egwain poznala už při prvním rozhovoru s ní den po Logainově útěku, když začaly ty bolesti hlavy – vůbec nebyla bezduchá koketa. Egwain měla podezření, že je to s ni jako s Meri. Halima nemohla dělat nic se svou tváří ani s chováním. Její úsměv vypadal vyzývavě či svůdně prostě díky tvaru jejích rtů. Stejně se usmívala na muže, ženu i dítě. Nebyla její chyba, že si lidé mysleli, že koketuje, když se jenom dívala. Kromě toho se o jejích bolestech hlavy nikdy nikomu nezmínila. Kdyby to udělala, obléhaly by ji všechny žluté sestry v táboře. To naznačovalo když už ne věrnost, tak přátelství.

Egwain padl zrak na papíry na psacím stolku a pod Haliminými hladícími prsty se zamyslela. Pochodně už byly do seníku hozeny. Deset dní k hranici s Andorem, pokud nebude urozený pán Bryne ochoten si pospíšit, aniž by věděl proč, a nikdo se jim nepostaví na odpor. Dokáže ty pochodně udržet deset dní? Jižní přístav. Severní přístav. Klíče k Tar Valonu. Jak si může být jistá Nicolou a Areinou, pokud neposlechne Siuanin návrh? Potřebovala zařídit, aby každou sestru vyzkoušely, než dorazí do Andoru. Má nadání pro práci s kovy a rudami, to však bylo mezi Aes Sedai vzácné. Nicola. Areina. Černé adžah.

„Zase jsi napjatá. Přestaň si lámat hlavu se sněmovnou.“ Ty hladící prsty se zastavily, potom se znovu daly do pohybu. „Dneska v noci to bude lepší, až si dáš horkou koupel. Ramena a záda ti můžu namasírovat kdekoliv. Ještě jsme to nezkusily. Jsi úplně ztuhlá. Měla bys být dost pružná, abys mohla udělat most a strčit si hlavu mezi kotníky. Mysl a tělo. Jedno nemůže být ohebné bez druhého. Jenom se mi svěř do rukou.“

Egwain byla na hranici spánku. Nebyl to spánek chodící ve snu, jenom obyčejný spánek. Jak je to dlouho, co to udělala? Tábor bude vřít, jakmile Delanin návrh vyjde na světlo, což nemohlo trvat dlouho, a bude to ještě předtím, než bude muset sdělit Romandě a Lelaine, že jejich edikty rozhodně vyhlašovat nehodlá. Dneska tu však byla ještě jedna věc, na kterou se těšila, důvod, proč zůstávala vzhůru. „To bude hezký,“ zamumlala, míníc víc než jenom slíbenou masáž. Kdysi dávno se zavázala, že přivede Sheriam k poslušnosti, a dnes ten den nadešel. Konečně se stane amyrlin, bude vládnout. „Moc hezký.“

13

Větrná mísa

Aviendha by se byla posadila na podlahu, ale ostatní tři ženy, natlačené v malé kajutě člunu, nenechávaly dost místa, takže se spokojila s tím, že zkřížila nohy na vyřezávané dřevěné lavici připevněné ke stěně. Takhle to nepůsobilo, jako by seděla na židli. Aspoň že byly dveře zavřené a nebyla tu okna, jenom složité řezby ve stěnách pod stropem. Neviděla vodu venku, ale řezbami dovnitř pronikala vůně soli, šplouchám vln o trup a cákání vesel. Dokonce i pronikavý, dutě znějící křik nějakých ptáků prozrazoval velkou rozlohu volné vody. Viděla umírat lidi v tůni, kterou mohli překročit, ale tahle voda byla neuvěřitelně velká. Číst o tom nebylo totéž jako to zakusit na vlastní kůži. A řeka byla tam, kde nastoupily na tento člun se dvěma podivně uslintanými veslaři, nejméně půl míle široká. Půl míle vody a ani kapka se nehodila k pití. Kdo by si uměl představit neužitečnou vodu?

Pohyb člunu se změnil, teď se houpal dopředu a dozadu. To už opustili řeku? Jsou na místě, jemuž se říkalo „zátoka"? To byla ještě širší voda, mnohem širší, jak říkala Elain. Aviendha tiskla ruce na kolena a zoufale se snažila myslet na něco jiného. Pokud ostatní uvidí její strach, hanba ji bude pronásledovat do konce jejích dní. Nejhorší bylo, že tohle navrhla sama, když slyšela, jak se Elain a Nyneiva baví o Mořském národě. Jak mohla vědět, jaké to bude?

Modré hedvábí jejích šatů bylo neuvěřitelně hebké a ona se soustředila na ně. Nebyla na sukně moc zvyklá – pořád toužila po cadin’soru, který ji moudré donutily spálit, když se u nich začala učit – a hedvábné punčochy místo pevné vlny a hedvábná spodnička ji upozornily na vlastní tělo způsobem, jaký ještě nikdy nepoznala. Nemohla popřít, že jsou šaty krásné, ať už se v takových věcech cítila sebepodivněji, ale hedvábí bylo drahé a vzácné. Žena mohla mít hedvábný šátek, který nosila o slavnostech, aby jí ho ostatní záviděly. Několik žen mělo dva. Ale mezi těmihle mokřiňany to bylo jiné. Ne každý nosil hedvábí, ale občas to vypadalo, že ho na sobě má každý druhý. Z krajů za Trojí zemí se sem dostávaly velké štůčky, dokonce role. Lodí. Přes oceán. Voda se táhla k obzoru, a jestli to pochopila dobře, tak na mnoha místech vůbec nebyla vidět země. Při té nemožné představě se málem roztřásla.

Nikdo z ostatních nevypadal, že je mu do řeči. Elain nepřítomně otáčela prstenem s Velkým hadem na pravé race a dívala se na něco, co nebylo uvnitř čtyř stěn. Často ji přemáhaly tyhle starosti. Měla před sebou dvě povinnosti, a i když jí jedna ležela víc na srdci, rozhodla se pro tu, kterou považovala důležitější, za čestnější. Jejím právem a povinností bylo stát se náčelníkem, královnou Andoru, ale ona se rozhodla pokračovat v hledání. Jistým způsobem, ať už bylo jejich hledání jakkoliv důležité, tohle bylo jako klást něco před kmen či společenstvo, přesto na ni byla Aviendha pyšná. Elain občas měla na čest zvláštní názory, jako třeba, že žena může být náčelníkem, nebo to, že se stane náčelníkem jenom proto, že jím byla i její matka, ale šla za tím obdivuhodně. Birgitte, v širokých červených spodcích a krátkém žlutém kabátku, který jí Aviendha záviděla, seděla a pohrávala si s copem do pasu, také ztracená v myšlenkách. Nebo si možná dělala starosti jako Elain. Byla Elaininým prvním strážcem, což Aes Sedai v Tarasinském paláci neustále rozčilovalo, ačkoliv jejich strážcům to zřejmě nijak nevadilo. Mokřinské zvyky byly tak zvláštní, že byla škoda o nich přemýšlet.

Pokud Elain a Birgitte zřejmě neměly nejmenší náladu na mluvení, Nyneiva z al’Mearů, sedící u dveří přímo naproti Aviendze, ho vyloženě odmítala. Ne Nyneiva z al’Mearů. Aviendha se snažila zapamatovat si, že mokřiňané mají rádi, když je člověk oslovuje jen polovinou jejich jména, jakkoliv to připomínalo zamilované oslovení. Rand al’Thor byl jediný milenec, jakého kdy měla, a dokonce ani na něj nemyslela tak důvěrně, ale musela se naučit jejich způsobům, měla-li se za jednoho z nich provdat.

Nyneiviny tmavě hnědé oči hleděly skrz ni. Svírala si silný cop, tak tmavý, jako byl Birgittin zlatý, až měla bílé klouby na ruce, a tvář měla sinalou, se zelených nádechem. Čas od času tlumeně zasténala. Obvykle se nepotila. Naučily s Elain Aviendhu ten trik. Nyneiva byla hádankou. Občas byla odvážná až na hranici šílenství, sténala nad svou údajnou zbabělostí, a tady všem bezstarostně stavěla na odiv svou hanbu. Jak ji mohl pohyb tak rozrušit, když jí nevadila všechna ta voda?

Zase voda. Aviendha zavřela oči, aby Nyneivu neviděla, ale díky tomu jí hlavu naplnil křik ptáků a šplouchání vody.

„Tak jsem přemýšlela,“ promluvila náhle Elain a odmlčela se. „Jsi v pořádku, Aviendho? Ty...“ Aviendha zrudla, ale Elain aspoň nevyslovila nahlas, že při zvuku jejího hlasu vyskočila jako králík. Elain si zřejmě uvědomila, že málem odhalila Aviendžinu tíseň, a jak mluvila dál, vyskočil jí taky na tvářích ruměnec. „Přemýšlela jsem o Nicole a Areině. O tom, co nám včera v noci řekla Egwain. Nemyslíš, že by způsobily nějaké potíže jí? Co bude dělat?“

„Zbaví se jich,“ pravila Aviendha a přejela si palcem po krku. Úleva z hovoru, že slyší hlasy, byla tak velká, až málem funěla. Elain se zatvářila zděšeně. Občas byla až pozoruhodně měkkosrdcatá.

„Mohlo by to být nejlepší,“ ozvala se Birgitte. Jiné jméno neřekla. Aviendha ji považovala za ženu s tajemstvím. „Areina by se mohla časem trochu vypracovat, ale – Nekoukej na mě tak, Elain, a přestaň být v duchu tak škrobená a rozhořčená.“ Birgitte často přecházela z role strážce, který poslouchá, ve starší první sestru, která člověka poučuje, ať už se chce poučit nebo ne. Právě nyní, když výstražně šermovala prstem, byla první sestrou. „Vás dvě by nevarovala, abyste se držely dál, kdyby to byl problém, který by amyrlin mohla vyřešit tím, že je nechá pracovat v prádelně nebo tak.“

Elain ostře frkla nad tím, co nemohla popřít, a upravila si zelené hedvábné suknice, kde je měla vepředu vykasané, aby byly vidět vrstvy modrých a bílých spodniček. Byla oblečená podle místní módy, manžety a límec měla ze smetanové krajky, byl to dar od Tylin Quintary, stejně jako nákrčník ze spleteného zlata. Aviendha to neschvalovala. Horní část šatů, živůtek, byl stejně těsný jako nákrčník, a chybějící úzký ovál látky odhaloval křivky ňader. Procházet se v tom všem na očích nebylo totéž jako potní stan. Lidé v ulicích města nebyli gai’šainové. Ona měla šaty s vysokým límcem pod bradu s krajkou a látky nechyběl ani kousek.

„Kromě toho,“ pokračovala Birgitte, „bych si myslela, že vám bude větší starosti dělat Marigan. Mě teda děsí až na půdu.“

Toto jméno k Nyneivě proniklo, jak taky mělo. Přestala sténat a narovnala se. „Jestli po nás půjde, tak ji prostě znova usadíme. My... my...“ Nadechla se a významně se na ně podívala, jako by se s ní hádaly. Slabším hlasem ale řekla: „Myslíte si, že po nás půjde?“

„Lámat si s tím hlavu nám neprospěje,“ sdělila jí Elain mnohem klidněji, než by se dokázala ovládnout Aviendha, když by si myslela, že si ji poznačila některá Duše Stínu. „Prostě budeme muset poslechnout Egwain a mít se na pozoru.“ Nyneiva zamručela cosi nesrozumitelného, což bylo nejspíš jenom dobře.

Znovu se rozhostilo ticho, Elain se propadla do ještě zachmuřenějšího zamyšlení než předtím, Birgitte si rukou podpírala bradu a mračila se do prázdna. Nyneiva pořád tiše mručela, ale obě ruce si teď tiskla na břicho a občas se odmlčela a polkla. Šplouchání vody znělo hlasitěji než předtím, a křik ptáků taky.

„Taky jsem přemýšlela, skoro-sestro.“ Ještě se s Elain nedostaly k tomu, aby se navzájem adoptovaly jako první sestry, ale byla si jistá, že k tomu brzy dojde. Už teď si kartáčovaly vlasy a každou noc si prozradily tajemství, které neřekly nikomu jinému. Ale tahle ženská Min... To bylo na později, až budou samy.

„O čem?“ zeptala se Elain nepřítomně.

„Naše hledání. Připravujeme se na úspěch, ale jsme tak daleko, jako jsme byly na začátku. Dává smysl nepoužít všechny zbraně, které máš po ruce? Mat Cauthon je ta’veren, a my se mu přesto vyhýbáme. Proč ho nevzít s sebou? S ním bychom tu mísu nakonec možná našly."

„Mat?“ vyjekla Nyneiva nevěřícně. „To by sis stejně dobře mohla nacpat za košili kopřivy! Nesnesla bych ho, ani kdyby měl tu mísu v kapse.“

„Á, buď zticha, Nyneivo,“ zamumlala Elain bez důrazu. Udiveně zakroutila hlavou a mračení druhé ženy si nevšímala. „Urážlivá“ Nyneivu vystihovalo jenom nedokonale, ale ony na ni všechny byly zvyklé. „Proč to nenapadlo mě? Je to tak zřejmé!"

„Možná,“ zamumlala suše Birgitte, „máte v hlavě tak pevně usazenýho Mata rošťáka, že ani nevidíte, jak by se dal jinak využít.“ Elain po ní vrhla chladný pohled, bradu měla zdviženou, potom se náhle zašklebila a váhavě kývla. Kritiku tedy rozhodně nepřijímala lehce.

„Ne,“ řekla Nyneiva a dařilo se jí mluvit ostře a zároveň chabě. Nemocná barva ve tváři se jí prohloubila, ale už to asi nebylo způsobeno houpáním člunu. „To nemůžete myslet vážně! Elain, víš, jakej umí být protiva, jak je umíněnej. Pořád trvá na tom, že s sebou bude vodit ty vojáky, jako na přehlídce. A zkus něco najít v Rahadu s vojákama za zadkem. Jen to zkus! Ve dvou krocích se pokusí ujmout velení a bude nám mávat pod nosem tím svým ter’angrialem. Je tisíckrát horší než Vandene a Adeleas, dokonce než Merilille. Podle toho, jak se chová, byste si myslely, že vlezeme do medvědího doupěte, jenom abychom se mohly kouknout na medvěda!“

Birgitte se pobaveně zasmála a vysloužila si zamračený pohled. Zatvářila se tak nevinně, až se Nyneiva zakuckala.

Elain se ji snažila uklidnit. Nejspíš by se snažila dojednat mír i při vodní mstě. „On je ta’veren, Nyneivo. Mění vzor, mění šance, už jenom tím, že je tady. Jsem ochotná připustit, že potřebujeme štěstí, a ta’veren znamená víc než štěstí. Kromě toho tak můžeme chytit dva ptáky do jednoho oka. Neměly bychom ho nechat pořád pobíhat volně, bez ohledu na to, kolik máme práce. To zatím nikomu neprospělo, a jemu ze všeho nejméně. Potřebuje vychovat, aby se hodil do slušné společnosti. Od začátku mu přitáhneme uzdu.“

Nyneiva si se značným důrazem uhlazovala sukně. Tvrdila, že se o šaty nezajímá o nic víc než Aviendha – aspoň ne o to, jak vypadají, pořád mumlala, že prosté dobré sukno je dobré pro každého – přesto měla své modré šaty žlutě prostřihávané na suknici a rukávech a sama si vybrala vzor. Každý hadřík, který měla, byl hedvábný nebo vyšívaný nebo obojí, a všechno bylo střižené s tím, v čem se Aviendha naučila rozpoznat velkou péči.

Nyneiva pro jednou zřejmě chápala, že nemůže být po jejím. Občas se podivuhodně vztekala, dokud si to nepřiznala, a ne že by někdy přiznala, že se vzteká. Mračení přešlo v mrzutou trucovitost. „Kdo mu to řekne? Ať udělá cokoliv, on ji přinutí žebrat. Víte, že to udělá. To bych se za něj radši provdala!"

Elain poněkud zaváhala a potom řekla pevně. „Udělá to Birgitte. A nebude žebrat. Prostě mu to řekne. Většina mužů udělá, co řekneš, když použiješ pevný a sebevědomý tón.“ Nyneiva se tvářila pochybovačně a Birgitte se na lavici prudce narovnala. Poprvé, co ji Aviendha viděla, se polekala. U kohokoliv jiného by si Aviendha myslela, že se i trochu bojí. Birgitte by si na mokřiňanku vedla velmi dobře jako Far Dareis Mai. Pozoruhodně to uměla s lukem.

„Ty jsi nasnadě, Birgitte,“ pokračovala Elain rychle. „Nyneiva a já jsme Aes Sedai a Aviendha by jí být mohla. My to prostě nemůžeme udělat. Nemohly bychom zachovat důstojnost. Ne s ním. Víš, jaký je.“ Co se stalo se všemi těmi řečmi o pevném a sebevědomém tónu? Ne že by si Aviendha všimla, že by to někdy u někoho kromě Soriley fungovalo. Rozhodně to, pokud zatím viděla, nefungovalo na Mata Cauthona. „Birgitte, on tě nemohl poznat. Kdyby ano, už by byl něco řekl.“

Ať to znamenalo cokoliv, Birgitte se opřela o stěnu a sepjala ruce na břiše. „Měla jsem vědět, že mi to vrátíš, když jsem řekla, že je dobře, že nemáš zadek –“ Zarazila se a na rtech se jí objevil slabý spokojený úsměv. Elainin výraz se nezměnil, ale Birgitte si očividně myslela, že se dostatečně pomstila. Muselo to být něco, co cítila přes pouto strážce. Ale jak do věci zapadal Elainin zadek, na to Aviendha nepřišla. Mokřiňané byli občas tak... zvláštní. Birgitte pokračovala, stále s tím úsměvem. „Já jen nechápu, proč vždycky tak vyletí, když vás dvě uvidí. Nemůže to být kvůli tomu, že jste ho dotáhly sem. Egwain v tom taky měla prsty, ale viděla jsem, že se k ní chová uctivěji než většina sester. Kromě toho, když jsem ho párkrát zahlídla, jak vychází od Tulačky, vypadalo to, že se docela baví.“ Úsměv se změnil v culení, až si nad tím Elain nesouhlasně odfrkla.

„Je tu jedna věc, kterou musíme změnit. Slušná žena s ním nemůže být sama v jedné místnosti. Ále, přestaň se tak ulizovat, Birgitte. Občas jsi vážně stejně špatná jako on.“

„Ten muž se narodil, jenom aby šel lidem na nervy,“ zamumlala Nyneiva kysele.

Najednou se Aviendze násilně připomnělo, že je na člunu, jak se všechno vymrštilo, zahoupalo a otočilo, než se to zastavilo. Ženy vstaly a uhladily si šaty, potom zvedly lehké pláště, které si vzaly s sebou. Ona si svůj nenatáhla. Slunce tu nesvítilo tak jasně, aby musela mít nasazenou kapuci, protože by ji z něho bolely oči. Birgitte si svůj jen přehodila přes ramena a otevřela dveře, načež za Nyneivou, jež se vyřítila kolem ní s rukou přes ústa, vyšla po třech schůdcích nahoru.

Elain se zastavila, zavázala si tkanice pláště a upravila si kapuci kolem tváře, takže jí všude vylézaly rudozlaté kudrny. „Moc jsi toho nenamluvila, skoro-sestro.“

„Řekla jsem, co jsem říct měla. Rozhodnutí bylo na vás.“

„Klíčový nápad byl ale tvůj. Občas si myslím, že se my ostatní měníme v hlupačky. No.“ Zpola se otočila ke schodům a zastavila se, aniž se na Aviendhu podívala. „Vzdálenosti na vodě mi občas dělají starosti. Myslím, že se sama budu dívat jenom na tu loď. Na nic jiného.“ Aviendha kývla – její skoro-sestra měla skvělé vychování – a vyšly nahoru.

Na palubě právě Nyneiva setřásala Birgitte, která jí šla na pomoc, a odstrčila se od zábradlí. Dva veslaři pobaveně přihlíželi, jak si hřbetem ruky otírá ústa. Chlápci byli do půl těla nazí, s mosazným kroužkem v každém uchu, a museli často využívat zakřivené dýky, které měli zasunuté za šerpami. Většinu své pozornosti však soustředili na práci s dlouhými opačinami, chodili sem a tam po palubě, aby zmítající se člun udrželi poblíž lodi, která svou velikostí brala Aviendze dech. Náhle se tyčila nad jejich malinkým plavidlem a její tři velké stěžně sahaly výš než většina stromů, které tu v mokřinách viděla. Vybraly si ji, protože to byla největší ze stovek lodí Mořského národa, kotvících v zálivu. Na takhle velké lodi určitě zapomenou na okolní vodu. Jenomže...

Elain její hanbu nebrala vážně na vědomí, a i kdyby to udělala, skoro-sestra mohla znát i nejhlubší ponížení, aniž by na tom záleželo, ale... Amys říkala, že je příliš pyšná. Přinutila se odvrátit pohled od člunu.

Za celý svůj život neviděla tolik vody, ani kdyby každičkou kapku, kterou kdy viděla, sebrala na jedno místo, šedozelené vlny měly tu a tam zpěněný bílý hřeben. Uhnula pohledem, snažila se to nebrat na vědomí. Dokonce i obloha tady vypadala větší, nesmírná rozloha s tekutým zlatým sluncem plížícím se od východu nahoru. Vál nárazový vítr, byl tu o něco chladnější než na pevnině a nikdy docela neutichal. Vznášela se tu též mračna ptáků, šedých a bílých, občas s černými skvrnami, vydávajících pronikavý křik. Jeden, kromě hlavy celý černý, proletěl těsně nad hladinou a dlouhým zobákem protínal vodu a náhle oškliví hnědí ptáci – Elain je nazvala pelikány – letící šikmo za sebou, složili křídla a jeden po druhém vletěli s velkým cáknutím do vody a zase vyskočili zpátky na hladinu, kde se vznášeli a mávali neuvěřitelně velkými zobáky. Všude byly lodi, některé téměř stejně velké jako ta za ní, ale ne všechny patřily Atha’an Miere. Pod trojúhelníkovými plachtami kolem proplouvala menší plavidla s jedním či dvěma stěžni. Ještě menší lodě, bez stěžňů, jako byl člun, na němž stála, s vysokým ostrým výčnělkem vepředu a nízkým plochým domečkem vzadu, pobíhaly po hladině s pomocí vesel, s jedním, dvěma a občas i třemi páry. Jeden dlouhý úzký člun, který musel mít na každé straně aspoň dvacet vesel, vypadal jako stonožka ženoucí se kupředu. A tam byla země. Tak sedm osm mil daleko, sluneční světlo se odráželo na bíle omítnutých městských budovách. Sedm či osm mil vody.

Aviendha polkla a rychle se obrátila. Myslela si, že je v obličeji zelenější než Nyneiva. Elain ji pozorovala a snažila se udržet hladkou tvář, ale mokřiňané ukazovali své pocity tak jasně, že její starosti byly vidět. „Jsem hloupá, Elain.“ Dokonce i když použila jen její první jméno, necítila se Aviendha dobře, až budou první sestry, až budou sestry-ženy, bude to snazší. „Moudrá žena poslouchá moudré rady.“

„Jsi odvážnější, než já kdy budu,“ odpověděla Elain zcela vážně. Byla další, kdo pořád popíral, že má nějakou odvahu. Možná to je také mokřinský zvyk? Ne, Aviendha slyšela mokřiňany vykládat o své vlastní odvaze. Například tihle Ebúdarci zřejmě nedokázali pronést ani tři slova, aby se přitom nechvástali. Elain se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. „Dneska v noci si promluvíme o Randovi.“

Aviendha kývla, ale nechápala, jak se to srovnává s řečmi o odvaze. Jak by sestry-ženy zvládly manžela, kdyby si o něm dopodrobna nepromluvily? Aspoň tohle jí vykládaly starší ženy i moudré. Samozřejmě ne vždycky byly tak vstřícné. Když si Amys a Bair stěžovala, že musí být nemocná, poněvadž má pocit, že Rand al’Thor v sobě nosí nějakou její část, úplně se složily smíchy. Poučíš se, posmívaly se jí, a: Poučíš se dřív, než si zvykneš na sukně. Jako kdyby někdy chtěla něco jiného než být Děvou, běhat se sestrami oštěpu. Elain možná taky cítila něco z té prázdnoty. Mluvit o něm jako by tu prázdnotu zvětšovalo, a zároveň ji vyplňovalo.

Již nějakou dobu si uvědomovala, že slyší stoupající hlasy, a teď si uvědomila i slova.

„...ty onáušnicovanej paznehte!“ Nyneiva pohrozila pěstí velmi snědému muži, který se na ni díval přes vysoký bok lodi. Vypadal klidně, ale on taky neviděl záři saidaru, která ji obklopovala. „My nechcem žádnej dar převozu, takže je úplně jedno, jestli odmítáte převážet Aes Sedai! Okamžitě spusť dolů žebřík!“ Muži u vesel se již nezubili. Očividně si na molu nevšimli prstenů s hady a nijak je nepotěšilo zjištění, že mají na palubě Aes Sedai.

„No teda,“ povzdechla si Elain. „Musím to napravit, jinak jsme promarnily dopoledne, jen aby ona mohla vyzvrátit kaši.“ Plujíc po palubě – Aviendha byla pyšná na svou znalost správných termínů na člunech – Elain oslovila muže nahoře. „Jsem Elain z Trakandů, dědička Andoru a Aes Sedai ze zeleného adžah. Moje společnice říká čistou pravdu. Nežádáme dar převozu. Musíme však v naléhavé záležitosti mluvit s vaší hledačkou větru. Pověz jí, že víme, že splétá větry. Pověz jí, že víme o hledačkách větru.“

Muž nahoře se na ni zamračil a pak náhle beze slova zmizel.

„Ta žena si nejspíš pomyslí, že chceš vybreptat její tajemství,“ zamumlala Nyneiva a škubnutím si upravila plášť. Zuřivě si zavazovala tkanice. „Víš, jak se bojí, že je Aes Sedai všechny odvlečou do Věže, když se roznese, že většina z nich usměrňuje. Jenom husa hloupá si myslí, že může lidem vyhrožovat, Elain, a někam se s tím dostat.“

Aviendha vyprskla smíchy. Z toho, jak se na ni Nyneiva překvapeně podívala, bylo zřejmé, že nepochopila vtip, který udělala na sebe. Elain se ale chvěly rty, jakkoliv se snažila ovládnout. S mokřiňanským humorem si člověk nemohl být jistý. Ty nejdivnější věci jim připadaly legrační a ty nejlepší vtipy vůbec za směšné nepovažovali.

Ať už se hledačka větru považovala za ohroženou či nikoliv, než Elain zaplatila veslařům a upozornila je, že mají počkat, až se vrátí – přičemž Nyneiva bručela nad sumou a vykládala jim, jak je zpohlavkuje, jestli odjedou, a jak to hodlá provést, až se Aviendha málem znovu rozchechtala – než to bylo vyřízeno, na lodi se zřejmě rozhodli, že je pustí nahoru. Nespustili žebřík, ale plochý kus dřeva na dvou provazech, jež se spojovaly v jeden, vedoucí k boku jednoho stěžně. Nyneiva se usadila na desce, ještě pronesla ošklivou výhrůžku k veslařům, jako by je vůbec napadlo, že by se jí mohli kouknout nahoru pod sukně, a Elain se začervenala a držela si sukně těsně u těla a krčila se tak, až se zdálo, že po hlavě spadne dolů, jak se tak klátila vzduchem, než zmizela z dohledu na lodi. Jeden z veslařů i přesto koukal nahoru, dokud ho Birgitte nepraštila pěstí do nosu. Její výstup rozhodně sledovat nebudou.

Aviendha měla u pasu jen malý nožík, čepel neměla ani dvě dlaně na délku, ale veslaři se ustaraně zamračili, když ho vytáhla. Napřáhla ruku a muži padli na palubu, když jim nůž zavířil nad hlavou a s hlasitým zaduněním se zarazil do dřevěného sloupku na předku člunu. Aviendha si přehodila plášť přes lokty jako loktuši, vyhrnula si sukně nad kolena, aby mohla vylézt nad vesla, sebrala svůj nůž a pak se usadila na kymácejícím se prkně. Nůž do pochvy nevrátila. Z nějakého důvodu si muži vyměnili zmatené pohledy, ale klopili oči, zatímco ji vytahovali nahoru. Možná už začínala mít cit pro mokřiňanské zvyky.

Když se dostala na palubu velké lodě, zalapala po dechu a málem zapomněla slézt ze sedátka. O Atha’an Miere četla, jenže číst a vidět se lišilo stejně jako číst o slané vodě a ochutnat ji. Například tu všichni byli tmaví, mnohem snědší než Ebúdarci, dokonce tmavší než většina Tairenů, měli rovné černé vlasy, černé oči a potetované ruce. Muži byli do půli těla nazí a bosí, baňaté spodky z nějaké tmavé látky, která vypadala jako naolejovaná, jim držely úzké šerpy jasných barev, ženy nosily blůzy stejně jasných barev, jako měly šerpy, a všichni se při chůzi kolébali, půvabně se vznášeli zároveň s houpáním lodi. Když přišlo na muže, ženy Mořského národa měly, podle toho, co četla, velmi zvláštní zvyky. Tancovaly pouze s jediným šátkem kolem těla a hůř, avšak ona zůstala koukat na jejich náušnice. Většina měla tři čtyři, často s leštěnými kameny, a některé měly kroužek dokonce i v nose! Muži také nosili aspoň náušnice a taky spousty zlatých a stříbrných řetízků kolem krku. Muži! Někteří mokřinští muži nosili i kroužky v uších, to byla pravda – většina ebúdarských mužů je nosila – ale tolik! A náhrdelníky! Mokřiňané měli divné způsoby. Mořský národ nikdy neopouštěl své lodě – nikdy – jak četla, a své mrtvé údajně pojídali. Tomu nikdy nedokázala uvěřit, ale když už muži nosili náhrdelníky, kdo mohl říci, co ještě dělají?

Žena, jež jim vyšla vstříc, měla spodky, blůzu a šerpu jako ostatní, její šat však byl ze žlutého hedvábného brokátu, šerpu měla zavázanou na složitý uzel a volné konce jí sahaly ke kolenům, a na jednom z náhrdelníků měla pověšenou malou zlatou krabičku ze složitého filigránu. Obklopoval ji nasládle pižmový pach. Vlasy měla silně prošedivělé a tvářila se vážně. Každé ucho jí zdobilo pět malých tlustých zlatých kroužků a jeden kroužek spojoval tenký zlatý řetízek s kroužkem v nose. Na řetízku visely maličké medailonky z leštěného zlata a mihotaly se ve slunci, když si je žena prohlížela.

Aviendha dala dolů ruku – nosit ten řetízek, který pořád tahá za nos! – a jen tak tak se jí podařilo potlačit smích. Mokřiňanské zvyky byly neuvěřitelné a nikdo si své jméno určitě nezasloužil víc než Mořský národ.

„Jsem Malin din Toral Lámající se vlna,“ pravila ta žena. „Paní vln klanu Somarin a paní plavby na Větrníku.“ Paní vln byla důležitá jako kmenový náčelník, ona však vypadala, že neví kudy kam, dívala se z jedné návštěvnice na druhou, až jí zrak padl na prsteny s Velkým hadem, který nosily Elain a Nyneiva, a pak si odevzdaně povzdechla. „Zlíbí-li se vám jít se mnou, Aes Sedai,“ řekla Nyneivě.

Zadek lodi byl zvednutý a ona je zavedla dovnitř dveřmi a pak chodbičkou do větší místnosti – kajuty – s nízkým stropem. Aviendha pochybovala, že by se Rand al’Thor dokázal pod silnými trámy postavit zpříma. Kromě několika málo lakovaných truhlic zde zřejmě všechno bylo zabudováno do stěn, skříňky, dokonce i dlouhý stůl, zabírající téměř celou délku místnosti, a křesla kolem něj. Představa, že něco tak velkého jako loď je postavené ze dřeva, pro ni byla neúnosná i po čase, který v mokřinách strávila, a při pohledu na všechno to leštěné dřevo málem zalapala po dechu. Dřevo zářilo málem jako pozlacené lampy, které, nezapálené, visely v jakési kleci, takže zůstaly rovně, i když se loď houpala na vlnách. Vlastně se loď skoro nehýbala, aspoň ne ve srovnání s člunem, na němž sem připluly, ale naneštěstí na zadku kajuty, zadku lodi byla řada okýnek a malé a pozlacené okenice byly otevřené, takže z nich byl překrásný výhled na záliv. Horší, z těch okýnek nebyla vidět žádná země. Vůbec žádná země! Stáhlo se jí hrdlo. Nemohla promluvit. Nemohla zaječet, ačkoliv právě to chtěla udělat.

Ta okna a to, co ukazovala – co neukazovala – upoutala její pozornost tak rychle, až jí chvíli trvalo, než si uvědomila, že tu jsou další lidé. Nádhera! Kdyby chtěli, mohli ji zabít dřív, než by si to uvědomila. Ne že by se chovali nějak nepřátelsky, ale s mokřiňany nemohl být člověk nikdy dost opatrný.

Na truhlici tu klidně seděl vytáhlý stařík s hluboko zapadlýma očima. Ta troška vlasů, co mu ještě zbývala, byla bílá, a vypadal přátelsky i přes to, že dohromady plný tucet náušnic a spousta zlatých řetízků kolem krku mu v jejích očích dodávala zvláštní přídech. Jako muži nahoře, i on byl bos a bez košile, ale spodky měl z tmavomodrého hedvábí a dlouhou šerpu jasně červenou. Aviendha si s opovržením všimla, že za šerpou má zastrčený meč se slonovinovým jílcem a dvě ladící zakřivené dýky.

Větší pozornost si zasloužila štíhlá hezká žena s rukama zkříženýma na prsou a zachmuřeným, nic dobrého nevěstícím výrazem. Měla v každém uchu jen čtyři náušnice, na řetízku méně medailonků než Malin din Toral a šaty celé z narudle žlutého hedvábí. Mohla usměrňovat. Aviendha to takhle poznala. Musela to být žena, za níž přišly, hledačka větru. Přesto Aviendžinu pozornost upoutala jiná žena. A vlastně i Elaininu, Nyneivinu a Birgittinu.

Žena, která vzhlédla od rozvinuté mapy na stole, mohla být podle bílých vlasů stejně stará jako muž. Byla malá, ne vyšší než Nyneiva, a vypadala jako někdo, kdo byl kdysi podsaditý a nyní začíná být rozložitý, ale bradu měla vystrčenou jako kladivo a černé oči prozrazovaly inteligenci. A moc. Nevládla jedinou silou, byl to prostě jenom někdo, kdo řekne: „jdi!“ a ví, že lidé půjdou, měla to v sobě. Spodky měla ze zeleného hedvábného brokátu, blůzu měla modrou a šerpu červenou jako muž. Za šerpou měla zastrčený slušný nůž v pozlacené pochvě s kulatou hlavicí pokrytou červenými a zelenými kameny, ohnivými opály a smaragdy, usoudila Aviendha. Na řetízku od nosu k uchu měla dvakrát víc medailonků než Malin din Toral, a další, tenčí zlatý řetízek spojoval šest náušnic v uších. Aviendha se jen tak tak zarazila, aby si zase nesáhla na nos.

Bělovlasá žena se beze slova postavila před Nyneivu a hrubě si ji prohlédla od hlavy k patám a zvlášť se mračila nad její tváří a prstenem s Velkým hadem na pravé ruce. Netrvalo jí to ani dlouho a se zavrčením přešla od jednoho naježeného předmětu zájmu k druhému a stejně rychle a důkladně si prohlédla Elain a pak Birgitte. Konečně promluvila. „Ty nejsi Aes Sedai.“ Její hlas zněl jako sesouvající se kamení.

„Při devíti větrech a Bouřlivákově bradě, to nejsem,“ odpověděla Birgitte. Občas říkala věci, kterým dokonce ani Elain a Nyneiva zřejmě nerozuměly, ale bělovlasá žena nadskočila, jako by ji štípla, a dlouho na ni civěla, než se otočila a zamračila se na Aviendhu.

„Ty taky nejsi Aes Sedai,“ zaskřípala po prohlídce.

Aviendha se vytáhla do své plné výšky a měla pocit, jako by jí ta žena prohrabala šaty a otočila si je na světlo, aby lépe viděla. „Jsem Aviendha z klanu Devět údolí Taardad Aielů.“

Bělovlasá žena nadskočila dvakrát víc než kvůli Birgitte a vyvalila černé oči. „Nejsi oblečená, jak jsem čekala, holka,“ však bylo vše, co řekla, a vrátila se na druhý konec stolu, kde si dala ruce v bok a znovu si je prohlížela, jako by byly nějaká podivná zvířata, jaká ještě nikdy neviděla. „Jsem Nesta din Reas Dva měsíce,“ pronesla nakonec. „Paní lodí Atha’an Miere. Jak víte, co víte?“

Nyneiva na svém mračení pracovala od chvíle, co se na ni ta žena poprvé podívala, a teď vyštěkla: „Aes Sedai vědí, co vědí. A čekáme lepší vychování, než co jsem zatím viděla! Určitě jsem viděla už lepší, když jsem byla posledně na lodi Mořskýho národa. Možná bychom měly najít jinou, kde všechny lidi nebolí zuby.“ Nestě din Reas potemněla tvář ještě víc, ale samozřejmě se do toho v odmlce vložila Elain, sundala si plášť a položila ho přes okraj stolu.

„Světlo sviť na tebe i tvoje plavidla, paní lodí, a všem vám sešli rychlý vítr.“ Předvedla rozumně hluboké pukrle. Aviendha už tyhle věci uměla posoudit i přes to, že to považovala za nejkrkolomnější věc, jakou žena může udělat. „Odpusť nám, pokud někdo pronesl něco v chvatu. Nechtěly jsme být neuctivé k někomu, kdo je mezi Atha’an Miere jako královna.“ A přitom vrhla pohled na Nyneivu. Ta však jenom pokrčila rameny.

Elain znovu představila sebe i ostatní, reakce byly zvláštní. Že je Elain dědička, žádnou reakci nevyvolalo, ačkoli to mezi mokřiňany bylo vysoké postavení, a že je ze zeleného a Nyneiva ze žlutého adžah, se setkalo pouze s odfrknutím Nesty din Reas a ostrým pohledem dlouhána. Elain zamrkala, zarazilo ji to, ale pak hladce pokračovala. „Přišly jsme ze dvou důvodů. Ten méně důležitý je zeptat se tě, jak hodláš pomoci Draku Znovuzrozenému, kterého vy podle Jendajského proroctví nazýváte Coramoorem. Důležitější je žádost pomoc od hledačky větru tohoto plavidla. Jejíž jméno,“ dodala mírně, „ke svému politování ještě neznám.“

Štíhlá žena, která uměla usměrňovat, zrudla. „Jsem Dorile din Eiran Dlouhé pero, Aes Sedai. Mohu pomoci, zlíbí-li se Světlu.“ Malin din Toral se taky zatvářila zahanbeně. „Přivítání na mém lodi je vaše,“ zamumlala, „a milost Světla vás provázej, dokud neopustíte jeho paluby.“

Nesta din Reas zareagovala jinak. „Dohoda je s Coramoorem,“ řekla tvrdým hlasem a ostře mávla rukou. „Hliněné nohy v ní nemají místo, jenom když předpovídají jeho příchod. Ty, holka, Nyneivo. Který loď ti poskytl dar převozu? Kdo na něm byla hledačka větru?“

„Nevzpomínám si.“ Nyneivin povznesený tón neladil s jejím kamenným úsměvem. Taky si svírala cop, ale aspoň znovu neuchopila saidar. „A jsem Nyneiva Sedai, Nyneiva Aes Sedai, ne holka.“ Nesta din Reas se opřela dlaněmi o stůl a upřela na ni pohled, kterým Aviendze připomněla Sorileu. „Možná jsi, ale já zjistím, kdo odhalil, co odhaleno být nemělo. Dostane se jí lekcí v mlčení.“

„Roztržená plachta je roztržená,“ promluvil náhle stařík hlubokým hlasem, mnohem silnějším, než napovídalo jeho kostnaté tělo. Aviendha ho považovala za strážného, ale tón jeho hlasu patřil někomu vznešenějšímu. „Docela dobře by ses mohla zeptat, jakou pomoc od nás Aes Sedai chtějí, ve dnech, kdy má přijít Coramoor a moře se rozzuří v nekonečných bouřích a zkáza z proroctví vypluje na oceány. Pokud jsou Aes Sedai.“ Se zdviženým obočím se otočil k hledačce větru.

Ta odpověděla tiše, uctivým tónem. „Tři můžou usměrňovat, včetně jí.“ Ukázala na Aviendhu. „Ještě jsem nepotkala žádnou tak silnou, jako jsou ony tři. Musejí být. Kdo jiný by se opovážil nosit ten prsten?“

Nesta din Reas ji pokynem ruky umlčela a přenesla ocelový pohled na muže. „Aes Sedai nikdy nežádají o pomoc, Baroku,“ zavrčela. „Aes Sedai nikdy o nic nežádají.“ On její pohled mírně opětoval, ona si však po chvíli povzdechla, jako by ji donutil uhnout pohledem. Ale oči, které upřela na Elain, nebyly ani o vlásek měkčí. „Co od nás chceš...“ Zaváhala. „...Dědičko Andoru?“ I teď mluvila skepticky.

Nyneiva se sebrala, byla připravená vrhnout se do útoku – Aviendha musela nejednou poslouchat, jak Aes Sedai v Tarasinském paláci vykřesaly hotovou tirádu, protože měly ve zvyku zapomínat, že ona a Elain jsou také Aes Sedai. Popřel-li to někdo, kdo ani Aes Sedai nebyl, mohla by téci krev – Nyneiva se narovnala a otevřela pusu. A Elain ji posunkem umlčela a pošeptala jí cosi, co Aviendha nezaslechla. Nyneiva byla pořád rudá jako rak a vypadala, že si pomalu vyrve cop i s kořínky, nicméně pusu udržela zavřenou. Možná by Elain dokázala uzavřít mír ve vodní mstě.

Elain samozřejmě nemohlo potěšit, když někdo tak otevřeně zpochybňoval nejen její právo na oslovení Aes Sedai, ale i její právo na titul dědička. Většina lidí by ji považovala za docela klidnou, ale Aviendha poznala příznaky. Zdvižená brada prozrazovala hněv. K tomu oči vyvalené, až už to víc nešlo, a Elain byla pochodeň jasnější Nyneivina žhavého uhlíku. A navíc Birgitte stála na špičkách, s tváří jako kámen a ohněm v očích. Obvykle nebyla takovým zrcadlem Elaininých emocí, jenom když byly hodně silné. Aviendha sevřela rukojeť nože a připravila se uchopit saidar. Nejdřív zabije hledačku větru. Ta žena nebyla v jediné síle zrovna slabá a znamenala by nebezpečí. Když bylo kolem tolik lodí, našly by se jiné.

„Hledáme ter’angrial.“ Až na to, že mluvila chladně, by ji každý, kdo ji neznal, považoval za naprosto klidnou. Stála před Nestou din Reas, oslovovala však každého, a zvlášť hledačku větru. „S ním bychom, jak věříme, mohly spravit počasí. Vám musí dělat stejné problémy jako pevnině. Barok mluvil o nekonečných bouřích. Musíte vidět dotek Temného, dotek Otce bouří, na moři, stejně jako my ho vidíme na pevnině. S tímhle ter’angrialem bychom to mohly změnit, ale nedokážeme to samy. Bude k tomu zapotřebí spolupráce mnoha žen, možná dokonce plného kruhu třinácti. Myslíme si, že by mezi těmi ženami měly být i hledačky větru. Nikdo jiný neví tolik o počasí, ne žádná dnes žijící Aes Sedai. O tuhle pomoc žádáme."

Její slova se setkala s naprostým tichem, dokud se opatrně neozvala Dorile din Eiran. „Tenhle ter’angrial. Jak se jmenuje? Jak vypadá?“

„Pokud vím, žádné jméno nemá,“ sdělila jí Elain. „Je to silná křišťálová místa, mělká, ale asi loket napříč, a uvnitř jsou oblaka. Když se do ní usměrní, mraky se pohybují –“

„Větrná mísa,“ přerušila ji vzrušeně hledačka větru a popošla k Elain, jako by si to neuvědomila. „Ony mají Větrnou mísu.“

„Opravdu ji máte?“ Paní vln dychtivě upírala oči na Elain a také mimoděk přistoupila.

„My ji hledáme,“ upřesnila Elain. „Ale víme, že je v Ebú Daru. Jestli je to ta samá –“

„Musí být,“ zvolala Malin din Toral. „Podle tvého popisu musí být!“

Nesta din Reas hlasitě praštila do stolu. „Vidím tu paní vln a její hledačku větru, nebo dvě palubní holky na prvním lodním setkání?“ Malin din Toral zrudly líce hrdým hněvem a ona škrobeně sklonila hlavu, i v tom byla pýcha. Dorile din Eiran, dvojnásob červená, se uklonila a konečky prstů se dotkla čela, rtů a srdce.

Paní lodí se na ně chvíli mračila, než pokračovala. „Baroku, svolej ostatní paní vln, které drží tento přístav, a taky prvních dvanáct. S jejich hledačkami větru. A ať vědí, že je pověsíš za palce na jejich vlastní stěhy, jestli si nepospíší.“ Vstávajíc dodala: „Ach. A nechej dolů poslat čaj. Vypracovat tuhle dohodu bude velice žíznivá práce.“

Stařec kývl. Stejně vyrovnaně přijal to, že by mohl pověsit paní vln za palce, i že musí poslat čaj. Prohlédl si Aviendhu a ostatní a kolébavým krokem se odebral ven. Aviendha změnila názor, když se mu zblízka podívala do očí. Zabít nejdřív hledačku větru by mohla být osudová chyba.

Někdo musel podobný rozkaz očekávat, protože Barok byl pryč jen chvilku, když dovnitř vstoupil štíhlý hezký mladík, jen s jedním tenkým kroužkem v každém uchu, a přinesl hranatý modře polévaný čajník se zlatým uchem a velké, tlustostěnné modré šálky. Nesta din Reas ho vyhnala ven. „Bude o tom vykládat už tak, i když neuslyší, co by neměl,“ řekla, když odešel, a ukázala Birgitte, ať naleje. Birgitte, k Aviendžinu úžasu, a možná i ke svému vlastnímu, poslechla.

Paní lodí usadila Elain a Nyneivu do křesel na konci stolu, očividně hodlala začít s vyjednáváním. Aviendha křeslo – na druhé straně stolu – odmítla, ale Birgitte se do jednoho usadila, odsunula lenoch, a když se usadila, zacvakla ho na místo. Paní vln a hledačka větru byly z této debaty také vykázány, pokud se to tedy dalo nazvat debatou. Nesta din Reas sice mluvila potichu, ale každé slovo zdůraznila prstem jako oštěpem. Elain měla bradu tak vysoko, až se na ostatní koukala pěkně svrchu, a i když se Nyneivě pro jednou dařilo udržet klidný výraz, nejspíš si za chvíli vyškubne cop.

„Zlíbí-li se Světlu, promluvím si s vámi oběma,“ pronesla Malin din Toral k Aviendze a Birgitte, „ale myslím, že nejdřív musím slyšet tvůj příběh.“ Birgitte se zatvářila poplašeně, když se žena posadila naproti ní.

„Což znamená, že já si můžu nejdřív promluvit s tebou, zlíbí-li se Světlu,“ řekla Dorile din Eiran Aviendze. „Četla jsem o Aielech. Zlíbí-li se ti, pověz mi, jestli aielská žena musí každý den zabít jednoho muže, a jak to, že u vás ještě nějací muži zůstali?“

Aviendha dělala, co mohla, aby nezírala. Jak může ta ženská věřit takovému nesmyslu?

„Kdy jsi mezi námi žila?“ zeptala se Malin din Toral přes šálek. Birgitte se odvracela, jako by chtěla přelézt opěradlo křesla.

Na druhém konci stolu Nesta din Reas na okamžik zesílila hlas. „...přišli jste za mnou, ne já za vámi. To je základ pro naši dohodu, i když jste Aes Sedai.“

Do místnosti vklouzl Barok a zastavil se mezi Aviendhou a Birgitte. „Zdá se, že váš pobřežní člun odplul, jakmile jste sešly dolů, ale nebojte se. Větrník má člun, který vás vyloží na břeh.“ Prošel kajutou, posadil se do křesla vedle Elain a Nyneivy a rovnou se připojil. Když se dívaly na toho, kdo mluvil, ten druhý je mohl sledovat, aniž by si toho všimly. Ztratily výhodu, kterou potřebovaly. „Dohoda bude samozřejmě za našich podmínek,“ řekl a z jeho tónu bylo zřejmé, že ho ani nenapadlo, že by tomu mohlo být jinak, zatímco paní lodí si prohlížela Elain a Nyneivu, jako žena dvě kozy, které hodlá podříznout na slavnost. Barok se usmíval téměř otcovsky. „Kdo žádá, musí samozřejmě zaplatit nejvíc.“

„Ale musela jsi mezi námi žít, když znáš ty staré přísahy,“ naléhala Malin din Toral.

„Jsi v pořádku, Aviendho?“ zeptala se Dorile din Eiran. „Pohyb lodě dokonce i tady občas hliněným nohám vadí – Ne? A má otázka tě neurazila? Tak mi pověz. Opravdu aielské ženy svazují muže, než je – totiž než ty a on – když ty –“ Zrudly jí tváře a ona se chabě usmála. „Je hodně aielských žen tak silných v jediné síle jako ty?“

Aviendze se krev z tváře nevytratila kvůli hloupému plácání hledačky větru, ale ani z toho, jak se Birgitte tvářila, že je připravená uprchnout, jakmile se jí podaří uvolnit lenoch křesla, ani z toho, že Nyneiva a Elain zřejmě zjistily, že jsou jako dvě rozzářené holčičky na jarmarku v rukou velmi zkušených kupců. Všechny budou dávat vinu jí, a právem. To ona řekla, že když nemůžou vzít ter’angrial k Egwain a ostatním Aes Sedai, jakmile ho najdou, tak proč nezajistit tyhle ženy Mořského národa, o nichž mluvily? Času nebylo nazbyt, aby čekaly, až jim Egwain z al’Vereů řekne, že se můžou vrátit. Budou to dávat za vinu jí a ona splní své toh, ale vzpomněla si na ty čluny, jež viděla na palubě, naskládané vzhůru dnem na sobě. Čluny bez chráněné paluby. Budou to dávat za vinu jí, ale ať už měla jakýkoliv dluh, splatí ho tisícinásobně hanbou, než překoná těch sedm osm mil otevřené vody v otevřeném člunu. „Nemáš vědro?“ zeptala se hledačky větru chabě.

14

Bílé peří

Stříbrný okruh byl na první pohled pojmenován špatně, ale Ebúdarci měli velkolepá jména v oblibě, a občas to vypadalo, že čím méně se hodí, tím lépe. Nejponuřejší taverna, jakou Mat ve městě viděl, páchnoucí hodně uleželými rybami, se jmenovala U královniny slávy na výsostech, kdežto U zlaté nebeské koruny byla šerá díra na druhém břehu řeky v Rahadu, označovaly ji pouze modré dveře a na špinavé podlaze byly černé skvrny zaschlé krve po starých rvačkách na nože. Ve Stříbrném okruhu se pořádaly koňské dostihy.

Mat si sundal klobouk a ovíval se jeho širokou krempou. Dokonce si uvolnil černý hedvábný šátek, jejž nosil, aby zakryl jizvu kolem krku. Ranní vzduch se již chvěl horkem, přesto se na dvou dlouhých hliněných náspech lemujících dostihovou dráhu, kudy budou běhat koně, tlačily davy lidí. Víc toho ve Stříbrném okruhu nebylo. Šum hlasů se téměř utápěl v křiku racků na obloze. Za dívání se neplatilo, takže výrobci soli v bílých vestách svého cechu i sedláci s propadlými tvářemi, kteří uprchli před Dračími spřísahanci ve vnitrozemí, se tu mačkali s otrhanými Taraboňany, nosícími průhledné závoje přes husté kníry, tkalci ve vestách se svislými pruhy, tiskaři s vodorovnými pruhy a barvíři s rukama po lokty od barev. Upjatí sedláci z Amadicie, s knoflíky zapnutými až ke krku, ačkoliv to vypadalo, že se brzy uškvaří ve vlastní šťávě, stáli vedle vesničanek z Murandy v šatech s dlouhými barevnými zástěrami, tak úzkými, že to musela být jenom ozdoba, a dokonce tu byla i hrstka Domanců s měděnou pletí, muži v krátkých kabátcích, pokud už nějaký měli, a ženy v látkách vlněných či lněných tak tenkých, že jim lnuly k tělu jako hedvábný satén. Byli tu tovaryši, přístavní dělníci, jircháři, kteří kolem sebe i v davu měli díky své zapáchající práci kousek volného prostoru, a umatlaná děcka z ulice, na něž všichni dávali dobrý pozor, protože by jinak ukradla, co by jim přišlo pod ruku. Mezi nádeníky však bylo jen málo stříbra.

Všichni stáli nad silnými konopnými provazy nataženými mezi sloupky. Místa dole patřila těm, kdo měli stříbro, ba i zlato, urozeným, dobře oblečeným a blahobytným. Ulízaní komorníci nalévali svým pánům punč do stříbrných číší, roztěkané komorné mávaly péřovými vějíři, aby ochladily své paní, a byl tu dokonce i tančící šašek s tváří natřenou nabílo, s cinkajícími mosaznými rolničkami na černobílém klobouku a kabátci. Nadutí muži ve vysokých sametových kloboucích se naparovali s tenkými meči u pasu, vlasy jim spadaly až po hedvábné kabátky, přehozené přes ramena a přidržované zlatými nebo stříbrnými řetězy mezi úzkými, vyšívanými epoletami. Některé ženy měly vlasy kratší než muži, jiné delší, upravené na stejně tolik způsobů, kolik bylo žen. Nosily široké klobouky s peřím, občas s jemnou síťkou, která jim zakrývala obličej, a šaty obvykle s tak hlubokým výstřihem, že jim bylo vidět poprsí, ať už podle místní či cizí módy. Šlechtici, pod slunečníky jasných barev, se blýskali prsteny a náušnicemi, náhrdelníky a náramky ze zlata, slonoviny a drahokamů a na všechny ostatní se dívali svrchu. Vykrmení kupci a lichváři, jenom s kouskem krajky a snad jednou broží či prstenem s plochým leštěným kamenem, se pokorně klaněli urozenějším, kteří jim nejspíš dlužili obrovské sumy. Ve Stříbrném okruhu měnily majitele ohromné peníze, a nejen na sázkách. Říkalo se, že tady, pod provazy, majitele mění i životy a čest.

Mat si zase nasadil klobouk na hlavu a přistoupil k němu jeden člen cechu knihovců – žena s tvrdou, ostře řezanou tváří a nosem jako šídlo, při úkloně roztáhla kostnaté ruce a zamumlala obřadné: „Jak si můj pán přeje sázet, tak já pravdivě zapíšu.“ Díky ebúdarskému přízvuku se jí dařilo mluvit měkce i přes to, že polykala poslední slabiky. „Kniha je otevřena.“ Podle rčení měla na prsou červené vesty vyšitou otevřenou knihu, což pocházelo z dávných dob, kdy se ještě sázky zapisovaly do knihy, ale Mat tušil, že je jediný, kdo to ví. Vzpomínal si na spoustu věcí, které nikdy neviděl, z časů, které se již dávno změnily v prach.

Rychle mrkl na kurs pro ranní pátý dostih, načmáraný křídou na břidlicové tabulce, kterou za ženou v červené vestě držel pomocník, a kývl. Vichr byl přes svá vítězství jen třetím favoritem. Mat se obrátil ke svému společníkovi. „Vsaď všechno na Vichra, Naleseane.“

Tairen zaváhal a prstem si pohladil špičku naolejované černé bradky. Obličej se mu leskl potem, přesto měl na sobě kabátec s těmi nabíranými, modře pruhovanými rukávy přivázanými nahoře, a měl také hranatou čapku z modrého sametu, která před sluncem v nejmenším nechránila. „Všechno, Mate?“ Mluvil tiše, snažil se, aby ho žena neslyšela. Kurs se mohl změnit kdykoliv, dokud jste sázku skutečně nenavrhli. „Ať shoří moje duše, ale ten malý strakáč vypadá rychlý, a ten světle šedý valach se stříbrnou hřívou taky.“ To byli dnešní favorité, byli ve městě noví, a jako všechny novoty, i do nich se vkládaly velké naděje.

Mat se na desítku koní, přihlášených do dalšího dostihu, které předváděli na konci dráhy, ani nepodíval. Už si je dobře prohlédl, když vyhazoval Olvera na Vichra. „Všechno. Nějakej pitomec tomu strakáčovi okupíroval ocas, už teď je pološílenej z much. A ten šedák je krasavec, ale má špatnej úhel ve spěnkách. Možná vyhrál nějakej ten venkovskej závod, ale dnes doběhne poslední.“ Věděl, že koně zná skutečně sám. Naučil ho to jeho táta, a Abell Cauthon měl na koně dobré oko.

„Podle mě je víc než jen krasavec,“ zabručel Nalesean, dál se však nehádal.

Knihovkyně zamrkala, když Nalesean začal z vyboulených kapes kabátu s povzdechem vytahovat jeden naditý váček za druhým. Jednu chvíli otevřela ústa k protestu, ale Slavný a počestný cech knihovců vždycky tvrdil, že přijme jakoukoliv sázku v libovolné výši. Sázeli se dokonce s rejdaři a kupci, jestli se potopí loď nebo změní cena zboží. Tedy v tomhle se spíš sázel cech, ne jednotliví knihovci. Zlato zmizelo v jedné ze železem okovaných truhel, přičemž každou nesli dva chlapíci s pažemi silnými jako Matova stehna. Její stráže, muži s tvrdýma očima a kdysi zlomenými nosy, v kožených vestách, díky nimž jejich paže působily ještě silnější, měli dlouhé, mosazí obité palice. Další z jejích mužů podal knihovkyni bílou známku s podrobně vyobrazenou modrou rybou – každý knihovec měl jiné znamení – a ona jemným štětcem, jejž vyndala z lakované skříňky, kterou jí držela hezoučká dívka, zapsala na zadní stranu sázku, jméno koně a symbol dostihu. Dívka se skříňkou byla štíhlá, s velikýma očima, a na Mata se mile usmála. Tvrdá žena se rozhodně neusmívala. Znovu se uklonila, nedbale dívce vrazila facku a odešla, šeptajíc cosi svému pomocníkovi, jenž tabulku chvatně otřel hadrem. Když ji znovu zvedl, na Vichra byl kurs nejnižší. Dívka si kradí mnula tvář a mračila se na Mata, jako by políček dostala kvůli němu.

„Doufám, že je v tom tvoje štěstí,“ řekl Nalesean a pečlivě známku držel, než oschne inkoust. Knihovci bývali nedůtkliví, když měli vyplatit sumu za známku s rozmazaným inkoustem, a nikdo nebyl nedůtklivější než Ebúdarci. „Vím, že neprohráváš často, viděl jsem však, jak se to stalo, ať shořím, jestli ne. Je tu jedna panenka, se kterou jsem si chtěl dneska večer vyjít na tancovačku. Je to jenom švadlenka...“ Nalesean byl urozený pán, ačkoliv jinak byl vážně docela milý, a takové věci pro něj byly důležité, „...ale je dost hezká, abys začal slintat. Má ráda dárečky. Zlaté dárečky. Taky má ráda rachejtle – slyšel jsem, že se na dnešek připravují ohňostrůjci, to tě bude zajímat – ale ona se usmívá nad dárky. Když si nebudu moct dovolit ji rozesmát, nebude příjemná, Mate.“

„Ty ji rozesměješ,“ řekl Mat nepřítomně. Koně pořád ještě chodili v kruhu nad začátkem dráhy. Olver seděl pyšně Vichrovi na hřbetě, křenil se od ucha k uchu, a že měl uši jako talíře. V ebúdarských dostizích závodili pouze chlapci. O pár mil dál ve vnitrozemí používali děvčata. Olver byl dneska nejmenší a nejlehčí, tedy ne že by dlouhonohý bílý valach potřeboval výhodu. „Rozesměješ ji, až se bude za břicho popadat.“ Nalesean se na něj zamračil, čehož si Mat téměř nevšiml. Měl by vědět, že zlato je jedna věc, kvůli které si Mat nikdy nedělá hlavu. Nemusel sice vždycky vyhrát, ale bylo to těsné. Jeho štěstí stejně nemělo nic společného s tím, jestli Vichr vyhraje. Tím si byl jistý.

Zlato mu těžkou hlavu nedělalo, Olver však ano. Žádné pravidlo chlapcům nezakazovalo použít proutek na druhého jezdce místo na koně. Zatím se Vichr v každém závodě dostal do čela a zůstal tam, ale kdyby se Olverovi něco stalo, i kdyby to byla jenom nepatrná modřinka, Mat by to měl pořád na talíři. Ne od panímámy Ananové, jejich hostinské, ani ne od Nyneivy a Elain, Aviendhy či Birgitte. Bývalá Děva oštěpu a ta podivná ženská, co si Elain vzala jako strážce, byly poslední, od nichž by čekal záchvat mateřských citů, přesto se už pokusily chlapce za jeho zády přestěhovat od Tulačky do Tarasinského paláce. Kdekoliv bylo tolik Aes Sedai pohromadě, nebylo to vhodné místo pro Olvera ani pro nikoho jiného, ale stačila by jediná boule, a místo aby řekla Birgitte a Aviendze, že na chlapce nemají právo, Setalle Ananová by tam nejspíš kluka vyšívala sama. Olver by pravděpodobně usínal s pláčem, kdyby už nesměl závodit, ale ženské tyhle věci zřejmě nikdy nechápaly. Mat už asi potisícáté proklel Naleseana, že Olvera s Vichrem do těchhle dostihů uvrtal. Samozřejmě museli najít něco, čím by se zabavili během dlouhých hodin nečinnosti, ale mohli si najít něco jiného. Uřezávání měšců by v očích žen nebylo o nic horší.

„Tady je lovec zlodějů,“ řekl Nalesean a schoval známku. Neřekl to příliš opovržlivě. „Co už prozatím vykonal dobrého. Udělali bychom líp, kdybychom místo něho přivedli dalších padesát vojáků.“

Juilin procházel cílevědomě davem, snědý tvrdý muž, a tenkou bambusovou hůl, vysokou jako byl sám, používal jako vycházkovou. Na hlavě měl tarabonský červený kuželovitý klobouk s plochým dýnkem a na sobě prostý kabát, těsný v pase a pak rozšířený, obnošený a obyčejný, ne kabát nějakého boháče, takže by ho za normálních okolností pod provazy nepustili, avšak on se vydal prohlédnout si koně a všem na očích si na dlani pohazoval tlustou mincí. Několik knihovských strážných se na něj podezíravě podívalo, ale zlatá koruna ho pustila dál.

„No?“ zeptal se Mat kysele, když lovec zlodějů došel až k nim, a stáhl si klobouk do očí. „Ne, já to řeknu. Zase vyklouzly z paláce. Nikdo je zase neviděl odcházet. Nikdo zase zatraceně nemá ponětí, kde jsou.“

Juilin pečlivě zastrčil minci do kapsy kabátu. Žádnou sázku neuzavře, zřejmě schraňoval i každý měďák, který se mu dostal do ruky. „Všechny čtyři nasedly do uzavřeného kočáru a odjely z paláce k přístavu na řece, kde si najaly člun. Tom si najal další a sledoval je, aby se podíval, kam mají namířeno. Podle jejich šatů nešly za nebezpečím, řekl bych. Je ale pravda, že šlechtici nosí hedvábí a jdou se hrabat v blátě.“ Zazubil se na Naleseana, jenž zkřížil paže a předstíral, že ho cele zajímají koně. V úsměvu jenom ukázal zuby. Oba byli Tairenové, jenže propast mezi šlechticem a obyčejným člověkem byla v Tearu široká a oni dva se neměli navzájem v lásce.

„Ženské!“ Několik skvostně oděných příslušnic tohoto pohlaví opodál se otočilo a úkosem se na Mata podívalo zpod křiklavě barevných slunečníků. Mat se zamračil v odpověď, ačkoliv dvě byly hezké, a ony se začaly smát a žvatlat mezi sebou, jako by udělal něco zábavného. Žena něco dělala, dokud vás nepřesvědčila, že to bude dělat pořád, a pak udělala něco jiného, jen aby vás zmátla. On ale slíbil Randovi, že Elain bezpečně dopraví do Caemlynu, a Nyneivu a Egwain s ní. A slíbil Egwain, že na ty dvě dohlédne na tomhle výletě do Ebú Daru, nemluvě o Aviendze. To byla cena za to, že Elain dostane do Caemlynu. Ne že by mu sdělily, proč sem musejí jít. To tedy ne. Ne že by s ním od příjezdu do toho zatraceného města prohodily víc než dvacet slov!

„Dohlídnu na ně,“ zamumlal si tiše, „i kdybych je měl nacpat do sudů a dovízt je do Caemlynu na žebřiňáku.“ Možná byl jediný muž na světě, který to mohl říci o Aes Sedai, aniž by se ohlížel přes rameno, možná i včetně Randa a těch chlapíků, jež kolem sebe shromažďoval. Dotkl se medailonku s liščí hlavou, který měl pověšený pod košilí, aby se ujistil, že tam je, přestože si ho nikdy nesundával, dokonce ani když se koupal. Mělo to své vady, avšak muž byl rád, když se mu věci připomínaly.

„Tarabon teď musí být dost hrozné místo pro ženu, která se o sebe neumí postarat,“ zamumlal Juilin. Pozoroval tři muže se závoji v rozedraných kabátcích a nabíraných, kdysi bílých kalhotách, kteří se vyškrábali do hliněného svahu před párem knihovských strážných mávajících palicemi. Žádné pravidlo sice chudákům přístup pod provazy nezakazovalo, knihovští strážní však ano. Ty dvě krasavice, které si prohlížely Mata, zřejmě soukromě uzavíraly sázku, jestli Taraboňané strážné předběhnou.

„Už tak tu máme víc než dost ženskejch, co nemají dost rozumu, aby se šly schovat před deštěm,“ řekl Juilinovi Mat. „Vrať se do přístavu a počkej na Toma. Vyřiď mu, že ho potřebuju co nejdřív. Chci vědět, co mají ty praštěný husy za lubem.“

Juilin se netvářil docela tak, jako by za hlupáka považoval jeho. Koneckonců se snažili přijít na to, co přesně dělají, celý měsíc od chvíle, kdy sem dorazili. Vrhl na prchající poslední pohled a odšoural se zpátky cestou, kterou přišel, a znovu si cestou pohazoval mincí na dlani.

Mat se zamračil a zadíval se na dostihovou dráhu. K davu na druhé straně bylo jenom asi pětadvacet sáhů a jeho zaujaly tváře – ohnutý bělovlasý stařík s orlím nosem, žena s ostře řezanou tváří a kloboukem pokrytým peřím, vysoký chlapík, který vypadal jako čáp, v zeleném hedvábí a se zlatým copem, kyprá mladá žena s plnými rty, jež nahoře málem vypadla ze šatů. Čím déle bylo horko, tím méně oděvů ženy v Ebú Daru nosily, a z tenčí látky, ale on si toho pro jednou ani nevšiml. Uplynuly týdny, kdy naposledy viděl ženu, která by ho zaujala.

Birgitte rozhodně nepotřebovala, aby ji někdo držel za ručičku. Každý, kdo by se odvážil obtěžovat hledačku rohu, by byl podle jeho odhadu v pěkném maléru. A Aviendha... Ona jenom potřebovala, aby jí někdo zabránil probodnout každého, kdo se na ni podívá křivě. Co se jeho týkalo, mohla klidně zapíchnout každého, koho se jí zamane, pokud to nebude Elain. Přes to, jak se zatracená dědička procházela mezi lidmi s nosem nahoře, na Randa dělala telecí oči, a přes to, jak se Aviendha chovala, jako by nejraději probodla každého muže, který se na ni náhodou podíval, dělala to stejné. Rand obvykle věděl jak na ženské, ale když si tyhle dvě pustil k tělu, jako by skočil do medvědí jámy. Byla to velmi krátká cesta ke katastrofě, a Mat naprosto nechápal, proč nedošlo k nejhoršímu.

Z nějakého důvodu se pohledem znovu vrátil k ženě s ostrými rysy. Byla hezká, byť vypadala mazaně. Usoudil, že je asi v Nyneivině věku. Na takovou dálku se to dalo těžko poznat, jenže ženy neuměl posoudit tak dobře jako koně. Žena vás ale samozřejmě dokázala oblafnout mnohem rychleji než kůň. Proč se mu při pohledu na ni vybavila sláma? Vlasy, jež viděl pod kloboukem s peřím, byly tmavé. No, nezáleželo na tom.

Birgitte a Aviendha se obešly bez jeho dohledu a za normálních okolností by řekl totéž i o Elain a Nyneivě, ať už byly jakkoliv tvrdohlavé, ješitné a příšerně ctižádostivé. To, že se pořád takhle plížily kolem, ale prozrazovalo opak. Klíčem byla tvrdohlavost. Byly ten typ, který muži vynadal, že strká nos do jejich věcí, a zahnal ho, načež mu vynadal znovu, že tam nebyl, když ho potřeboval. Ne že by někdy přiznaly, že ho potřebují, ony tedy ne. Když zvedl ruku k pomoci, tak se jim pletl do jejich věcí, když neudělal nic, tak byl nespolehlivý zhýralec.

Žena s liščí tváří se mu znovu dostala do zorného pole. Ne sláma, stáj. Což nedávalo žádný smysl. Strávil ve stájích nejednu příjemnou chvilku s mnoha mladými i méně mladými ženami, ona však měla cudně střižené šaty z modrého hedvábí s vysokým límcem až pod bradu lemovaným sněhobílou krajkou a další měla na manžetách. Urozená dáma, a on se šlechtičnám vyhýbal jako smrti. Hrály si na povýšené, očekávaly, že muž bude neustále čekat na jejich zavolání. To pro Mata Cauthona nebylo. Zvláštní, žena se ovívala záplavou bílého peří. Kde má komornou? A nůž? Proč mu připomněla nůž? A... oheň? Aspoň něco hořícího.

Potřásl hlavou a snažil se soustředit na to, co bylo důležité. Díry v jeho vlastních vzpomínkách, místa, kde jeho vlastní paměť náhle prořídla nebo úplně scházela, vyplňovaly vzpomínky jiných mužů, vzpomínky na bitvy a královské dvory, země, které zmizely před staletími. Například si docela jasně vzpomínal, jak s Moirain a Lanem prchají z Dvouříčí, ale pak už skoro na nic, dokud nedorazili do Caemlynu, a předtím i potom měl v paměti taky díry. Když si nevzpomínal na celá léta svého dospívání, proč by měl čekat, že se rozpomene na každou ženu, kterou kdy potkal? Možná mu připomněla nějakou tisíc let mrtvou ženu, Světlo ví, že se to už stalo častokrát. Dokonce i Birgitte ho občas zatahala za vzpomínky. No, byly tu čtyři ženy, z nichž se mu občas málem zavařil mozek. A ty byly důležité.

Nyneiva a ostatní se mu vyhýbaly, jako by měl blechy. Pětkrát byl v paláci, a když ho jedinkrát přijaly, bylo to jen proto, aby mu řekly, že mají moc práce a nemají na něj čas, a poslaly ho pryč jako kluka s posílkou. Všechno dohromady to dávalo jedno vysvětlení. Myslely si, že se jim bude plést do toho, co mají za lubem, a jediný důvod, proč by to měl dělat, byl ten, že se pouštěly do něčeho nebezpečného. Nebyly úplně pitomé. Často hloupé, avšak ne úplně pitomé. Když viděly nebezpečí, tak to nebezpečné bylo. Na některých místech ve městě stačilo být cizincem či ukázat peníz, a člověk si vysloužil nůž mezi žebra, a dokonce ani usměrňování by ho nezastavilo, když si toho nevšimnou včas. A pak tu byl on, Nalesean a tucet dobrých chlapů z Bandy, nemluvě o Tomovi a Juilinovi, kteří měli pokoje v obydlí sloužících v paláci, a všichni mohli jenom točit palci. Ty zabedněné ženské si ještě nechají podříznout krk. „Ne, jestli tomu dokážu odpomoct,“ zavrčel.

„Cože?“ optal se Nalesean. „Koukni. Už se řadí, Mate. Světlo spal moji duši, doufám, že máš pravdu. Ten strakáč mně nepřipadá moc vyplašený, tváří se dychtivě.“

Koně poskakovali, zaujímali místa mezi vysokými sloupky zaraženými do země, na jejichž vrcholcích vlály v teplém větru fábory, modré a zelené, všech možných barev, některé pruhované. O dvě stě padesát sáhů po dráze z tvrdě udusaného červeného jílu tvořila stejná řada sloupků další řadu. Každý jezdec musel objet sloupek s fáborem stejné barvy, jaký měl na startu po své pravici, a vrátit se. Po obou stranách řady koní stáli dva knihovci, kousek vepředu, kulatá žena a kulatý muž, oba pak nad hlavou drželi bílý šátek. Knihovci se při tomhle střídali a nesměli přijímat sázky na dostih, který startovali.

„Ať shořím,“ zamumlal Nalesean.

„Světlo, chlape, uklidni se. Ještě svou švadlenku podrbeš pod bradou.“ Jeho poslední slovo utopil řev, jak knihovci mávli šátky, a v hluku davu nebyl dokonce slyšet ani dusot kopyt. V deseti krocích se Vichr dostal do vedení, Olver mu ležel na krku, a stříbrohřívý šedák byl jen o hlavu pozadu. Strakáč se držel na konci pole, kde již jezdci své koně zuřivě pobízeli proutky.

„Říkal jsem ti, že ten šedák je nebezpečný,“ sténal Nalesean. „Neměli jsme vsadit všechno.“

Mat se s odpovědí nenamáhal. Měl v kapse další měšec a ještě volné mince. Ten měšec nazýval svým osivem, s ním, i když v něm bylo jenom pár měďáků, stačilo večer jednou hodit kostky a mohl znovu získat bohatství, ať už se ráno dělo cokoliv. V polovině závodu byl Vichr stále v čele, se šedákem v těsném závěsu a o celou délku před dalším koněm. Strakáč běžel na páté pozici. Po otočce přijde nebezpečí. Bylo známo, že chlapci na opožďujících se koních švihají po těch, kteří sloupky objeli před nimi.

Mat se díval za koňmi a znovu zalétl pohledem na tu ženu s ostrými rysy... a prudce se k ní vrátil. Křik a vřískání davu se vytratily. Žena za koňmi mávala vějířem a vzrušeně nadskakovala, ale on ji náhle uviděl ve světle zelené, s nádherným šedým pláštěm, s vlasy zachycenými v pěnové síťce krajek, se sukněmi půvabně zdviženými, když procházela stájí kousek od Caemlynu.

Rand tam stále ležel ve slámě a sténal, i když horečka zřejmě polevila. Aspoň už nekřičel na lidi, kteří tam vůbec nebyli. Mat si ženu podezíravě prohlížel, když poklekla vedle Randa. Možná mohla pomoci, jak tvrdila, ale Mat už nebyl tak důvěřivý jako kdysi. Co dělá taková jemná dáma ve vesnické stáji? Mat pohladil jílec dýky s rubínem, který měl schovaný pod kabátcem, a uvažoval, proč vůbec někdy někomu věřil. Nikdy se to nevyplácelo. Nikdy.

„...slabý jako jednodenní kotě, “ říkala žena, když sahala pod plášť. „Myslím...“

V ruce sejí náhle objevil nůž a zamířila Matovi na krk, takže by byl již mrtev, kdyby nebyl připraven. Mat padl na břicho, popadl ji za zápěstí a odstrčil ho od sebe. Máchl zakřivenou čepelí ze Shadar Logothu a opřel jí ji o bělostné útlé hrdlo. Žena ztuhla a snažila se podívat dolů na ostrou čepel, kterou měla opřenou o kůži. Chtěl říznout. Zvlášť když uviděl její vlastní dýku zaraženou do stěny stáje. Kolem tenké čepele se šířila černá skvrna spáleniny a ze dřeva, které se vzňalo, stoupal tenký proužek dýmu.

Mat se zachvěl a přetřel si oči. Už jenom to, že měl u sebe čepel ze Shadar Logothu, ho málem zabilo, vyžralo mu to díry do paměti, ale jak mohl zapomenout na ženu, která se ho pokoušela zabít? Temná družka – tolik přiznala – jež se ho snažila zabít dýkou, co málem přivedla do varu vědro vody, do něhož ji vhodil, když předtím ženu uvázal v sedlovně. Temná družka, která šla po Randovi a po něm. Jaká byla šance, že je v Ebú Daru, kde byl i on, na dostizích a stejný den? Odpovědí mohl být ta’veren – na to myslel asi stejně rád jako na zatracený Valerský roh – avšak faktem bylo, že Zaprodanci znali jeho jméno. Ta stáj nebyla posledním místem, kde se nějaký temný druh pokusil ukončit život Mata Cauthona.

Doklopýtal k Naleseanovi, který ho najednou začal plácat po zádech. „Koukni na něj, Mate! Světlo na nebi, koukni se na něj!“

Koně oběhli sloupky a byli na cestě zpátky. Vichr, s hlavou nataženou, vlajícím ocasem a hřívou, se řítil po dráze a Olver se ho držel jako klíště. Chlapec jel, jako by se v sedle narodil. O čtyři délky pozadu zuřivě dusal strakáč a jezdec ho třískal proutkem, jak se marně snažil dotáhnout. A takhle proletěli cílem, třetí kůň byl ještě o tři délky za strakáčem. Bělohřívý šedák doběhl poslední. Sténání a mumlání prohravších sázejících přehlušil jásot vítězů. Známky se sázkami na dráhu jen pršely a tucty knihoveckých sluhů je před dalším dostihem běžely posbírat.

„Musíme najít tu ženu, Mate. Klidně by mohla utéct, aby nemusela zaplatit, co nám dluží.“ Z toho, co Mat slyšel, byl cech knihovců velmi tvrdý v prvním případě, kdy se některý z jeho členů pokusil o něco podobného, a v druhém případě následovala smrt, ale nebyli to lidé urozené krve, a to Naleseanovi stačilo.

„Stojí támhle, všem na očích.“ Mat ukázal, aniž by odtrhl zrak od temné družky s liščí tváří. Ta se zlobně zamračila na známku, hodila ji na zem a dokonce zvedla sukně a dupla na ni. Očividně si nevsadila na Vichra. Pořád zamračená se proplétala davem. Mat ztuhl. Odcházela. „Vyber naši výhru, Naleseane, pak zaveď Olvera zpátky do hostince. Jestli nepřijde včas na její výuku čtení, tak dřív políbíš Temnýho sestru, než ho panímáma Ananová pustí na další dostih.“

„Kam jdeš?“

„Zahlídl jsem ženskou, co mě chtěla zabít,“ utrousil Mat přes rameno.

„Příště jí dej nějakou cetku,“ zavolal za ním Nalesean.

Sledovat tu ženu nebylo těžké, když měla klobouk s bílým peřím jako prapor nad davem. Hliněné valy ustoupily velkému otevřenému prostranství, kde pod bedlivým dozorem kočích a nosičů čekaly jasně lakované kočáry a nosítka. Matův kůň Oko byl jedním z desítek, které hlídali příslušníci Staroslavného a ctihodného cechu stájníků. V Ebú Daru měli cechy skoro na všechno, a běda tomu, kdo vstoupil na jejich území. Mat se zastavil, ale žena šla dál kolem povozů, které sem dopravily bohaté a důležité. Neměla komornou a teď dokonce ani kočár. V tomhle horku nechodil pěšky nikdo, kdo měl peníze na svezení. Přišly snad na dámu těžké časy?

Stříbrný okruh ležel jižně od bíle omítnuté městské hradby a ona došla těch asi sto kroků po silnici k širokému lomenému oblouku Moldinské brány. Mat spěchal za ní a snažil se vypadat nenápadně. Bránu tvořil deset sáhů dlouhý šerý tunel, její klobouk však byl mezi procházejícími lidmi jasně vidět. Lidé, kteří chodili pěšky, málokdy nosili peří. Peří se proplétalo davem před ním, neuspěchaně, ale stále pokračovalo v cestě.

Ebú Dar v ranním sluníčku bíle zářil. Bílé paláce s bílými sloupy a zastíněnými balkony z litiny stály v těsném sousedství bíle omítnutých tkalcovských dílen, rybáren a stájí, velké bílé domy se žaluziemi, zakrývajícími oblouková okna, vedle bílých hostinců s vývěsními štíty a dlouhých zastřešených ohrad, kde živé ovce, slepice, telata, husy a kachny přidávaly svůj hlas k hluku svých druhů, které již zabíjeli a věšeli na háky. Všechno bylo bílé, kámen či omítka, jen tu a tam se na cibulových kupolích a špičatých věžích, s balkony kolem dokola, objevily pruhy červené, modré či zlaté. Všude se otevírala náměstí, vždycky se sochami v nadživotní velikosti na podstavci nebo zurčící fontánou, která jen zdůrazňovala horko, a vždycky plná lidí. Město plnili uprchlíci a kupci a obchodníci se vším možným. Potíže vždycky někomu přinesly zisk. Co kdysi Saldeia posílala do Arad Domanu, nyní připlouvalo po řece do Ebú Daru, a stejně tak sem přicházelo zboží, s nímž Amadicie obchodovávala s Tarabonem. Všichni někam spěchali, kvůli měďáku i hromadě stříbrňáků, pro žvanec na dnešek. Pach, jenž visel ve vzduchu, se stejnou měrou skládal z voňavek, prachu a potu. Nějak z toho všeho čišelo zoufalství.

Město protínaly desítkami mostů překlenuté kanály, po nichž se plavily bárky. Některé mosty byly tak úzké, že se na nich dva lidé museli kolem sebe protlačit, jiné dost velké, aby po jejich stranách stály krámky, vystupující nad vodu. Na jednom z nich si Mat náhle uvědomil, že se klobouk s bílým peřím zastavil. Když se zastavil také, lidé procházeli kolem. Krámky byly ve skutečnosti jen otevřené dřevěné boudy s těžkými deskovými okenicemi, které se na noc daly zavřít. Nyní byly desky zvednuté nahoru a zevnitř na nich byla znamení krámů. Na ceduli nad péřovým kloboukem byly zlaté vážky a kladívko, znak cechu zlatníků, ačkoliv to očividně nebyl nějak movitý člen. Mezerou, jež se na chvíli mezi lidmi otevřela, Mat viděl, že se žena ohlíží, a tak se rychle obrátil k úzkému stánku napravo. Na stěně vzadu visely prsteny a na pultě byly rozložené kameny řezané do nejrůznějších tvarů.

„Můj pán si přeje nový pečetní prsten?“ zeptal se ptáku podobný chlapík za pultem s úklonou a mnul si ruce. Byl hubený jako tyčka a nebál se, že by mu někdo ukradl zboží. V rohu na stoličce seděl vmáčknutý jednooký vazoun, jenž by měl problémy se v tom prostoru narovnat, a mezi silnými koleny měl zapřenou dlouhou, hřeby pobitou palici. „Můžu je nařezat do libovolného tvaru, jak můj pán vidí, a mám i prsteny na zkoušku.“

„Podívám se na tenhle.“ Mat ukázal namátkou. Potřeboval nějaký důvod, proč tu zůstat, dokud žena nepůjde dál. Mohla by to být dobrá chvíle rozhodnout se, co přesně udělá.

„Skvělá ukázka dlouhého stylu, můj pane, teď je hodně v oblibě. Zlato, ale pracuju i se stříbrem. No, myslím, že velikost je v pořádku. Chce si ho můj pán vyzkoušet? Můj pán si třeba přeje prohlídnout jemné detaily řezby? Dává můj pán přednost zlatu, nebo stříbru?“

Se zavrčením, o němž doufal, že bude bráno za odpověď aspoň na některé otázky, si Mat nasadil vybraný prsten na prostředník levé ruky a předstíral, že si prohlíží tmavý ovál řezaného kamene. Ve skutečnosti viděl jen to, že je dlouhý jako článek prstu. Se skloněnou hlavou sledoval ženu koutkem oka, jak to jen šlo, v mezerách, které se objevovaly v tlačenici. Držela na světle široký plochý zlatý náhrdelník.

V Ebú Daru fungovala občanská garda, i když ne příliš účinná, a v ulicích byla vidět jen zřídka. Kdyby ji ohlásil, bylo by to její slovo proti jeho, a i kdyby mu uvěřili, za pár mincí by mohla odejít i při takovém obvinění. Občanská garda byla levnější než soud, ale obojí se dalo podplatit, pokud nedával pozor někdo mocný, a i pak, když se složilo dost zlata.

Ve víru mezi lidmi se náhle vynořil bělokabátník, s kapalcem a v dlouhém osníři, lesknoucím se jako stříbro, a sněhobílý plášť se zlatým slunečním kotoučem za ním povlával, jak si to tak sebevědomě rázoval stezkou, o níž si byl jistý, že mu lidé uvolní. Což také lidé dělali. Jen málokdo byl ochoten se postavit do cesty dítěti Světla. Ale za každé oko, které před mužem s kamennou tváří uhnulo, se na něj pochvalně upřelo jiné. Žena s ostrými rysy se na něj nejen otevřeně dívala, ale navíc se usmála. Obvinění, které by proti ní mohl vznést, by ji mohlo, ale také nemuselo, dostat do vězení, jenže by to taky mohla být jiskra, která zapálí město již tak plné povídaček o temných druzích v Tarasinském paláci. Bělokabátníci uměli roznítit davy velmi dobře a pro ně byly Aes Sedai temnými družkami. Když kolem ní bělokabátník procházel, žena odložila náhrdelník, očividně s lítostí, a obrátila se k odchodu.

„Vyhovuje mému pánovi tenhle styl?"

Mat sebou prudce trhl. Zapomněl na hubeňoura a na prsten taky. „Ne, nechci –“ Zamračil se a zatahal znovu za prsten. Nechtěl dolů!

„Není třeba tahat, kámen by mohl prasknout.“ Teď, když už nebyl případný zákazník, nebyl Mat ani můj pán. Chlapík si odfrkl a upíral na něho přísný pohled, aby se snad nesnažil utéci. „Mám trochu oleje. Deryle, kde je ta miska s mazáním?“ Strážný zamrkal a poškrábal se na hlavě, jako by přemýšlel, co to ta miska s mazáním je. Klobouk s bílým peřím už byl v polovině mostu.

„Vezmu si ho,“ štěkl Mat. Nebyl již čas na smlouvání. Vytáhl z kapsy kabátu hrst mincí a praštil s nimi na pult, většinou to bylo zlato, taky trochu stříbra. „Stačí?“

Výrobci prstenů málem vylezly oči z důlků. „Trochu moc,“ zajíkal se nejistě. Zaváhal nad penězi, pak zpátky k Matovi přisunul dva stříbrné groše. „Tolik?“

„Dej to Derylovi,“ prskl Mat, když konečně dostal ten zatracený prsten z prstu. Hubeňour už shraboval peníze. Příliš pozdě, aby z obchodu vycouval. Mata napadlo, o kolik přesně přeplatil. Nacpal si prsten do kapsy a spěchal za temnou družkou. Klobouk nebyl nikde v dohledu.

Konec mostu zdobila dvojice soch, ženy ze světlého mramoru, přes sáh vysoké, s obnaženým poprsím a rukou zdviženou k čemusi na obloze. V Ebú Daru symbolizovala nahá ňadra otevřenost a upřímnost. Mat si nevšímal pohledů, vyšplhal vedle jedné ženy a zachytil se jí rukou kolem pasu. Podél kanálu vedla ulice a vepředu se rozbíhaly dvě další, všude bylo plno lidí a bryček, nosítek, vozů a kočárů. Někdo hrubým hlasem zakřičel, že skutečné ženy jsou hřejivější, a několik lidí se zasmálo. Vepředu se v levé ulici za modře lakovaným kočárem vynořil klobouk s bílým peřím.

Mat seskočil dolů a tlačil se ulicí za ní, nadávek lidí, do kterých vrazil, si nevšímal. Byla to podivná honička. Mezi namačkanými lidmi, kdy se mu do cesty stále dostávaly vozy a kočáry, klobouk z ulice pořádně neviděl. Když vyběhl po širokých schodech k mramorovému paláci, uviděl ji znovu, takže seběhl dolů a dral se dál. Roubení vysoké kašny mu poskytlo další výhled, potom obrácený sud u zdi a bedna, kterou právě vyložili z vozu. Jednou visel na bočnici vozu, dokud po něm kočí nešvihla bičem. Se vším tím šplháním a vyhlížením náskok temné družky příliš nestáhl. Ale pořád neměl tušení, co udělá, jestli ji dohoní. Náhle, když se vytáhl na úzký parapet jednoho velkého domu, byla prostě pryč.

Horečnatě se rozhlížel ulicí. Bílé peří už se ale v davu nevinilo. V dohledu bylo půl tuctu domů podobných tomu, k němuž se tiskl, několik paláců různých velikostí, dva hostince, tři taverny, nožířská dílna s nožem a nůžkami na vývěsním štítě, rybárna s deskou pomalovanou padesáti druhy ryb, krejčovská dílna a čtyři prodavači sukna, dva krámy s lakovanými věcmi, zlatník, stříbrník, nájemní stáj... Seznam byl příliš dlouhý. Mohla vejít kamkoliv. Nebo nikam. Mohla prostě někam zahnout, aniž by si toho všiml.

Seskočil dolů, upravil si klobouk a v duchu nadával... a uviděl ji, na vrcholku širokého palácového schodiště naproti, již ji zpola zakrývaly vysoké kanelované sloupy průčelí. Palác nebyl největší, měl jen dvě štíhlé věže a jednu hruškovitou kupoli s červenými pruhy, ale v ebúdarských palácích v přízemí vždycky byli sluhové, kuchyně a tak. Lepší komnaty byly ve výšce, aby chytaly vánek. Dveřníci v černožluté livreji se hluboce klaněli a otevírali před ní vyřezávané dveře dokořán. Služebná uvnitř udělala pukrle a zřejmě cosi říkala, vzápětí se otočila a vedla ženu dál. Znali ji tu. Vsadil by na to cokoliv.

Postával tam ještě chvíli poté, co se dveře zavřely, a prohlížel si palác. Zdaleka nebyl nejbohatší ve městě, ale pouze šlechtic by se odvážil postavit takovou budovu. „Ale kdo, do Jámy smrti, tady bydlí?“ zamumlal nakonec, sundal si klobouk a začal se jím ovívat. Ona ne, ne, když musela jít pěšky. Několik otázek v tavernách v ulici a dozví se to. A zpráva o jeho vyptávání se dostane do paláce stejně jistě, jako hlína ušpiní ruce.

Kdosi řekl: „Carridin.“ Byl to snědý bělovlasý chlapík opírající se opodál ve stínu. Mat se na něj tázavě podíval a muž se zazubil a ukázal mezeru mezi zuby. Jeho shrbená ramena a smutná, ošlehaná tvář neladily s dobrým šedým kabátcem. Přestože měl u krku krajku, byl zosobněním špatných časů. „Ptal ses, kdo tady bydlí. Chelsainský palác přenechali Jaichimu Carridinovi.“

Mat se zarazil. „Myslíš bělokabátnickýho vyslance?“

„Jo. A inkvizitora ruky Světla.“ Stařec si poklepal pokrouceným prstem z boku na obrovský nos. Prst i nos byly zřejmě několikrát zlomené. „To není člověk, jehož obtěžuješ, pokud nemusíš, a i pak si to třikrát rozmyslíš.“

Mat si mimoděk zabroukal útržek z „Bouře v horách". Toho by člověk opravdu obtěžoval jen nerad. Tazatelé byli ze všech bělokabátníků ti nejhorší. Bělokabátnický inkvizitor, na jehož zavolání přijde temná družka.

„Děkuju –“ Mat sebou trhl. Chlapík byl pryč, pohltil ho dav. Zvláštní, ale připadal mu povědomý. Možná to byl dávno mrtvý známý, který se mu vynořil z těch starých vzpomínek. Možná že... Zasáhlo ho to, jako kdyby mu v hlavě vybuchla ohňostrůjcova rachejtle. Bělovlasý muž s orlím nosem. Ten stařec byl ve Stříbrném okruhu, stál kousek od ženy, která právě zašla do Carridinova pronajatého paláce. Obrátil klobouk v rukou a znepokojeně se zamračil na palác. Ve Slatině nikdy nebyla taková bažina. Náhle cítil, jak se mu v hlavě otáčejí kostky, a to bylo vždycky špatné znamení.

15

Hmyz

Když byla uvedena urozená paní Shiaine, jak si říkala, Carridin hlavu od dopisu, který psal, zvedl až po chvíli. V mokrém inkoustu marně zápasili tři mravenci, byli lapeni. Všechno ostatní možná umíralo, ale mravencům, švábům a nejrůznějším druhům hmyzu se zřejmě dařilo. Carridin na dopis opatrně přitiskl piják. Kvůli několika mravencům nehodlal začínat znova. Kdyby se mu nepodařilo odeslat toto hlášení nebo kdyby odeslal hlášení o nepodařené akci, mohlo by ho to zničit stejně jistě, jako on zničil tyhle uvízlé mravence. Žaludek se mu však svíral strachem z jiného neúspěchu.

Nemusel se bát, že by si Shiaine přečetla, co napsal. Bylo to v šifře, kterou kromě něj znali pouze dva muži. Pracovalo tu tolik band „Dračích spřísahanců", každý s posilou jeho nejdůvěryhodnějších mužů, a tolik dalších lumpů, kteří mohli být loupežníky nebo se dokonce skutečně odpřisáhli té špíně, al’Thorovi. To poslední se Pedronu Niallovi možná nebude líbit, ale on měl rozkaz uvrhnout Altaru a Murandy do krve a chaosu, z něhož je bude moci vytáhnout pouze Niall a děti Světla, šílenství, které bude zcela nepochybně možné připsat tomu takzvanému Draku Znovuzrozenému, a to také Carridin vykonal. Obě země držel za hrdlo strach. Příběhy, že ty čarodějnice pochodují právě tudy, byly jen odměna navíc. Tarvalonské čarodějnice a Dračí spřísahanci, Aes Sedai unášející mladé ženy a podporující falešné Draky, vesnice v plamenech a muži přibití na vrata vlastních stodol – to všechno teď tvořilo polovinu pouličních klepů. Niall bude mít radost. A pošle další rozkazy. Jak ale čekal, že Carridin unese Elain z Trakandů z Tarasinského paláce, to nešlo na rozum.

Po slonovinou vykládaném stole vlezl na stránku další mravenec a Carridin ho rozmáčkl palcem. A rozmázl slovo, takže bylo nečitelné. Bude třeba předělat celou zprávu. Velice mu chybělo pití. V křišťálové karafě na stolku u dveří byla žitná, ale nechtěl, aby ho ta ženská viděla pít. Potlačil vzdech, odsunul dopis stranou a vytáhl z rukávu šátek, aby si otřel ruku. „Takže, Shiaine, přišla jsi konečně ohlásit úspěch? Nebo jsi jenom přišla pro další peníze?“

Žena se na něho líně usmála z vysokého vyřezávaného křesla. „S pátráním jsou spojené náklady,“ řekla téměř s přízvukem andorské šlechtičny. „Zvlášť když nechceme klást žádné otázky.“

Většinu lidí by pohled na Jaichima Carridina zneklidnil, i kdyby jen čistil brk, jak měl ocelovou tvář a hluboko zapadlé oči a na bílém tabardu nošeném přes kabátec se mu skvěl zlatý sluneční kotouč dětí Světla nad karmínovou pastýřskou holí ruky. Mili Skaneová se ho však nebála. Tak se jmenovala doopravdy, i když nevěděla, že to Carridin ví. Byla dcerou sedláře z vesnice nedaleko Bílého Mostu a v patnácti odešla do Bílé věže, další věc, o níž si myslela, že je tajemstvím. Nebyl to zrovna nejlepší začátek, stát se přítelkyní Temného proto, že jí čarodějnice řekly, že se nemůže naučit usměrňovat, ale do roka nejen našla kruh v Caemlynu, ale také poprvé zabila. V sedmi následujících letech přidala dalších devatenáct úlovků. Byla jedním z nejlepších dostupných nájemných vrahů a lovec, který dokázal najít všechno a všechny. Tolik mu řekli, když ji k němu poslali. Kruh se teď hlásil jí. Několik z nich bylo skutečně urozeného rodu a téměř všichni byli starší, ale těm, kdo sloužili Velikému pánu, ani na jednom z toho nezáleželo. Další kruh pracující pro Carridina vedl pokroucený jednooký žebrák téměř bez zubů, jenž měl ve zvyku se koupat jednou do roka. Kdyby to bylo za jiných okolností, Carridin sám by byl klekal před Starým Cullym, což bylo jediné jméno, které ten starý padouch udal. Mili Skaneová se před Starým Cullym rozhodně plazila, a stejně tak všichni společníci z jejího kruhu, urození neurození. Carridina dráždilo, že „urozená paní Shiaine“ by byla vmžiku na kolenou, kdyby rozježený starý žebrák vstoupil do místnosti, ale před ním seděla se zkříženýma nohama, usmívala se a pohupovala nohou ve střevíčku, jako by se nemohla dočkat, až už skončí. Dostala rozkaz ho na slovo poslouchat od někoho, před kým by se plazil dokonce i Starý Cully. Kromě toho Carridin zoufale potřeboval úspěch. Niallovy plány se mohly obrátit v prach, tenhle ale ne.

„Prominout se dá hodně věcí,“ řekl, odložil brk do slonovinového stojánku a odsunul si židli, „těm, kteří splní zadané úkoly.“ Byl vysoký a hrozivě se nad ní tyčil. Velmi dobře si uvědomoval, že zrcadla ve zlacených rámech na zdech ukazují silného, nebezpečného muže. „Dokonce i šaty, tretky a hazard, placený z peněz, které měly jít na informace.“ Pohupující se noha se na okamžik zarazila, potom se znovu pohnula, nyní se však žena usmívala nuceně a byla bledá. Její kruh ji poslechl okamžitě, ale kdyby řekl slovo, pověsili by ji za paty a zaživa stáhli z kůže. „Příliš jsi toho nedokázala, viď? Vlastně jsi zřejmě nedosáhla ničeho.“

„Jak dobře víš, jsou tu potíže,“ zafuněla. Ale podařilo se jí dívat se mu do očí.

„Výmluvy. Pověz mi o překonaných potížích, ne o těch, o které jsi zakopla a upadla. Jestli v tomhle zklameš, budeš padat hodně hluboko.“ Obrátil se k ní zády a přistoupil k oknu. On taky mohl spadnout hodně hluboko, a nechtěl riskovat, že v jeho očích něco zahlédne. Ozdobnou kamennou zástěnou pronikalo sluneční světlo. V místnosti s vysokým stropem se zelenobílými dlaždicemi na podlaze a jasně modrými stěnami za tlustými zdmi paláce bylo poměrně chladno, avšak okny horko zvenčí pronikalo dovnitř. Skoro žitnou cítil i přes celou místnost. Nemohl se dočkat, až žena vypadne.

„Můj pane Carridine, jak se mám kohokoliv otevřeně zeptat na předměty jediné síly? To by vyvolalo otázky, a jak si jistě vzpomeneš, ve městě jsou Aes Sedai.“

Carridin vyhlížel složitými kružbami na ulici a nakrčil nad tím pachem nos. Tam dole se tlačili lidé všeho druhu. Nějaký Arafellan s vlasy spletenými do dvou dlouhých copů a se zakřiveným mečem na zádech hodil minci jednorukému žebrákovi, který se zamračil, než dar schoval do hadrů a znovu začal dojímavě volat na kolemjdoucí. Z krámu vyběhl chlapík v rozedraném červeném kabátě a ještě křiklavějších žlutých spodcích a tiskl si k hrudi štůček látky, pronásledovala ho světlovlasá žena, držící si sukně vysoko nad koleny, která předběhla i rozložitého strážného, jenž se šoural za ní a mával kyjem. Kočí červeně lakovaného kočáru s lichvářskými zlatými mincemi a otevřenou rukou na dveřích hrozil bičem na vozku plachtou zakrytého vozu, jehož spřežení se zapletlo s tahouny od kočáru, a oba hlasitě křičeli nadávky. Umazaní uličníci se krčili za zchátralou károu a sbírali mrňavé, svraštělé plody přivezené z venkova. Davem se tlačila Taraboňanka se závojem, tmavé vlasy měla spletené do spousty cůpků, a ve svých matně červených šatech, které jí nestydatě lnuly k tělu, přitahovala pohledy všech mužů okolo.

„Můj pane, potřebuju čas. Potřebuju! Nedokážu nemožné, rozhodně ne za pár dní.“

Byl to póvl. Chamtivci a hledači rohu, zloději, uprchlíci, dokonce i Cikáni. Pakáž. Bude snadné vyvolat pouliční bouře, všechna tahle špína se vyčistí. Prvním terčem byli vždycky cizinci, vždycky se na ně dalo hodit všechno, co bylo špatné, stejně jako na sousedy, kteří měli tu smůlu, že stáli ve sporech na špatné straně, na ženy, které prodávaly bylinky a lektvary, a lidi bez přátel, zvlášť pokud žili sami. Pokud se to dobře provede, jak už tyhle věci bývají delikátní, dobré pouliční bouře by mohly skončit vypálením Tarasinského paláce spolu s tou neužitečnou mrchou Tylin i všemi čarodějnicemi. Zamračil se na hemžení dole. Pouliční bouře se často vymykaly z rukou. Mohla by se vybudit občanská garda a potom by nevyhnutelně sebrali i pár pravých přátel. Nemohl si dovolit, že by některý z nich mohl pocházet z kruhů, které vyslal na lov. A vlastně, dokonce i pár dní neklidu by narušilo jejich práci. Tylin na to nebyla dost důležitá. Pravdou bylo, že na ní nezáleželo. Ne, zatím ne. Nialla si mohl dovolit zklamat, ne však svého pravého pána.

„Můj pane Carridine...“ Do Shiainina hlasu se vloudil vzdor. Nechal ji škvařit se příliš dlouho. „Můj pane Carridine, někteří z mého kruhu se ptají, proč hledáme...“

Začal se obracet, aby ji tvrdě usadil – potřeboval úspěch, ne výmluvy, ne otázky! – ale přestal její hlas vnímat, když mu pohled padl na mladého muže, stojícího naproti přes ulici, v modrém kabátci s tak hustou zlatočervenou výšivkou na rukávech a klopách, že by to stačilo dvěma šlechticům. Byl vyšší než většina ostatních, ovíval se černým širákem a upravoval si šátek kolem krku, zatímco hovořil se shrbeným bělovlasým mužem. Carridin mladíka poznal.

Náhle měl pocit, jako by měl kolem hlavy uvázaný zauzlovaný provaz, který se stahuje stále úžeji. Na okamžik mu zorné pole zabírala tvář skrytá za červenou škraboškou. Hleděly na něj oči temné jako noc, pak tu byly nekonečné ohnivé jeskyně. V hlavě mu vybuchl oheň, kaskáda obrazů, které do něho zabušily a strhly ho s sebou. Ve vzduchu se vznášely postavy tří mladých mužů a jedna z nich začala zářit, postava mladého muže z ulice, byla stále jasnější, až mu musela sežehnout oči na popel, stále jasnější, pálící. Zamířil k němu zatočený zlatý roh a jeho zvuk tahal za duši, pak se rozšířil do kruhu zlatého světla a pohltil ho, zmrazil ho, až si i poslední zlomek, jenž si ještě pamatoval jeho jméno, byl jistý, že se mu musí roztříštit kosti na padrť. Přímo na něj letěla dýka s rubínem na jílci, zakřivená čepel ho zasáhla mezi oči, vnořila se dovnitř, až zmizel i zlacený jílec, a on poznal agónii, která odplavila všechny myšlenky na to, že to předtím byla bolest. Byl by se modlil ke Stvořiteli, jehož opustil již dávno, kdyby si pamatoval jak. Byl by křičel, kdyby si pamatoval jak, kdyby si pamatoval, že lidé křičí, že je člověk. A tak pořád dál a dál...

Zvedl si ruku k čelu a napadlo ho, proč se mu třese. Taky ho bolela hlava. Bylo tu něco... Při pohledu na ulici sebou trhl. V okamžení se všechno změnilo, byli tu jiní lidé, projížděli tudy vozy, barevné kočáry a nosítka nahradily další. Horší, Cauthon byl pryč. Nejradši by najednou vypil celou karafu žitné.

Náhle si uvědomil, že Shiaine umlkla. Otočil se, připravený ji usadit.

Ona se předkláněla, jak chtěla vstát, jednu ruku měla položenou na lenochu křesla, druhou zdviženou v posunku. Úzký obličej měla ztuhlý v mrzutě vzdorovitém výrazu, ale ne kvůli Carridinovi. Nepohnula se. Dokonce ani nedýchala. Carridin si nebyl jistý, jestli dýchá. Téměř si jí nevšímal.

„Přemýšlíš?“ řekl Sammael. „Mohu aspoň doufat, že je to nad tím, co tu pro mě máš najít?“ Byl jenom o málo vyšší než průměr, svalnatý, slušně vyhlížející muž v kabátci s vysokým límcem podle illiánské módy, tak pokrytým zlatem vyšívanými spirálami, až se nedalo poznat, že látka je původně zelená, ale velikost mu dodávalo víc než jenom to, že byl jedním z Vyvolených. Modré oči měl studenější než nejtřeskutější zima. Od zlatých vlasů na čele po okraj zlaté, hranatě zastřižené bradky se mu táhla rudá jizva a vypadala jako příhodná ozdoba. Všechno, co se mu postavilo do cesty, prostě smetl, zadupal nebo zničil. Carridin věděl, že by se mu ze Sammaela proměnily vnitřnosti ve vodu, i kdyby to byl jenom muž, jehož náhodou potká na ulici.

Spěšně ustoupil od okna a před Vyvoleným poklekl. Tarvalonské čarodějnice nenáviděl. Vlastně nenáviděl každého, kdo používal jedinou sílu, zaplétal se s tím, co už jednou rozbilo svět, vládl silou, které se pouzí smrtelníci nemohli dotknout. Tento muž také používal jedinou sílu, ale Vyvolené nebylo lze počítat mezi pouhé smrtelníky. Možná vůbec nebyli smrtelní. A bude-li dobře sloužit, nebude ani on. „Veliký pane, viděl jsem Mata Cauthona.“

„Tady?“ Zvláštní, na chvíli to vypadalo, že je Sammael zaražen. Cosi si zamumlal pod fousy a Carridinovi se z obličeje vytratila krev, když zachytil jedno slovo.

„Velký pane, víš, že bych nezradil –“

„Ty? Hlupáku! Ty na to nemáš žaludek. Jsi si jistý, že jsi viděl Cauthona?“

„Ano, veliký pane. Na ulici. Vím, že ho dokážu najít zas.“

Sammael se na něj mračil, hladil si bradu a díval se skrz a za Jaichima Carridina. Carridin se nerad cítil bezvýznamný, zvlášť když věděl, že je to pravda.

„Ne,“ řekl Sammael nakonec. „Co se tebe týče, tvoje pátrání je nejdůležitější, jediný úkol. Cauthonova smrt by se hodila, to jistě, ale ne, pokud by sem přitáhla pozornost. Kdyby to vypadalo, že už se sem pozornost soustředí, kdyby projevil zájem o tvoje pátrání, tedy zemře, jinak ale může počkat.“

„Ale –“

„Tys mne neslyšel?“ Sammaelův úsměv díky tomu, že mu jizva stahovala koutek, vypadal jako úšklebek. „Nedávno jsem viděl tvou sestru Vanoru. Nejdřív nevypadala nejlépe. Křičela a brečela, pořád se kroutila a rvala si vlasy. Ženy pozorností myrddraalů trpí víc než muži, ale dokonce i myrddraalové si někde musejí najít potěšení. Neboj se, že trpěla dlouho. Trolloci jsou pořád hladoví.“ Úsměv pohasl, hlas měl jako kámen. „Ti, kdo neposlechnou, se nakonec taky ocitnou v kotli. Vanora se zřejmě usmívala, Carridine. Myslíš, že se budeš též usmívat, až se budeš obracet na rožni?“

Carridin proti své vůli polkl a utišil bolest nad Vanorou, s jejím pohotovým úsměvem a obratností při zacházení s koňmi, kdy se odvažovala cválat tam, kde se ostatní báli jít krokem. Byla jeho oblíbenou sestrou, ale byla mrtvá a on ne. Pokud ve světě existovalo milosrdenství, ona nezjistila proč. „Žiji, abych sloužil a poslouchal, veliký pane.“ Nemyslel si, že je zbabělec, ale Vyvolené poslouchali všichni. Nikdo rozhodně Vyvoleného neuposlechl víc než jednou.

„Tak najdi to, co chci!“ zařval Sammael. „Vím, že je to schované někde v tomto kjasic zamušincovaném městě! Ter’angrialy, angrialy, dokonce i sa’angrialy! Vystopoval jsem je, vysledoval jsem je! Teď je najdi, Carridine. Nechtěj, abych začal být netrpělivý.“

„Veliký pane...“ Snažil se dostat do úst vlhkost. „Veliký pane, jsou tu čarodějnice... Aes Sedai. Nejsem si jistý kolik. Jestli uslyší jenom šeptnutí...“

Sammael ho pokynem ruky umlčel a začal přecházet, tři rychlé kroky tam a zase zpátky, s rukama sepjatýma za zády. Nevypadal ustaraně, jen... zamyšleně. Nakonec kývl. „Pošlu ti... někoho... kdo to s těmihle Aes Sedai vyřídí.“ Vyštěkl smíchy. „Skoro bych rád viděl, jak se budou tvářit. No dobře. Máš ještě trochu času. Pak možná dostane příležitost někdo jiný.“ Prstem nazvedl pramínek Shiaininých vlasů. Žena se stále nehýbala a upírala pohled přímo před sebe. „Tohle dítě po takové příležitosti určitě skočí.“

Carridin potlačil strach. Vyvolení sráželi stejně rychle jako pozvedávali, a stejně často. Neúspěch nikdy neprošel bez trestu. „Veliký pane, žádám tě o laskavost. Směl bych vědět... Máš... Mohl bys –?“

„Nemáš moc štěstí, Carridine,“ řekl Sammael zase s úsměvem. „Radši doufej, že při plnění mých rozkazů budeš mít větší. Někdo zřejmě dohlíží na to, aby se plnila aspoň část Izmaelových původních rozkazů.“ Usmíval se, pobaveně však zdaleka nevypadal. Nebo to možná bylo tou jizvou. „Zklamal jsi ho a ztratil jsi kvůli tomu celou rodinu. Teď tě chrání pouze moje ruka. Jednou, kdysi dávno, jsem viděl, jak tři myrddraalové donutili jednoho muže, aby jim jednu po druhé vydal manželku a dcery, a pak je prosil, aby mu usekli pravou nohu, pak levou, potom paže a nakonec aby mu vypálili oči.“ Díky naprosto normálnímu konverzačnímu tónu působil jeho výčet hůř, než by to dokázal křik nebo vzteklé vrčení. „Pochop, pro ně to byla hra, chtěli zjistit, jak moc ho dokážou přimět žebrat. Nakonec si samozřejmě ponechali jeho jazyk, ale tou dobou už z něj moc nezbývalo. Byl docela mocný, hezký a slavný. Lidé mu záviděli. Když ho nakonec hodili trollokům, nikdo by mu už nezáviděl. Nevěřil bys, jaké zvuky vydával. Najdi, co chci, Carridine. Jestli svou ochranu stáhnu, nebude se ti to líbit.“

Náhle se před Vyvoleným objevila svislá čára světla, tak nějak se obrátila na bok, rozšířila se přitom do obdélníkové... díry. Carridinovi spadla brada. Zíral dírou ve vzduchu na místo plné šedých sloupů a husté mlhy. Sammael prošel skrz a otvor se prudce zavřel do jasné světelné čáry, která zmizela, jen Carridinovi zůstal rudý otisk na sítnici.

Nejistě se vyškrábal na nohy. Neúspěch se trestal vždycky, ale neuposlechnutí Vyvoleného ještě nikdo nepřežil.

Náhle se Shiaine pohnula, vstala z křesla. „Dávej si pozor, Borsi,“ začala, pak se zarazila a zírala na okno, kde předtím stál. Zamrkala, našla ho a nadskočila. Podle toho, jak vytřeštila oči, mohl být sám jedním z Vyvolených.

Neuposlechnutí Vyvoleného nikdo nepřežil. Měl pocit, že mu praskne hlava. „Ve městě je jeden muž, Mat Cauthon. Ty ho –“ Žena nadskočila a Carridin se zamračil. „Ty ho znáš?“

„Už jsem to jméno slyšela,“ řekla opatrně. A rozzlobeně, usoudil Carridin. „Jenom málo z těch, kdo jsou ve spojení s al’Thorem, zůstane ve stínu déle.“ Když přistoupil blíž, zkřížila Shiaine před sebou ruce jakoby ochranu a na místě se udržela s očividnou námahou. „Co dělá šupáckej kluk z venkova v Ebú Daru? Jak se –?“

„Neobtěžuj mne hloupými otázkami, Shiaine.“ Ještě nikdy ho hlava takhle nebolela. Nikdy. Měl pocit, jako by měl do čela mezi očima zaraženou dýku. Nikdo nepřežil... „Okamžitě pošleš svůj kruh, ať zjistí, kde Cauthon bydlí. Všechny.“ V noci měl přijít Starý Cully, proklouzne sem stájí. Nepotřebovala vědět, že budou další. „Nic se vám nesmí postavit do cesty.“

„Ale já myslela –“

Zalapala po dechu, když ji popadl za krk. V ruce se jí objevila tenká dýka, ale on jí ji vykroutil. Kroutila se a trhala sebou, ale on jí přitlačil hlavu ke stolu, až tváří rozmázla ještě vlhký inkoust na dopise pro Pedrona Nialla. Dýka, kterou zabodl do stolu těsně před jejíma očima, ji zmrazila na místě. Náhodou proťala čepel papír tak, že lapenému mravenci přesekla nožičku. Zmítal se stejně marně jako ona.

„Jsi hmyz, Mili.“ Díky bolesti hlavy chraptěl. „Je čas, abys to pochopila. Jeden se podobá druhému, a když jeden nedokáže...“ Sledovala očima, jak natahuje ruku, a když mravence rozmáčkl palcem, trhla sebou.

„Žiju, abych sloužila a poslouchala, pane,“ vydechla. To samé říkala Starému Cullymu pokaždé, když je viděl pohromadě, avšak ještě nikdy to neřekla jemu.

„A taky poslechneš...“ Neposlušnost nepřežil nikdo. Nikdo.

16

Ruka na tváři

Tarasinský palác byla hromada lesklého mramoru, bílé omítky, zakrytých balkonů z nabílo natřené litiny a sloupořadí až čtyři poschodí nad zemí. Kolem na slunci se lesknoucích, cibulových kupolí a vysokých, balkony ovinutých věží, obloženými červenými a zelenými kachlemi, kroužila hejna holubů. Lomené oblouky dveří uvnitř paláce vedly na různá nádvoří a další se otevíraly ve vysokých zdech skrývajících zahrady, ale z náměstí Mol Hara k velké bráně s vyřezávanými rozvilinami podobných vzorů, jaké byly na balkonech, a pokryté tepaným zlatem, vedlo vysoké sněhobílé, deset sáhů široké schodiště. Kolem této brány stál asi tucet gardistů. Vojáci se na žhnoucím slunci potili pod zlacenými kyrysy, jež nosili přes zelené kabátce, a v baňatých bílých kalhotách nacpaných do tmavozelených holínek. Silné pruhy zkroucené bílé látky jim kolem lesklých zlacených přilbic držely zelené šňůry a dlouhé konce látky jim visely na záda. Dokonce i halberdy a pochvy dýk a krátkých mečů jim svítily zlatem. Gardisté na odiv, ne k boji. Ale když Mat vyšel po schodišti, viděl na jejich dlaních mozoly od práce s mečem. Doposud chodil vždycky přes stáje, aby si cestou pozorně prohlédl palácové koně, tentokrát však šel předem jako urozený pán.

„Požehnání Světla na všechny přítomné,“ řekl důstojníkovi, který nebyl o mnoho starší než on. Ebúdarci byli zdvořilí lidé. „Přišel jsem sem zanechat zprávu pro Nyneivu Sedai a Elain Sedai. Nebo jim ji dát, jestli se už vrátily.“

Důstojník na něj zíral a pak se zmateně podíval na schodiště. Na špičaté přilbici měl kromě zelené i zlatou šňůru, označující nějakou hodnost, již Mat neznal, a místo halberdy měl zlacenou hůl s ostrým koncem a hákem jako k pohánění volů. Podle jeho výrazu sem takhle ještě nikdy nikdo nepřišel. Prohlédl si Matův kabátec, viditelně nad ním zauvažoval, a nakonec se rozhodl, že mu nemůže říci, ať táhne pryč. S povzdechem zamumlal požehnání v odpověď a zeptal se Mata na jméno, pak otevřel malá dvířka ve velkém křídle brány a uvedl ho do velkolepé vstupní haly obkroužené pěti balkony s kamenným zábradlím, pod kupolí s namalovanou oblohou, i s obláčky a sluncem.

Gardista si lusknutím prstů přivolal štíhlou mladou služku v bílých šatech se sukní nalevo vykasanou, aby tak byly vidět zelené spodničky, a zelenou kotvou a mečem vyšitými na levé straně prsou. S polekaným výrazem přiběhla po červenomodré mramorové podlaze a udělala pukrle před Matem i před důstojníkem. Sladkou hezoučkou tvářičku jí lemovaly krátké černé vlasy, hedvábnou pleť měla olivovou a na livreji hluboký úzký výstřih, který v Ebú Daru nosily kromě šlechtičen všechny ženy. Mat si jí pro jednou skoro nevšiml. Když uslyšela, co chce, vykulila velké černé oči ještě víc. Aes Sedai nebyly v Ebú Daru zrovna neoblíbené, ale většina Ebúdarců si dala hodně práce, aby se jim zdaleka vyhnula.

„Ano, mečový poručíku,“ řekla a opět podklesla. „Ovšem, mečový poručíku. Zlíbí-lí se ti mne následovat, můj pane?“ Zlíbilo.

Venku se bíle třpytil Ebú Dar, ale uvnitř bylo barev, až oči přecházely. V paláci byly snad míle širokých chodeb a vysoké stropy tu byly modré, se žlutými stěnami, nebo světle růžové a strop zelený, za každým rohem se barvy měnily, spojovaly se tak, že z toho všem kromě Cikánů musely slzet oči. Mat dost hlasitě dupal po dlaždicích, které tvořily dvou, tří a občas také čtyřbarevný vzor z kosočtverců, hvězd a trojúhelníků. Na každé křižovatce s boční chodbou byla mozaika z maličkých dlaždiček, složité víry, spirály a smyčky. Na několika málo hedvábných nástěnných kobercích byly výjevy z moře a v obloukových výklencích stály křišťálové mísy, malé sošky a žlutý porcelán Mořského národa, za něž by kdekoliv dostal pěkných pár grošů. Občas tudy mlčky spěchal olivrejovaný sloužící, stejně často s prázdnýma rukama jakož i se stříbrným či zlatým podnosem.

Obvykle se Mat při pohledu na vystavené bohatství cítil dobře. Například tam, kde byly peníze, mohly mu nějaké uvíznout za nehty. Tentokrát byl netrpělivý, s každým krokem víc. A nervózní. Když naposledy tak silně cítil, jak se mu v hlavě otáčejí kostky, bylo to těsně před tím, než se ocitl se třemi stovkami chlapů Bandy a tisícovkou Gaebrilových Stříbrných lvů na hřebeni před sebou a další tisícovkou blížící se rychle po silnici za ním, když on se jenom snažil z celé té polízanice dostat. Tenkrát se vyhnul tomu, aby ho rozsekali na kousky, jen díky vzpomínkám jiných mužů a většímu štěstí, než na jaké měl právo. Kostky téměř vždycky znamenaly nebezpečí a ještě cosi, zatím však nepřišel na to co. Vyhlídka, že mu nakřápnou lebku, nestačila, a jednou či dvakrát ani žádná taková možnost nehrozila, přesto to nejčastěji zřejmě znamenalo zvýšenou pravděpodobnost, že Mat Cauthon zemře nějakým velkolepým způsobem. V Tarasinském paláci to nejspíš nebylo příliš pravděpodobné, ale ať tak či tak, kostky nezmizely. Hodlal tu zanechat zprávu, popadnout Nyneivu a Elain za krk, pokud by k tomu dostal příležitost, a důkladně si s nimi promluvit, až by jim zahořely uši, a pak vypadnout.

Mladá žena před ním doplula k pomenšímu drsnému muži jenom o málo staršímu než ona, dalšímu sluhovi, v těsných bílých spodcích, bílé košili se širokými rukávy a dlouhou zelenou vestou s kotvou a mečem rodu Mitsobar v bílém kruhu. „Pane Jene,“ řekla s dalším pukrletem, „tohle je urozený pán Cauthon, který si přeje zanechat zprávu pro ctihodnou Elain Aes Sedai a ctihodnou Nyneivu Aes Sedai.“

„Velmi dobře, Haesel. Můžeš jít.“ Uklonil se Matovi.

Jen ho dovedl k tmavé, zachmuřeně se tvářící ženě ve středních letech a uklonil se. „Paní Carin, toto je urozený pán Mat Cauthon, který si přeje zanechat zprávu pro ctihodnou Elain Aes Sedai a ctihodnou Nyneivu Aes Sedai.“

„Velmi dobře, Jene. Můžeš jít. Kdybys mě laskavě následoval, můj pane?“

Carin ho dovedla nahoru po širokém mramorovém schodišti, se žlutými a červenými podstupnicemi, k hubené ženě jménem Matilda, která ho předala statnému chlapíkovi jménem Bren, jenž ho dovedl k plešatějícímu muži jménem Madik, a každý byl o fous starší než ten předchozí. Na křižovatce, kde se stýkalo pět chodeb jako paprsky kola, Madik Mata zanechal s kulatou bábou jménem Laren, která měla na spáncích prošedivělé vlasy a majestátní vystupování. Jako Carin a Matilda, i ona měla to, čemu se v Ebú Daru říkalo svatební nůž, pověšené jílcem dolů na těsně padnoucím stříbrném nákrčníku mezi velmi objemnými prsy. Pět bílých kamenů na jílci, dva zasazené do červené, a čtyři červené kameny, jeden v černém zasazení, říkaly, že tři z jejích devíti dětí zemřely, dva synové v souboji. Zvedla se z úklony a vyplula do jedné z chodeb, ale Mat ji rychle chytil za loket.

Když se podívala na jeho ruku, lehce zvedla obočí. Neměla žádnou dýku, jen ten svatební nůž, ale Mat ji okamžitě pustil. Zvyk říkal, že svatební nůž může použít pouze na svého manžela, přesto nebyl důvod se červenat. Hlas však neztišil. „Jak daleko ještě musím jít, abych mohl nechat zprávu? Dvě Aes Sedai by nemělo být tak těžký najít. Tohle není zatracená Bílá věž.“

„Aes Sedai?“ promluvila za ním nějaká žena těžkým illiánským přízvukem. „Jestli hledáš dvě Aes Sedai, tak jsi dvě našel.“

Larenin výraz se nezměnil, skoro. Téměř černýma očima zalétla za něj a Mat si byl jistý, že je ustaraně přimhouřila.

Mat si sundal klobouk a otočil se s pohotovým úsměvem. S tou stříbrnou liščí hlavou kolem krku ho Aes Sedai vůbec nevyváděly z míry. No, aspoň ne moc. Mělo to své chyby. Možná jeho úsměv nebyl zas až tak klidný.

Dvě ženy před ním se ani nemohly víc lišit. Jedna byla štíhlá, s okouzlujícím úsměvem, v zelenozlatých šatech naznačujících poprsí, jež považoval za velmi ucházející. Nebýt bezvěké tváře, mohl by uvažovat o tom, že zapřede hovor. Byla to hezká tvář, s očima dost velkýma, aby se v nich muž utopil. Škoda. Druhá byla také bezvěká, avšak všimnout si toho mu chvíli trvalo. Myslel si, že se mračí, dokud si neuvědomil, že je to její normální výraz. Tmavé, téměř černé šaty ji zakrývaly k zápěstí a pod bradu, za což byl vděčný. Vypadala svraštělá jako stará ostružina. A tvářila se, jako by měla staré ostružiny ke snídani.

„Snažím se tu nechat zprávu pro Nyneivu a Elain,“ sdělil jim. „Tahle žena –“ zamrkal a podíval se chodbou oběma směry. Nemyslel si, že se bába dokáže pohnout tak rychle. „A stejně, chci nechat zprávu.“ Náhle byl opatrný, dodal: „Vy jste jejich kamarádky?"

„Ne tak docela,“ odtušila ta hezká. „Já jsem Joline a tohle je Teslyn. A ty jsi Mat Cauthon.“ Matovi se stáhl žaludek. Devět Aes Sedai v paláci, a on musí narazit zrovna na ty dvě, které jsou s Elaidou. A jedna z nich je červená. Ne že by se měl čeho bát. Spustil ruku k boku dřív, než se mohl dotknout liščí hlavy pod šaty.

Ta, co se živila ostružinami – Teslyn – přistoupila blíž. Podle Toma byla přísedící, ačkoliv co přísedící dělá tady, to Tom netušil. „Byly bychom jejich přítelkyně, kdybychom mohly. Ony přátele potřebují, pane Cauthone, stejně jako ty.“ Očima se mu snažila provrtat díru do hlavy.

Joline se postavila vedle něj a položila mu ruku na klopu kabátu. U jiné ženy by to považoval za vyzývavý úsměv. Byla ze zeleného adžah. „Jsou na nebezpečné půdě a nevidí, co mají pod nohama. Já vím, že jsi jejich přítel. Mohl bys to dokázat tím, že jim řekneš, aby zanechaly tohoto nesmyslu, než bude pozdě. Hloupé děti, které zajdou příliš daleko, mohou být velmi vážně potrestány.“

Mat chtěl couvnout. Dokonce i Teslyn stála tak blízko, že se ho téměř dotýkala. Místo toho nasadil téměř urážlivý úsměv. Doma ho vždycky dostal do nesnází, tady mu však připadal na místě. Ty kostky, co se mu otáčely v hlavě, nemohly mít nic společného s těmihle dvěma, jinak by se zastavily. A měl svůj medailon. „Podle mě vidí docela dobře.“ Nyneiva nutně potřebovala dostat za vyučenou a Elain ještě víc, on však nehodlal jenom postávat a poslouchat, jak tahle ženská stírá Nyneivu. Jestli to znamenalo bránit také Elain, budiž. „Možná bys měl toho svého nesmyslu zanechat.“ Jolinin úsměv zmizel, teď se však usmála Teslyn, měla úsměv jako břitvu.

„Víme o tobě, pane Cauthone.“ Vypadala jako žena, která by nejradši někoho stáhla z kůže, a stačil by jí kdokoliv, kdo bude po ruce. „Ta’veren, povídá se. Má vlastní nebezpečné spojení. To bude víc než jen drb.“

Joline měla tvář jako z ledu. „Mladý muž ve tvém postavení, který by měl rád zajištěnou budoucnost, by mohl dopadnout mnohem hůř, než že vyhledá ochranu Věže. Neměl jsi ji opouštět.“

Matovi se žaludek stáhl ještě těsněji. Co ještě vědí? Určitě ne o jeho medailonu. Nyneiva a Elain to věděly, i Adeleas a Vandene, a Světlo ví, komu to ještě řekly, určitě ale ne tomuhle párku. Podle něj tu však byly ještě horší věci než ta’veren a liščí hlava, dokonce i horší než Rand. Jestli vědí o zatraceném rohu...

Náhle ho to od nich odtrhlo tak prudce, až klopýtl a málem upustil klobouk. Za rukáv a klopu ho držela štíhlá žena s hladkou tváří a téměř bílými vlasy sebranými na šíji do uzlu. Teslyn ho reflexivně popadla stejně z druhé strany. Mat nově příchozí s rovnými zády v prostých šedých šatech poznal, jistým způsobem. Byla to buď Adeleas, nebo Vandene, které byly sestry – skutečné sestry, ne jenom Aes Sedai – a byly jako dvojčata. Nikdy je od sebe s jistotou nerozeznal. S Teslyn na sebe zíraly, mrazivé a vážné, dvě kočky s tlapkou na stejné myši.

„Nemusíte mi roztrhnout kabát,“ zavrčel a snažil se vyprostit. „Můj kabát?“ Nebyl si jistý, jestli ho slyšely. Dokonce ani s liščí hlavou nebyl připravený jim páčit prsty ze svého šatstva – pokud by skutečně nemusel.

Sestru, ať to byla kterákoliv z nich, doprovázely dvě další Aes Sedai, ačkoliv jedna, tmavá, rozložitá žena s pátravýma očima, měla pouze prsten s Velkým hadem a šátek s hnědými třásněmi s bílým plamenem Tar Valonu mezi liánami na zádech. Vypadala jen o málo starší než Nyneiva, protože Sareitha Tomares byla Aes Sedai jen asi dva roky.

„To už ses teď snížila natolik, že muže unášíš i na chodbách, Teslyn?“ řekla ta druhá. „Muž, který nemůže usměrňovat, tě může těžko zajímat.“ Malá a bledá, v modrošedých, krajkou lemovaných šatech byla zosobněná chladná bezvěká elegance a sebevědomý úsměv. Poznal ji díky cairhienskému přízvuku. Rozhodně přilákal vůdčí feny na dvoře. Tom si nebyl jistý, zda Elaidino poselstvo vede Joline nebo Teslyn, Merilille však vedla poselstvo těch příšerně pitomých ženských, co nalákaly Egwain na vějičku, aby se stala amyrlin.

Úsměvem, jejž po ní Teslyn vrhla v odpověď, by se Mat mohl oholit. „Jen se přede mnou nepřetvařuj, Merilille. Mat Cauthon je předmětem značného zájmu. Neměl by pobíhat příliš volně.“ Jako by tam nestál a neposlouchal!

„Neperte se přese mě,“ řekl. Ani když zatahal za kabátec, žádná ho nepustila. „Je tady spousta volnýho místa.“

Pět párů očí ho přimělo si přát, aby byl držel pusu zavřenou. Aes Sedai neměly vůbec smysl pro humor. Zatahal trochu víc a Vandene – nebo Adeleas – škubla dost tvrdě na to, aby mu klopu vyrvala z ruky. Vandene, usoudil. Byla zelená a on si vždycky myslel, že by ho nejradši obrátila hlavou dolů a vytřásla z něj tajemství medailonu. Ať už byla kterákoliv z nich, usmívala se, částečně vědoucně, částečně pobaveně. On tu nic zábavného neviděl. Ostatní se na něj nedívaly dlouho. Mat jako by zmizel.

„On potřebuje,“ prohlásila Joline velice rázně, „jít do vězení. Taky pro svou vlastní ochranu. Tři ta’veren pocházející z jedné vesnice? A jedním z nich je Drak Znovuzrozený? Pan Cauthon by měl být okamžitě odeslán do Bílé věže.“ A on si o ní myslel, že je hezká.

Merilille jenom zavrtěla hlavou. „Přeceňuješ vaše zdejší postavení, Joline, jestli si myslíš, že ti jen tak dovolím, abys toho chlapce odtáhla.“

„Ty přeceňuješ sebe, Merilille.“ Joline přistoupila blíž, až se na druhou ženu dívala svrchu. Její rty byly prohnuté, byla nadřazená a blahosklonná. „Nebo jsi snad nepochopila, že pouze přání neurazit Tylin nám brání nezavřít vás o chlebu a vodě, dokud nebude možné navrátit do Věže vás?“

Mat čekal, že se jí Merilille vysměje do očí, ona však lehce pohnula hlavou, jako by skutečně chtěla před Joline uhnout pohledem.

„To by ses neodvážila.“ Sareitha nosila aessedaiovský klid jako masku, tvář měla hladkou a klidně si upravovala šátek, její zadýchaný hlas však usvědčoval její masku ze lži.

„Tohle jsou dětské jen hrátky, Joline,“ zamumlala Vandene suše. Určitě to byla ona. Byla jediná z těch tří, kdo skutečně vypadal nevzrušeně.

Merilille na lících vyskočily světle červené skvrny, jako by bělovlasá žena promluvila na ni, ale sama se uklidnila. „Těžko můžeš očekávat, že pokorně půjdeme,“ sdělila rázně Joline, „a je nás tu pět. Sedm, počítaje v to Nyneivu a Elain.“ To poslední ji očividně napadlo až teď, a navíc to říkala váhavě.

Joline zvedla obočí. Teslyn ho kostnatými prsty stále pevně svírala, stejně jako Vandene, s nečitelným výrazem si však prohlížela Joline a Merilille. Aes Sedai byly zemí cizinců, kde člověk nikdy nevěděl, co má čekat, dokud nebylo pozdě. Tady byly hluboké proudy. Hluboké proudy kolem Aes Sedai mohly zachytit muže a usmýkat ho k smrti, aniž by si toho ony vůbec všimly. Možná nastal čas páčit prsty.

Zachránil ho před tím včasný příchod Laren. Snažíc se ovládnout dech, jako by běžela, kyprá žena roztáhla suknice o hodně víc než před ním. „Odpuštění, že vás ruším, Aes Sedai, ale urozeného pána Cauthona volá královna. Odpuštění, prosím. Jestli ho okamžitě nepřivedu, bude mě to stát víc než jen moje uši.“

Aes Sedai se na ni dívaly, všechny, dokud neznervózněla. Pak se obě skupiny zadívaly na sebe, jako by chtěly zjistit, kdo koho vypeče. A pak se podívaly na Mata. Napadlo ho, jestli se vůbec někdo pohne.

„Nemůžu nechat královnu čekat, že ne?“ pronesl vesele. Z frkání byste si mysleli, že některou štípl do zadku. Dokonce i Laren svraštila nesouhlasně obočí.

„Pusť ho, Adeleas,“ řekla Merilille nakonec.

Zamračil se, když bělovlasá žena poslechla. Ty dvě by měly nosit cedulky se jmény nebo různobarevné stužky ve vlasech nebo tak něco. Vrhla po něm další z těch svých pobavených, vědoucích úsměvů. Tohle nesnášel. Byl to ženský trik, ne jen Aes Sedai, a obvykle nevěděly vůbec nic, přestože chtěly, abyste věřili, že vědí všechno. „Teslyn?“ řekl. Zachmuřená červená ho stále držela oběma rukama za kabát. Civěla na něj a nikoho jiného si nevšímala. „Královna?“

Merilille otevřela pusu a zaváhala, očividně změnila názor na to, co chtěla říci. „Jak dlouho tu hodláš stát a držet ho, Teslyn? Třeba Tylin vysvětlíš, proč jejího povolání nebylo uposlechnuto.“

„Dobře zvaž, ke komu se připoutáš, pane Cauthone,“ ucedila Teslyn a stále se dívala jen na něj. „Špatná volba může vést k nepříjemné budoucnosti, dokonce i pro ta’veren. Dobře to zvaž.“ Pak ho konečně pustila.

Když se vydal za Laren, nedovolil si dát najevo touhu být co nejdřív pryč, ale přál si, aby si ta žena trochu pospíšila. Ona plula před ním, majestátní jako královna. Majestátní jako Aes Sedai. Když dorazili k prvnímu rohu, Mat se ohlédl přes rameno. Pět Aes Sedai tam pořád stálo a civělo za ním. Jako kdyby jeho ohlédnutí bylo znamením, vyměnily si pohledy a rozešly se, každá na jinou stranu. Adeleas se vydala směrem k němu, ale chvíli před tím, než k němu došla, se na něj znovu usmála a zmizela ve dveřích. Hluboké proudy. Dával přednost plavání tam, kde nohama dosáhl na dno tůně.

Laren čekala za rohem, ruce měla v bok a příliš hladkou tvář. Mat tušil, že pod sukněmi podupává. Vrhl na ni svůj nejpodmanivější úsměv. Ať hihňající se holky či šedovlasé báby, ženy po něm tály jako vosk. Získal jím hubičku a dostal se díky němu z těžkostí častěji, než napočítal. Byl skoro tak dobrý jako květiny. „To byla dobrá práce, děkuju ti. Jsem si jistej, že mě královna ani vidět nechce.“ Pokud ano, on nehodlal navštívit ji. Všechno, co si myslel o urozencích, si trojnásobně myslel o vladařích. Nic z toho, co našel ve starých vzpomínkách, to nezměnilo, a že někteří z těch mrtvých strávili v přítomnosti králů, královen a jim podobných hodně času. „Teď kdybys mi prostě ukázala, kde bývají Nyneiva a Elain...“

Ale jeho úsměv kupodivu neměl žádný účinek. „Já bych nelhala, urozený pane Cauthone. Stálo by mě to víc než moje uši. Královna čeká, můj pane. Jsi velmi chrabrý muž,“ dodala, obrátila se a pak tišeji řekla ještě: „Nebo velice velký hlupák.“ Pochyboval, že to bylo určeno pro jeho uši.

Měl na vybranou mezi návštěvou u královny a blouděním mílemi chodeb, dokud nenarazí na někoho, kdo mu řekne, co chce vědět. Rozhodl se zaskočit za královnou.

Tylin Quintara, z milosti Světla královna Altary, paní Čtyř větrů, strážkyně Bouřlivého moře, hlava rodu Mitsobar, ho přijala v komnatě se žlutými stěnami a světle modrým stropem. Stála před velkým bílým krbem s kamennou římsou vyřezanou do podoby rozbouřeného moře. Mat usoudil, že stojí za pohled. Tylin nebyla nejmladší – lesklé černé vlasy, které jí spadaly přes ramena, měla na spáncích prokvetlé a v koutcích očí slabé vrásky – ani nebyla tak docela krasavice, ačkoliv dvě tenké jizvy na tvářích s věkem již téměř zmizely. Byla spíš pohledná. Ale byla... působivá. Majestátně ho sledovala velkýma tmavýma očima, orlíma očima. Měla jen málo skutečné moci – člověk za hranice její pravomoci dojel za dva tři dny a pořád by měl před sebou ještě pěkně velký kus Altary – ale Mat si řekl, že by mohla dokonce i Aes Sedai přimět couvnout. Jako Isebele z Dal Calainu, která přinutila amyrlin Angharu, aby přišla za ní. Jedna z těch starých vzpomínek. Dal Calain zmizel za trollockých válek.

„Veličenstvo,“ řekl a široce mávl kloboukem v úkloně a máchl imaginárním pláštěm, „na tvé zavolání přicházím.“ Majestátní či ne, bylo těžké nedívat se jí do malého, krajkou lemovaného oválného průstřihu, kde měla zavěšený svatební nůž v bílé pochvě. Byl to vskutku velmi hezký oblý pohled, přestože čím víc poprsí žena ukazovala, tím méně se muži chtěli dívat. Nůž byl v bílé pochvě, on však již věděl, že je vdova. Ne že by na tom záleželo. To by se raději zapletl s tou temnou družkou s liščí tváří než s královnou. Vůbec se nedívat bylo obtížné, ale celkem se mu to dařilo. Spíš by zavolala stráže, než by vytáhla tu drahokamy pokrytou dýku, kterou měla zastrčenou za pásem spleteným ze zlata, ladícím s obojkem, na němž měla pověšený svatební nůž. Možná proto se mu v hlavě stále otáčely kostky. Možnost setkání s katem by je určitě roztočila, když už nic jiného.

Když vykročila a pomaloučku se blížila až k němu, vlnily se jí při každém kroku vrstvy hedvábných bílých a žlutých spodniček. „Mluvíš starým jazykem,“ pravila, když znovu stanula před ním. Hlas měla hluboko posazený a zpěvný. Bez čekání na odpověď odplula ke křeslu, posadila se a upravila si zelené suknice. Udělala to mimoděk. Pohled stále upírala na něj. Napadlo ho, že nejspíš pozná, kdy si naposledy pral spodní prádlo. „Chceš tu nechat zprávu. Mám tu vše, co je k tomu nutné.“ Krajka jí spadla přes zápěstí, když ukázala na malý stolek stojící pod zrcadlem ve zlaceném rámu. Všechen nábytek tu byl zlacený a vyřezávaný do podoby bambusu.

Vysoké trojité oblouky oken vedly na litinové balkony a jimi sem od moře proudil vánek, který byl kupodivu příjemný, když už ne chladný, přesto tu bylo Matovi větší horko než na ulici, a nemělo to nic společného s jejím pohledem. Deyeniye, dyu ninte concion ca’lyet ye. Tohleto řekl. Zatracený starý jazyk mu splýval ze rtů, aniž by si to uvědomoval. Myslel si, že je celkem zbytečné se unavovat tím, aby to hlídal. Nedalo se poznat, kdy se ty zatracené kostky zastaví a kvůli čemu. Nejlepší bylo nikam se nedívat a pokud možno držet ústa zavřená. „Děkuju, Veličenstvo.“ Dal si práci, aby to byla tahle slova.

Na šikmé stolní desce již ležely připravené listy silného světlého papíru, v pohodlné výšce právě na psaní. Opřel si klobouk o nohu stolku. Viděl ji v zrcadle. Dívala se. Proč si pustil pusu na špacír? Namočil zlaté pero – co jiného by královna měla? – to, co chtěl napsat, si již sesumíroval v hlavě předem, než se sklonil nad papír a zakryl ho rukou. Rukopis měl neúhledný a hranatý. Velmi nerad psal.

Sledoval jsem temnou družku do paláce, který má pronajatý Jaichim Carridin. Kdysi se mě snažila zabít a možná i Randa. V domě ji vítali jako starou přítelkyni.

Chvíli si to prohlížel a hryzal pero, než si uvědomil, že do měkkého zlata dělá rýhy. Snad si toho Tylin nevšimne. O Carridinovi se potřebovaly dozvědět. Co ještě? Přidal několik rozumně sestavených vět. Poslední, co chtěl, bylo narovnat jim páteř.

Buďte rozumné. Když už musíte courat po okolí, tak mi dovolte poslat s vámi pár mužů, aby dohlídli na to, že vám nerozkřápnou hlavy. A stejně, není už čas, abych vás vzal zpátky za Egwain? Tady je jenom horko a mouchy a toho si můžem najít spoustu dokonce i v Caemlynu.

Tak. Nic milejšího už po něm chtít nemohou.

Pečlivě stránku osušil pijákem a na čtyřikrát ji přeložil. V malé zlaté misce byl uhlík zakrytý pískem. Mat na něj foukal, až zářil, a pak zapálil svíčku a zvedl tyčinku červeného vosku. Když na rohy papíru kapal pečetní vosk, náhle ho napadlo, že má v kapse pečetní prsten. Jen něco, co šperkař vyřezal, aby předvedl své umění, ale bylo to lepší než obyčejná hrouda vosku. Prsten byl jenom o něco delší než loužička tuhnoucího vosku, většina znamení se však otiskla.

Poprvé si prohlédl, co si vlastně koupil. Lem tvořily velké půlměsíce a uvnitř běžící liška vyplašila dva ptáky. Z toho se zazubil. Škoda že to není ruka, kvůli Bandě, ale docela se to hodilo. Rozhodně potřeboval být mazaný jako liška, aby udržel krok s Nyneivou a Elain, a i když zrovna neprchaly, no... Kromě toho měl díky medailonku lišky rád. Naškrábal Nyneivino jméno, pak přidal i Elainino. Jedna nebo druhá, měly by to dostat brzy.

Obrátil se a zapečetěný dopis držel před sebou. Trhl sebou, když se rukou otřel o Tylinino poprsí. Klopýtl a narazil na psací stolek, zíral a snažil se nerudnout. Zíral jí do tváře. Jenom do tváře. Neslyšel ji přicházet. Lepší na ten dotek prostě zapomenout a neuvádět ji dál do rozpaků. Nejspíš jej už tak považovala za nemotorného halamu. „Je tu něco, co bys měla vědět, Výsosti.“ Nezůstalo mezi nimi dost místa, aby dopis zvedl. „Jaichim Carridin přijímá temný druhy a nemyslím tím, že je zatýká.“

„Jsi si jist? Ovšemže jsi. Takové obvinění by nevyslovil nikdo, kdyby si nebyl jist.“ Svraštila čelo, ale pak zavrtěla hlavou a mrak z čela zmizel. „Mluvme o příjemnějších věcech.“

Málem zaječel. Řekl jí, že velvyslanec bělokabátníků u jejího dvora je temný druh, a ona se jenom ošklíbla.

„Ty jsi urozený pán Mat Cauthon?“ V titulu byl jen náznak otázky. Její oči mu víc než kdy dřív připomínaly orlí. Královně se určitě nemohlo líbit, když někdo předstíral, že je urozený pán.

„Jenom Mat Cauthon.“ Něco mu napovědělo, že by lež poznala. Kromě toho nechat lidi, aby si mysleli, že je urozený pán, byl jen úskok, bez něhož by se byl raději obešel. V Ebú Daru se člověk mohl zaplést do souboje pokaždé, když se otočil, ale urozené pány vyzval jen málokdo, tedy kromě jiného urozeného pána. Zatím za poslední měsíc nakřápl značný počet hlav, prolil krev čtyř mužů a utíkal půl míle, aby unikl jedné ženě. Tylinin pohled ho znervózňoval. A ty kostky mu pořád chřestily v hlavě. Chtěl vypadnout. „Když mi povíš, kde mám nechat ten dopis, Výsosti...?“

„Dědička a Nyneiva Sedai o tobě nemluví často,“ poznamenala královna, „ale člověk se naučí poslouchat, co zůstane nevyřčeno.“ Nedbale zvedla ruku a pohladila ho po tváři. Mat nejistě pozvedl ruku taky. Rozmazal si snad na líci inkoust, když žvýkal pero? Ženy měly rády všechno úhledné, včetně mužů. Královny třebas rovněž. „Co neřeknou a já slyším, je, že jsi nezkrotný darebák, hazardní hráč a nenapravitelný sukničkář.“ Oči upírala do jeho, jejich výraz se nezměnil ani o vlásek, hlas měla pevný a chladný a prsty ho pohladila po druhé tváři. „Nezkrotní muži jsou často ti nejzajímavější. Pro rozmluvu.“ Prstem mu přejela přes rty. „Nezkrotný darebák, který cestuje s Aes Sedai, ta’veren, který je, myslím, trochu děsí. Přinejmenším vyvádí z klidu. To chce muže s odvážným srdcem, aby vyvedl Aes Sedai z klidu. Jak ohneš vzor v Ebú Daru, jenom Mate Cauthone?“ Její ruka mu spočinula na šíji. Cítil svůj tep proti jejím prstům.

Spadla mu brada. Psací stolek za jeho zády narazil na zeď, jak se snažil couvnout. Jediná cesta ven byla odstrčit ji stranou nebo jí pošlapat sukni. Ženy se takhle nechovají! Oh, podle některých těch starých vzpomínek ano, ale to byly hlavně vzpomínky vzpomínek na to, že tamta žena udělala tohle či tato žena udělala tamto. Nejjasněji si vzpomínal hlavně na bitvy, což mu tady vůbec nepomáhalo. Královna se usmála, slabě zvedla koutky úst, což však v nejmenším neumenšilo dravčí lesk jejích očí. Až mu z toho vstávaly vlasy na hlavě.

Mrkla mu přes rameno do zrcadla a náhle se otočila, takže jí zůstal civět na záda, zatímco odcházela. „Musím zařídit, abychom si promluvili znovu, pane Cauthone. Já –“ Odmlčela se, když se dveře otevřely dokořán, očividně překvapená, on si však uvědomil, že si v zrcadle všimla, jak se pohybují.

Vstoupil štíhlý mladý muž, při chůzi trochu kulhal, byl snědý, s bystrýma očima, Mata však jen bez zastavení přelétl pohledem. Černé vlasy mu visely na ramena a na sobě měl jeden z těch kabátků, které byly obvykle určené k nošení pouze přehozené přes ramena, ze zeleného hedvábí, se zlatým řetězem přes prsa a zlatými levharty na epoletách. „Matko,“ řekl, uklonil se Tylin a prsty se dotkl rtů.

„Beslane.“ Jméno vyslovila hřejivě a políbila ho na obě tváře a na víčka. Pevný, dokonce ledový tón, jímž mluvila s Matem, se k ní teď vůbec nehodil. „Vidím, že to šlo dobře.“

„Ne tak dobře, jak mohlo.“ Chlapec si povzdechl. Přes ty oči se choval mírně a mluvil tiše. „Nevin mě při druhém kole škrábl na noze a pak při třetím uklouzl, takže jsem mu místo ruky s mečem probodl srdce. Ta urážka za zabití nestála a nyní musím projevit soustrast jeho vdově.“ Toho zřejmě litoval stejně jako Nevinovy smrti.

Tylinin rozzářený výraz se příliš nehodil k ženě, jejíž syn jí právě sdělil, že zabil nějakého muže. „Jenom ať je tvá návštěva krátká. Bodni mě do očí, ale Davindra bude jednou z těch vdov, co chtějí utěšit, a pak by sis ji buď musel vzít, nebo zabít její bratry.“ Z jejího tónu byla první možnost velmi zlá, druhá jen menší nepříjemnost. „Toto je pan Mat Cauthon, můj synu. Je ta’veren. Doufám, že se s ním spřátelíš. Třeba si vy dva o Swovanoci zatančíte spolu.“

Mat nadskočil. Poslední, co chtěl, bylo jít kamkoli s chlapíkem, který bojuje v soubojích a jehož matka chce hladit Mata Cauthona po tváři. „Já na bály moc nejsem,“ vyhrkl rychle. Ebúdarci slavnosti milovali nade vše. Tady právě minuly velké chasaline a oni měli příští týden dalších pět, dvě celodenní záležitosti, ne jen prosté večerní hostiny. „Já tancuju v tavernách. Je to asi drsnější. Tobě by se to určitě nelíbilo.“

„Já dávám přednost tavernám toho drsnějšího druhu,“ sdělil mu s úsměvem Beslan svým tichým hlasem. „Bály jsou pro starší lidi a jejich krásky.“

Poté už to byla cesta dolů z kopce na prasklém šindeli. Než si Mat uvědomil, co se děje, měla ho Tylin zašitého v pytli. On s Beslanem budou chodit na hostiny spolu. Na všechny slavnosti. Hony, jak to nazýval Beslan, a když Mat bez přemýšlení vyhrkl, hony na holky – kdyby mu to myslelo, nikdy by něco takového neřekl před něčí matkou – chlapec se zasmál a řekl: „Holky nebo boj, našpulené rty nebo blýskavá ocel. Ať už v dané chvíli tančíš kterýkoliv tanec, je to vždycky největší psina. Nemyslíš, Mate?“ Tylin se na Beslana s láskou usmála.

Mat se vzmohl na chabý smích. Tento Beslan byl šílený, on i jeho matka, oba.

17

Vítězství logiky

Když ho Tylin konečně propustila, Mat se vyřítil z paláce, a kdyby si myslel, že to bude k něčemu dobré, byl by utíkal. Mezi lopatkami ho svědilo, až skoro zapomněl, jak se mu v hlavě otáčejí kostky. Nejhorší okamžik – ten úplně nejhorší z tuctu špatných – přišel, když si Beslan utahoval ze své matky, řka, že by si měla na bály najít nějakého hezounka, a Tylin se smíchem tvrdila, že královna nemá na mládence čas, a celou dobu se na Mata dívala těma zatracenýma orlíma očima. Teď věděl, proč králíci utíkají tak rychle. Dusal přes náměstí Mol Hara, aniž vnímal okolí. Kdyby Nyneiva a Elain křepčily s Jaichimem Carridinem a Elaidou v kašně pod sochou nějaké dávno mrtvé královny přes dva sáhy vysoké a ukazující rukou na moře, byl by kolem prošel bez povšimnutí.

V šenku U tulačky bylo šero a ve srovnání s jasem a vedrem venku i poměrně chladno. Mat si vděčně sundal klobouk. Ve vzduchu se vznášel slabý tabákový dým, ale okenice s arabeskovými řezbami přes široké oblouky oken dovnitř vpouštěly dostatek světla. Nad okny byly pro Swovanoc přivázané ucourané borové větvičky. V jednom rohu provozovali dvě ženy s flétnami a chlapík s bubínkem mezi koleny pronikavou, rytmickou hudbu, kterou si Mat oblíbil. Dokonce i v tuto denní dobu zde bylo pár hostí, cizí kupci ve slušně prostém suknu spolu s několika Ebúdarci, většinou ve vestách různých cechů. Tady nebyli žádní tovaryši, dokonce ani pocestní. U Tulačky nebylo jídlo a pití zrovna nejlevnější, natož pobyt.

Chřestění kostek na stole v rohu bylo ozvěnou pocitu v jeho hlavě, ale on se otočil na druhou stranu, kde na lavici u dalšího stolu seděli tři z jeho mužů. Corevin, Cairhieňan s hustým knírem a nosem, díky němuž jeho oči vypadaly ještě menší, seděl svlečený do pasu a potetované ruce držel nad hlavou, zatímco mu Vanin kolem trupu omotával pruhy obvazů. Vanin byl třikrát objemnější než Corevin a docela připomínal plešatějící měch sádla přetékající z lavice. Vypadalo to, že ve svém kabátci spí už nejméně týden. Takhle Vanin vypadal vždycky, dokonce i hodinu poté, co mu služka kabát vyžehlila. Někteří kupci si trojici znepokojeně prohlíželi, ne však Ebúdarci. Muži či ženy, už mnohokráte viděli něco podobného, i horšího.

Harnan, tairenský velitel oddílu s hranatou bradou a s hrubě vytetovaným jestřábem na levé tváři, Corevinovi spílal. „...nestarej se o to, co řekl nějaký prodavač ryb, ty chramostejle, prostě použij tu svou zatracenou palici a nepřijímej prokletý výzvy jenom proto, že –“ Když zahlédl Mata, odmlčel se a snažil se vypadat, jako by neřekl, co Mat zaslechl. Prostě vypadal, jako by ho bolely zuby.

Kdyby se Mat zeptal, ukázalo by se, že Corevin uklouzl a upadl na vlastní dýku, nebo nějaká podobná hloupost, o které měl Mat předstírat, že jí věří. Takže se Mat jenom opřel pěstmi o stůl, jako by neviděl nic neobvyklého. Pravdou bylo, že to zase nebylo nic tak neobvyklého. Vanin byl jediný, kdo už neměl dva tucty škrábanců. Z nějakého důvodu muži vyhledávající potíže obcházeli Vanina stejně širokým obloukem jako Naleseana. „Už se tu zastavili Tom nebo Juilin?“

Vanin od obvazování ani nevzhlédl. „Neviděl jsem tady ani nohu, prst nebo nehet. Na chvilku se tu ale votočil Nalesean.“ Vanin nebyl na žádné nesmysly s „mým pánem". Nenadělal žádné ciráty s tím, že nemá rád urozence. Nešťastnou výjimku tvořila jenom Elain. „Nechal ti v pokoji truhlu obitou železem, a když odcházel, blábolil něco o cetkách.“ Zatvářil se, jako by si chtěl odplivnout mezerou mezi zuby, ale pak se podíval na jednu ze šenkýřek a neudělal to. Panímáma Ananová se vrhla jako dravec na každého, kdo jí plival na podlahu, házel jí na ni kosti nebo si na ni dokonce jen vyklepával fajfku. „Kluk je vzadu ve stáji,“ pokračoval, než se Mat stačil zeptat, „s knížkou a jednou z těch hostinský dcerušek. Další holka mu naplácala na zadek, že ji do něj štípl.“ Dovázal poslední uzel a vrhl na Mata žalující pohled, jako by to byla nějakým způsobem jeho vina.

„Chudinka maličká,“ zamumlal Corevin a otočil se, aby se ujistil, že obvaz zůstane na místě. Na jedné paži měl levharta a kance, lva a ženu na druhé. Žena na sobě zřejmě kromě vlasů neměla nic moc. „Fňukal, to jo. Ale rozveselil se, když ho Leral nechala, aby ji držel za ruku.“ Všichni muži na Olvera dohlíželi jako houf strýčků, ačkoliv rozhodně nepatřili k tomu druhu, který by si matka pro svého syna přála.

„Přežije to,“ ucedil Mat suše. Chlapec tyhle zvyky nejspíš chytal od svých „strýčků". Příště mu nechají udělat tetování. Alespoň Olver neutekl a nepobíhal s rošťáky z ulice. Zřejmě se mu to líbilo skoro tolik jako obtěžovat dospělé ženy. „Harnane, ty počkáš tady, a jestli uvidíš Toma nebo Juilina, chytíš je za flígr. Vanine, chci, abys šel zjistit, co půjde, o Chelsainským paláci, je kousek od Třívěžový brány.“ Zaváhal a pohlédl přes místnost. Z kuchyně vycházely služebné s jídlem a častěji s pitím, vracely se pak s prázdným nádobím. Většina hostí se zřejmě soustředila na stříbrné poháry, jen dvě ženy ve vestách tkadlen se tiše dohadovaly, jejich vinný punč stál netknutý, a nakláněly se přes stůl k sobě. Někteří kupci asi smlouvali, mávali rukama a namáčeli prsty do pití, aby si mohli po stole čmárat sumy. Hudba by měla jeho slova přehlušit, přesto však ztišil hlas.

Po novince, že Jaichim Carridin si k sobě zve temné druhy, Vanin svraštil kulaťoučkou tvář, jako by hodlal plivnout, ať už ho u toho uvidí kdokoliv. Harnan si cosi zamumlal o špinavých bělokabátnících a Corevin navrhl, že Carridina ohlásí občanské gardě. Čímž si vysloužil natolik znechucené pohledy od druhých dvou, že honem zabořil obličej do poháru piva. Byl jedním z mála mužů, o nichž Mat věděl, že dokážou v tomhle horku pít ebúdarské pivo. Nebo vlastně vůbec pít alkohol.

„Dávej bacha,“ varoval ho Mat, když Vanin vstal. Ne že by si dělal opravdu starosti. Vanin se na takového tlusťocha pohyboval s překvapivou lehkostí. Byl nejlepším zlodějem koní ve dvou státech, a to přinejmenším, a dokázal dokonce i kolem strážce proklouznout neviděn, ale... „Je to hnusná cháska. Bělokabátníci nebo temní druzi, obojí.“ Vanin jenom zavrčel a kývl na Corevina, aby si vzal košili a kabát a šel s sebou.

„Můj pane?“ ozval se nalevo Harnan. „Můj pane, slyšel jsem, že včera byla v Rahadu mlha.“

Mat se už už chtěl otočit, ale zarazil se. Harnan se tvářil ustaraně a jemu hned tak něco starosti nedělalo. „Co tím myslíš, mlha?“ V tomhle horku by mlha hustá jako kaše přece nevydržela ani vteřinku.

Velitel oddílu celý nesvůj pokrčil rameny a zahleděl se do svého poháru. „Mlha. Slyšel jsem, že v ní chodily... divný stvoření.“ Vzhlédl k Matovi. „Slyšel jsem, že lidi prostě zmizeli. A některý našli sežraný, teda částečně ožraný.“

Mat se ovládl a nezachvěl se. „Mlha je pryč, ne? Tys v ní nebyl. Boj se, až budeš. Víc dělat nemůžeš.“ Harnan se pochybovačně zamračil, byla to však čistá pravda. Tyhle bubliny zla – takhle je nazýval Rand a předtím i Moirain – praskaly tam, kde se jim zamanulo, a zřejmě ani Rand nemohl udělat nic, aby je zastavil. Dělat si kvůli nim starosti bylo zřejmě stejně účinné, jako dělat si starosti s tím, že vám může zítra spadnout na hlavu taška ze střechy. Méně, protože jste mohli zůstat doma.

Bylo zde však něco, kvůli čemu stálo za to dělat si starosti. Nalesean nechal jejich výhru nahoře. Zatracení šlechtici rozhazovali zlato jako vodu. Mat nechal Harnana studovat pohár a zamířil ke schodišti bez zábradlí vzadu v šenku, ale než ke schodům došel, zastavila ho jedna služebná.

Caira byla štíhlá dívka s plnými rty a kouřmým pohledem. „Hledal tě tu nějaký muž, můj pane,“ řekla, škubla sukněmi ze strany na stranu a svůdně k němu vzhlédla zpod dlouhých řas. Hlas měla taky svůdný. „Říkal, že je ohňostrůjce, ale mně připadal šupácký. Objednal si jídlo, a když mu ho panímáma Ananová nechtěla dát, odešel. Chtěl, abys zaplatil ty.“

„Příště, holubičko, mu to jídlo dejte,“ řekl jí a vtiskl jí do hlubokého výstřihu stříbrňák. „Promluvím s panímámou Ananovou.“ Chtěl najít nějakého ohňostrůjce – skutečného, ne jenom nějakého chlapíka, co prodává rachejtle plné pilin – ale na tom teď příliš nezáleželo. Ne, když zlato zůstalo bez dozoru. A mlha v Rahadu, temní druzi, Aes Sedai a zatracená Tylin, spouštějící se beze smyslů...

Caira se jen zahihňala a kroutila se, jako když pohladíš kočku. „Chceš, abych ti do pokoje přinesla punč, můj pane? Nebo něco jinýho?“ S nadějí, vyzývavě se usmála.

„Možná později,“ řekl a prstem jí poklepal na nos. Znovu se zahihňala. Dělala to vždy. Caira by měla sukni vyhrnutou do půlky stehna i výš, aby ukázala spodničky, kdyby jí to panímáma Ananová dovolila, ale hostinská na své služebné dohlížela skoro stejně přisně jako na své dcery. Skoro. „Možná později.“

Mat vyklusal po širokých schodech a pustil Cairu z hlavy. Co udělá s Olverem? Chlapec se jednou dostane do vážných potíží, jestli si bude myslet, že může takto zacházet se ženami. Mat usoudil, že ho bude muset držet dál od Harnana a ostatních, jak jen to půjde. Měli na chlapce špatný vliv. Ještě tohle, navrch ke všemu ostatnímu! Musí dostat Nyneivu a Elain z Ebú Daru dřív, než se zvrtne ještě něco horšího.

Měl pokoj vepředu, s okny vedoucími na náměstí, a když došel ke dveřím, podlaha na chodbě za ním zavrzala. Ve stovkách hostinců by si toho ani nevšiml, ale podlahy u Tulačky nevrzaly.

Ohlédl se – a otočil se právě včas, aby pustil klobouk a padající obušek zachytil levou rukou místo hlavou. Rána mu ochromila ruku, avšak zoufale se držel, když se mu silné prsty zaryly do hrdla a nutily ho couvnout, až se opíral zády o dveře do svého pokoje. Udeřil se o ně hlavou, až to zadunělo. Před očima mu tančily stříbrem lemované černé skvrnky, které mu zastíraly zpocený obličej. Doopravdy viděl jen velký nos a zažloutlé zuby a i to bylo rozmazané. Náhle si uvědomil, že upadá do bezvědomí. Prsty spolu s přístupem vzduchu do plic zabraňovaly přístupu krve do mozku. Volnou rukou zajel pod kabát a snažil se nahmátnout jílec některého z ukrytých nožů, jenže to bylo, jako by si jeho prsty již nepamatovaly, k čemu jsou. Obušek se uvolnil. Viděl, jak se zvedá, cítil, jak se zvedá, aby mu prorazil lebku. Posledními zbytky vědomí se soustředil, vyrval z pochvy nůž a bodl.

Jeho útočník pronikavě zaječel a Mat si nejasně uvědomil, jak se mu obušek odrazil od ramene, když padal na podlahu, muž však jeho krk nepustil. Mat ho klopýtavě tlačil zpátky, volnou rukou mu páčil prsty a opakovaně do něj bodal nožem.

Chlapík náhle upadl, sklouzl z Matovy čepele. Nůž ho málem následoval na podlahu. Stejně tak Mat. Lapal po dechu, po sladkém vzduchu, a na čemsi visel, držel se dveřního rámu, aby se udržel na nohou. Z podlahy k němu vzhlížel muž s obyčejnou tváří očima, které již nikdy nic neuvidí. Byl to hromotluk se zakroucenými murandskými kníry v tmavomodrém kabátě, který by se hodil pro menšího kupce či úspěšného řemeslníka. Vůbec nevypadal jako zloděj.

Mat si najednou uvědomil, že se při rvačce prodrali otevřenými dveřmi. Pokojík to byl menší než Matův, bez oken, matné osvětlení pak poskytovaly dva kahany na stolcích vedle úzké postele. Od velké otevřené truhly se narovnal hubený světlovlasý muž a divně se podíval na mrtvolu na podlaze. Truhla zabírala většinu volného prostoru v místnosti.

Mat otevřel ústa, aby se omluvil, že tak hrubě ruší, a hubeňour vytrhl od pasu dlouhou dýku, sebral z postele palici, přehoupl se přes truhlu a skočil po Matovi. Takhle se lidé na mrtvé cizince nedívají. Mat, nejistě se držící veřejí, hodil spodem svůj nůž, a jílec ještě málem neopustil jeho ruku a už sahal pod kabátcem pro další. Jeho nůž zasáhl muže přímo do hrdla a Mat málem upadl podruhé, tentokrát úlevou, když se muž chytil za krk, krev mu stříkala mezi prsty, a přepadl dozadu do otevřené truhly.

„Je dobrý mít štěstí,“ zakrákal Mat.

Potácivě si došel pro nůž a pečlivě ho mrtvému otřel o šedý kabát. Tenhle měl lepší kabát než ten na chodbě. Za něj by se nestyděl ani menší urozený pán. Podle límce byl mrtvý Andořan. Mat se sesul na postel a zamračil se na muže roztaženého v truhle. Jakýsi hluk ho přiměl vzhlédnout.

Ve dveřích stál jeho komorník a neúspěšně se snažil za zády schovat velkou železnou pánev na smažení. Nerim měl v malém pokojíku vedle Matova, o nějž se dělil s Olverem, dokonalé kuchyňské vybavení a všechno ostatní, o čem si myslel, že by sluha urozeného pána mohl na cestách potřebovat. Byl malý dokonce i na Cairhieňana a hubený jako tyčka. „Můj pán má, obávám se, zase krev na kabátci,“ zamumlal trudnomyslně. V den, kdy bude mluvit jinak, vyjde slunce na západě. „Přál bych si, aby byl můj pán na své oblečení opatrnější. Odstranit krev, aniž by zanechala skvrnu, je velmi obtížné, a hmyz ani nepotřebuje další povzbuzení, aby do látky prožíral díry. Na tomto místě je víc hmyzu, než jsem kdy viděl, můj pane.“ Ani slůvkem se nezmínil o dvou mrtvých nebo o tom, co zamýšlel podniknout s tou pánví.

Křik přivolal další pozornost. Hostinec U tulačky nebylo místo, kde by křik prošel nepovšimnut. V chodbě zadupaly kroky a panímáma Ananová důrazně odstrčila Nerima stranou a zvedla si sukně, aby mohla překročit mrtvolu na podlaze. Za ní následoval její manžel, prošedivělý chlapík s hranatým obličejem a dvojitou náušnici Staroslavného a ctihodného spolku síťařů v levém ušním lalůčku. Dva bílé kameny ve spodním kroužku prozrazovaly, že kromě člunu, na kterém velí, vlastní ještě dva další. Jasfer Anan byl jedním z důvodů, proč si Mat dával pozor, aby se příliš neusmíval na dcery panímámy Ananové. Za pasem měl zastrčený pracovní nůž i delší, zakřivenou čepel, a dlouhá modrá a zelená vesta mu odhalovala paže a hruď se spletí jizev po soubojích. On však byl naživu a většina mužů, kteří mu ty jizvy způsobili, ne.

Druhým důvodem k opatrnosti byla sama Setalle Ananová. Mat se ještě nikdy nenechal zahnat od holky kvůli její matce, dokonce i když její matka vlastnila hostinec, v němž přebýval, ale na panímámě Ananové cosi bylo. Velké zlaté kroužky v uších se jí houpaly, když si bez mrknutí oka prohlížela oba mrtvé. Byla hezká i přes lehce prošedivělé skráně a svatební nůž jí spočíval v prohlubni mezi oblinami, které by za normálních okolností přitahovaly pohledy jako svíčka můry, přesto podívat se na ni takhle by bylo jako dívat se na... Ne na matku. Možná na Aes Sedai – ačkoliv to, samozřejmě, udělal, jenom se podíval – nebo na královnu Tylin, Světlo mu v tomhle případě pomáhej. Určit přesně proč nebylo snadné. Jednoduše na ní něco bylo. Bylo prostě těžké myslet na něco, co by mohlo Setalle Ananovou namíchnout.

„Jeden z nich na mě skočil v chodbě.“ Mat zlehka kopl do truhly. I přes mrtvého muže, ležícího uvnitř, s končetinami přehozenými přes okraje, vydala dutý zvuk. „Tohle je až na něj prázdný. Myslím, že tam chtěli nacpat, co se jim podaří čmajznout.“ Snad zlato? Nebylo pravděpodobné, že se o tom již doslechli, vyhrál teprve před několika hodinami, nicméně panímámu Ananovou požádá, aby mu ho schovala na nějakém bezpečnějším místě.

Hostinská klidně kývla, oči měla vážné. Kvůli mužům, probodeným v jejím hostinci, se nečepýřila. „Trvali na tom, že to nahoru odnesou sami. Tvrdili, že je to jejich zboží. Ubytovali se těsně předtím, než jsi přišel. Na pár hodin, říkali, aby se prospali, než pojedou dál do Nor Chasen.“ To byla malá víska na pobřeží na východě, nebylo však pravděpodobné, že by jí byli sdělili pravdu. Její tón to ostatně naznačoval. Mračila se na mrtvé muže, jako by si přála, aby z nich stále ještě mohla vytřást odpovědi na otázky. „Ale ohledně pokoje byli hrozně vybíraví. Ten světlovlasý to vedl. První tři, co jsme mu nabídli, odmítl, pak přijal tenhle, a ten je určený pro jedinýho sluhu. Myslela jsem, že jsou moc lakomí.“

„Dokonce i zloděj může být skrblík,“ utrousil Mat nepřítomně. Tohle byl právě ten druh události, z níž by se mu mohly v hlavě zase začít otáčet kostky – v hlavě, kterou by teď měl určitě prasklou jako tykev, nebýt té šťastné okolnosti, že útočník šlápl na jediné prkno v podlaze v celém hostinci, které vrzlo – jenže ty zatracené kostky se mu v hlavě ještě otáčet nepřestaly.

„Myslíš, že to byla jen náhoda, můj pane?“

„Co jinýho?“

Neodpověděla, jen se znovu zamračila na mrtvoly. Možná nebyla tak vyrovnaná, jak si myslel. Koneckonců se v Ebú Daru nenarodila.

„Poslední dobou je ve městě spousta darebáků.“ Jasfer měl hluboký hlas, a i když mluvil normálně, znělo to, jako by štěkal rozkazy na rybářské bárce. „Možná bys měla začít uvažovat o tom, že si najmeš stráže.“ Panímáma Ananová jen zvedla obočí, její manžel však už zvedl v obraně ruce. „Mír s tebou, ženo. Promluvil jsem bez přemejšlení.“ Ebúdarské ženy byly známé tím, že svou nespokojenost s manželem dávaly najevo dost ostrým způsobem. Docela dobře bylo možné, že pár jizev má od ní. Svatební nůž se dal využít různě.

Děkuje Světlu, že není sezdán s Ebúdarkou, Mat vrátil svůj nůž do pochvy vedle ostatních. Díky Světlu nebyl vůbec ženatý. Prsty nahmátl nějaký papír.

Panímáma Ananová svého manžela z háčku jenom tak lehce nepustila. „To děláš často, manželi,“ řekla a přejela prstem jílec nože mezi ňadry. „Mnoho žen by to nenechalo jen tak plavat. Elynda mi neustále říká, že nejsem dost tvrdá, když plácáš hlouposti. Musím jít svým dcerám dobrým příkladem.“ Roztrpčenost se rozpustila v úsměvu, i když jen nepatrném. „Považuj to za vyhubování. Já ti zase nebudu vykládat, kdo by měl tahat kterou síť na kterým člunu.“

„Jsi ke mně příliš laskavá, ženo,“ odtušil suše. Hostinské v Ebú Daru žádný cech neměly, ale každý hostinec ve městě byl v rukou ženy. Podle Ebúdarců by nejhorší smůla pronásledovala každý hostinec, který by vlastnil muž, a každé plavidlo, které by vlastnila žena. V rybářském cechu také nebyly žádné ženy.

Mat papír vytáhl ven. Byl sněhobílý, drahý, tuhý a složený. Několik řádek na něm bylo zapsáno velkým tiskacím písmem, jakým by mohl psát Olver. Nebo dospělý, který nechtěl, aby někdo poznal jeho rukopis.

ELAIN A NYNEIVA ZACHÁZEJÍ PŘÍLIŠ DALEKO. PŘIPOMEŇ JIM, ŽE JIM Z VĚŽE STÁLE HROZÍ NEBEZPEČÍ. VARUJ JE, AŤ JSOU OPATRNÉ, JINAK BUDOU JEŠTĚ KLEČET A ŽÁDAT ELAIDU O PROMINUTÍ.

To bylo všechno. Bez podpisu. Stále jim hrozí nebezpečí? To naznačovalo, že nejde o nic nového, a nějak se k nim nehodilo, že se nechaly popadnout vzbouřenkyněmi. Ne, to byla špatná otázka. Kdo mu tuhle noticku podstrčil? Zřejmě to byl někdo, kdo si myslel, že mu ji nemůže dát přímo. Kdo měl příležitost od rána, kdy si oblékl tenhle kabát? Tehdy tam papír určitě nebyl. Někdo, kdo se dostal blízko. Někdo... Mimoděk se přistihl, že si pobrukuje úryvek z písničky „Ona mé oči oslňuje a mou mysl zamlžuje". Tady se na stejnou melodii zpívala jiná slova, nazývali písničku „Nahoru, dolů a dokola kolem". Do toho zapadaly pouze Teslyn nebo Joline, a to bylo nemožné.

„Špatný zprávy, můj pane?“ otázala se panímáma Ananová.

Mat vsunul papír zpět do kapsy. „Už někdy nějakej muž pochopil ženský? Nemyslím jen Aes Sedai. Prostě ženský všeobecně.“

Jasfer zařval smíchy, a když po něm jeho žena šlehla výhružným pohledem, smál se ještě víc. Pohled, jejž hostinská vrhla na Mata, by svou dokonalou vážností zahanbil i Aes Sedai. „Muži to mají docela snadný, můj pane, stačí jenom, když se dívají nebo poslouchají. Ženy mají mnohem horší úkol. My se musíme snažit pochopit muže.“ Jasfer se chytil veřejí a po snědých tvářích se mu až koulely slzy. Ona si ho prohlížela úkosem, s nakloněnou hlavou, pak se obrátila, ztělesněný chladný klid – a praštila ho pěstí do žeber tak tvrdě, až se mu podlomila kolena. Jasfer přešel ze smíchu v sípání. „V Ebú Daru máme rčení, můj pane,“ prohodila panímáma Ananová k Matovi přes rameno. „Muž je bludiště ostružiní v temnotě a dokonce ani on sám nezná cestu.“

Mat si odfrkl. Ta mu tedy pomohla. No, Teslyn nebo Joline nebo někdo jiný – musel to být někdo jiný, jenom kdyby přišel na to kdo – Bílá věž byla stejně hodný kus cesty odsud. Přímo tady byl Jaichim Carridin. Zamračil se na mrtvoly. A stejně tak stovka dalších ničemů. Nějak ty dvě dostane bezpečně z Ebú Daru. Potíž byla v tom, že neměl nejmenší tušení jak. Přál si, aby se ty zatracené kostky zastavily, a k šípku s nimi.

Komnaty, o něž se Joline dělila s Teslyn, byly dosti prostorné, včetně samostatné ložnice pro každou, ještě jedné pro jejich komorné a další, která by se docela dobře hodila pro Blaerika a Fena, kdyby Teslyn dokázala vystát, aby s sebou Joline měla svoje strážce. Ta ženská považovala každého muže za vzteklého vlka, a když něco opravdu chtěla, nedalo se jí odmítnout. Byla stejně nesmiřitelná jako Elaida a rozdupala všechno, co se jí postavilo do cesty. Ve všem skutečném si byly rovny, to rozhodně, ale jen málokomu se podařilo nad Teslyn zvítězit, pokud neměl jasnou výhodu. Když Joline vstoupila, seděla Teslyn právě u psacího stolu v obývacím pokoji a její brk příšerně škrábal o papír. S atramentem vždycky skrblila.

Joline kolem ní beze slova proplula na balkon. Byla to vlastně dlouhá klec z bíle natřeného železa. Mříž byla tak hustá, že muži, pracující v zahradě o tři podlaží níž, by jen s obtížemi viděli, že na balkoně někdo je. Květinám se v tomto kraji v horku obvykle dařilo, jejich divoké barvy přerazily i zbarvení vnitřku paláce, dole však teď nic nekvetlo. Zahradníci procházeli po cestičkách s vědry vody, přesto byla většina lístků žlutá či hnědá. Joline by to nepřiznala ani na mučení, ale toho vedra se bála. Temný se dotýkal světa a jejich jedinou nadějí byl volně pobíhající kluk.

„Chleba a vodu?“ ozvala se náhle Teslyn. „Poslat toho Cauthonovic kluka do Věže? Pokud se na našich plánech něco změnilo, sděl mi to, prosím, dřív, než to řekneš ostatním.“

Joline cítila, jak jí zahořely tváře. „Merilille bylo třeba usadit. Učila, když jsem byla novickou.“ Stejně tak Teslyn. Byla to přísná učitelka, která své třídy držela v železné pěsti. Už jenom to, jak promluvila, bylo připomínkou, varováním, aby nešla proti ní, rovnost nerovnost. Merilille však stála níž. „Nechávala nás stát před celou třídou a ryla a ryla, dokud nedostala odpověď, kterou chtěla, až jsme tam stály přede všemi a brečely zoufalstvím. Předstírala soucit, nebo s námi možná soucítila, ale čím víc nás poplácávala a říkala nám, ať nebrečíme, tím to bylo horší.“ Prudce se odmlčela. Tohle vůbec nechtěla vykládat. Byla to Teslynina chyba, pořád se na ni koukala, jako by ji hodlala kritizovat za skvrnu na šatech. Měla by to ale chápat. Ji Merilille učila taky.

„Ty si tohle pamatuješ i po takové době?“ Teslyn se v hlase ozývala silná nedůvěra. „Sestry, které nás učily, konaly jenom svou povinnost. Občas si myslím, že to, co o tobě Elaida řekla, je pravda.“ A znovu začala protivně škrábat brkem.

„To... mě prostě napadlo, když Merilille začala, jako kdyby byla skutečně vyslankyně.“ A ne vzbouřenkyně. Joline se zamračila do zahrady. Nenáviděla jednu každou z těch žen, které rozbily Bílou věž a ještě to stavěly na odiv celému světu. Je i každého, kdo jim pomáhal. Elaida ale také udělala hroznou chybu. Se sestrami, které se vzbouřily, by se nyní mohla usmířit s celkem nepatrnou námahou. „Co o mně říkala? Teslyn?“ Škrábání pokračovalo, jako nehty škrábající po břidlicové tabulce. Joline se vrátila dovnitř. „Co Elaida říkala?“

Teslyn položila na svůj dopis další list papíru, ať už jako piják či proto, aby ho zakryla před Jolininýma očima, hned však neodpověděla. Mračila se na Joline – nebo tak možná jenom vypadala, u ní se to občas velice špatně poznávalo – a nakonec si povzdechla. „Nuže dobrá. Když to musíš vědět. Říkala, že jsi pořád ještě dítě.“

„Dítě?“ Jolinin šok neměl na druhou ženu pražádný vliv.

„Některá,“ prohlásila Teslyn klidně, „se ode dne, kdy si oblékne bílý šat, změní jen málo. Některá se nezmění vůbec. Elaida si myslí, že jsi ještě nedospěla a nikdy nedospěješ.“

Joline rozzlobeně pohodila hlavou, nehodlala promluvit. Tohle od osoby, jejíž matka byla dítě, když ona sama získala šátek! Elaidu jako novicku příliš rozmazlovaly, nadělaly s ní kvůli její síle a pozoruhodné rychlosti, s níž se učila. Joline tušila, že proto tak zuří kvůli Elain, Egwain a té divožence Nyneivě. Protože byly silnější než ona, protože jako mladší novicky strávily mnohem kratší dobu, a nezáleželo na tom, že je dopředu tlačily příliš rychle. No, Nyneiva vlastně nikdy nebyla mladší novickou, a to bylo naprosto neslýchané.

„Když už jsi s tím přišla,“ pokračovala Teslyn, „třeba bychom mohly zkusit této situace využít.“

„Co tím myslíš?“ Joline uchopila pravý zdroj a usměrnila pramen vzduchu, aby si z tyrkysem vykládaného stolku zvedla stříbrný džbán a nalila si do stříbrné číše punč. Jako vždycky ji vzrušilo objetí saidaru, uklidňující i radostné zároveň.

„Řekla bych, že to bude jasné. Elaidiny rozkazy stále platí. Elain a Nyneivu je nutné vrátit do Věže, jakmile budou nalezeny. Souhlasila jsem, že počkáme, ale možná bychom už dál čekat neměly. Škoda že s nimi není ta al’Vereovic holka. Ale díky těmhle dvěma opět získáme Elaidinu milost, a když se nám podaří přihodit i Cauthonovic kluka... Myslím, že s těmi třemi by nás přivítala, jako bychom přišly se samotným al’Thorem. A z téhle Aviendhy bude dobrá novicka, divoženka nedivoženka.“

Číše na pramenech vzduchu doplula Joline do ruky a ona jedinou sílu váhavě propustila. Nadšení, které cítila, když se pravého zdroje dotkla poprvé, ji nikdy neopustilo. Melounový punč byl jenom ubohou náhražkou za saidar. Nejhorší část trestu, než odešla z Věže, byla ztráta práva dotknout se saidaru. Skoro nejhorší část. Trest si určila sama, Elaida však dala jasně najevo, že pokud nebude dost tvrdý, osobně zařídí, aby byl. Joline nepochybovala, že pak by byl výsledek mnohem horší. „Její milost? Teslyn, ona nás ponížila jen z toho důvodu, aby ostatním ukázala, že může. Poslala nás do téhle zamušincované díry, jak nejdál od všeho důležitého dění to jenom šlo na téhle straně Arythského oceánu, jako vyslankyně ke královně, která má menší moc než tucet šlechticů, z nichž kterýkoliv by jí mohl zítra sebrat korunu, kdyby se s tím tedy chtěli obtěžovat. A ty se chceš vlichotit zpátky do Elaidiny přízně?“

„Ona je amyrlin.“ Teslyn se dotkla dopisu zakrytého listem papíru a chvíli papíry posouvala sem a tam, jako by si chtěla uspořádat myšlenky. „Že jsme chvíli zůstaly zticha, jí připomnělo, že nejsme žádní pejskové na hraní, když ale zůstaneme zticha příliš dlouho, dalo by se to považovat za velezradu.“

Joline si odfrkla. „Směšné! Až budou navráceny, jenom je potrestá, že utekly, a teď i za to, že předstírají, že jsou hotové sestry.“ Stiskla rty. V tomhle byly vinny obě, a ty, které jim to dovolovaly, rovněž, ale značný rozdíl znamenalo, že se jedna hlásila k jejímu vlastnímu adžah. Než za to s Elain zelené adžah skončí, bude z ní velmi polepšená mladá žena, která usedne na andorský trůn. Ačkoliv by možná bylo nejlepší, kdyby si Elain nejdřív zabezpečila Lví trůn. Je třeba dokončit její výcvik, tak nebo tak. Joline se nehodlala dívat, jak Věž Elain ztrácí, ať už udělala cokoliv.

„Nezapomínej na spojení se vzbouřenkyněmi.“

„Světlo, Teslyn, nejspíš je sebraly úplně stejně jako holky, které vzbouřenkyně vytáhly z Věže. Copak za mák záleží, jestli začnou čistit stáje zítra nebo za rok?“ Tohle bylo určitě to nejhorší, čemu budou mladší a přijaté novicky, které jsou nyní se vzbouřenkyněmi, muset čelit. „Dokonce i adžah může klidně počkat, než je dostane do ruky. Vždyť jim přece nic nehrozí. Jsou, koneckonců, přijaté a jistě to vypadá, že celkem spokojeně zůstanou tam, kde na ně dosáhneme, kdykoliv budeme chtít. Já říkám, zůstaňme sedět, kam nás Elaida strčila, a pokračujme v nicnedělání a mlčení. Dokud se nás hezky nezeptá, aby zjistila, co děláme.“ Neřekla ale, že je připravená čekat, dokud nebude Elaida sesazena jako předtím Siuan. Sněmovna určitě nebude její zastrašování a neschopnost snášet věčně, ale Teslyn koneckonců byla červená a tohle by se jí určitě nelíbilo.

„Asi to není nijak naléhavé,“ řekla Teslyn pomalu, nicméně nevyslovené „ale“ jako by přímo vykřikla.

Joline si dalšími prameny vzduchu ke stolu přitáhla křeslo na kolečkách a usadila se, aby svou společnici přesvědčila, že mlčení je to nejlepší, co mohou udělat. Tak pořád ještě dítě, co? Kdyby bylo po jejím, Elaida by se z Ebú Daru nedozvěděla ani slovíčko, dokud by o ně nežebronila.

Žena na stole se vzepjala, jak jen jí pouta dovolovala, oči jí vylézaly z důlků a na hrdle jí vystupovaly šlachy, jak pořád pronikavě vřískala. Náhle se vřískot změnil v hlasité zachrčení, žena se křečovitě zkroutila, zatřásla se od zápěstí ke kotníkům a potom se zhroutila. Doširoka vyvalené, prázdné oči upírala na pavučinami pokrytý strop sklepa.

Uvolňovat se nadávkami bylo iracionální, ale Falion by dokázala, že i vzduch zmodrá stejně jako kterýkoliv stájník. Nikoliv poprvé si přála, aby tu místo Ispan měla Temaile. Temaile na otázky dostávala odpovědi velmi ochotně a nikdo nezemřel, dokud s ním neskončila. Samozřejmě Temaile měla už tak moc práce, to však nebylo podstatné.

Falion znovu usměrnila, sebrala ze špinavé podlahy šaty té ženy a hodila je na tělo. Pásek z červené kůže spadl na zem a ona ho popadla rukou a praštila s ním na hromádku. Snad měla použít jiné metody, ale řemeny, kleště a rozpálená železa byly tak... špinavé. „Nechejte tělo někde v uličce. Podřízněte jí krk, ať to vypadá, že ji oloupili. Peníze z měšce si můžete nechat.“

Dva muži dřepící na patách u kamenné zdi si vyměnili pohledy. Arnin a Nad mohli být podle vzhledu bratři, měli černé vlasy, oči jako korálky a jizvy a tolik svalů, že by to víc než stačilo třem mužům, ale měli dost rozumu, aby dokázali splnit prostý rozkaz. Obvykle. „Odpuštění, paní,“ řekl Arnin váhavě, „ale nikdo neuvěří –“

„Udělejte, co jsem řekla!“ štěkla a usměrnila, aby ho vytáhla na nohy a praštila s ním o zeď. Hlava se mu odrazila od kamene, jistě to však žádné škody nenapáchalo.

Nad se hnal ke stolu a blekotal: „Ano, paní. Jak přikazuješ, paní.“ Když ho propustila, Arnin neblekotal, jen bez dalších námitek klopýtal pomoci zvednout tělo, jako pytel s odpadky, a vynést ho ven. No, teď to vlastně byly jen odpadky. Falion svého výbuchu zalitovala. Neovládnout se bylo iracionální. Občas to však bylo asi účinné. Po všech těch letech ji to stále překvapovalo.

„Moghedien se tohle nebude líbit,“ řekla Ispan, jakmile byli muži pryč. Modré a zelené korálky, vpletené do černých copánků, zachřestily, když pohodila hlavou. Celou dobu zůstala ve stínu v rohu a měla kolem sebe spletenou ochranu, aby nic neslyšela.

Falion se s námahou nezamračila. Ispan byla poslední společnice, kterou by si vybrala. Byla modrá, nebo bývala. Možná byla pořád. Falion sama sebe nepovažovala za méně bílou jen proto, že se připojila k černému adžah. Modré byly příliš usilovné, kolem všeho, co bylo třeba nahlížet s naprostou odtažitostí, ovíjely city. Ona by si zvolila Riannu, další bílou. Přestože ta žena měla na několik otázek logiky pěkně podivné, nerozumné názory. „Moghedien na nás zapomněla, Ispan. Nebo jsi od ní snad dostala nějakou soukromou zprávu? V každém případě jsem přesvědčená, že ten poklad neexistuje.“

„Moghedien říká, že existuje.“ Ispan začala rázně, její tón rychle změkl. „Zásoba angrialů a sa’angrialů a ter’angrialů. Pár kousků dostaneme. Náš úplně vlastní angrial, Falion. Možná dokonce i sa’angrial. Slíbila nám to.“

„Moghedien se zmýlila.“ Falion se dívala, jak druhá žena zděšeně poulí oči. I Vyvolení byli jen lidé. Tohle zjištění Falion ohromilo také, některé se však odmítaly nechat poučit. Vyvolení byli nesrovnatelně silnější, nesrovnatelně víc věděli a bylo docela dobře možné, že již získali dar nesmrtelnosti, ale podle všech důkazů proti sobě kuli pikle a bojovali navzájem stejně jako dva Muranďané s jednou pokrývkou.

Ispanino zděšení se rychle změnilo v hněv. „Hledají i další. Copak by hledali nic? Hledají přátelé Temného. Ty museli poslat jiní Vyvolení. A i když hledají Vyvolení, pořád říkáš, že tu nic není?“ Nechtěla to vidět. Když něco nebylo možné najít, nejzřejmější důvod byl ten, že to tu prostě nebylo.

Ispan přecházela sem a tam, šustila suknicemi a mračila se na prach a pavučiny. „Tohle místo smrdí. A je špinavé!“ Otřásla se, když po stěně přeběhl velký černý šváb. Na okamžik ji obklopila záře, pramen brouka rozmáčkl s praskavým zvukem. Ispan se jen ušklíbla a otřela si ruce do sukně, jako by nepoužila jedinou sílu. Měla jemný žaludek, naštěstí ji to však nepostihovalo, když se dokázala odpoutat od skutečného činu. „Neohlásím neúspěch jedné z Vyvolených, Falion. Ona by nás přinutila ještě závidět Liandrin, víš!“

Falion se nezachvěla. Přešla však ke stolu a nalila si pohár švestkového punče. Švestky byly přestárlé a punč příliš sladký, ruce se jí však nezachvěly. Strach z Moghedien byl zcela na místě, avšak poddat se strachu ne. Třeba byla ta žena mrtvá. Určitě by si je již povolala nebo je ve spánku znovu odnesla do Tel’aran’rhiodu, aby jí vysvětlily, proč ještě nesplnily její příkazy. Dokud však neuvidí její tělo, jediná rozumná volba byla pokračovat, jako by se měla Moghedien každou chvíli objevit. „Existuje způsob.“

„Jak? Vyslechnout každou moudrou ženu v Ebú Daru? Kolik jich tu je? Stovka? Nebo dvě stovky? Myslím, že toho by si sestry v Tarasinském paláci všimly.“

„Zapomeň na své sny, že budeš mít vlastní sa’angrial, Ispan. Žádná dlouho ukrytá zásoba tu není, ani žádný tajný sklep pod palácem.“ Falion mluvila chladným, odměřeným tónem, možná tím odměřenějším, čím vzrušenější Ispan byla. Vždy ráda fascinovala třídu mladších novicek zvukem vlastního hlasu. „Skoro všechny moudré ženy jsou divoženky, je vysoce nepravděpodobné, že by věděly, co chceme zjistit. Ještě žádná divoženka nevlastnila angrial, natož sa’angrial, na to by se zcela jistě přišlo. Naopak, podle všech záznamů divoženka, která objeví předmět spojený s jedinou silou, se ho zbaví, jak nejrychleji to jde, protože se bojí, že na sebe přivolá hněv Bílé věže. Ale na druhou stranu ženy, které vyhodí z Věže, stejnými obavami netrpí. Jak sama dobře víš, když je před odchodem prohledávají, celá jedna třetina si u sebe něco schová, skutečný předmět jediné síly nebo domnělý. Z těch pár moudrých žen, které v současnosti odpovídají, byla Callie dokonalá volba. Když ji před čtyřmi lety vyhodily, pokusila se ukrást malý ter’angrial. Byla to zbytečná cetka, která jen dělala obrázky květin a vydávala zvuk vodopádu, přesto to byl předmět spojený se saidarem. A snažila se přijít na tajemství všech ostatních novicek, a velice často uspěla. Pokud by v Ebú Daru byl byť jediný angrial, nemluvě o velké zásobě, myslíš, že by tady mohla být čtyři roky, aniž by ho našla?“

„Já nosím šátek, Falion,“ odsekla Ispan pozoruhodně rozčilená. „A tohle všechno vím stejně dobře jako ty. Říkalas, že existuje i jiný způsob. Jaký?“ Ona prostě odmítala používat mozek.

„Co by Moghedien potěšilo stejně jako ten poklad?“ Ispan na ni jen civěla a podupávala. „Nyneiva z al’Mearů, Ispan. Moghedien nás opustila, aby ji pronásledovala, ona však očividně nějak unikla. Když Moghedien předáme Nyneivu – a taky tu Trakandovic holku, když už budeme v tom – odpustí nám sto sa’angrialů.“ Což samozřejmě docela jasně ukazovalo, že i Vyvolení se mohou chovat iracionálně. Bylo však nejlepší chovat se v přítomnosti těch, kteří byli iracionální a zároveň mocnější než ona, neobyčejně obezřetně. Ispan mocnější nebyla.

„Měly bychom ji zabít, jak jsem chtěla, když se poprvé objevila,“ odplivla si. Mávajíc rukama si to rázovala sem a tam a pod střevíčky jí hlasitě křupalo smetí. „Ano, ano, já vím. Naše sestry v paláci by mohly mít podezření. Nechceme přitáhnout jejich pozornost. Copak jsi ale zapomněla na Tanchiko? A na Tear? Kde se objeví tyhle dvě holky, následuje pohroma. Já si myslím, že když už je nemůžeme zabít, měly bychom se od Nyneivy z al’Mearů a Elain z Trakandů držet co nejdál. Jak nejdál to půjde!“

„Uklidni se, Ispan. Uklidni se.“ Pokud něco, tak Falionin uklidňující tón druhou ženu rozčílil ještě víc, ale Falion měla víru. Logika musí převážit nad city.

Seděl na obráceném sudu ve vzácném chládku v úzké, zastíněné uličce a prohlížel si dům na drahé straně frekventované ulice. Náhle si uvědomil, že se zase drží za hlavu. Nebolela ho, ale občas měl takový divný pocit. Nejčastěji tehdy, když myslel na to, na co si nemohl vzpomenout.

Tři poschodí bílé omítky, dům patřil zlatnici, kterou údajně navštívily dvě přítelkyně, s nimiž se před pár lety poznala na cestě na sever. Přítelkyně zahlédli lidé jen na okamžik, když dorazily, od té doby již ne. Zjistit tohle bylo snadné, zjistit, že to jsou Aes Sedai, bylo jen o vlásek obtížnější.

Hubený mladý muž v rozedrané vestě, jenž jistě neměl za lubem nic dobrého, jen si pohvizdoval cestou ulicí, se zastavil, když ho zahlédl sedět na sudu. Jeho kabát a místo ve stínech – i zbytek, jak lítostivě připustil – nejspíš vypadaly lákavě. Sáhl si pod kabát. Už neměl sílu ani obratnost pro šerm, ale dva dlouhé nože, které nosil už přes třicet let, překvapily nejednoho šermíře. Možná se mu něco z toho objevilo v očích, protože hubený mladík si to rozmyslel a odhvízdal si to pryč.

Brána vedle domu, vedoucí dozadu ke zlatnickým stájím, se otevřela a objevili se dva hromotluci, tlačící kolečka vysoko naložená použitou slámou a hnojem. Co mají za lubem? Arnin a Nad nebyli zrovna muži, kteří by se živili vyklízením stájí.

Rozhodl se, že tu zůstane do setmění, aby se podíval, jestli znovu nenajde tu Carridinovu hezkou malou vražedkyni.

Znovu si sáhl na hlavu. Dřív nebo později si vzpomene. Nezbývalo mu moc času, ale bylo to vše, co měl. Tolik se pamatoval.

18

Jak pluh obrací hlínu

Rand popadl saidin na dost dlouho, aby rozpletl ochranu, kterou prve spletl v rohu předpokoje, zvedl malý pohár se stříbrnou nožkou a řekl: „Ještě čaj.“ Luis Therin mu rozzlobeně mumlal v hlavě.

Vyřezávaná křesla, obtížená zlatem, stála ve dvou řadách proti sobě po obou stranách zlatého vycházejícího slunce, dva kroky širokého, zasazeného do podlahy z leštěného kamene, a další vysoké křeslo, tak silně pozlacené, až vypadalo, že je celé ze zlata, stálo na malém stupínku, který byl stejně zdobený, Rand však seděl se zkříženýma nohama na koberci, rozloženém pro tuto příležitost, se zeleným, zlatým a modrým vzorem tairenského bludiště. Naproti němu seděli tři kmenoví náčelníci, jimž by se nelíbilo, kdyby je přijal v křesle, i kdyby jim každému také jedno nabídl. Tvořili další bludiště, v němž se musel pohybovat opatrně. Rand byl v košili, rukávy měl vyhrnuté nad lokty, takže byli vidět rudozlatí draci, kteří se mu kroutili kolem předloktí a kovově se leskli. Aielům cadin’sory zakrývaly jejich draky, každý měl jednoho na levém předloktí. Snad jako připomínku, kým je – že byl také v Rhuideanu, kde většina mužů, kteří do něj vstoupili, našla smrt – snad to bylo zbytečné. Snad.

Tváře těch tří prozrazovaly jen málo, když se Aielové dívali, jak z rohu, kde byla uzavřena, přichází Merana. Janwinova vrásčitá tvář jako by byla vyřezaná ze starého dřeva, on takhle ale vypadal vždy, a pokud jeho modrošedé oči připomínaly bouřková mračna, tak i tohle bylo normální. Dokonce také jeho vlasy vypadaly jako bouřková mračna. Byl to však vyrovnaný muž. Indirian a jednooký Mandelain se tvářili, že přemýšlejí o něčem jiném, až na to, že ženu sledovali pohledem. Luis Therin se náhle odmlčel, jako by se také díval Randovýma očima.

Meraniny bezvěké rysy prozrazovaly ještě méně. Uhladila si pod sebe světle šedé suknice, klekla si vedle Randa a zvedla čajník. Čajník vypadal jako masivní koule z pozlaceného stříbra, s nožičkami a uchem ve tvaru levhartů a další se krčil na víčku, musela ho zvednout oběma rukama a trochu se zakymácela, když Randovi opatrně dolévala hrneček. Její chování působilo dojmem, že tohle dělá, neboť chce, z vlastních důvodů, jimž žádný z nich nemůže rozumět. Její chování křičelo Aes Sedai hlasitěji než její tvář. Bylo to dobře, nebo špatně?

„Nepovoluji jim usměrňovat bez dovolení,“ prohlásil. Kmenoví náčelníci mlčeli. Merana vstala, postupně je obešla, u každého si klekla a dolila čaj. Jenom Mandelain zakryl hrnek širokou dlaní, aby ukázal, že už čaj nechce. Druzí dva šálky podrželi a modrošedé a zelené oči ji sledovaly. Co viděli? Co víc mohl udělat?

Merana postavila těžký čajník na tlustý podnos s držadly ve tvaru levhartů a zůstala klečet. „Smím pánu Drakovi posloužit ještě nějak jinak?“

Hlas měla klidný, když jí ale ukázal zpět do rohu a ona vstala a obrátila se, na okamžik sevřela rukama suknice. Mohlo to však být jen proto, že jí tak zrak padl na Dashivu a Narishmu. Tito dva asha’mani – přesněji řečeno Narishma byl stále jen voják, u asha’manů tedy na nejnižší úrovni, a na límci neměl ani meč, ani draka – stáli lhostejně mezi dvěma vysokými zrcadly ve zlatých rámech, která lemovala zdi. Alespoň mladší muž vypadal na první pohled lhostejně. Palce měl zastrčené za opaskem, Merany si nevšímal a Randovi a Aielům nevěnoval o mnoho větší pozornost, přesto si na druhý pohled člověk uvědomil, že tmavé, příliš velké oči má nepokojné, jako by čekal, že se ze vzduchu z ničeho nic zjeví něco nečekaného. A kdo mohl říci, že nezjeví? Dashiva vypadal, že má hlavu v oblacích. Pohyboval rty, mrkal a mračil se do prázdna.

Když se Rand podíval na asha’many, Luis Therin zaprskal, mrtvého muže v Randově hlavě však zajímala hlavně Merana. Jenom hlupák si myslí, že lva nebo ženu lze skutečně zkrotit.

Rand hlas podrážděně potlačil do tlumeného bzučení. Luis Therin sice mohl prorazit, ne však bez námahy. Rand popadl saidín a znovu spletl ochranu, aby Merana neslyšela jejich hlasy. Když opět propustil pravý zdroj, zvýšilo to jeho podráždění, sykot v hlavě, kapky vody dopadající na rudé uhlíky. Ozvěna šíleného, vzdáleného běsnění Luise Therina.

Merana stála za bariérou, kterou neviděla ani necítila, hlavu měla zdviženou a ruce sepjaté v pase, jako by měla přes lokty přehozený šátek. Aes Sedai až do konečků prstů u nohou. Pozorovala jej a kmenové náčelníky chladnýma očima, světle hnědýma, se žlutými tečkami. Moje sestry si vůbec neuvědomují, jak moc tě potřebujeme, řekla mu dnes ráno přímo v této místnosti, ale my všechny, které jsme přísahaly, uděláme všechno, o co požádáš, pokud to neporuší tři přísahy. Právě se probudil, když ji přivedla Sorilea. Ani jedné zřejmě vůbec nezáleželo na tom, že je ještě v županu a ze snídaně si ukousl jen jedno sousto. Mám nemálo zkušeností při vyjednávání a zprostředkování. Mě sestry mají jiné schopnosti. Dovol nám ti sloužit, jak jsme se zavázaly. Dovol mně sloužit. Potřebujeme tě, ty nás však také potřebuješ.

Všudypřítomná Alanna mu ležela uhnízděná v koutku mysli. Znovu plakala. Nechápal, proč pořád brečí. Zakázal jí k sobě přístup, pokud ji nezavolá, nebo opustit pokoj bez doprovodu Děv-sestrám, které odpřisáhly, že mu budou sloužit, našly včera v noci pokoje v paláci, kde na ně mohl dohlížet – ale od chvíle, kdy se s ním spojila, cítil slzy, slzy a syrový žal, jako by ji drásaly drápy. Občas slaběji, občas silněji, přesto to tam bylo pořád. Alanna mu také říkala, že potřebuje sestry, které mu daly slovo, nakonec na něj ječela, byla rudá jako rak a po tvářích se jí koulely slzy, než od něj doslova utekla pryč. A taky mluvila o službě, ačkoliv Rand pochyboval, že Meraniny současné úkoly jsou to, co měla jedna či druhá na mysli. Snad by jim měl pořídit nějakou livrej, aby jim to bylo jasné?

Kmenoví náčelníci se dívali, jak je Merana pozoruje. Jejich myšlenky neprozradilo ani zachvění víčka.

„Moudré vám řekly, kde Aes Sedai stojí,“ prohlásil Rand neomaleně. Sorilea mu sice říkala, že to vědí, ale nad slunce jasné to bylo až ve chvíli, kdy je nepřekvapilo, když uviděli, jak Merana posluhuje a klaní se. „Viděli jste, jak přináší podnos a nalívá vám čaj. Viděli jste ji, jak přichází a dělá, co jí řeknu. Jestli chcete, tak ji nechám zatancovat gigu.“ Přesvědčit Aiely, že není na konci vodítka Aes Sedai, byla ta nejpotřebnější služba, kterou mu mohla právě teď kterákoliv ze sester prokázat. Kdyby to bylo nutné, nechal by je gigu tancovat všechny.

Mandelain si upravil šedozelený klípec na pravém oku, jako to dělal vždycky, když si chtěl něco promyslet. Přes čelo zpod kožené klapky až do poloviny lysiny se mu táhla naběhlá jizva. Když konečně promluvil, mluvil téměř tak neomaleně jako Rand. „Někteří říkají, že Aes Sedai udělá cokoliv, aby dostala, co chce.“

Indirian svraštil husté bílé obočí a zašilhal do svého šálku. Na Aiela byl pouze průměrně vysoký, takže byl menší než Rand o půl dlaně, přesto všechno na něm vypadalo dlouhé. Horko Pustiny jako by rozpustilo každou přebytečnou unci masa a taky pár navíc. Lícní kosti mu ostře vyčnívaly a oči měl jako smaragdy zasazené v jeskyních. „Nerad mluvím o Aes Sedai.“ Jeho hluboký, zvučný hlas byl vždycky překvapením, vzhledem k jeho vyzáblému zevnějšku. „Co se stalo, stalo se. Ať to s nimi vyřídí moudré.“

„Lepší mluvit o shaidských psech,“ poznamenal Janwin mírně. Což bylo skoro stejně překvapivé, vzhledem k jeho zuřivé tváři. „Během několika měsíců, za necelého půl roku přinejhorším, bude každý Shaido mrtvý – nebo z něj bude gai’šain.“ To, že mluvil mírně, ještě neznamenalo, že takový je. Druzí dva kývli. Mandelain se dychtivě usmál.

Pořád nebyli přesvědčení. Shaidové byli udaným důvodem k této schůzce, a to, že nebyli nejdůležitější, neznamenalo, že nejsou důležití. Ne nedůležití – Shaidové už dělali potíže dost dlouho – jenom v jeho knize nebyli na stejné stránce jako Aes Sedai. Znamenali však problém. Tři kmeny, které se připojily k Timolanovým Miagomům, již byly u Rodovrahovy Dýky a mohly dokázat to, co Janwin říkal, jenže tu byli někteří, z nichž nebylo možné nadělat gai’šainy, ani je zabit. Někteří byli kritičtější než jiní. „Co s moudrými?“ zeptal se.

Na chvíli ztuhli. Dokonce ani Aes Sedai neuměly udělat tak nečitelný obličej jako Aielové. Postavit se jediné síle je neděsilo, aspoň ne tam, kde to bylo vidět. Aielové věřili, že před smrtí nikdo neuteče, a ani stovka rozzuřených Aes Sedai by nedokázala přinutit osamělého Aiela shrnout závoj, když už ho jednou zvedl. Avšak zjištění, že boje u Dumajských studní se zúčastnily i moudré, je zasáhlo, jako kdyby slunce vyšlo v noci a měsíc ve dne na krvavě rudé obloze.

„Sarinde mi pověděla, že skoro všechny moudré poběží s algai’d’siswai,“ prohlásil nakonec Indirian zdráhavě. Sarinde byla moudrá, která ho následovala od Rudých pramenů, kmenové držby Codarrů. Nebo možná „následovala“ nebyl správný výraz. Moudré to dělaly zřídka. V každém případě většina codarrských moudrých, a také shiandských a darynských, půjde na sever s oštěpy. „Shaidské moudré... vyřídí... moudré.“ Znechuceně zkřivil rty.

„Všechno se mění.“ Janwinův hlas byl ještě mírnější než obvykle. Věřil, ale nechtěl. Moudré účastnící se boje bylo porušením zvyklostí starých jako sami Aielové.

Mandelain odložil šálek s přehnanou opatrností. „Corehuin chce znovu vidět Jair, než sny skončí, a já taky.“ Jako Bael a Rhuark, také on měl dvě ženy. Ostatní kmenoví náčelníci měli po jedné, až na Timolana, ale ovdovělý náčelník nezůstával vdovcem dlouho. Moudré to zařídily. „Uvidí ještě někdo z nás znovu vycházet slunce nad Trojí zemí?“

„V to doufám,“ řekl Rand pomalu. Jako pluh obrací hlínu, tak on obrátí životy lidí, a vše, co bylo, pohltí oheň jeho očí. Válečné polnice budou znít při jeho krocích, krkavci se budou krmit při jeho slovech a on ponese korunu z mečů. Dračí proroctví dávala jen malou naději na cokoliv kromě vítězství nad Temným, a i na to jenom nepatrnou. Rhuideanské proroctví, aielské proroctví, říkalo, že je zničí. Kvůli němu se prohnala kmeny bezútěšnost a prastaré zvyky byly rvány na kusy. Dokonce i bez Aes Sedai nebylo divu, že někteří náčelníci přemítali, je-li správné jít za Randem al’Thorem, ať už má draky na předloktí nebo ne. „V to doufám.“

„Kéž vždycky najdeš vodu a stín, Rande al’Thore,“ pozdravil Indirian.

Pak odešli. Rand tam seděl a mračil se do hrnku, v tmavé tekutině však žádné odpovědi nenašel. Nakonec odložil šálek na podnos a shrnul si rukávy. Merana na něj upírala oči, jako by se snažila vytáhnout jeho myšlenky. Taky působila krapet netrpělivě. Řekl jí, ať zůstane v rohu, pokud neuslyší hlasy. Nepochybně neviděla důvod, proč by neměla vyjít, když nyní byli náčelníci pryč. Vyjít a vykutat, co říkali.

„Věří podle vás, že tancuju na provázcích Aes Sedai?“ zeptal se Rand.

Mladý Narishma nadskočil. Vlastně byl jenom o málo starší než Rand, vypadal však jako chlapec o pět šest let mladší. Mrkl na Meranu, jako by ona znala odpověď, a nejistě se ošil. „Já... nevím, můj pane Draku.“

Dashiva zamrkal a přestal si mumlat. Jako pták naklonil hlavu na stranu a úkosem na Randa pohlížel. „Záleží na tom, pokud budou poslouchat?“

„Záleží,“ řekl mu Rand. Dashiva pokrčil rameny a Narishma se zamyšleně zamračil. Ani jeden zřejmě nepochopil, Narishma k tomu ale možná přece jen dojde.

Kamenná podlaha za trůnem na stupínku byla pokrytá mapami, stočenými, složenými i rozloženými, jak je tam nechal. Pár jich posunul špičkou boty. S tolika se dalo žonglovat naráz. Severní Cairhien a hory zvané Rodovrahova Dýka a oblast kolem města. Illian a Maredské pláně k Far Maddingu. Ostrov Tar Valon a všechna okolní městečka a vesnice. Ghealdan a část Amadicie. Pohyb a barvy v hlavě. Luis Therin v dálce sténal a smál se, tiché šílené mumlání o zabití asha’manů, zabití Zaprodanců. Zabití sebe. Alanna přestala brečet, sklíčenost vystřídala tenká nitka hněvu. Rand si prohrábl vlasy a pevně si stiskl spánky. Jaké to bylo, když byl ve své lebce sám? Už si ani nevzpomínal.

Otevřelo se jedno křídlo vysokých dveří a vstoupila Děva, jedna z těch, co stály na stráži na chodbě. Riallin, s jasně žlutorudými vlasy a věčným úsměvem, jíž se dařilo vypadat baculatá. Tedy baculatá na Děvu. „Berelain sur Pendrag a Annoura Larisen si přejí vidět Car’a’carna,“ ohlásila. První jméno pronesla teple a přátelsky, druhé chladně a hluše, aniž se přestala usmívat.

Rand si povzdechl a otevřel ústa, aby jí řekl, ať je pošle dál, ale Berelain nečekala. Vřítila se dovnitř s poněkud klidnější Annourou hned za patami. Aes Sedai při pohledu na Dashivu a Narishmu lehce couvla a zvědavě se podívala, když si všimla, že Merana stojí v rohu. Ne tak Berelain.

„Co má tohle znamenat, můj pane Draku?“ dožadovala se a mávala mu pod nosem dopisem, který jí ráno předal. „Proč se mám vrátit do Mayene? Vládla jsem tu dobře tvým jménem a ty to víš. Nemohla jsem Colavaere zabránit, aby se nechala korunovat, ale aspoň jsem jí zabránila změnit zákony, které jsi vydal. Proč mě posíláš pryč? A proč mi to sděluješ v dopise? A ne do očí? V dopise mi děkuješ za mé služby a propouštíš mě jako úředníka, co dokončil vybírání daní.“

I když se vztekala, první z Mayene byla jednou z nejkrásnějších žen, jaké kdy Rand viděl. Černé vlasy jí v lesklých vlnách spadaly na ramena a rámovaly tvář, na niž by zíral i slepec. V jejích tmavých očích se mohl muž snadno utopit. Dnes na sobě měla měňavé stříbrné hedvábí, tenké a přiléhavé, mnohem vhodnější k přivítání milence v soukromí. Vlastně kdyby měla výstřih jen o vlásek hlubší, nemohla by tyhle šaty na veřejnosti vůbec nosit. Ani takhle si Rand nebyl jistý, že by měla. Když psal ten dopis, říkal si, že je to proto, že má moc práce a nemá čas se s ní hádat. Pravdou bylo, že se mu pohled na ni líbil až moc. Z nějakého důvodu začal mít pocit, že se – ne tak docela zmýlil, ale skoro.

Jakmile se objevila, Luis Therin přestal blekotat a tiše si pobrukoval, jako to dělal, když obdivoval nějakou ženu. Náhle si Rand uvědomil, že si tře ušní lalůček, a zděsil se. Pudově věděl, že to je další věc, kterou bezmyšlenkovitě dělával Luis Therin, stejně jako to pobrukování. Dal ruku k boku, ale rád by ji byl zase zvedl.

Světlo tě spal, tohle je moje tělo! zaprskal v duchu. Moje! Luis Therin překvapením a zmateně přestal pobrukovat. Potom mrtvý muž bez jediného slova uprchl zpátky do nejhlubších stínů Randova mozku.

Randovo mlčení účinkovalo. Berelain dala dopis dolů a její hněv se vytratil. Trochu. Upírala na něj zrak a nadechla se tak zhluboka, až mu z toho zahořely tváře. „Můj pane Draku –“

„Ty víš proč,“ uťal ji. Dívat se jí jenom do očí nebylo snadné. Zvláštní, náhle si přál, aby tu byla Min. Velmi zvláštní. Její vidění by mu teď totiž vůbec nepomohlo. „Když ses dneska ráno vracela z lodi Mořského národa, čekal na tebe v přístavu chlápek s nožem.“

Berelain opovržlivě pohodila hlavou. „Nedostal se ke mně ani na tři kroky. Doprovázel mě tucet mužů okřídlené gardy a pan kapitán Gallenne.“ Nurelle vedl část okřídlené gardy k Dumajským studnám, ale gardě jako takové velel Gallenne. Měla ve městě osm set gardistů kromě těch, kteří se vrátili s Nurellem. „Čekáš, že kvůli nějakému zlodějíčkovi stáhnu ocas mezi nohy?"

„Nehraj si na husu,“ zavrčel na ni. „Zlodějíček, když jsi kolem sebe měla tucet vojáků?“ Do tváří jí vyskočila červeň. Věděla to dobře. Nedal jí příležitost protestovat nebo vysvětlovat, ani k žádné jiné hlouposti. „Dobraine mi řekl, že už v paláci slyšel šeptat, že jsi zradila Colavaere. Ti, kdo ji podporovali, se možná bojí udělat baf na mě, ale zaplatí, aby někdo vrazil nůž do tebe.“ A taky do Faile, podle Dobraina. O to se však již postaral. „Ale nedostanou příležitost, neboť ty se vrátíš zpátky do Mayene. Dobraine zaujme tvoje místo tady, dokud na Sluneční trůn neusedne Elain.“

Prskala, jako by jí do šatů nalil studenou vodu. Oči měla nebezpečně vykulené. Když se ho přestala bát, byl rád, ale teď už si tím nebyl tak jistý. Když otevřela pusu, aby vybuchla, položila jí Annoura ruku na rameno a Berelain prudce otočila hlavu. Vyměnily si dlouhý pohled a Berelain přestala funět. Uhladila si sukně a zuřivě se narovnala. Rand rychle uhnul pohledem.

Merana stála jen těsně za ochranou. Randa napadlo, jestli prošla a couvla zpátky – jak jinak by mohla stát tak těsně u toho, co nemohla zachytit? Když otočil hlavu, ucouvla, až se skoro dotýkala zdi, a ani na okamžik z něj nespouštěla oči. Podle výrazu by mu klidně nalévala čaj každý den deset let, jen aby mohla slyšet, co tu bylo vyřčeno.

„Můj pane Draku,“ řekla Berelain s úsměvem „je tu pořád otázka Atha’an Miere.“ Hlas měla jako teplý med. Křivka jejích rtů by vykřesala pomyšlení na polibek i z kamene. „Paní vln Harine netěší, že ji necháváš tak dlouho sedět na lodi. Navštívila jsem ji už mnohokrát. Mohu tu zahladit nepříjemnosti, které podle mne urozený pán Dobraine vyřešit nedokáže. Myslím, že Mořský národ je pro tebe životně důležitý, ať už se o něm Dračí proroctví zmiňují nebo ne. Ty jsi v jejich proroctvích hlavním bodem, i když zatím odmítají prozradit jak.“

Rand zíral. Proč se tak tvrdě snaží udržet si těžkou práci, za kterou si od Cairhieňanů nevysloužila dobré slůvko ani předtím, než ji někdo chtěl zabít? Byla panovnice, zvyklá jednat s vladaři a vyslanci, ne s pouličními hrdlořezy a noži ve tmě. Teplý med nebo ne, nebylo to kvůli tomu, že by chtěla zůstat v blízkosti Randa al’Thora. Jednou se mu... no, nabídla... ale faktem bylo, že Mayene byla malá země a Berelain používala svou krásu, jako by muž používal meč, aby zabránila tomu, že její zemi spolkne mocnější soused, Tear. A tak prosté to bylo. „Berelain, nevím, co ještě můžu udělat, abych ti Mayene zaručil, ale napíšu ti co –“ Barvy mu hlavou vířily tak silně, že mu to zmrazilo jazyk. Luis Therin se chechtal. Žena, která zná nebezpečí a nebojí se, je poklad, který odmítne jen hlupák.

„Záruky.“ Med pohltila bezútěšnost a na povrch znovu vybublal hněv, tentokrát chladný. Annoura ji tahala za rukáv, ale Berelain nevěnovala Aes Sedai pozornost. „Zatímco já budu sedět s tvými zárukami v Mayene, ostatní ti budou sloužit. Budou žádat své odměny a služba, kterou jsem ti prokázala, vybledne a zestárne, zatímco jejich bude zářivá a nová. Když ti vznešený pán Weiramon předá Illian a požádá na oplátku o Mayene, co řekneš? Když ti předá Murandy a Altaru a všechno až k Arythskému oceánu?“

„Budeš mi sloužit, i když to bude pořád znamenat odchod?“ zeptal se jí tiše. „Nebudu tě mít sice na očích, budu tě však mít v srdci.“ Luis Therin se znovu zasmál takovým způsobem, že se Rand málem začervenal. Rád se díval, jenže to, co si Luis Therin občas myslel...

Berelain ho zvažovala umíněným pohledem a Rand úplně viděl, jak se Annouře v hlavě vynořují otázky a ona opatrně zvažuje, kterou má položit.

Riallin znovu otevřela dveře. „Aes Sedai přišla navštívit Car’a’carna.“ Podařilo se jí mluvit zároveň chladně i nejistě. „Jmenuje se Cadsuane Melaidhrin.“ Přímo kolem ní se prodrala překvapivě hezká žena s ocelově šedými vlasy svázanými na šíji do uzlu a ozdobenými zavěšenými zlatými ozdobami, a pak se všechno náhle událo naráz.

„Myslela jsem, že jsi mrtvá,“ vydechla Annoura a oči jí málem vypadly z důlků.

Merana s napřaženýma rukama proletěla ochranou. „Ne, Cadsuane!“ ječela. „Nesmíš mu ublížit! Nesmíš!“

Randa zasvrbělo, jak někdo v místnosti uchopil saidar, možná jich bylo víc, a rychle ustoupil stranou od Berelain a zároveň popadl pravý zdroj, zaplavil se saidínem a cítil, jak plní i asha’many. Dashiva zkřivil tvář, když se díval z jedné Aes Sedai na druhou. Narishma i přes jedinou sílu, již držel, popadl oběma rukama jílec meče a zaujal postavení zvané Levhart na stromě, připravený tasit. Riallin zvedla závoj a cosi vykřikla a náhle byl v místnosti tucet Děv, tváře měly zahalené, oštěpy připravené. Nebylo velkým překvapením, že tam Berelain stála s otevřenou pusou, jako by se všichni zbláznili.

Z nějakého důvodu osoba, která to vše způsobila, tahle Cadsuane, vypadala pozoruhodně klidná. Podívala se na Děvy a zakroutila hlavou, přičemž se zlaté hvězdičky, měsíčky a ptáčci v jejím účesu lehce zhoupli. „Snažit se vypěstovat v severním Ghealdanu růže možná je jako smrt, Annouro,“ pronesla suše, „ale hrob to ještě není. Ále, uklidni se, Merano, než někoho polekáš. Člověk by si myslel, že když už jsi odložila bílou novicky, začneš se chovat rozumněji.“

Merana otevírala a zavírala ústa a ze všech věcí se tvářila zahanbeně, svrbění náhle zmizelo. Rand však saidín nepustil a asha’manové taky ne.

„Kdo jsi?“ chtěl vědět. „Ze kterého adžah?“ Z červeného, podle Meraniny reakce, ale aby si sem červená sestra prostě jen tak přišla a sama, to vyžadovalo odvahu. „Co chceš?"

Cadsuane se na něho chvíli dívala a neodpovídala. Merana otevřela pusu, avšak šedovlasá žena se na ni podívala a zvedla obočí a bylo to. Merana skutečně zrudla a sklopila zrak. Annoura na nově příchozí stále zírala jako na ducha. Nebo na obra.

Cadsuane beze slova přeplula místností ke dvěma asha’manům a tmavozelené rozdělené suknice jí šustily. Rand začínal mít pocit, že se vždycky pohybuje takhle, půvabná, leč nemarnící čas a nedovolující, aby se jí cokoliv postavilo do cesty. Dashiva si ji prohlédl od hlavy k patě a ohrnul pysk. Přestože se mu dívala přímo do tváře, zřejmě si toho nevšimla, stejně jako si nevšímala toho, že Narishma drží meč, když mu dala prst pod bradu a obracela mu hlavu ze strany na stranu, než ucukl.

„Jaké krásné oči,“ zamumlala. Narishma nejistě zamrkal, než si mrzutě přitiskl pěst na prsa v pozdravu, který používali asha’manové. „Co tu chceš, Cadsuane?“ pokračoval Rand. „Podívej se na mě, Světlo tě spal!“

Poslechla, jen otočila hlavu. „Takže ty jsi Rand al’Thor, Drak Znovuzrozený. Myslela bych si, že i dítě jako Moirain tě dokáže naučit aspoň trochu způsobům.“

Riallin si přendala oštěp z pravé do levé ruky za puklíř k ostatním a pohnula rukou ve znakové řeči Děv. Pro jednou se žádná nezasmála. Pro jednou si byl Rand naprosto jistý, že to nebyl vtip o něm. „Jenom klid, Riallin,“ řekl a zvedl ruku. „Vy všichni, jenom klid.“

Cadsuane si nevšímala ani toho a usmála se na Berelain. „Takže tohle je ta tvoje Berelain, Annouro. Je mnohem hezčí, než jsem slyšela.“ Pukrle, které předvedla, i se skloněnou hlavou, bylo docela hluboké, přesto nějak nenaznačovalo poslušnost, nebyl v něm ani náznak, že by v něčem znamenala míň. Vlastně to byla jenom zdvořilost, nic víc. „Má paní první z Mayene, musím si promluvit s tímto mladým mužem a vyžádám si tvou rádkyni. Slyšela jsem, že zde máš mnoho povinností, takže tě od nich nebudu zdržovat.“ Bylo to nejjasnější možné propuštění, pokud by jí rovnou nepodržela otevřené dveře.

Berelain půvabně sklonila hlavu a pak se plavně otočila k Randovi a roztáhla suknice v tak hluboké úkloně, až se lekl, jestli vůbec ještě vydrží v šatech. „Můj pane Draku,“ pronesla, „žádám tvé svolení, abych směla odejít.“

Rand její úklonu opětoval, i když ne tak dokonale. „Povoluje se, má paní první, jak si přeješ.“ Podal jí ruku, aby jí pomohl vstát. „Doufám, že můj návrh zvážíš.“

„Můj pane Draku, budu ti sloužit, kdekoliv a jakkoliv si budeš přát.“ Její hlas zněl opět jako med. Usoudil, že je to kvůli Cadsuane. Výrazem rozhodně neflirtovala, tvářila se jen odhodlaně. „Nezapomeň na Harine,“ dodala šeptem.

Když se za Berelain zavřely dveře, Cadsuane řekla: „Na hrající si děti je vždy hezký pohled, viď, Merano?“ Merana civěla a obracela hlavu mezi Randem a šedovlasou sestrou. Annoura se tvářila, že se na nohou drží jen silou vůle.

Většina Děv odešla za Berelain, očividně usoudily, že zabíjet se nebude, avšak Riallin a dvě další zůstaly přede dveřmi a závoje nesundaly. Mohla to být shoda náhod, že na každou Aes Sedai tu byla jedna Děva. Dashiva si očividně myslel, že nebezpečí pominulo. Znovu se opřel o stěnu, natáhl nohu, pohyboval rty, paže zkřížil na prsou a zdánlivě pozoroval Aes Sedai.

Narishma se tázavě zamračil na Randa, ten však jen zavrtěl hlavou. Ta žena se ho snažila schválně vyprovokovat. Otázkou bylo, proč provokovat muže, o němž musela vědět, že ji dokáže utišit nebo zabít, aniž by se předřel. Luis Therin mumlal pořád to samé. Proč? Proč? Rand vyšel na stupínek, vzal si z trůnu Dračí žezlo, posadil se a čekal, co se stane. Ta žena rozhodně neuspěje.

„Dost zdobené, nemyslíš?“ prohodila Cadsuane k Annouře, rozhlížejíc se kolem. Kromě všeho toho zlata, kdy kolem místnosti vedly široké zlaté pásy nad zrcadly a ozdobné lišty pod stropem tvořil hotový les zlatých lístků. „Nikdy jsem se nemohla rozhodnout, jestli to víc přehánějí Cairhieňané nebo Tairenové, ale vedle jedněch i druhých by se Ebúdarec začervenal, dokonce i Cikán. To je čajový servis? Dala bych si čaj, jestli je čerstvý a horký.“

Rand usměrněním podnos zvedl – zpola čekal, že uvidí, jak špína rozežírá kov – a přenesl k trojici žen. Merana přinesla hrnečky navíc a na podnose stály ještě čtyři čisté. Rand nalil, vrátil čajník a čekal. Podnos se vznášel ve vzduchu, podepřený saidínem.

Na pohled tři velmi odlišné ženy a tři výrazně odlišné reakce. Annoura se na podnos dívala jako na svinutou zmiji, lehce zavrtěla hlavou a couvla. Merana se zhluboka nadechla a roztřesenou rukou zvedla šálek. Vědět, že muž dokáže usměrňovat, a muset se na to dívat, nebylo totéž. Cadsuane si ale šálek vzala a s potěšeným úsměvem k němu přivoněla. Nedalo se poznat, který ze tří mužů čaj nalil, ona se přesto podívala přes šálek přímo na Randa, rozvalujícího se s jednou nohou přehozenou přes lenoch křesla. „To je dobré, chlapče,“ prohodila. Děvy si nad závoji vyměnily šokované pohledy.

Rand se zachvěl. Ne. Nevyprovokuje ho. Ať už to chtěla z jakéhokoliv důvodu, nedovolí jí to! „Zeptám se tě ještě jednou,“ řekl. Zvláštní, že mohl mít tak chladný hlas. V jeho nitru to žhnulo jako nejžhavější ohně saidínu. „Co chceš? Odpověz, nebo odejdi. Dveřmi nebo oknem, tvoje volba.“

Merana znovu začala mluvit a Cadsuane ji znovu umlčela, tentokrát mávla rukou, aniž by spustila zrak z Randa. „Abych tě viděla,“ řekla klidně. „Jsem ze zeleného adžah, ne z červeného, ale nosím šátek déle než kterákoliv ze žijících sester a čelila jsem většímu počtu mužů, kteří dokázali usměrňovat, než čtyři červené dohromady, možná i deset. Ne že bych je lovila, pochop, ale mám na ně nos.“ Ta žena jako by klidně vykládala, že jednou dvakrát za život byla na jarmarku. „Někteří bojovali do hořkého konce, kopali a ječeli, i když už byli odstínění a svázaní. Jiní brečeli a prosili, nabízeli zlato, cokoli, vlastní duši, aby nemuseli do Tar Valonu. Ještě další plakali úlevou, pokorní jako jehňátka, vděční, že s tím konečně skoncují. Světlo, pravda je, že nakonec brečeli všichni. Nakonec jim kromě slz nic jiného nezbyde.“

Horko uvnitř vybuchlo v záchvatu vzteku. Podnos a těžký čajník přeletěly místnost, s hromovou ranou rozbily zrcadlo a odrazily se zpátky ve spršce skla, ze zploštělého čajníku tekl čaj a podnos se točil na podlaze, ohnutý do pravého úhlu. Všichni kromě Cadsuane nadskočili. Rand seskočil ze stupínku a tiskl Dračí žezlo tak pevně, až ho z toho rozbolely klouby. „To mě má vyděsit?“ zavrčel. „Čekáš, že budu žebrat, nebo že budu vděčný? Že budu brečet? Aes Sedai, mohl bych sevřít ruku a rozdrtit vás.“ Ruka, kterou zvedl, se mu třásla vzteky. „Merana ví, proč bych měl. Jenom Světlo ví, proč to neudělám.“

Žena se dívala na otlučený čajový servis, jako by měla všechen čas na světě. „Teď víš,“ řekla nakonec, stále neochvějně klidná, „že znám tvou budoucnost a tvou přítomnost. Milost Světla není pro muže, který dokáže usměrňovat. Někteří to vidí a věří, že Světlo je těmto mužům odepřeno. Já ne. Už jsi začal slyšet hlasy?“

„Co tím myslíš?“ zeptal se pomalu. Cítil, jak Luis Therin poslouchá.

Svrbění se vrátilo a on málem usměrnil, ale stalo se jen to, že se čajník zvedl a doplul před Cadsuane, kde se otáčel ve vzduchu, jak si ho prohlížela. „Někteří muži, kteří dokážou usměrňovat, začnou slyšet hlasy.“ Mluvila téměř nepřítomně a mračila se na zploštělou zlatostříbrnou kouli. „Je to součást šílenství. Hlasy, které si s nimi povídají, říkají jim, co mají dělat.“ Čajník se zlehka snesl na podlahu u jejích nohou. „Slýcháš nějaké?“

Kupodivu se Dashiva chraptivě rozchechtal, ramena se mu třásla. Narishma si olízl rty. Doteď se té ženy možná nebál, nyní ji ale začal sledovat pozorně jako štíra.

„Já se budu ptát,“ ucedil Rand důrazně. „Pořád na to zapomínáš. Já jsem Drak Znovuzrozený.“ Ty jsi skutečný, viď? přemítal. Odpovědi se nedočkal. Luisi Therine? Není šílený, ten hlas byl skutečný, ne jeho představa. Není šílený. Náhlá touha se smát taky nepomohla.

Cadsuane si povzdechla. „Jsi mladý muž, který vcelku nemá ponětí, kam jde nebo proč, ani co ho čeká. Vypadáš přetažený. Snad bychom si měli promluvit, až se trochu uklidníš. Nemáš námitky, abych si na chvíli odvedla Meranu a Annouru? Už jsem je hezky dlouho neviděla.“

Rand na ni civěl s otevřenou pusou. Připluje si sem, urazí ho, vyhrožuje mu, nedbale ohlásí, že ví o hlasech v jeho hlavě, a se vším tím chce odejít a promluvit si s Meranou a Annourou? Je snad ona šílená? Od Luise Therina zatím žádná odpověď. Ten muž je skutečný. Je!

„Jdi pryč,“ řekl. „Jdi pryč a...“ Nebyl šílený. „Všichni vypadněte! Ven!“

Dashiva na něj zamrkal, naklonil mírně hlavu, potom pokrčil rameny a vydal se ke dveřím. Cadsuane se usmívala tak, až zpola čekal, že mu znovu řekne, jaký je hodný hoch, pak sebrala Meranu a Annouru a hnala je k Děvám, které si sundávaly závoje a ustaraně se mračily. Narishma se na něj taky díval, váhal, dokud mu Rand ostře nepokynul. Nakonec byli všichni pryč a on zůstal sám. Sám.

Křečovitě odhodil Dračí žezlo. Hlavice oštěpu se zabodla do opěradla jednoho křesla a zelené třásně se houpaly.

„Nejsem šílený,“ oznámil prázdné místnosti. Luis Therin mu říkal věci. Bez hlasu toho mrtvého by se z Galininy truhlice nikdy nedokázal osvobodit. Ale používal jedinou sílu dřív, než ten hlas uslyšel. Přišel na to, jak přivolat blesk a vrhat oheň a vytvořit něco, co zabilo stovky trolloků. Ale možná to byl Luis Therin, jako ty vzpomínky na lezení po stromech ve švestkovém sadě, na cestu do síně Služebníků a tucet dalších, které se mu objevovaly. A možná si všechny ty vzpomínky vymýšlel, šílené sny šílené mysli, stejně jako ten hlas.

Uvědomil si, že přechází sem a tam a nemůže přestat. Měl pocit, že se musí pohybovat, jinak si v křečích potrhá svaly. „Nejsem šílený,“ funěl. Ještě ne. „Nejsem –“ Prudce se otočil po zvuku otevíraných dveří doufaje, že přichází Min.

Byla to zase Riallin, podpírající malou rozložitou ženu v tmavomodrých šatech se silně prošedivělými šaty a obyčejným obličejem. Tvář měla ztrhanou, oči zarudlé.

Chtěl jim říci, ať odejdou a nechají ho samotného. Samotného. Byl sám? Byl Luis Therin jen sen? Kdyby ho tak nechaly... Idrien Tarsinová byla hlavou školy, kterou tady v Cairhienu založil, žena tak praktická, že podle něj nejspíš nevěřila ani v jedinou sílu, protože ji neviděla ani se jí nemohla dotknout. Co ji mohlo dostat do tohohle stavu?

Přiměl se k ní přistoupit. Šílený nešílený, sám nesám, nebyl tu nikdo jiný, aby udělal, co je třeba. Dokonce ani tuhle maličkost. Povinnost těžší než hora. „Co se děje?“ zeptal se, jak nejmírněji dokázal.

Idrien se náhle rozeštkala, doklopýtala k němu a zhroutila se mu na prsa. Když jí konečně bylo rozumět a vypověděla svůj příběh, bylo mu do pláče taky.

19

Diamanty a hvězdy

Merana šla, jak nejblíž se odvážila, za Cadsuane a na jazyku ji pálila stovka otázek, ale Cadsuane nebyla žena, kterou by mohla zatahat jen tak za rukáv. Ona sama se rozhodovala, koho si všimne a kdy. Annoura také zachovávala mlčení, spolu šly za patami Cadsuane palácovými chodbami a dolů po schodech, zprvu mramorových, pak z prostého tmavého kamene. Merana si se šedou sestrou vyměnila pohled a pocítila bodnutí. Druhou ženu neznala, ale Annoura měla zatvrzelý výraz holčičky na cestě za správkyní novicek, která je odhodlaná být odvážná. Jenže ony nebyly mladší novicky. Nebyly děti. Merana otevřela ústa – a zavřela je. Zastrašená poskakujícím šedým uzlem před sebou, z něhož visely měsíčky, hvězdičky, ptáčci a rybičky. Cadsuane byla... Cadsuane.

Merana se s ní již jednou setkala, nebo jí alespoň naslouchala, a Cadsuane k ní promluvila, když byla mladší novicka. Sestry ze všech adžah přicházely za touto ženou naplněné bázní, kterou nemohly skrýt. Kdysi byla Cadsuane Melaidhrin vzorem, podle něhož byl posuzován každý nový zápis do knih mladších novicek. Až do časů Elain z Trakandů nepřišla za jejího života do Bílé věže žena, jež by se tomuto vzoru vyrovnala, natož aby jej překonala. V mnoha směrech taková, jako ona, nechodila mezi Aes Sedai po tisíc let. Odmítnout zvolení za přísedící bylo neslýchané, přesto se povídalo, že ona odmítla, přinejmenším dvakrát. Vyprávělo se, že odvrhla také povýšení na hlavu šedého adžah. Říkalo se, že jednou zmizela z Věže na deset let, neboť ji sněmovna chtěla pozvednout na novou amyrlin. Ne že by v Tar Valonu strávila byť den navíc, než bylo nezbytně nutné. O Cadsuane se ve Věži dozvídali příběhy, jež sestry poslouchaly s otevřenou pusou, dobrodružství, při nichž se ty, které snily o šátku, třásly. Skončí jako legenda mezi Aes Sedai. Pokud jí již nebyla.

Merana šátek nosila přes pětadvacet let v době, kdy Cadsuane ohlásila, že odchází na odpočinek, vlasy měla šedé, a všichni předpokládali, že je již dávno mrtvá, když po dalších pětadvaceti letech vypukla aielská válka, ale neuplynuly ani tři měsíce bojů a ona se objevila v doprovodu dvou strážců, jimž sice chybělo dost zubů, přesto byli stále tvrdí jako železo. Povídalo se, že Cadsuane měla za ta léta víc strážců než mnoho sester střevíců. Poté, co se Aielové stáhli od Tar Valonu, znovu odešla na odpočinek, ale někteří tvrdili, a docela vážně, že Cadsuane nezemře, dokud bude ve světě zbývat aspoň jiskřička dobrodružství.

A právě takové nesmysly plácají mladší novicky, připomněla si důrazně Merana. Dokonce i my nakonec zemřeme. Přesto Cadsuane byla stále Cadsuane. A nebyla-li jednou z těch sester, které se objevily ve městě poté, co byl lapen al’Thor, dneska večer slunce nezapadne. Merana zvedla ruce, aby si upravila šátek, a uvědomila si, že ho má pověšený na kolíčku ve svém pokoji. Směšné. Nepotřebovala si připomínat, kdo je. Kdyby to aspoň byla některá jiná než Cadsuane...

V boční chodbě stály dvě moudré a dívaly se, jak procházejí kolem, sledovaly je chladné světlé oči v kamenných tvářích pod tmavými šátky. Edarra a Leyn. Obě mohly usměrňovat a docela silně. Kdyby jako dívky odešly do Věže, mohly se pozvednout hodně vysoko. Cadsuane kolem prošla, aniž by si všímala nesouhlasu divoženek. Annoura si však všimla, zamračila se a zabručela, tenké cůpky se zakývaly, jak pohodila hlavou. Merana upírala oči do dlažby.

Je nepochybné, že nyní připadne jí, aby Cadsuane vysvětlila ten... kompromis... který včera v noci uzavřely s moudrými, než ji s ostatními přivedly do paláce. Annoura to nevěděla – ona se toho nezúčastnila – a Merana měla jen malou naději, že se objeví Rafela nebo Verin či kterákoliv jiná sestra, jíž by mohla tuto povinnost nějak podstrčit. Byl to kompromis, jistým způsobem, a možná ten nejlepší, jaký se za daných okolností dal očekávat, ona však silně pochybovala, že to Cadsuane uvidí taky tak. Přála si, aby ji o tom nemusela přesvědčovat právě ona. Lepší bylo měsíc nalévat čaj těm zatraceným mužským. Přála si, aby si před mladým al’Thorem tak nepustila pusu na špacír. Vědět, proč ji přinutil podávat čaj, nebylo žádným balzámem na to, že jí sebral každou výhodu, kterou tím mohla získat. Raději by si myslela, že uvízla v nějakém z těch vírů, které ta’veren vytvářejí ve vzoru, než věřila, že ji oči mladého muže, jako leštěné modrošedé drahokamy, přiměly blekotat z čirého strachu, ale ať tak nebo tak, položila mu veškeré výhody na talíř. Kéž by...

Přání byla pro děti. Vyjednala bezpočet smluv, z nichž mnohé skutečně dokázaly to, co bylo zamýšleno. Ukončila tři války a zarazila další dva tucty dřív, než vůbec začaly, čelila králům, královnám a generálům a donutila je pochopit, co je rozumné. Přesto... Slíbila si, že nevysloví jedinou stížnost, bez ohledu na to, jak často ji ten chlap donutí hrát komornou, pokud se za dalším rohem vynoří Seonid nebo Masuri nebo Faeldrin nebo kterákoliv jiná. Světlo! Kdyby jen mohla zamrkat a zjistit, že všechno, co se stalo od odchodu ze Salidaru, byl jenom ošklivý sen.

Kupodivu je Cadsuane vedla rovnou do malého pokojíku, kde přebývaly Kiruna s Berou, hluboko v útrobách paláce. Kde bydleli sluhové. Úzké okénko zasazené vysoko, nicméně v úrovni dlažby na nádvoří venku, dovnitř vpouštělo něco málo světla, místnůstka však vypadala tmavá. Na kolíčcích na zdi tu visely pláště, sedlové brašny a několikery šaty, omítka byla zažloutlá a popraskaná. Holou dřevěnou podlahu kazily rýhy, i když byla zřejmá snaha je zarovnat. V jednom rohu stál otlučený kulatý stoleček a v druhém stejně otlučený stojan s otřískaným umyvadlem a džbánem. Merana si prohlédla malou postel. Nevypadala o moc užší než ta, o kterou se ona musela dělit se Seonid a Masuri, v pokojíku o kus dál v chodbě, který byl sice tak o krok na všechny strany větší, rozhodně však nebyl určen pro tři osoby. Coiren a ostatní, které stále ještě drželi v aielských stanech, na tom jako vězeňkyně nejspíš byly mnohem lépe.

Bera ani Kiruna tu nebyly, ale Daigian ano. Daigian byla baculatá bledá žena se stříbrným řetízkem v dlouhých černých vlasech, z něhož jí na čele visel kulatý měsíční kámen. Na tmavých cairhienských šatech měla čtyři tenké barevné proužky na živůtku a na sukni si přidala pruhy v bílé za své adžah. Mladší dcera jednoho z menších rodů, vždycky Meraně připomínala tokajícího holuba. Když Cadsuane vstoupila, Daigian se vyčkávavě postavila na špičky.

V místnosti byla jen jedna židle, vlastně spíš stolička, s ubohým opěradlem. Cadsuane se posadila a povzdechla si. „Čaj, prosím. Dva loky toho, co naléval ten kluk, a mohla bych používat svůj jazyk jako podrážku.“

Daigian okamžitě obklopila záře saidaru, byť slabá, a ze stolu se zvedl omlácený cínový čajník. Prameny ohně ohřály vodu a Daigian zatím otevřela malou, mosazí obitou čajovou truhličku.

Jelikož nebylo kam jinam se posadit, Merana se uhnízdila na posteli, upravila si suknice a posunula hrbolatý slamník, přičemž se snažila uspořádat si myšlenky. Z tohohle se docela dobře mohlo vyklubat nejdůležitější vyjednávání, jakého se kdy zúčastnila. Po chvíli se k ní připojila Annoura, usadila se na růžku slamníku. „Z tvé přítomnosti, Merano, soudím,“ promluvila náhle Cadsuane, „že příběhy o tom, jak se ten chlapec podvolil Elaidě, nejsou pravda. Netvař se tak překvapeně, dítě. Copak sis myslela, že nevím o tvém... spojení?“ Dodala tomu slovu takový přízvuk, že znělo jako vojácká nadávka. „A ty, Annouro?“

„Já jsem tady, jenom abych radila Berelain, i když je pravda, že ona se na mou radu vykašlala a přišla sem.“ Taraboňanka měla vztyčenou hlavu a sebevědomý hlas. Ale palce si třela, co to jen šlo. Jestli byla tak průhledná, u vyjednávacího stolu by si rozhodně nevedla nejlíp. „S tím ostatním,“ dodala opatrně, „jsem se ještě nerozhodla.“

„Moudré rozhodnutí,“ zamručela Cadsuane, s významným pohledem upřeným na Meranu. „Zdá se, že v posledních pár letech příliš mnoho sester zapomnělo, že mají mozek anebo diskrétnost. Bývaly doby, kdy Aes Sedai docházely k rozhodnutí po klidném zvážení problému, a nejdůležitějším hlediskem bylo dobro Věže. Jenom si vzpomeň, co dostala ta Sancheovic holka za to, že se pletla do al’Thorových věcí, Annouro. Moc se přiblížíš ke kovářské výhni a můžeš se ošklivě popálit.“

Merana zvedla bradu a protahovala si krk, aby uvolnila napětí. Uvědomila si, co dělá, a nechala toho. Ta žena nestála zas tak vysoko nad ní. Vážně ne. Jen výš než všechny ostatní sestry. „Smím-li se zeptat...“ příliš nesmělé, ale horší přestat a začínat znova, „...jaké máš záměry, Cadsuane?“ Snažila se uchovat si důstojnost. „Je zřejmé, že ses... držela stranou... až doteď. Proč ses rozhodla... přijít... za al’Thorem právě teď? Chovala ses k němu... dost nediplomaticky.“

„Stejně dobře jsi mu mohla vrazit pár facek,“ přisadila si Annoura a Merana zrudla. Z nich dvou by měla mít Annoura s Cadsuane větší problémy, ale ona nekoktala a nehledala slova.

Cadsuane zakroutila hlavou, jak je litovala. „Jestli chcete vědět, co muž udělá, strčte do něho ze strany, odkud to nečeká. V tom chlapci je, myslím, dobrý kov, ale bude dělat potíže.“ Sepjala prsty, zadívala se přes ně na stěnu a zahloubala se. „Má v sobě vztek, že by spálil svět, a drží se jen o vlásek. Když ho příliš vyvedete z rovnováhy... Pche! Al’Thor není ještě zdaleka tak tvrdý jako Logain Ablar nebo Mazrim Taim, ale obávám se, že s ním je stokrát horší pořízení.“ Když Merana uslyšela tahle tři jména, přilepil se jí jazyk na patro.

„Ty jsi viděla Logaina i Taima?“ vyhrkla vykulená Annoura. „Taim, jak jsem slyšela, jde za al’Thorem.“ Meraně se podařilo spolknout úlevný povzdech. Příběhy o Dumajských studnách ještě neměly čas se rozšířit. K tomu ale dojde.

„Taky mám uši a slyším, co se povídá v ulicích, Annouro,“ ucedila Cadsuane zatrpkle. „I když bych si přála, aby ne, vzhledem k tomu, co jsem slyšela o těch dvou. Celá moje práce vyletěla komínem, aby se to vyřídilo. Práce dalších taky, ale já udělala svůj díl. A pak jsou tu ti černokabátníci, ti asha’mani.“ Vzala si od Daigian hrnek, mile se usmála a zamumlala díky. Bílá s kulatými tvářemi byla připravená udělat pukrle, i když jenom couvla do rohu a složila ruce. Byla mladší i přijatou novickou déle než kterákoliv sestra za velmi dlouhou dobu, málem jí nedovolily zůstat ve Věži, prsten získala jen o fous a šátek o vlásek. Daigian se v přítomnosti jiných sester vždycky držela v pozadí.

Cadsuane foukala do hrnku a pokračovala, náhle mile žvatlala. „Byl to Logain, v podstatě se mi dostal na práh a já musela opustit svoje růže. Pche! I pranice na ovčím jarmarku by mě od těch Světlem prokletých kytek odlákala. Jaký má smysl, když používáte jedinou sílu, ale děláte to bez ní, a vyroste vám deset tisíc trnů na každý – Pche! Vlastně mě napadlo, že složím přísahu jako hledač rohu, pokud by mi to dovolila rada devíti. Ale. Trvalo to hezkých pár měsíců, ta honička na Logaina, ale když jsme ho chytily, cesta s ním do Tar Valonu byla asi stejně lákavá jako ty růže. Trochu jsem se toulala, abych se podívala, co se dá najít, možná nového strážce, i když na to už je asi trochu pozdě, pokud mám být k tomu muži poctivá. Pak jsem se doslechla o Taimovi a jela jsem do Saldeie, jak nejrychleji to šlo. Neexistuje větší vzrušení než muž, který dokáže usměrňovat.“ Náhle jí hlas i pohled ztvrdly. „Zúčastnila se některá z vás těch... hrůz... těsně po skončení aielské války?“

Merana sebou proti své vůli překvapeně trhla. Oči druhé ženy vypovídaly o popravčím špalku a katově sekeře. „Jaké hrůzy? Nevím, o čem to mluvíš.“

Ten obviňující zamračený pohled zasáhl Annouru tak tvrdě, že málem spadla z postele. „Aielská válka?“ zafuněla a snažila se vzpamatovat. „Léta po ní jsem strávila tím, že jsem se snažila zařídit, aby Velká koalice bylo víc než jenom jméno.“

Merana se po Annouře podívala s velkým zájmem. Hodně šedých adžah pobíhalo po válce z jednoho hlavního města do druhého v marné snaze udržet spojenectví, které se vytvořilo proti Aielům, ale ona netušila, že se toho zúčastnila i Annoura. Pokud ano, tak nemohla být zas tak špatná vyjednavačka. „Já taky,“ prohlásila. Důstojnost. Od chvíle, kdy se vydala z Caemlynu za al’Thorem, příliš jí nezískala. Těch pár výškrabků, které jí ještě zbývaly, byly příliš drahocenné, aby je ztratila. Promluvila klidným, pevným hlasem. „Jaké hrůzy máš na mysli, Cadsuane?“

Šedovlasá žena její otázku prostě přešla mávnutím ruky, jako by to nikdy nevyslovila.

Meranu napadlo, jestli snad Cadsuane přichází o rozum. Ještě nikdy neslyšela, že by se to stalo sestře, ale většina Aes Sedai odcházela na sklonku života do ústraní, daleko od lstí a bouří, které poznaly pouze sestry. Dost často odcházely co nejdál ode všech. Kdo mohl vědět, co se s nimi stane před koncem? Jeden pohled do jasných, vyrovnaných očí, které na ni hleděly nad hrnkem s čajem, jí takové představy rychle vyhnal z hlavy. No, asi dvacet let hrůz, ať to bylo cokoliv, se rozhodně ani zdaleka nerovnalo tomu, čemu svět čelil nyní. A Cadsuane pořád neodpověděla na její původní otázky. Co zamýšlí? A proč teď?

Než se mohla Merana znovu zeptat, otevřely se dveře a Corele Hovian, chlapecky štíhlá žlutá s hustým černým obočím a kšticí havraních vlasů, díky nimž vypadala dost divoce bez ohledu na to, jak úhledně se oblékala, a ona se vždycky oblékala jako na venkovskou tancovačku, se spoustou výšivek na rukávech a živůtku a po stranách sukně, dovnitř nahnala Beru a Kirunu. Teď tu skoro nebylo k hnutí. Corele se vždycky tvářila pobaveně, ať se stalo cokoliv, teď se však zeširoka usmívala, něco mezi nevírou a otevřeným smíchem. Kiruna mrkala, tvář měla ztuhlou nadutostí, a Bera zuřila, ústa měla stisknutá a čelo svraštělé. Dokud neuviděly Cadsuane. Merana usoudila, že pro ně to muselo být, jako by se ocitly tváří v tvář Alind Dyfelle nebo Sevlaně Meseau nebo dokonce Mabriam en Shereed. Oči jim vylézaly z důlků. Kiruně spadla brada.

„Myslela jsem, že jsi mrtvá,“ vydechla Bera.

Cadsuane si podrážděně odfrkla. „Tohle už mě začíná unavovat. Příští imbecil, od kterého tohle uslyším, bude týden brečet.“ Annoura si začala prohlížet své střevíčky.

„Neuhádneš, kde jsem tyhle dvě našla,“ pronesla Corele svým zpěvným murandským přízvukem. Poklepala si z boku na svůj pršák, jako to dělala, když chtěla říci nějaký vtip nebo to, co za vtip považovala. Beře se na tvářích objevily barevné skvrny a Kiruně ještě větší. „Tady Bera seděla pokorná jako myška pod dohledem půl tuctu těch aielských divoženek, které mi řekly, drzé, že bys nevěřila, že se mnou nemůže jít, dokud Sorilea – ohó, ta ženská je teda semetrika, že bys z toho dostala noční můry, to teda jo – že si Beru nemůžu odvést, dokud Sorilea nedokončí soukromý pokec s druhou učednicí. Tady naším drahouškem Kirunou.“

Už to nebyly skvrny, Kiruna a Bera zrudly až po kořínky vlasů a odmítaly se ostatním podívat do očí. Zírala na ně dokonce i Daigian.

Merana cítila úlevu v nádherných vlnách. Ona nebude muset vysvětlovat, jak si moudré vyložily ty příšerné al’Thorovy rozkazy, že je mají sestry poslouchat. Nebyly skutečné učednice. Nedostávaly samozřejmě žádné lekce. Čemu by mohla velká banda divoženek a navíc divošek naučit Aes Sedai? Moudré prostě jenom rády věděly, kam každý patří. Jenom? Bera nebo Kiruna by mohly vykládat, jak se al’Thor smál – smál! – a řekl, že pro něj to neznamená žádný rozdíl a že čeká, že budou poslušnými žačkami. Ohnout hřbet nebylo pro žádnou snadné, a nejméně pro Kirunu.

Přesto Cadsuane žádné vysvětlování nepožadovala. „Očekávala jsem psí žrádlo,“ procedila suše, „ale ne kýbl pomyjí. Podívám se, jestli to chápu správně. Vy děti, které jste se vzbouřily proti právoplatně povýšené amyrlin, jste se nyní nějak spojily s tím malým al’Thorem, a jestliže posloucháte rozkazy od těch aielských ženských, tak nejspíš i od něj.“ Zavrčela tak znechuceně, jako by měla plnou pusu shnilých švestek. Potřásla hlavou a zadívala se do hrnku, pak zase upřela oči na dvojici žen. „No, to je více méně zrada, že? Sněmovna vás může nechat jako pokání klečet až do Tarmon Gai’donu, ale hlavy vám můžou setnout jenom jednou. Co ten zbytek tam v aielském táboře? Soudím, že jsou všechny od Elaidy. Ony se taky... nechávají zaučovat? Žádnou z nás nepustily dál než k první řadě stanů. Tihle Aielové zřejmě Aes Sedai nijak nemilují.“

„Já nevím, Cadsuane,“ odpověděla Kiruna tak rudá ve tváři, až to vypadalo, že chytí plamenem. „Drží nás odděleně.“ Merana vykulila oči. Ještě nikdy neslyšela Kirunu mluvit tak poddajně.

Bera, na druhou stranu, se zhluboka nadechla. Už stála zpříma, přesto to vypadalo, že se narovnává v očekávání nepříjemného úkolu. „Elaida není –“ začala ohnivě.

„Elaida je příliš ctižádostivá, jak jsem pochopila,“ přerušila ji Cadsuane a předklonila se tak náhle, že Merana a Annoura couvly na posteli, ačkoliv se na ně vůbec nedívala, „a mohla by způsobit katastrofu, ale pořád je amyrlin, pozvednutá věžovou sněmovnou v naprostém souladu se zákony Věže.“

„Jestli je Elaida právoplatnou amyrlin, tak proč jsi neuposlechla jejího rozkazu k návratu?“ Jediné, co prozrazovalo Beřin neklid, byly její nehybné ruce na sukních. Jenom díky značnému úsilí nemačkala látku ani ji neuhlazovala.

„Takže jedna z vás má aspoň jakous takous páteř.“ Cadsuane se tiše zasmála, ale v očích žádné veselí neměla. Opřela se a napila se čaje. „Teď se posaďte. Mám pro vás mnoho otázek.“

Merana a Annoura vstaly a nabídly svá místa na posteli, ale Kiruna prostě jen stála a ustaraně na Cadsuane civěla. Bera mrkla na přítelkyni a zavrtěla hlavou. Corele vyvrátila modré oči a z nějakého důvodu se široce křenila, ale Cadsuane to zřejmě nevadilo.

„Polovina řečí, co jsem slyšela,“ začala, „se týká toho, že Zaprodanci jsou volní. Se vším ostatním to je těžko překvapivé, ale máte nějaký skutečný důkaz pro, nebo proti?“

Zanedlouho byla Merana ráda, že ještě sedí. Zanedlouho věděla, jak se cítí prádlo, když prochází mandlem. Cadsuane kladla všechny otázky, přeskakovala z jednoho tématu na druhé, takže nikdo nevěděl, co přijde jako další. Corele zůstávala klidná, jen se tu a tam zachechtala nebo potřásla hlavou, a Daigian, samozřejmě, neudělala ani to. Merana to schytala nejhůř spolu s Berou a Kirunou, Annoura však taky nezůstala ušetřena. Pokaždé, když se Berelainina rádkyně uvolnila, myslíc, že je z toho venku, Cadsuane ji znovu popíchla.

Ta ženská chtěla vědět úplně všechno, od toho, jakou má malý al’Thor autoritu u Aielů, přes to, proč paní vln Mořského národa kotví na řece, jestli je Moirain skutečně mrtvá, zda ten kluk opravdu znovu objevil cestování, po to, jestli se s ním Berelain vyspala nebo to hodlá udělat. Co si Cadsuane myslela o odpovědích se nedalo odhadnout, jenom jednou, když zjistila, že se Alanna spojila s al’Thorem a jak. Stiskla rty a zamračeným pohledem málem vyvrtala díru do zdi, ale zatímco všechny ostatní se tvářily znechuceně, Merana myslela na to, jak Cadsuane říká, že by si taky mohla vzít dalšího strážce.

Odpověď neznaly příliš často, aby se to Cadsuane líbilo, ale říci, že nevědí, Cadsuaninu chuť neutišilo. Vyžadovala každý kousíček a částečku, kterou věděly, i kdyby ani nevěděly, že to vědí. Něco málo se jim podařilo nechat si pro sebe, většinu toho, co bylo třeba uchovat v tajnosti, přesto vyšlo na světlo pár překvapivých věcí, některé velmi překvapivé, dokonce i od Annoury, která, jak se ukázalo, dostávala od Berelain podrobné dopisy skoro ode dne, kdy to děvče vyjelo na sever. Cadsuane požadovala odpovědi, sama však žádné nedávala, a to Meraně dělalo starosti. Dívala se, jak se vyslýchané ženy tváří stále zarputileji, vyhýbavěji a omluvněji, a napadlo ji, jestli se taky tváří podobně.

„Cadsuane.“ Musela se víc snažit. „Cadsuane, proč ses rozhodla o něj zajímat právě teď?“ Neuhýbavý pohled se upřel do jejích očí, pak Cadsuane obrátila pozornost na Beru a Kirunu.

„Takže se jim skutečně podařilo unést ho přímo z paláce,“ řekla šedovlasá žena a natáhla prázdný hrnek, aby jí ho Daigian dolila. Nikomu jinému čaj nabídnut nebyl. Cadsuanin výraz a tón byly tak neutrální, až si chtěla Merana rvát vlasy. Al’Thora nepotěší, jestli zjistí, že Kiruna promluvila o únosu, jakkoliv neuváženě. Cadsuane použila každé uklouznutí k tomu, aby vypáčila víc, než chtěly ženy prozradit. Alespoň že navenek nepronikly podrobnosti o tom, jak s ním zacházely. Dal jasně najevo, jak nelibě ponese, pokud se to stane. Merana děkovala Světlu, že ta žena nezůstávala u jednoho tématu příliš dlouho.

„Jste si jisté, že to byl Taim? A jste si jisté, že ti černokabátníci nepřijeli na koních?“ Bera odpovídala váhavě a Kiruna mrzutě. Byly si jisté, jak jen to bylo možné. Nikdo skutečně neviděl asha’many přicházet či odcházet a tu... díru... která je tam všechny přivedla, mohl udělat al’Thor. Což ji samozřejmě vůbec neuspokojilo.

„Myslete! Už nejste hloupé holky, nebo byste neměly být. Pche! Něčeho jste si všimnout musely.“

Meraně bylo špatně. Ona a ostatní strávily půlku noci tím, že se dohadovaly, co přesně jejich přísaha znamená, než se shodly, že znamená přesně to, co řekly, a nejsou v ní žádné díry, kterými by mohly vyklouznout. Nakonec dokonce i Kiruna připustila, že musejí al’Thora bránit a podporovat, stejně jako ho poslouchat, že není dovoleno ani v nejmenším stát stranou. Co to mohlo znamenat, až přijde na Elaidu a sestry jí věrné, nikomu ani nedělalo starosti. Aspoň to žádná nepřiznala. Už to, k čemu se rozhodly, bylo dostatečně ohromující. Ale Meranu napadlo, jestli si Bera a Kiruna skutečně uvědomily to, co ona. Mohly docela dobře stát proti legendě, nemluvě o tom, které sestry kromě Corele a Daigian se ještě rozhodly jít za ní. Horší... Cadsuane na chvíli spočinula pohledem na ní, nic neprozrazovala, všechno požadovala. Horší, Merana si byla jistá, že Cadsuane tohle všechno sama dobře ví.

Spěchajíc palácovými chodbami si Min nevšímala pozdravů půl tuctu Děv, které znala, prostě kolem nich beze slova proklusala a ani ji nenapadlo, že je hrubá. V botách na podpatcích nebylo klusání zrovna jednoduché. A takové hlouposti ženy dělají kvůli mužům! Ne že by ji Rand požádal, aby takové boty nosila, ale když si je poprvé obula, majíc na mysli jej, viděla jeho úsměv. Líbily se mu. Světlo, co to provádí, myslet na střevíce! Nikdy neměla chodit do Colavaeřiných komnat. Otřásla se a potlačila neprolité slzy a rozběhla se.

Jako obvykle dřepělo na patách vedle vysokých dveří se vsazenými vycházejícími slunci ze zlata několik Děv. Šujy jim visely na ramenou a oštěpy měly položené přes kolena, přesto na nich nebylo nic nedbalého. Byli to levharti čekající, až budou mít něco na zabití. Děvy obvykle Min vyváděly z míry i přes to, jak byly přátelské. Dneska by jí bylo jedno, i kdyby byly zahalené.

„Má ohavnou náladu,“ varovala ji Riallin, ale nesnažila se ji zastavit. Min byla jednou z mála, koho k Randovi pouštěly bez ohlášení. Urovnala si kabátec a snažila se uklidnit. Nebyla si jistá, proč vlastně přišla. Až na to, že se s Randem cítila v bezpečí. Světlo ho spal! Nikdy nikoho nepotřebovala, aby se cítila v bezpečí.

Uvnitř se šokované zastavila – a automaticky za sebou zavřela dveře. V místnosti byl binec. V některých rámech zrcadel ještě viselo několik střepů, ale většina skla byla na podlaze. Stupínek byl překocený, z trůnu, který na něm stával, zbyly jen zlacené třísky, jak ho někdo roztříštil o zeď. Jeden kandelábr, těžké železo pod zlatým plíškem, byl zkroucený do kruhu. Rand seděl bez kabátu v menším křesle, ruce mu visely a hlavu měl zvrácenou dozadu a civěl do stropu. Zíral do prázdna. Kolem něj tančily obrazy, mihotaly se a plály barevné aury. V tom byl jako Aes Sedai. Když byl na dohled Rand nebo Aes Sedai, nepotřebovala žádné ohňostrůjce. Když popošla dál do místnosti, nepohnul se. Zřejmě si její přítomnost vůbec neuvědomoval. Pod střevíci jí křupaly střepy skla. Skutečně ohavná nálada.

Přesto se nebála. Ne jej. Neuměla si představit, že by jí Rand ublížil. K němu cítila tolik, že to málem vymazalo vzpomínku na Colavaeřiny komnaty. Už dávno si přiznala, že je beznadějně zamilovaná. Na ničem jiném nezáleželo, ne na tom, že je nevzdělaný venkovan, mladší než ona, ne na tom, kdo nebo co je, ne na tom, že je odsouzený k šílenství a smrti, pokud nebude dřív zabit. Dokonce mi ani nevadí, že se o něj musím dělit, pomyslela si a věděla, jak pevně je lapená, když dokáže lhát i sama sobě. Tohle se přinutila přijmout. Elain měla část z něj, měla na něj nárok, a stejně tak tahle Aviendha, žena, s níž se zatím nesetkala. Co se nedá napravit, s tím je třeba žít, jak vždycky říkávala teta Jan. Zvlášť když člověku začne měknout mozek. Světlo, vždycky se pyšnila tím, že si udrží chladný rozum.

Zastavila se u jeho křesla, kde bylo do opěradla zaraženo Dračí žezlo tak hluboko, že špička vyčnívala na dlaň z druhé strany. Byla zamilovaná do muže, který to nevěděl a který by ji okamžitě poslal pryč, kdyby si to někdy uvědomil. Do muže, o němž si byla jistá, že je zamilovaný do ní. A do Elain a té Aviendhy taky. To jenom přeběhla. Co se nedá napravit... Byl do ní zamilovaný a odmítal to přiznat. Myslel si, že když šílený Luis Therin Telamon zabil ženu, kterou miloval, je on odsouzený k tomutéž?

„Jsem rád, že jsi přišla,“ promluvil náhle s pohledem stále upřeným na strop. „Sedím si tu sám. Sám.“ Hořce se uchechtl. „Herid Fel je mrtvý.“

„Ne,“ zašeptala, „ne ten sladký staroušek.“ V očích ji pálilo.

„Byl roztrhaný na kusy.“ Randův hlas zněl tak vyčerpaně. Tak prázdně. „Idrien omdlela, když ho našla. Ležela v omámení půlku noci, a když se konečně probrala, byla úplně mimo. Jedna starší paní ve škole jí dala něco na spaní. Cítila se kvůli tomu trapně. Když přišla za mnou, zase se rozplakala a... Musel to být zplozenec Stínu. Co jiného by mohlo člověka roztrhat úd po údu?“ Aniž by zvedl hlavu, udeřil pěstí do opěradla tak, že dřevo prasklo. „Ale proč? Proč ho zabili? Co mi mohl povědět?“

Min se snažila přemýšlet. Skutečně se snažila. Mistr Fel byl filozof. S Randem probírali všechno, od významu některých částí Dračích proroctví po podstatu díry do Temného věznice. Nechával ji půjčovat si knížky, zajímavé knížky, zvlášť když musela hodně přemýšlet o tom, co vlastně říkají. Byl to filozof. Už jí nikdy žádnou knihu nepůjčí. Takový mírný starý pán, pohlcený ve světě myšlenek, překvapený, když si všiml něčeho vně svého světa. Jako poklad chovala poznámku, kterou napsal Randovi. Řekl, že je hezká, že ho rozptyluje. A nyní byl mrtvý. Světlo, už měla dost umírání.

„Neměl jsem ti to říkat, ne takhle.“

Trhla sebou. Neslyšela Randa přicházet. Prsty jí přejel po tváři. Otřel jí slzy. Plakala.

„Mrzí mě to, Min,“ pravil tiše. „Už nejsem milý. Kvůli mně zemřel člověk a já si dokážu lámat hlavu jen tím, proč asi zemřel.“

Min ho prudce objala a zabořila mu obličej do prsou. Nedokázala přestat plakat. Nedokázala se přestat třást. „Šla jsem do Colavaeřiných komnat.“ Hlavou jí táhly obrazy. Prázdný obývací pokoj, všichni sloužící pryč. Ložnice. Nechtěla si vzpomenout, jenže když už začala, nemohla přestat, slova se z ní jen hrnula. „Myslela jsem, když jsi ji poslal do vyhnanství, třeba se bude dát nějak obejít to, co jsem u ní viděla.“ Colavaere na sobě měla svou nejlepší róbu, tmavé, lesklé hedvábí se záplavou jemných sovarrských krajek v barvě staré slonoviny. „Myslela jsem, že pro jednou to nebude takové. Ty jsi ta’veren. Můžeš změnit vzor.“ Colavaere si nasadila náhrdelník a náramky se smaragdy a ohnivými opály a prsteny s perlami a rubíny, jistě své nejlepší kousky, a ve vlasech měla vpletené žluté diamanty, dobrá nápodoba cairhienské koruny. Její tvář... „Byla v ložnici. Visela na sloupku u postele.“ Oči vylézající z důlků a jazyk trčící ze zčernalého, nateklého obličeje. Špičky měla nad převrácenou stoličkou. Bezmocně vzlykajíc se na něj Min sesula.

Pomalu, jemně ji objal. „Ach Min, tvůj dar ti přinesl víc bolesti než radosti. Kdybych mohl sebrat tvou bolest, udělal bych to, Min. Udělal.“

Pomalu jí docházelo, že se taky třese. Světlo, tolik se snažil být jako ze železa, být takový, jaký podle něj měl Drak Znovuzrozený být, ale když někdo zemřel, ranilo ho to kvůli němu samotnému, Colavaeřina smrt nejspíš o nic méně než Felova. Krvácel s každým raněným a snažil se předstírat opak.

„Polib mne,“ zamumlala. Když se nepohnul, vzhlédla k němu. Nejistě na ni zamrkal, oči měl chvíli modré, chvíli šedé, jako ranní obloha. „Neutahuju si.“ Jak často si z něj utahovala, sedávala mu na klíně, líbala ho, říkala mu ovčáku, protože se neodvažovala vyslovit jeho jméno z obavy, aby ji nepolaskal? Smířil se s tím, protože si myslel, že si z něj utahuje, a přestane, jestli uvěří, že to na něj nemá vliv. Cha! Teta Jan a teta Rana tvrdily, že nesmí políbit muže, pokud se za něj nechce vdát, ale teta Miren zřejmě znala svět trochu lépe. Říkala, že by neměla muže líbat příliš lehkomyslně, protože muži se tak snadno zamilují. „Je mi uvnitř zima, ovčáku. Colavaere a mistr Fel... potřebuju cítit teplý tělo. Potřebuju... Prosím?“

Pomalu skláněl hlavu. Byl to bratrský polibek, ze začátku, mírný, uklidňující, utišující. Potom se změnil v cosi jiného. Vůbec ne uklidňujícího. Prudce se narovnal a snažil se odtáhnout. „Min, já nemůžu. Nemám právo –“

Popadla ho oběma rukama za vlasy, stáhla si ho dolů a po chvíli se přestal vzpírat. Min si nebyla jistá, jestli nejdřív začala rvát krajky na košili ona jemu nebo on jí, ale jednou věcí si byla naprosto jistá. Kdyby se teď jen pokusil přestat, došla by si pro některý Riallinin oštěp, pro všechny, a propíchla by ho.

Cestou ze Slunečního paláce Cadsuane studovala aielské divoženky, jak to jen šlo, aby to nebylo příliš okaté. Corele a Daigian ji mlčky následovaly. Znaly ji natolik dobře, aby ji nerušily žvaněním, což se nedalo říci o všech, které se na několik dní zastavily v Arilynině malém zámečku, než je poslala dál. Hodně divoženek, a všechny na Aes Sedai koukaly jako na zablešené psisko pokryté zhnisanými boláky, které trousí bláto na nový koberec. Někteří lidé na Aes Sedai pohlíželi s bázní či obdivem, ostatní se strachem či nenávistí, ale Cadsuane ještě nikdy neviděla opovržení, dokonce ani u bělokabátníků ne. Přesto každý lid, v němž se rodí tolik divoženek, by měl posílat do Věže proudy děvčat.

Na to bude třeba nakonec dohlédnout a do Jámy smrti se zvyky, bude-li to nutné. Toho al’Thorovic kluka je třeba zaujmout natolik, aby ji k sobě pouštěl, a vyvádět ho z rovnováhy natolik, aby ho mohla šťouchnout, kdykoliv se jí zachce, aniž by si to on uvědomil. Tak nebo tak, vše, co by se do toho mohlo připlést, bylo třeba ovládnout nebo potlačit. Nesmělo se dovolit, aby ho cokoliv ovlivnilo nebo rozčílilo tím špatným způsobem. Nesmělo.

Na nádvoří za šestispřežím trpělivých běloušů čekal lesklý černý kočár. Štolba jim přiběhl otevřít dvířka se dvěma stříbrnými hvězdami nad červenými a zelenými pruhy a trojici se uklonil, až měl hlavu málem v úrovni kolen. Byl jen v košili a spodcích. Od příchodu do Slunečního paláce ještě neviděla někoho v livreji, jen pár sloužících v Dobrainových barvách. Nepochybně sluhové nevěděli, co mají nosit, a báli se udělat chybu.

„Možná Elaidu stáhnu z kůže, až ji dostanu do rukou,“ zabručela, když se kočár s trhnutím rozjel. „To hloupé dítě mi můj úkol téměř znemožnilo.“

A pak se zasmála tak náhle, že na ni Daigian vyvalila oči, než se ovládla. Corele se usmála víc v očekávání. Ani jedna nepochopila a Cadsuane se jim to nenamáhala vysvětlovat. Po celý život byl nejrychlejší způsob, jak upoutat její pozornost, říci jí, že věc je nemožná. Ale taky uplynulo přes dvě stě sedmdesát let od chvíle, kdy naposledy čelila úkolu, který nedokázala splnit. Teď mohl být každý její den poslední, ale mladý al’Thor bude vhodným zakončením toho všeho.

20

Vzory ve vzorech

Sevanna si opovržlivě prohlížela své zaprášené společnice, rozesazené v kruhu na malé pasece. Téměř bezlisté větve stromů poskytovaly trochu chladnějšího stínu a místo, kde Rand al’Thor vrhal smrt, bylo přes sto mil na západ, přesto ostatní ženy uhýbaly očima, jako by se dívaly přes rameno. Bez potních stanů se žádná nedokázala řádně očistit, bylo to jen chvatné opláchnutí obličeje a rukou na konci dne. Na suchém listí vedle ní stálo osm malých stříbrných pohárků, každý jiný, a stříbrný džbán s vodou, který byl během ústupu zprohýbaný.

„Buď nás Car’a’carn nesleduje,“ vyhrkla náhle, „nebo nás nedokázal najít. Obojí mi vyhovuje.“

Některé skutečně nadskočily. Tionina kulatá tvář zbledla a Modarra ji poplácala po rameni. Modarra by byla hezká, kdyby nebyla tak vysoká a kdyby se vždycky nesnažila chovat mateřsky ke každému ve svém dosahu. Alarys se příliš soustředila na své sukně, které měla již tak dost úhledně rozložené kolem sebe, a pokoušela se nevidět to, co nechtěla vidět. Meira měla svěšené koutky tenkých rtů, ale kdo mohl vědět, jestli kvůli svému otevřenému strachu z Car’a’carna, či strachu ostatních? Měly důvod se bát.

Dva plné dny po bitvě a kolem Sevanny se nesešlo ani celých dvacet tisíc oštěpů. Therava a většina moudrých, které byly na západě, stále chyběly, včetně všech ostatních, které byly k Sevanně připoutány. Některé z těch, co chyběly, se určitě musely dostat zpět k Rodovrahově Dýce, avšak kolik už jich nikdy neuvidí vycházet slunce? Nikdo si na taková jatka nevzpomínal, tolik mrtvých v tak krátké době. Dokonce ani algai’d’siswai nebyli skutečně připraveni zatančit si v dohledné době s oštěpy. Důvod ke strachu tu byl, ale ne důvod dávat strach najevo jako mokřiňan, otevřeně, nezakrytě, aby to všichni viděli.

Aspoň Rhiale si to zřejmě uvědomila. „Jestli máme tohle udělat, tak se do toho dejme,“ zamumlala, ztuhlá rozpaky. Byla jednou z těch, co nadskočily.

Sevanna vytáhla z váčku malou šedou krychli a postavila ji na zhnědlé listí uprostřed kruhu. Someryn si položila ruce na kolena a tak se naklonila, aby si ji prohlédla, až hrozilo, že vypadne ze své jupky. Nosem se téměř dotýkala krychle. Všechny strany kostky pokrývaly složité vzory a zblízka bylo ve větších vzorech vidět menší a snad ještě menší v těch menších. Jak to bylo vyrobeno, tak maličké, tak jemné, tak přesné, Sevanna netušila. Kdysi si myslela, že kostka je z kamene, ale teď už si tím tak jistá nebyla. Včera jí krychle náhodou spadla na kámen, aniž by se sebeméně poškodila jediná rytina. Pokud to byla rytina. Ta věc musela být ter’angrial. Tolik věděla.

„Nejmenší možný pramen ohně se musí zlehýnka dotknout tady toho, co vypadá jako pokroucený srpek měsíce,“ sdělila ostatním, „a další tady nahoře, na té značce jako blesk.“ Someryn se velice rychle narovnala.

„Co se stane pak?“ zeptala se Alarys, pročesávajíc si prsty vlasy. Vypadalo to jako nepřítomné gesto, ona si však vždycky našla způsob, jak každému připomenout, že má vlasy černé a ne žluté nebo ryšavé, jak bylo běžné.

Sevanna se usmála. Ráda věděla něco víc než ostatní. „Použiju to, abych povolala mokřiňana, který mi to dal.“

„Tohle už jsi nám řekla,“ pronesla Rhiale kysele a Tion se drze zeptala: „A jak ho to povolá?“ Randa al’Thora se možná bála, ale skoro ničeho jiného. Rozhodně ne Sevanny. Belinde zlehka pohladila krychli kostnatým prstem a svraštila vybělené obočí.

Sevanna udržela hladkou tvář a málem si podrážděně pohladila náhrdelník nebo upravila loktuši. „Řekla jsem vám všecko, co potřebujete vědět.“ Podle jejího názoru mnohem víc, než potřebovaly vědět, jenže to bylo nutné. Jinak by byly všechny s oštěpy a ostatními moudrými, jedly tvrdý chleba a sušené maso. Nebo by spíš všechny byly na cestě na východ a hledaly další přeživší. Dávaly pozor na pronásledovatele. I kdyby vyrazily později, ještě by snadno urazily padesát mil, než by se zastavily. „Slova kance nestáhnou a už vůbec nezabijí. Jestli se chcete odplížit zpátky do hor a strávit zbytek života utíkáním a schováváním, tak běžte. Jestli ne, tak udělejte, co musíte, a já udělám svoji část.“

Rhiale na ni vzdorovitě upírala modré oči a Tion šedé. Dokonce i Modarra se tvářila pochybovačně, a to ji se Someryn držela Sevanna v pěsti nejpevněji.

Sevanna čekala, navenek klidná, nehodlala jim znova něco vykládat nebo žádat. Žaludek se jí však stahoval vzteky. Nenechá se porazit, protože tyhle ženské mají studené nohy.

„Když musíme,“ povzdechla si Rhiale nakonec. Až na nepřítomnou Theravu odporovala nejčastěji, ale Sevanna do ní vkládala naděje. Páteř, která se odmítá ohnout, bývá často nejtvárnější, jakmile jednou povolí. To platilo na ženy i na muže. Rhiale a ostatní se podívaly na krychli, některé se mračily.

Sevanna samozřejmě nic neviděla. Uvědomila si, že i kdyby nic neudělaly, pořád by vlastně mohly tvrdit, že krychle prostě nefunguje, a ona by se to nikdy nedozvěděla.

Najednou však Someryn zalapala po dechu a Meira skoro šeptala: „Vtahuje to víc. Hele.“ Ukázala. „Oheň sem a sem, a zemi a vzduch a ducha, naplnit tunely.“

„Ne však všechny,“ přidala se Belinde. „Dají se, myslím, naplnit mnoha způsoby. A jsou tam místa, kde se prameny... obtáčejí... kolem něčeho, co tam není.“ Svraštila obočí. „Musí to natahovat i mužskou část.“

Několik žen se trochu odtáhlo, posunuly si loktuše a oprašovaly sukně, jako by chtěly sedřít špínu. Sevanna by dala cokoliv, aby to viděla. Skoro cokoliv. Jak mohou být tak zbabělé? Jak to mohou takhle dávat najevo?

Nakonec řekla Modarra: „Zajímalo by mě, co by se stalo, kdybychom se ohněm dotkly jinde.“

„Dejte do volací krabičky moc síly nebo špatným způsobem a mohla by se roztavit,“ ozval se odkudsi mužský hlas. „Dokonce by mohla vy –“

Hlas se odmlčel, jak ostatní ženy vyskočily a rozhlížely se mezi stromy. Alarys a Modarra zašly tak daleko, že od pasu vytáhly nože, ačkoliv když ovládaly jedinou sílu, ocel nepotřebovaly. Mezi stíny a světlem se nic nehýbalo, ani ptáček neproletěl.

Sevanna nehnula brvou. Věřila tak třetině toho, co jí mokřiňan napovídal, a tomuhle vlastně ne, ale poznala Caddarův hlas. Mokřiňané měli vždycky víc jmen, ale on jí sdělil jenom tohle. Muž mnoha tajemství, usoudila. „Zaujměte svá místa,“ nařídila jim. „A vraťte prameny tam, kde byly. Jak ho mám povolat, když se bojíte slov?“

Rhiale se otočila s otevřenou pusou a vyvalenýma očima. Nepochybně přemýšlela, jak Sevanna ví, že přestaly usměrňovat. Té ženské to nemyslelo jasně. Pomalu, nejistě si zas posedaly do kruhu. Rhiale nasadila bezvýraznější tvář než všechny ostatní.

„Takže jsi zpět,“ ozval se zase Caddarův hlas. „Máš al’Thora?“

Něco v jeho tónu ji varovalo. Nemohl nic vědět. Ale věděl. Pustila z hlavy všechno, co mu chtěla vykládat. „Ne, Caddare. Ale přesto si musíme promluvit. Sejdu se s tebou za deset dní tam, kde jsme se setkali poprvé.“ Do toho údolí na Rodovrahově Dýce se dostane dřív, potřebovala však čas na přípravu. Jak to mohl vědět?

„Dobře, žes mi řekla pravdu, holka,“ procedil Caddar. „Zjistíš, že nemám rád, když se mi lže. Udržuj souřadnice pro lokalitu a já za tebou přijdu.“

Sevanna šokované zírala na krychli. Holka? „Co jsi to říkal?“ chtěla vědět. Holka! Nevěřila vlastním uším. Rhiale se na ni velmi nápadně nedívala a Meira zkřivila rty do úsměvu, což jí moc nešlo, protože se usmívala málokdy.

Pasekou se nesl Caddarův povzdech. „Řekni své moudré, ať dělá přesně to, co dělá teď – nic jiného – a já za tebou přijdu.“ Nucená trpělivost v jeho hlase škrábala jako brousek. Až od toho mokřiňana dostane, co chce, navlékne mu gai’šainskou bílou. Ne, černou!

„Co tím myslíš, že přijdeš, Caddare?“ Odpovědí jí bylo ticho. „Caddare, kde jsi?“ Ticho. „Caddare?“

Ostatní si vyměnily znepokojené pohledy.

„On je šílený?“ ozvala se Tion. Alarys zamumlala, že musí být, a Belinde se rozzlobeně ptala, jak dlouho mají pokračovat s tímhle nesmyslem.

„Dokud neřeknu dost,“ sdělila jí Sevanna tiše s pohledem upřeným na krychli. Pocítila pramínek naděje. Když dokáže tohle, tak jí určitě může dát, co slíbil. A možná že... Nebude doufat příliš. Vzhlédla k větvím, které téměř překrývaly celý palouček. Slunce ještě muselo k vrcholu své dráhy urazit kus cesty. „Jestli nepřijde do poledne, půjdeme.“ Čekat, že nezabručí, bylo příliš.

„Takže tu budeme sedět jako kameny?“ Alarys zkušeně pohodila hlavou a všechny vlasy jí přepadly přes rameno. „Kvůli mokřiňanovi?“

„Ať už ti slíbil cokoliv, Sevanno,“ přidala se zakaboněná Rhiale, „za tohle to určitě nestojí.“

„Je šílený,“ vrčela Tion.

Modarra kývla na krychli. „Co když pořád slyší?“

Tion si opovržlivě odfrkla a Someryn řekla: „Odkdy nás zajímá, jestli muž slyší, co říkáme? Rozhodně mě ale netěší na něj čekat.“

„Co když je jako ti mokřiňani v černých kabátech?“ Belinde stiskla rty, až se skoro vyrovnala Meiře.

„Nebuď směšná,“ ohrnula pysk Alarys. „Mokřiňani takové od pohledu zabíjejí. Ať už algai’d’siswai tvrdí cokoliv, musela to být práce Aes Sedai. A Randa al’Thora.“ To jméno vyvolalo bolestné mlčení, nevydrželo však.

„Caddar musí mít podobnou krychli,“ ozvala se zase Belinde. „Musí mít ženu s darem, aby mu fungovala.“

„Aes Sedai?“ Rhiale znechuceně zachrčela. „I kdyby měl u sebe deset Aes Sedai, ať si přijdou. Vyřídíme to s nimi, jak si zaslouží.“

Meira se zasmála, suše, odpovídalo to jejímu výrazu. „Skoro začínám věřit, že zabily Desaine.“

„Dávej si pozor na jazyk!“ prskla Rhiale.

„Ovšem,“ zamumlala Someryn nervózně. „Neopatrná slova by mohly zaslechnout nepovolané uši.“

Tionin smích byl krátký a nepříjemný. „Tahle banda má míň kuráže než jeden mokřiňan.“ Na což jí, samozřejmě, Someryn odsekla, i Modarra, a Meira pronesla slova, která by měla za následek výzvu, nebýt obě moudré, a Alarys promluvila ještě drsněji a Belinde...

Jejich dohadování Sevannu podráždilo, i když znamenalo, že nebudou kout pikle proti ní. Proto však nezvedla ruku, aby je umlčela. Rhiale se na ni zamračila, otevřela ústa, a v té chvíli zaslechly, co Sevanna slyšela už hodnou chvíli. Něco šustilo ve spadaném listí v lese. Žádný Aiel by tolik hluku nenadělal, i kdyby se blížil k moudrým bez vyzvání, a žádné zvíře by se k lidem tolik nepřiblížilo. Tentokrát se Sevanna zvedla s ostatními.

Objevily se dvě postavy, muž a žena, a pod nohama jim praskalo tolik větviček, že by to probudilo kámen. U palouku se oba zastavili a muž lehce naklonil hlavu, jak mluvil k ženě. Byl to Caddar v téměř černém kabátci s krajkou kolem krku a zápěstí. Aspoň neměl meč. Asi se se ženou hádali. Sevanna by měla být schopná slyšet něco z jejich slov, ticho však bylo naprosté. Caddar byl téměř o hlavu vyšší než Modarra – byl vysoký na mokřiňana a dokonce i na Aiela – a ženina hlava mu nesahala ani k ramenům. Měla stejně tmavou pleť a vlasy jako on a dost krásnou, aby Sevanna stiskla rty, oblečená byla v jasně rudém hedvábí a šaty měla střižené tak, aby měla odhalenou větší část poprsí než Someryn.

Jako by ji to pomyšlení přivolalo, Someryn se přiblížila k Sevanně. „Ta žena má dar,“ šeptla, aniž by od páru odtrhla oči. „Splétá přehradu,“ našpulila rty a váhavě dodala: „Je silná. Hodně silná.“ Sevanna nikdy nepřišla na to, proč se síla v jediné síle mezi moudrými nepočítá – přičemž byla vděčná, že tomu tak je, kvůli sobě – ale Someryn se pyšnila tím, že ještě nikdy nepotkala ženu tak silnou, jako byla sama. Z jejího tónu Sevanna usoudila, že tato žena je silnější.

V té chvíli jí nezáleželo na tom, jestli ta žena dokáže pohnout horou nebo jen stěží zapálit svíčku. Musela to být Aes Sedai. Neměla na to tvář, ale několik z těch, co Sevanna viděla, ji nemělo též. Takhle se musel Caddar dostat k ter’angrialu. Takhle je našel a přišel. Tak brzy. Tak rychle. Možnosti se rozvíjely a naděje rostla. Ale kdo z nich dvou byl ve velení?

„Přestaňte do toho usměrňovat,“ nařídila. Pořád přes to mohl slyšet.

Rhiale na ni vrhla pohled, skoro ji litovala. „Someryn už to udělala, Sevanno.“

Sevanninu náladu však nemohlo nic pokazit. Usmála se a řekla: „Tak dobrá. Pamatujte, co jsem říkala. Mluvit budu já.“ Většina žen přikyvovala. Rhiale si odfrkla. Sevanna se usmívala dál. Z moudré nebylo možné udělat gai’šaina, ale tolik zpráchnivělých zvyků již bylo odloženo, že mohly následovat i další.

Caddar a žena znovu vykročili a Someryn zašeptala: „Pořád drží jedinou sílu.“

„Sedni si vedle mě,“ vyhrkla rychle Sevanna. „Sáhni mi na nohu, jestli usměrní.“ Tohle ji žralo. Ale musela to vědět.

Sedla si, nohy složila pod sebe a ostatní se k ní připojily, nechaly jen místo pro Caddara a ženu. Someryn seděla tak blízko, že se dotýkaly koleny. Sevanna zatoužila po křesle.

„Vidím tě, Caddare,“ pronesla obřadně i přes to, jak ji urazil. „Sedni si, ty i tvoje žena.“

Chtěla vidět, jak Aes Sedai zareaguje, ona však jen zvedla obočí a líně se usmála. Oči měla černé jako on, černé jako krkavec. Druhé moudré stavěly na odiv chlad. Kdyby Aes Sedai u studní nedovolily, aby se Rand al’Thor osvobodil, určitě by byly zabily či zajaly jednu každou z nich. Tahle Aes Sedai si toho musela být vědoma, protože Caddar očividně věděl, co se stalo, přesto se žena rozhodně netvářila ustrašeně.

„Tohle je Maisia,“ řekl Caddar a posadil se na zem kousek nalevo od místa, jež mu nechaly. Z nějakého důvodu se nechtěl dostat na dosah. Možná se bál nožů. „Řekl jsem ti, abys použila jednu moudrou, Sevanno, ne šest. Někteří muži by mohli mít podezření.“ Z nějakého důvodu se tvářil pobaveně.

Ta žena, Maisia, si při vyslovení svého jména přestala uhlazovat suknice a zlobně se na něho zamračila, tak vztekle, že mu to mohlo stáhnout kůži z těla. Snad si myslela, že udrží její totožnost v tajnosti. Neřekla však nic. Po chvíli se posadila vedle něj a znovu se usmála, tak náhle, jako by nikdy nepřestala. Nikoliv poprvé byla Sevanna vděčná za to, že mokřiňané nosili své city jako na talíři.

„Přinesls tu věc, co může ovládat Randa al’Thora?“ Na džbán s vodou se ani nepodívala. Když je tak hrubý, proč by měla dodržovat obřady? Nevzpomínala si, že by se takhle choval při jejich prvním setkání. Možná byl díky Aes Sedai smělejší.

Caddar se na ni tázavě podíval. „No, proč ho nemáš?“

„Budu ho mít,“ odtušila rázně a on se usmál. Maisia též.

„Tak až ho budeš mít.“ Jeho úsměv přímo křičel pochybami a nedůvěrou. Ta ženská se otevřeně vysmívala. Pro ni se také najde černý hábit. „To, co mám, ho ovládne, až bude chycen, ale nedokáže ho to přemoct. Nebudu riskovat, že se o mně dozví, dokud ho nebudeš mít zabezpečeného.“ Ani v nejmenším ho tohle přiznání nezahanbilo.

Sevanna potlačila zklamané píchnutí. Jedna naděje zmizela, ale ostatní zůstaly. Rhiale a Tion zkřížily ruce na prsou a zíraly před sebe, za kruh, za něj. Už nestál za poslouchání. Ony samozřejmě nevěděly všechno.

„Co Aes Sedai? Ovládne ta věc i je?“ Rhiale a Tion přestaly zírat do lesa. Belinde se zachvělo obočí a Meira se na ni podívala přímo. Sevanna proklínala jejich nedostatek sebeovládání.

Caddar byl ale stejně slepý jako všichni mokřiňani. Zvrátil hlavu dozadu a rozřehtal se. „Chceš říct, že ti unikl al’Thor, ale chytlas Aes Sedai? Sáhlas po orlovi a chytila pár skřivánků!“

„Můžeš opatřit to samé pro Aes Sedai?“ Málem skřípala zuby. Předtím byl určitě zdvořilý až dost.

Caddar jen pokrčil rameny. „Možná. Bude-li cena správná.“ Pro něj to byl prach, naprosto bezvýznamné. Vlastně ani Maisia se netvářila nějak zaujatě. Zvláštní, jestli byla Aes Sedai. Co jiného by ale byla?

„Tvůj jazyk háže jasné barvy do větru, mokřiňane,“ řekla přísně Tion. „Jaký máš důkaz?“ Pro jednou Sevanně nevadilo, že promluvila mimo pořadí.

Caddarovi se stáhla tvář, pro všechno na světě, jako by byl kmenový náčelník, jako by uslyšel urážku, ale ve chvilce byl zase samý úsměv. „Jak si přeješ. Maisie, pohrej si trochu s tou volací krabičkou, ať vidí.“

Someryn si posunula sukně a přitiskla Sevanně na stehno klouby ruky, když se šedá krychle zvedla na loket do vzduchu. Odrážela se tam a zpět, jako by si s ní žena pohazovala, pak se naklonila a otáčela se na špičce stále rychleji, až byla vidět rozmazaně.

„Chtěly byste, aby si s ní točila na nose?“ zeptal se Caddar se širokým úsměvem.

Tmavá žena mhouřila oči a hleděla přímo před sebe, nyní byl její úsměv očividně nucený. „Myslím, že jsem předvedla dost, Caddare,“ utrousila chladně. Ale krychle – volací krabička? – se otáčela dál.

Sevanna pomalu odpočítala do dvaceti, než řekla: „To stačí.“

„Už toho můžeš nechat, Maisie,“ řekl Caddar. „Vrať to tam, kde to bylo.“ Teprve tehdy se krychle pomalu spustila a jemně spočinula na původním místě. Jak byla tmavá, vypadala žena bledá. A vzteklá.

Kdyby byla sama, Sevanna by se zasmála a zatančila. Takhle měla potíže udržet hladkou tvář. Rhiale a ostatní měly spoustu práce s opovržlivým koukáním na Maisii, aby si toho všimly. Co fungovalo na jednu ženu s darem, bude fungovat i na jinou. Na Someryn a Modarru to možná nebylo potřeba, jenomže na Rhiale a Theravu... Nesměla vypadat příliš dychtivá, ne, když ostatní věděly, že žádné zajaté Aes Sedai nemá.

„Ovšem,“ pokračoval Caddar, „chvíli potrvá opatřit ti, co žádáš.“ Zatvářil se vychytrale a snažil se to zakrýt. Jiný mokřiňan by si toho možná nevšiml. „Varuji tě, cena nebude malá.“

Sevanna se proti své vůli předklonila. „A způsob, jakým ses sem dostal tak rychle? Kolik, aby nás to naučila?“ Podařilo se jí nemluvit dychtivě, ale bála se, že jí do hlasu proniklo pohrdání, jež cítila. Mokřiňané za zlato udělají cokoliv.

Muž to možná zaslechl. Rozhodně překvapeně vyvalil oči, než se stačil ovládnout. Takhle to bylo. Díval se na své ruce a lehce zdvihl koutky úst. Proč jí jeho úsměv připadal potěšený? „To není něco, co dělá ona,“ řekl hlasem hladkým jako dlaně, „ne sama od sebe. Je to jako volací krabička. Můžu ti jich pár opatřit, ale cena za ně je ještě vyšší. Pochybuji, že to, co jste sebrali v Cairhienu, bude stačit. Naštěstí můžeš použít... cestovní krabičky, abys své lidi dostala do bohatších zemí.“

Dokonce i Meira měla hodně práce, aby se netvářila dychtivě. Bohatší země a nemuset procházet mezí těmi hlupáky, co jdou za Randem al’Thorem.

„Pověz mi víc,“ vyzvala jej Sevanna chladně. „Bohatší země by mě mohly zajímat.“ Ne však dost na to, aby zapomněla na Car’a’carna. Caddar jí dá všechno, co slíbil, než ho prohlásí za da’tsang. Ještě dobře, že zřejmě rád nosí černou. Pak nebude nutné dávat mu nějaké zlato.

Pozorovatel se protáhl mezi stromy a nevydal sebemenší zvuk. Bylo úchvatné, kolik toho člověk mohl zjistit skrze volací krabičku, zvlášť ve světě, kde byly zřejmě jenom dvě další. Ty rudé šaty se sledovaly snadno a oni se ani jednou neohlédli, dokonce se ani nepřesvědčili, jestli je nestopuje někdo z těch takzvaných Aielů. Graendal si udržovala zrcadlovou masku, zakrývající její pravý vzhled, avšak Sammael tu svou uvolnil, byl opět zlatovlasý a jen o hlavu a ramena vyšší než jeho společnice. Taky propustil propojení. Pozorovatele napadlo, je-li to za daných okolností moudré. Vždycky přemýšlel nad tím, kolik odvahy, jíž se Sammael tolik holedbal, je ve skutečnosti jen hloupost a slepota. Nicméně stále držel saidín, takže možná nebyl tak úplně slepý k nebezpečí.

Pozorovatel je sledoval a poslouchal. Neměli o tom tušení. Pravou sílu, taženou přímo z Velikého pána, mohl vidět a zachytit pouze ten, kdo jí vládl. V zorném poli mu tančily černé flíčky. Samozřejmě bylo třeba zaplatit, cena byla při každém dalším použití vyšší, on však byl vždycky ochoten platit, bylo-li to nezbytné. Být naplněn pravou sílou bylo skoro jako klečet pod Shayol Ghulem a koupat se ve slávě Velikého pána. A sláva stála za bolest.

„Ovšemže jsem tě musel mít s sebou,“ vrčel Sammael a zakopl o suchý šlahoun. Mimo města se skutečně nikdy necítil dobře. „Už jen tím, že jsi tam byla, jsi jim odpověděla na sto otázek. Nemůžu uvěřit, že ta hloupá holka skutečně sama navrhla to, co jsem chtěl.“ Vyprskl smíchy. „Možná jsem sám ta’veren."

Větev, která Graendal částečně bránila v cestě, se ohýbala, až hlasitě praskla. Chvíli visela ve vzduchu, jako by jí hodlala svého společníka praštit. „Ta hloupá holka ti vyřízne srdce a sežere ho, jestli dostane jen sebemenší příležitost.“ Větev odletěla stranou. „Mám pár vlastních otázek. Nikdy jsem si nemyslela, že své příměří s al’Thorem udržíš déle, než budeš muset, ale tohle...?“

Pozorovatel zvedl obočí. Příměří? Tvrzení, podle všech důkazů, stejně riskantní, jako bylo falešné.

„Já jeho únos nepřipravil.“ Sammael po ní vrhl něco, co nejspíš považoval za trpký pohled. Díky jeho jizvě to spíš vypadalo jako vzteklá grimasa. „Měla v tom ale prsty Mesaana. Možná i Demandred a Semirhage, i přes to, jak to skončilo, ale Mesaana zcela určitě. Třeba bys měla znovu zvážit, co myslel Veliký pán tím, když chtěl, aby se al’Thorovi nic nestalo.“

Graendal to zvažovala tak důkladně, až zakopla. Sammael ji chytil za loket a udržel ji na nohou, ale jakmile získala rovnováhu, vytrhla se mu. Zajímavé, dokonce i vzhledem k tomu, co se stalo na tom palouku. Graendalin skutečný zájem patřil těm nejkrásnějším vybraným z nejmocnějších, ale klidně by si zaflirtovala, třebas jen proto, aby jí uběhl čas, i s mužem, jehož hodlala zabít nebo jenž chtěl zabít ji. Jediní muži, s nimiž nikdy nekoketovala, byli ti Vyvolení, kteří chvíli stáli nad ní. Nikdy nepřijala být v jakékoliv dvojici níže postavená.

„Tak proč s nimi pokračovat?“ Z jejího hlasu ukapávala roztavená láva, ačkoliv své pocity normálně skvěle ovládala. „Al’Thor v Mesaaniných rukou je jedna věc. Al’Thor v rukou téhle divošky je něco zhola jiného. Ne že by měla šanci se k němu dostat, jestli je opravdu hodláš vyslat na to rabování. Cestovní krabičky? Jakou hru to hraješ? Mají zajatce? Jestli si myslíš, že je naučím nátlak, tak na to rovnou zapomeň. Jedna z těch ženských nebyla zanedbatelná. Nebudu riskovat sílu a schopnosti pohromadě, ne u ní, ani u někoho, koho by to mohla naučit. Nebo máš někde v těch svých hračkách schovaný svazovač? Mimochodem, kde jsi byl prve? Nejsem ráda, když mě někdo nechává čekat!“

Sammael se zastavil a ohlédl se. Pozorovatel stál úplně nehybně. Od hlavy k patě byl zamotaný do divnolátky, takže mu byly vidět jenom oči, a nemusel si dělat starosti, že ho zahlédnou. Za léta se stal odborníkem v mnoha oblastech, jimiž Sammael opovrhoval. I v některých, jež si oblíbil.

Průchod se otevřel náhle, přeřízl vpůli strom a Graendal nadskočila. Rozpůlený kmen se opile naklonil. Teď Graendal rovněž zjistila, že Sammael drží pravý zdroj.

„Snad sis nemyslela, že jim říkám pravdu?“ poznamenal Sammael posměšně. „Menší vzestup chaosu je stejně důležitý jako velký. Půjdou, kam je pošlu, udělají, co budu chtít, a naučí se spokojit se s tím, co jim dám. Stejně jako ty, Maisie.“

Graendal propustila iluzi a stála tam stejně zlatovlasá jako on, stejně světlá, jako byl on tmavý. „Jestli mi tak řekneš ještě jednou, zabiju tě.“ Hlas měla ještě bezvýraznější než tvář. Myslela to vážně. Pozorovatel se napjal. Kdyby to zkusila, jeden z nich by zemřel. Měl by se do toho zaplést? Černé flíčky se mu před očima míhaly stále rychleji.

Sammael její pohled opětoval stejně tvrdě. „Pamatuj, kdo bude Nae’blisem, Graendal,“ procedil a prošel průchodem.

Ona tam chvíli jen stála a dívala se do otvoru. Po straně se objevila kolmá stříbrná čára, ale než se její průchod začal otevírat, propustila tkanivo, pomalu, světlo se stáhlo do bodu, než zhaslo. Pozorovatele přestala svrbět kůže, jak propustila i saidar. Se staženou tváří následovala Sammaela a jeho průchod se za ní zavřel.

Pozorovatel se jen pokřiveně usmál za divnolátkovou číhalskou maskou. Nae’blis. To vysvětlovalo, proč Graendal poslouchá, proč Sammaela nezabila. Tohle muselo zaslepit dokonce i ji. A Sammael riskoval ještě víc, když prohlašoval, že s Luisem Therinem uzavřel příměří. Pokud to ovšem nebyla pravda. Velikého pána těšilo, když mohl poštvat jednoho svého služebníka proti druhému, aby zjistil, kdo z nich je silnější. Jenom nejsilnější mohli stát v jeho slávě. Jenže dnešní pravda nemusela být i zítřejší. Pozorovatel viděl, jak se pravda mění i stokrát mezi východem a západem slunce. Nejednou ji sám změnil. Zvážil, že se vrátí a sedm žen na palouku zabije. Zemřely by snadno. Pochyboval, že vědí, jak vytvořit pravý kruh. Černé flíčky zaplnily zorné pole, vodorovná vánice. Ne, nechá to běžet svým vlastním směrem. Prozatím.

Pro jeho uši svět ječel, když použil pravou sílu, aby protrhl malou díru a prošel mimo vzor. Sammael ani nevěděl, že má pravdu. Malé zvýšení chaosu může být stejně důležité jako velké.

21

Swovanoc

Na Ebú Dar se pomalu snášela noc, záře bílých budov odolávala tmě. Malé hloučky a skupinky slavící Swovanoc tančily s větvičkami vždyzelenů vpletenými do vlasů v ulicích zalitých měsícem ve třetí čtvrti. Jen málokterý hýřil měl lucernu, když skotačili na hudbu fléten, bubínků a rohů, která se sem nesla z krčem a paláců, tančili od jedné zábavy k druhé. Většinou však byly ulice prázdné. V dálce zaštěkal pes, potom další, blíž, zuřivě odpovídal, dokud nezakníkl a neodmlčel se.

Mat, na špičkách, tiše poslouchal a pátral v měsíčních stínech. V blízkosti se hýbala jen kočka, plížící se ulicí. Dusot bosých nohou utichal. Jeden běžec by se měl potácet, druhý krvácet. Ohnul se a kopl do palice dlouhé jako jeho paže, která ležela na dláždění. V měsíčním světle se leskly těžké mosazné hřeby. Tohle by mu určitě prorazilo lebku. Potřásl hlavou, otřel nůž do otrhaného kabátu muže, který mu ležel u nohou. Otevřené oči zíraly na noční oblohu ze špinavé, vrásčité tváře. Žebrák, na pohled a podle pachu. Mat ještě neslyšel, že by žebráci napadali lidi, ale časy byly možná tvrdší, než si myslel. U natažené ruky mu ležel velký jutový pytel. Ten chlapík měl rozhodně velká očekávání ohledně toho, co najde v jeho kapsách. Do toho pytle by se málem vešel celý.

Na severu nad městem se na obloze náhle rozprsklo světlo s dutým zaduněním, jak se třpytivé zelené šmouhy zvětšily do koule, a při dalším výbuchu proletěly mezi původními zelenými světélky červené jiskry, pak modré a žluté. Ohňostrůjcovské květiny noci, ne tak působivé, jako kdyby byl nov a zamračeno, přesto pořád braly dech. Na ohňostroje by se mohl dívat, dokud by nepadl hlady. Nalesean mluvil o ohňostrůjci – Světlo, bylo to teprve dnes ráno? – ale žádné další noční květiny se neobjevily. Když ohňostrůjci nechali rozkvést oblohu, jak tomu říkali, zasadili víc než jenom čtyři květiny. Očividně někdo movitý zaplatil za Swovanoc. Rád by věděl kdo. Ohňostrůjce, který prodává noční květiny, by prodal víc.

Vrátil nůž zpátky do rukávu, zvedl z dláždění klobouk a spěšně se vracel, provázen ozvěnou svých kroků, prázdný zvuk v prázdných ulicích. Za většinou zavřených okenic nebylo vidět světlo. Lepší místo pro vraždu by se ve městě nejspíš ani nedalo najít. Celý střet s trojicí žebráků netrval ani minutu a nikdo ho neviděl. V tomhle městě člověk mohl za den uvidět tři čtyři rvačky, když si nedával pozor, ale šance, že za jediný den narazí na dvě bandy, které se ho snaží oloupit, byla asi stejně velká, jako že občanská garda odmítne úplatek. Co se stalo s jeho štěstím? Kdyby se mu aspoň přestaly v hlavě otáčet ty kostky. Neutíkal, ale ani se nezdržoval, jednu ruku měl pod kabátem položenou na jílci nože a dával pozor na to, co se hýbe ve stínech. Zahlédl však jenom pár hloučků lidí křepčících v ulicích.

V šenku U tulačky byly stoly odstaveny stranou, zůstalo jen pár kolem stěn. Flétnisté a bubeník vyluzovali pronikavou hudbu pro čtyři smějící se řady tanečníků, provádějících něco, co vypadalo zpola jako balet a zpola jako giga. Mat je pozoroval a opakoval kroky. Cizí kupci v jemném suknu poskakovali vedle místních ve vestách z hedvábného brokátu nebo těch zbytečných kabátech přes ramena. Všiml si dvou kupců kvůli tomu, jak se pohybovali, jeden byl štíhlý, druhý ne, přesto oba tančili s lehkým půvabem, a několika místních žen ve svých nejlepších šatech, s hlubokými výstřihy olemovanými úzkou krajkou nebo hustou výšivkou, ale žádné nebyly hedvábné. Ne že by si, samozřejmě, odmítal skočit se ženou v hedvábí – nikdy neodřekl tanec ženě jakéhokoliv věku a postavení – jenomže bohaté ženy byly dneska v noci v palácích nebo v domech bohatších kupců a lichvářů. Lidé kolem stěn chytali dech na další tanec, nosy měly často zabořené v pohárech nebo si z podnosů, které kolem rychle roznášely šenkýřky, brali nové poháry. Panímáma Ananová nejspíš za dnešek prodá tolik vína jako normálně za týden. Taky piva, místní rozhodně neměli v pořádku chuť.

Zkoušeje další kroky popadl Cairu, když se snažila kolem proklouznout s tácem, a zvýšeným hlasem, aby ho bylo slyšet přes hudbu, položil pár otázek a zakončil je objednávkou večeře, poručil si zdobenou rybu, pikantní pokrm, které kuchařka panímámy Ananové připravovala s naprostou dokonalostí. Muž potřeboval sílu, aby tenhleten tanec zvládl.

Caira bleskla smyslným úsměvem po muži ve žluté vestě, který jí sebral z podnosu pohár a hodil na něj minci, ale pro jednou se neusmála na Mata. Vlastně se jí podařilo stisknout rty do úzké čárky, což nebylo nijak snadné. „Tak tvůj malý králíček, to jsem?“ S významuplným odfrknutím netrpělivě pokračovala. „Chlapec je nacpaný do postele, kam patří, a nevím, kde je urozený pán Nalesean nebo Harnan nebo pan Vanin nebo někdo jiný. A kuchařka říkala, že pro ty, co si utápějí jazyky ve víně, neuvaří nic než polívku s chlebem. Ačkoliv proč si můj pán přeje zdobenou rybu, když na něj v jeho pokoji čeká zdobená žena, to tedy rozhodně nevím. Jestli mě můj pán omluví, někteří lidé si potřebují vydělat na svou skývu.“ Odplula pryč a cestou nabízela podnos kolem a usmívala se od ucha k uchu na každého muže v dohledu.

Mat se za ní zamračil. Zdobená žena? V jeho pokoji? Truhlice plná zlata nyní spočívala v prohlubni pod kuchyňskou podlahou před jednou z velkých pecí, ale kostky v jeho hlavě náhle zněly jako hromobití.

Zvuky veselí trochu zeslábly, když pomalu vystupoval po schodech. Přede dveřmi se zastavil a poslouchal rachotící kostky. Dva pokusy ho oloupit za dnešní den. Dvakrát mohl mít puklou lebku. Byl si jistý, že ho ta temná družka nezahlédla, a ji nikdo nemohl označit za zdobenou, ale... Pohladil jílec nože pod kabátem a pak ucukl, když se mu ve vzpomínkách náhle vynořila vysoká žena padající k zemi, s jílcem trčícím mezi ňadry. Jílcem jeho nože. Prostě s ním bude muset být jeho štěstí. S povzdechem otevřel dveře.

Hledačka, ze které si Elain udělala svého strážce, se otočila, potěžkávajíc jeho nenapjatý dvouříčský luk. Zlatý cop měla přehozený přes rameno. Cílevědomě na něj upřela modré oči a tvář se jí stáhla odhodláním. Tvářila se, že je připravená do něj dloubnout lukem, jestli nedostane, co chce.

„Jestli je to kvůli Olverovi,“ začal Mat a náhle se mu v hlavě rozvinula jedna vzpomínka, mlha halící ten den, hodinu jeho života, prořídla.

Už nebyla žádná naděje, Seanchané byli na západě, bělokabátníci na východě, nebyla žádná naděje a jenom jedna možnost, a tak zvedl zakřivený roh a zadul na něj, aniž věděl, co má vlastně očekávat. Ozval se zvuk jasný jako roh, tak sladký, že nevěděl, má-li se smát či plakat. Odrážel se kolem a země a nebe jako by zpívaly. Ve vzduchu ještě visel ten jediný čistý tón, když se začala zvedat mlha, objevila se odnikud, řídké chumáče, houstnoucí a převalující se, stoupaly stále výš, až bylo všechno zakrytě, jako by zemi zakrývaly mraky. A těmi mraky přijížděli, jako by sjížděli po horském úbočí, hrdinové z pověsti, zavázáni k tomu, že je povolá Valerský roh. Artuš Jestřábí křídlo sám jel v čele, vysoký, s orlím nosem, a za ním jeli ostatní, jen asi stovka. Tak málo, ale byli to všichni ti, které kolo bude vytáčet zas a zas, aby vedli vzor, aby vytvářeli pověsti a báje. Mikel Čisté srdce a Shivan Lovec za černou maskou. O něm se povídalo, že ohlašuje konec věků, zkázu toho, co bylo, a zrození toho, co bude, on a jeho sestra Calian zvaná Sudička, jedoucí po jeho boku s rudou maskou na tváři. Amaresu s planoucím Slunečním mečem v ruce a Paedrig, mírotvůrce se zlatým jazykem, a tam, nesoucí stříbrný luk, s nímž nikdy neminula...

Zavřel dveře a snažil se o ně opřít. Točila se mu hlava, šly na něj mrákoty. „Ty jseš ona. Birgitte, ta pravá. Ať moje kosti shoří na popel, to přece není možný. Jak? Jak?“

Žena z pověstí si odevzdaně povzdechla a opřela luk do rohu vedle jeho oštěpu. „Byla jsem vyrvána úplně, Trubači, vyhodila mě Moghedien, abych zemřela, a Elainino pouto mě zachránilo.“ Mluvila pomalu a prohlížela si ho, jako by se chtěla ujistit, že jí rozumí. „Bála jsem se, že by sis mohl pamatovat, kým jsem byla.“

Mat měl pořád pocit, jako kdyby dostal jednu mezi oči, a zakaboněný se vrhl do křesla u stolu. Kým bývala, to určitě. Vyzývavě se před něj postavila s rukama v bok, úplně stejná jako Birgitte, již viděl přijíždět z oblohy. Dokonce i šaty měla stejné, i když teď měla krátký kabátek červený a široké spodky žluté. „Elain a Nyneiva to vědí a mně to zatajily, co? Ty tajnosti už mě unavují, Birgitte, a ony mají tajemství, jako je na mlatu krys. Staly se z nich Aes Sedai, očima i srdcem. Dokonce i Nyneiva je teď dvakrát divnější."

„Ty máš svá vlastní tajemství.“ Zkřížila ruce na prsou a posadila se do nohou jeho postele. Z toho, jak se na něj tvářila, by si mohl myslet, že je nějaká hospodská skládačka. „Například jsi jim neřekl, žes zatroubil na Valerský roh. Myslím, že to je to nejmenší tajemství, co před nima máš.“

Mat zamrkal. Usoudil, že jí to řekly. Koneckonců byla Birgitte. „Jaký tajemství mám já? Ty ženský mě znají až po konečky prstů, znají moje sny.“ Byla Birgitte. No ovšem. Předklonil se. „Vysvětli jim, co je rozumný. Ty jsi Birgitte se Stříbrným lukem. Můžeš je přimět, aby udělaly, co řekneš. Tohle město má na každý křižovatce pasti a já se bojím, že kůly v těch jámách jsou každý den ostřejší. Ať odejdou, než bude pozdě.“

Birgitte se zasmála. Dala si ruku před pusu a smála se! „Bereš to za špatný konec, Trubači. Já jim nevelím. Jsem Elainin strážce. Já poslouchám.“ Teď se usmívala lítostivě. „Birgitte se Stříbrným lukem. Světlo věř, ani nevím, jestli jsem pořád ta žena. Tolik z toho, čím jsem byla a co jsem znala, zmizelo od mého podivného nového zrození jako mlha ve slunci. Už nejsem hrdinka, jen další žena, která se musí protloukat. A co se tvých tajemství týče, jakým jazykem mluvíme, Trubači?“

Mat otevřel ústa... a zarazil se, plně si uvědomil, nač se právě zeptala. Nosan iro gavane domorakoshi, Diynen’d’ma’purvene? Mluvíme my jaký jazyk, Trubači na roh? Začaly mu vstávat vlasy na hlavě. „Stará krev,“ řekl opatrně. Ne ve starém jazyce. „Jedna Aes Sedai mi kdysi řekla, že stará krev je silná v – Čemu se, zatraceně, směješ teď?“

„Tobě, Mate,“ podařilo se jí ze sebe vypravit, zatímco se snažila nepopadat za břicho. Aspoň už taky nemluvila starým jazykem. Z koutku oka si setřela slzu. „Někteří lidé znají kvůli staré krvi pár slov, větu dvě. Obvykle aniž by rozuměli tomu, co říkají, nebo tomu rozumí jen částečně. Ale ty... Jednou větou jsi eharonský velkokníže a vzápětí první pán Manetherenu, s dokonalým přízvukem i způsobem vyjadřování. Ne, neboj se. Tvoje tajemství je u mě v bezpečí.“ Zaváhala. „Je i moje u tebe?“

Mat mávl rukou, stále příliš ohromený, aby se urazil. „Vypadám snad, že si pouštím pusu na špacír?“ zamručel. Birgitte! V těle! „Ať shořím, napil bych se.“ Ještě než to vyslovil celé, věděl, že je to špatně. Ženské nikdy –

„To mi zní moc dobře,“ prohlásila Birgitte. „Taky bych si dala džbánek vína. Krev a popel, když jsem viděla, žes mě poznal, málem jsem si spolkla jazyk.“

Mat se narovnal, jako by s ním někdo cukl, a vykulil oči.

Ona jeho pohled opětovala s veselým mrknutím a úsměvem. „V šenku je dost hluku, že bychom si mohli promluvit tak, aby nás nikdo neslyšel. Kromě toho by mi nevadilo si chvíli sednout a porozhlídnout se. Elain káže jako tovanská rádkyně, když po nějakým mužským trochu hodím okem.“

Kývl dřív, než si to promyslel. Vzpomínky jiných mužů mu prozradily, že Tovanové byli přísní a nepřejícní lidé, střídmí až na hranici bolesti. Nebo spíš bývali, zmizeli před více než tisíci lety. Mat si nebyl jistý, má-li se smát nebo plakat. Na jednu stranu šance promluvit si s Birgitte – Birgitte! pochyboval, že se z toho šoku někdy vzpamatuje – ale na druhou stranu pochyboval, že přes hluk kostek, které se mu otáčely v hlavě, hudbu dole vůbec uslyší. Ona musela být nějakým klíčem. Muž s trochou mozku v hlavě by teď okamžitě vylezl oknem. „Džbánek nebo dva by se mi líbil,“ řekl jí.

Silný slaný vítr od zátoky kupodivu přinášel nepatrné ochlazení, ale noc byla pro Nyneivu skličující. Do paláce se nesla hudba a útržky smíchu, slabě zněly i zevnitř. Na bál ji pozvala Tylin osobně, Elain a Aviendhu taky, všechny však odmítly s různým stupněm zdvořilosti. Aviendha prohlásila, že existuje jenom jeden tanec, který je ochotná si s mokřinskými muži zatančit, na což Tylin nejistě zamrkala. Nyneiva by byla šla ráda – jenom hlupák odmítl příležitost skočit si v kole – ale věděla, že i kdyby šla, dělala by přesně to co teď, seděla by někde a snažila se nehryzat si klouby na ruce.

Takže všechny byly tady, zavřené v komnatách s Tomem a Juilinem, nervózní jako kočky v kleci, zatímco všichni ostatní v Ebú Daru se veselili. No, aspoň ona byla nervózní. Co mohlo Birgitte tolik zdržet? Jak dlouho trvá sdělit muži, aby se hned ráno dostavil? Světlo, celá námaha nebyla k ničemu a už dávno by měly jít do postele. Velmi dávno. Kdyby jen dokázala usnout, mohla by zapomenout na tu strašnou plavbu ve člunu. Nejhorší bylo, že jí její cit pro počasí říkal, že probíhá bouře, říkal jí, že by za okny měl výt vítr a lít tak hustě, že by nebylo vidět na pět kroků. Chvíli jí trvalo pochopit, že občas naslouchá větru a ten jí zřejmě lže. Aspoň si myslela, že to pochopila. Blížila se bouře jiného druhu, ne vítr a déšť. Neměla důkaz, ale sní svoje střevíce, jestli do toho není nějak zapletený Mat Cauthon. Nejradši by prospala celý měsíc, rok, aby zapomněla na starosti, a pak by ji Lan probudil polibkem jako Sluneční král Talii. Což bylo samozřejmě směšné, protože to byl jenom příběh, a navíc velmi neslušný, a stejně, nehodlala se stát domácím mazlíčkem nějakého muže, dokonce ani Lanovým ne. Ale nějak si ho najde a spojí se s ním. Udělá... Světlo! Kdyby si nemyslela, že na ni budou ostatní zírat, prochodila by podrážky střevíců!

Hodiny míjely. Pořád dokola četla krátký dopis, jejž Mat zanechal u Tylin. Aviendha mlčky seděla se zkříženýma nohama vedle křesla s vysokým opěradlem na světle zelených dlaždicích, jako obvykle, a na kolenou měla otevřenou kopii Putování Jaima Dalekokrokého vázanou v kůží se zlatými ozdobami. Na ní žádná nervozita vidět nebyla, ale ta ženská by nehnula brvou, ani kdyby jí někdo do výstřihu nacpal zmiji. Od návratu do paláce si nasadila složitý stříbrný náhrdelník, který nosila dnem i nocí. Kromě toho výletu na lodi, tehdy prohlásila, že to nechce riskovat. Nyneivu mimochodem napadlo, proč už nenosí svůj slonovinový náramek. Vyslechla rozhovor, něco o tom, že ho nebude nosit, dokud Elain nebude mít stejný, což nedávalo smysl. A samozřejmě na tom vůbec nezáleželo. Z klína na ni volal dopis.

Kandelábry v obývacím pokoji poskytovaly dost světla na čtení, ačkoliv Matova necvičená, chlapecká ruka způsobila menší obtíže. Právě z jeho obsahu se Nyneivě stahoval žaludek.

Tady je jenom horko a mouchy a toho si můžem najít spoustu i v Caemlynu.

„Jsi si jistý, že jste mu nic neřekly?“ chtěla vědět.

Na druhé straně místnosti se Juilin zarazil s rukou nad hrací deskou a vrhl po ní pohled vyjadřující rozhořčenou nevinnost. „Kolikrát to mám říkat?“ Rozhořčená nevinnost byla jednou z věcí, jež muži ovládali nejlépe, zvlášť když byli vinni jako lišky v kurníku.

Tom, sedící u lapisem vykládaného stolku naproti lovci zlodějů, připomínal v dobře střiženém kabátci z bronzové vlny stejně málo kejklíře jako muže, jenž býval milencem královny Morgasy. Pokroucený a bělovlasý, s dlouhými kníry a hustým obočím, byl od bystrých modrých očí po špičky bot zosobněním znechucené trpělivosti. „Nechápu, jak bychom mohli, Nyneivo,“ řekl suše, „vzhledem k tomu, že jsi nám až do dnešního večera nic neřekla. Mělas poslat Juilina a mě."

Nyneiva si hlasitě odfrkla. Jako by ti dva nepobíhali kolem jako slepice s useknutou hlavou od chvíle, co sem dorazili, a s Matovým souhlasem nestrkali nos do jejích a Elaininých věcí. Tihle tři spolu taky nemohli být déle než dvě minuty, aby si nezačali vyměňovat drby. Muži to nikdy nedokázali. Oni... Pravdou bylo, jak si váhavě připustila, že je nikdy nenapadlo použít muže. „Šli byste s ním hýřit a chlastat,“ zamumlala. „A neříkejte mi, že ne.“ Tam musel Mat být, a nechával Birgitte tvrdnout v hostinci. Ten muž si určitě najde nějaký způsob, jak zařídit, aby se celý plán zvrtnul.

„A i kdyby, tak co?“ Opírajíc se o stěnu vedle vysokého lomeného oblouku okna a vyhlížejíc do noci bíle omalovanou železnou mříží balkonu, se Elain zahihňala. Poklepávala špičkou boty, ale byl div, jak ze všech tónů nesoucích se nocí dokázala zachytit jednu melodii. „Tohle je noc na... hýření.“

Nyneiva se zamračila na její záda. Elain byla během noci stále divnější. Kdyby ji neznala lépe, byla by měla podezření, že druhá žena vyklouzla, aby si mohla cvaknout vína. Vlastně spíš řádně přihnout. I kdyby ale neměla Elain pod dozorem, bylo to zhola nemožné. Obě měly dost nešťastnou zkušenost s přemírou vína a ani jedna si od té doby nedala víc než jeden hlt.

„Mě zajímá ten Jaichim Carridin,“ ozvala se Aviendha, zavřela knihu a odložila ji. Odmítala vzít na vědomí, jak divně vypadá, když v modrých hedvábných šatech sedí na podlaze. „U nás Stínuzvědy zabíjíme, jakmile je odhalíme, a kmen, klan, společenstvo ani první sestra nezvedne ruku na protest. Jestli je Jaichim Carridin Stínuzvěd, proč ho Tylin Mitsobar nezabije? Proč ho nezabijeme my?“

„Tady jsou věci poněkud složitější,“ sdělila jí Nyneiva, ačkoliv nad tím zároveň taky uvažovala. Samozřejmě ne, proč Carridina nezabijí, ale proč je mu stále dovoleno přicházet a odcházet, jak se mu zlíbí. Viděla ho v paláci právě dnes poté, co dostala Matův dopis, poté, co Tylin sdělila jeho obsah. Mluvil s Tylin přes hodinu a potom odešel se stejnými poctami, s nimiž byl přijat. Hodlala to probrat s Elain, ale stále se jí vracela otázka, co Mat ví a jak. Ten muž bude dělat potíže. Určitě, nějak. Tahle záležitost se zvrtne, ať už všichni říkají cokoliv. Blížilo se špatné počasí.

Tom si odkašlal. „Tylin je slabá královna a Carridin je vyslanec moci.“ Položil svůj kámen a upíral oči na desku. Mluvil, jako by přemýšlel nahlas. „Podle definice, bělokabátnický tazatel nemůže být temný druh. Alespoň takhle se to definuje v pevnosti Světla. Kdyby ho zatkla nebo jenom obvinila, než mrkne, bude mít v Ebú Daru legii bělokabátníků. Mohli by jí nechat trůn, ale byla by jenom loutka a za provázky by tahal Dóm pravdy. Ještě nejsi připravený to přiznat, Juiline?“ Lovec zlodějů se na něj zamračil, pak začal zuřivě studovat hrací desku.

„Nemyslela jsem si o ní, že je zbabělá,“ pronesla znechuceně Aviendha a Tom po ní vrhl pobavený úsměv.

„Ty jsi ještě nikdy nečelila něčemu, s čím jsi nemohla bojovat, dítě?“ řekl laskavě. „Něčemu tak silnýmu, že jediná možnost byla uprchnout nebo být sežraná zaživa? Snaž se Tylin nesoudit, dokud se s něčím takovým sama nesetkáš.“ Aviendha z nějakého důvodu zrudla. Za normálních okolností skrývala pocity tak dobře, že měla tvář jako z kamene.

„Já vím,“ promluvila náhle Elain. „Najdeme důkaz, který bude muset přijmout i Pedron Niall.“ Vrátila se do místnosti. Ne, přitančila. „Převlékneme se a budeme ho sledovat.“

Náhle zde už nestála Elain v zelených ebúdarských šatech, ale Domanka v tenkých a přiléhavých modrých. Nyneiva nadskočila a stiskla rty, jak se rozhořčila sama na sebe. Jenom proto, že sama právě tkanivo neviděla, nemusela se nechat iluzí tak polekat. Vrhla pohled na Toma a Juilina. Dokonce i Tom měl otevřenou pusu. Nyneiva mimoděk sevřela svůj cop. Elain hodlala všechno odhalit! Co se to s ní děje?

Iluze fungovala nejlépe, pokud se člověk držel co nejblíž originálu, alespoň tvarem a velikostí, takže když se Elain otočila, aby se prohlédla v jednom ze dvou velkých zrcadel v místnosti, probleskovaly mezi domanskými šaty kousky ebúdarských. Elain se zasmála a zatleskala. „Ohó, mě nikdy nepozná. Nebo tebe, skoro-sestro.“ Náhle vedle Nyneivina křesla seděla Taraboňanka s hnědýma očima a žlutými cůpky propletenými červenými korálky v odstínu těsně padnoucích šatů ze skládaného hedvábí. Tázavě se dívala na Elain. Nyneiva zaťala ruku do copu. „A na tebe nemůžeme zapomenout,“ blekotala Elain dál. „Znám zrovna to pravé.“

Tentokrát Nyneiva záři kolem Elain viděla. Byla vzteklá. I když viděla, jak se kolem ní splétají prameny, neprozradilo jí to, jaký obraz jí Elain dala. Na to se musela podívat do zrcadla. Z něj na ni hleděla zděšená žena Mořského národa s tuctem náušnic s drahokamy v uších a dvakrát tolik zlatým medailonků jí viselo na řetízku vedoucímu ke kroužku v nose. Kromě šperků na sobě měla široké kalhoty ze zeleného hedvábného brokátu a jinak ani nitku, jako to nosily ženy Atha’an Miere, když byly z dohledu pevniny. Byla to jen iluze. Pod tkanivem byla pořád slušně oblečená. Ale... Kromě svého odrazu viděla v zrcadle i křenícího se Toma a Juilina.

Z hrdla jí unikl přidušený výkřik. „Zavřete oči!“ zařvala na muže a začala poskakovat kolem, mávala rukama, cokoliv, aby byly její šaty vidět skrz tkanivo. „Zavřete je, Světlo vás spal!“ Aha. Poslechli. Sršíc podrážděním přestala křepčit. Ale už se tak nezubili. I když Aviendha se smála docela otevřeně a kolébala se sem a tam.

Nyneiva si škubla za sukně – v zrcadle se žena Mořského národa zatahala za kalhoty – a upřela zamračený pohled na Elain. „Nech toho, Elain!“ Domanka na ni zírala s otevřeným úžasem. Teprve tehdy si Nyneiva uvědomila, jak strašně je rozzlobená. Pravý zdroj měla těsně mimo dohled. Popadla saidar a zarazila mezi Elain a pravý zdroj štít. Nebo spíš se o to pokusila. Odstínit někoho, kdo již držel jedinou sílu, nebylo snadné, i když byla silnější. Kdysi, jako malá holka, udeřila kladivem pantáty Luhhana o kovadlinu, jak nejvíc mohla, a otřes jí projel tělem až do prstů u nohou. Tohle bylo asi dvojnásobné. „Pro lásku Světla, Elain, copak jsi opilá?“

Záře kolem domanské ženy pohasla a vytratila se i Domanka. Nyneiva věděla, že zmizelo i tkanivo kolem ní, přesto se však podívala do zrcadla, a vydechla úlevou, když uviděla Nyneivu z al’Mearů ve žlutých, modře prostřihávaných šatech.

„Ne,“ řekla Elain pomalu. Tváře jí hořely, ale nebylo to z rozpaků, alespoň ne zcela. Zvedla bradu a její hlas zněl mrazivě. „Já nejsem."

Rozletěly se dveře z chodby a dovnitř se se širokým úsměvem vpotácela Birgitte. No, možná se tak docela nepotácela, rozhodně však stála na nejistých nohou. „Nečekala jsem, že kvůli mně všichni zůstanete vzhůru,“ vyhrkla vesele. „No, bude vás zajímat, co vám chci říct. Ale nejdřív...“ Příliš dokonalými kroky někoho, kdo v sobě má značné množství alkoholu, zmizela ve svém pokoji.

Tom se za ní díval s pobaveným úsměvem, Juilin pak nevěřícně. Věděli, kdo je, znali pravdu. Elain se jen svrchu mračila. Z Birgittina pokoje se ozvalo šplouchnutí, jako by obrátila džbán na podlahu. Nyneiva si vyměnila zmatený pohled s Aviendhou.

Birgitte se vynořila a z vlasů jí kapala voda, kabátec měla promáčený od ramen k loktům. „Teď už mi to myslí jasněji,“ prohlásila a s povzdechem se usadila do křesla s nohama zakončenýma koulemi. „Ten mladý muž má v břiše díru a neuhasitelnou žízeň. Přepil dokonce i Beslana, a já si pomalu myslím, že pro toho mládence je víno jako voda.“

„Beslana?“ zvedla hlas Nyneiva. „Tylinina syna? Co tam dělal on?“

„Proč jsi to dovolila, Birgitte?“ vyhrkla Elain. „Mat Cauthon toho chlapce zkazí a jeho matka to bude dávat za vinu nám.“

„Ten chlapec je stejně starý jako ty,“ poznamenal Tom nevrle.

Nyneiva a Elain si vyměnily popletený pohled. Co tím myslel? Každý přece ví, že muž začne mít rozum, tedy aspoň na muže, nejméně o deset let později než žena.

Zmatený výraz z Elaininy tváře zmizel a nahradila ho ráznost a nemalý hněv, když se znovu soustředila na Birgitte. Budou vyřčena slova, kterých by obě ženy mohly zítra litovat.

„Teď nás s Juilinem nechte samotný, Tome,“ pospíšila si Nyneiva. Bylo zcela nepravděpodobné, že by to ty dvě pochopily samy. „Potřebujete se vyspat, abyste hned ráno byli čerství.“ Seděli tam a zírali na ni jako šašci s rolničkami, takže promluvila důrazněji. „Hned!“

„Tahle hra skončila už před dvaceti kameny,“ prohlásil Tom a podíval se na hrací desku. „Co říkáš, že bychom zašli k nám do pokoje a začali novou? Kdykoliv během hry můžeš volně položit deset kamenů.“

„Deset kamenů?“ vyjekl Juilin a odstrčil křeslo. „Nabídneš mi taky rybí polívku a bílý chleba?“

Dohadovali se celou cestu ven, ale u dveří se oba mrzutě a dopáleně ohlédli. Vůbec by se nedivila, kdyby zůstali vzhůru celou noc jenom proto, že je poslala do postele.

„Mat Beslana nezkazí,“ pronesla Birgitte suše, když se za nimi zavřely dveře. „Pochybuju, že by jeho dokázalo zkazit devět péřovejch tanečnic s lodním nákladem žitný. Ani by nevěděly, kde začít.“

Nyneivě se ulevilo, když to slyšela, ačkoliv na jejím tónu bylo cosi divného – nejspíš to bylo pitím – Beslan však vůbec nebyl podstatný. Taky to řekla a Elain dodala: „Ne, to není. Ty ses opila, Birgitte! A já to cítila. Pořád jsem namazaná, když se nesoustředím. To pouto nemá fungovat takhle. Aes Sedai nepadají s hihňáním, když jejich strážci přeberou.“ Nyneiva rozhodila rukama.

„Nedívej se na mě tak,“ řekla Birgitte. „Víš víc než já. Aes Sedai a strážci byli doteď vždy muži a ženy. Možná to je ten rozdíl. Možná si jsme my dvě příliš podobný.“ Usmívala se trochu pokřiveně. V tom džbánu nebylo zdaleka dost vody. „Asi by to mohlo být trapný.“

„Nemohly bychom se držet toho, co je důležitý?“ ozvala se Nyneiva stroze. „Jako třeba Mata?“ Elain otevřela pusu, aby odsekla Birgitte, ale rychleji zavřela a rudé skvrny na tvářích teď byly rozhodně způsobené pokořením. „Takže,“ pokračovala Nyneiva. „Přijde ráno Mat, nebo je ve stejně odpudivým stavu jako ty?“

„Mohl by přijít,“ řekla Birgitte a od Aviendhy, jež se ovšem zas posadila na zem, přijala hrnek mátového čaje. Elain se na ni chvíli mračila a pak, ze všech věcí, zkřížila nohy a posadila se vedle ní!

„Co tím myslíš, mohl by?“ dožadovala se Nyneiva. Usměrnila a křeslo, na němž prve seděla, k ní připlulo, a pokud třísklo o podlahu, mělo to tak být. Opíjet se, sedat na podlaze. Co přijde příště? „Jestli čeká, že k němu přilezeme po čtyřech...!“

Birgitte se s povděkem napila čaje a kupodivu, když se znovu podívala na Nyneivu, vůbec nevypadala opilá. „To jsem mu rozmluvila. Jenže podle mě to nemyslel vážně. Chce jenom omluvu a poděkování.“

Nyneiva vyvalila bulvy. Ona že mu to rozmluvila? Omluvit se? Matrimu Cauthonovi? „Nikdy,“ vybuchla.

„Za co?“ chtěla vědět Elain, jako by na tom záleželo. Předstírala, že nevidí Nyneivino zamračení.

„Za Tearský Kámen,“ odvětila Birgitte a Nyneiva prudce otočila hlavu. Ta žena už vůbec nemluvila opile. „Prý šel do Kamene, s Juilinem, aby vás dvě vysvobodil z žaláře, ze kterého byste samy nedokázaly uniknout.“ Pomalu, užasle potřásala hlavou. „Nevím, jestli bych tohle pro někoho udělala, možná kromě Gaidala. Ne do Kamene. Prý jste se mu poděkovaly jen na půl huby, až měl pocit, že má být rád, že jste ho nenakoply.“

Jistým způsobem to byla pravda, ale pokřivená. Mat tam byl, s tím posměšným úsměvem, a říkal, že za ně tahá kaštany z ohně nebo něco podobného. Dokonce i tehdy si myslel, že jim může říkat, co mají dělat. „Tu kobku hlídala jenom jedna černá sestra,“ zamumlala Nyneiva, „a o tu jsme se postaraly.“ Pravda, nedokázaly přijít na to, jak by, odstíněné, mohly otevřít dveře. „Be’lal se o nás ani doopravdy nezajímal – chtěl jenom přilákat Randa. Moirain ho v tý chvíli už možná zabila, co můžeme vědět.“

„Černé adžah.“ Birgittin hlas byl bezvýraznější než dlaždice na podlaze. „A jeden ze Zaprodanců. O těch se Mat vůbec nezmínil. Dlužíte mu díky na kolenou, Elain. Vy obě. Ten muž si to zaslouží. A Juilin taky.“

Nyneivě se do tváří nahrnula krev. On že se vůbec nezmínil...? Ten mrzký, mrzký chlap! „Já se Matrimu Cauthonovi nikdy neomluvím, ani na smrtelný posteli.“

Aviendha se naklonila k Elain a sáhla jí na koleno. „Skoro-sestro, tohle řeknu jemně.“ Tvářila se a mluvila asi tak jemně jako kamenný sloupek. „Jestli je to pravda, máte k Matu Cauthonovi toh, ty a Nyneiva. A tím, co jsem viděla, že děláte, jste to ještě zhoršily.“

„Toh!“ zavřískla Nyneiva. Ty dvě pořád mluvily o tom toh nesmyslu. „My nejsme Aielové, Aviendho. A Mat Cauthon je trnem v patě každýho, koho potká.“

Jenomže Elain přikyvovala. „Chápu. Máš pravdu, Aviendho. Co ale musíme udělat? Budeš mi muset pomoci, skoro-sestro. Nehodlám se pokoušet o to, abych se stala Aielem, ale... chci, abys na mě byla pyšná.“

„My se mu neomluvíme!“ štěkla Nyneiva.

„Jsem pyšná, že tě znám,“ pravila Aviendha a zlehka se dotkla Elainina líčka. „Omluva je začátek, ale teď už nestačí, abys dostála svému toh.“

„Posloucháte mě?“ dožadovala se Nyneiva. „Řekla jsem, že se neomluvím!“

Ony se prostě bavily dál. Jenom Birgitte se na ni podívala a jen tak tak, že se neřehtala nahlas. Nyneiva popadla cop oběma rukama. Věděla, že na to mají poslat Toma s Juilinem.

22

Malé oběti

Šilhajíc na znamení nad klenutými dveřmi hostince, hrubě načrtnutou ženu s poutnickou holí, hledící s nadějí do dálky, si Elain přála, aby byla zpátky v posteli místo tady na slunci. Ne že by mohla spát. Náměstí Mol Hara za ní bylo, až na několik voly a osly tažených povozů, mířících na trh, a několik žen s obrovskými koši na hlavách, prázdné. Na rohu hostince seděl jednonohý žebrák s miskou, první z mnoha, kteří se později na náměstí usadí. Už mu dala stříbrnou marku, dost na to, aby z toho i teď vyžil celý týden, on ji však s bezzubým úsměvem nacpal do hadrů a čekal dál. Obloha byla ještě šedá, den však již sliboval žár. Dnes ráno měla co dělat, aby se dokázala soustředit a nepotila se.

V hlavě měla ještě poslední zbytky Birgittiny kocoviny, vytrácela se, zatím však nebyla zcela pryč. Kdyby jenom její nepatrná schopnost léčení nebyla příliš nepatrná. Doufala, že Aviendha a Birgitte dokážou dnes ráno zjistit ve svých iluzorních převlecích něco užitečného o Carridinovi. Carridin ovšem neznal ani jednu, nejlepší však bude zachovávat opatrnost. Byla pyšná, že Aviendha nepožádala, aby mohla jít s sebou, vlastně ji tenhle návrh docela překvapil. Aviendha si nemyslela, že Elain potřebuje, aby na ni někdo dohlížel, že udělá, co je třeba.

Elain si s povzdechem urovnala šaty, ačkoliv to nebylo třeba. Modré a smetanové, s kouskem smetanové vandalranské krajky, v těch šatech se cítila maličko... odhalená. Jedinkrát, co se neodvážila obléknout se podle místní módy, bylo tehdy, když se s Nyneivou plavily do Tanchika na lodi Mořského národa, ale jistým způsobem byla ebúdarská móda skoro... Znovu si povzdechla. Jenom se to snažila oddálit. Aviendha měla jít taky, aby ji držela za ruku.

„Neomluvím se,“ prohlásila náhle Nyneiva vedle ní. Oběma rukama si mačkala šedé sukně a zírala na Tulačku, jako by uvnitř čekala sama Moghedien. „Neomluvím!“

„Přece jenom jsi měla nosit bílou,“ zamumlala Elain, čímž si vysloužila podezíravý pohled. Po chvíli dodala: „Říkala jsi, že je to barva na pohřeb.“ Což vyvolalo spokojené kývnutí, ačkoliv to takhle vůbec nemyslela. Tohle bude katastrofa, jestli nedokážou zachovávat mír aspoň mezi sebou. Birgitte se ráno musela uchýlit k bylinkovému nálevu a navíc zvlášť hořké směsi, protože Nyneiva tvrdila, že není dost rozzlobená, aby usměrnila. Velmi dramaticky potom vykládala, že pohřební bílá je jediná vhodná barva, trvala na tom, že nepůjde, a přinejmenším dvacetkrát od chvíle, co vyrazily, prohlásila, že se neomluví. Mír bylo třeba zachovat, ale... „Souhlasila jsi s tím, Nyneivo. Ne, už nechci slyšet nic o tom, jak jsme tě my ostatní přinutily. Tak se přestaň tvářit tak trucovitě.“

Nyneiva vyprskla a vztekle vyvalila oči. Elain se však nenechala odvrátit i přes zuřivé a ohromené tiché „Trucovitě?“ „Tohle musíme ještě probrat, Elain. Není nutný to uspěchat. Musí existovat tisíc důvodů, proč to nebude fungovat, ta’veren neta’veren, a Mat Cauthon je devět set z nich.“

Elain se na ni přísně podívala. „Ty nejhořčí byliny jsi dnes ráno vybrala schválně?“ Vykulené rozhořčení se změnilo ve vykulenou nevinnost, nicméně na tvářích měla Nyneiva rudé skvrny. Elain otevřela dveře. Nyneiva ji s mručením následovala. Elain by vůbec nepřekvapilo, kdyby navíc vyplázla jazyk. Dnes ráno ji výraz trucovitá ani zdaleka nevystihoval.

Z kuchyní se nesla vůně pečeného chleba a všechny okenice byly otevřené, aby se v šenku vyvětralo. Na vysoké stoličce stála na špičkách baculatá služebná a natahovala se, aby sundala užmoulané větvičky vždyzelenů, které byly pověšené nad okny, další pak vracely na místo stoly, lavice a židle, které se musely kvůli tancovačce odklidit. Takhle časně tu nikdo jiný nebyl, jen hubená dívka v bílé zástěře, která vlažně mávala koštětem. Byla by docela hezká, kdyby pořád nešpulila rty. Vzhledem k tomu, že v hostincích měly probíhat bouřlivé, dokonce bezuzdné oslavy, příliš velký nepořádek tu nebyl. Ale jedna její část toužila, aby to mohla vidět.

„Mohla bys mi ukázat pokoje pana Cauthona?“ požádala hubenou dívku s úsměvem a podávala jí dva stříbrné groše. Nyneiva si odfrkla. Byla napjatá jako slupka na čerstvém jablku. Ona dala žebrákovi jediný měďák!

Dívka si je mrzutě prohlédla – kupodivu i mince – a kysele zamumlala něco, co znělo jako: „Zdobená ženská včera večer, dámičky dneska ráno.“ Nevrle je poslala nahoru. Elain si chvíli myslela, že zhrdne i penězi, ale když už se dívka obracela pryč, sebrala jí stříbrňáky z dlaně, aniž by poděkovala, jen si je nacpala do výstřihu, ze všech míst, a začala se ohánět koštětem, jako by chtěla podlahu utlouci k smrti. Možná měla ve výstřihu všitou kapsičku.

„Vidíš,“ vrčela Nyneiva. „Dej na mě, určitě se snažil vnutit se týhle mladý ženě. A ty chceš, abych se takovýmu člověku omluvila.“

Elain neříkala nic, jen se vydala nahoru po schodišti bez zábradlí. Jestli Nyneiva nepřestane remcat... První chodbou napravo, říkala ta dívka, a poslední dveře nalevo, avšak před nimi zaváhala a kousla se do rtu.

Nyneiva se rozzářila. „Teď už chápeš, že je to blbej nápad, co? My nejsme Aielky, Elain. Mám to děvče docela ráda, přes to, jak se pořád mazlí s těma svejma nožema, ale jen si vem, jaký žvásty pořád vykládá. Je to nemožný. Musíš to vědět taky.“

„Nedohodly jsme se na ničem nemožném, Nyneivo.“ Udržet přísný tón dalo práci. Něco z toho, co Aviendha navrhovala, očividně ve vší vážnosti... Skutečně navrhla, že by toho muže měly nechat, aby je ztloukl proutkem! „To, na čem jsme se dohodly, je docela dobře možné.“ Skoro. Hlasitě zaklepala na dveře. Na dveřích byla vyřezaná ryba, kulatá, s proužky a tlamou. Na každých dveřích byla jiná řezba, většinou to byly nějaké ryby. Neozvala se žádná odpověď.

Nyneiva vydechla, musela zadržovat dech. „Třeba šel pryč. Prostě se budeme muset vrátit jindy.“

„V tuhle hodinu?“ Elain zaklepala znovu. „Tvrdilas, že vždycky, když může, válí se v posteli.“ Zevnitř se stále nic neozývalo.

„Elain, pokud Birgitte něco znamená, tak se Mat včera v noci ožral jako šumař. Nepoděkuje nám, jestli ho vzbudíme. Proč prostě neodejdeme a –“

Elain zvedla petlici a vstoupila. Nyneiva ji následovala s povzdechem, který musel být slyšet až v paláci.

Mat Cauthon ležel rozvalený na posteli na háčkovaném červeném přehozu a přes oči měl položený kus látky, z něhož kapalo na polštář. Místnost nebyla příliš uklizená, i když tu nebyl prach. Na stojanu s umyvadlem – stojanu s umyvadlem! – ležela bota vedle bílé mísy plné nepoužité vody, stojací zrcadlo stálo nakřivo, jako by do něj narazil a prostě ho nechal opřené o zeď, a pomačkaný kabátec byl přehozený přes židli s příčlovým opěradlem. Vše ostatní oblečení měl na sobě, včetně toho černého šátku, který zřejmě nikdy nesundával, a druhé boty. Z rozvázané košile visela stříbrná liščí hlava.

Z toho medailonu Elain svrběly prsty. Kdyby tu skutečně ležel nalitý, mohla by mu ho sebrat, aniž by si toho všiml. Tak nebo tak, hodlala přijít na to, jak ta věc vstřebává jedinou sílu. Zjišťovat, jak většina věcí funguje, pro ni bylo fascinující, ale tahle liščí hlava byla jako všechny hádanky na světě splácnuté do jedné.

Nyneiva ji chytila za rukáv a trhla hlavou ke dveřím, jen tiše naznačila „spí“ a ještě něco, čemu Elain nerozuměla. Nejspíš znovu prosila, aby šly pryč.

„Nech mě být, Nerime,“ zamumlal Mat najednou. „Už jsem ti to říkal, nechci nic, jenom novou lebku. A ty dveře zavírej potichu, jinak ti k nim připíchnu uši.“

Nyneiva nadskočila a snažila se Elain odvléci ke dveřím, ale ta se nehnula. „To není Nerim, pane Cauthone.“

Mat zvedl hlavu z polštáře, oběma rukama si trošku nazvedl látku a zamžoural na ně zarudlýma očima.

Nyneiva se zazubila a ani se nenamáhala skrýt svou radost z jeho zuboženého stavu. Elain zprvu vůbec nechápala, proč je jí taky do smíchu. Její jediná zkušenost s pitím v ní zanechala pouze lítost a soucit s každým, kdo tak dopadl. Vzadu v hlavě cítila, že Birgitte stále ještě buší v hlavě, a došlo jí to. Rozhodně nemohla schvalovat, aby se Birgitte utápěla v alkoholu, ať už měla jakýkoliv důvod, ale ani se jí nemohlo líbit, když někdo dělal něco lépe než její první strážce. Směšná představa. Trapná. Ale rovněž zadostiučinění.

„Co tady děláte?“ zeptal se ochraptěle a pak sebou trhl a ztišil hlas. „Vždyť je noc."

„Je ráno,“ vyjela Nyneiva ostře. „Nevzpomínáš si na rozhovor s Birgitte?“

„Nemohla bys mluvit míň nahlas?“ zašeptal a zavřel oči. Vzápětí oči zase vykulil. „Birgitte?“ Prudce se posadil a přehodil nohy přes okraj postele. Chvíli tam jen seděl a zíral do podlahy, s lokty na kolenou, takže se mu medailonek na šňůrce volně houpal. Nakonec zvedl hlavu a zle se po nich podíval. Nebo to tak asi jen působilo, vzhledem k tomu, jak vypadaly jeho oči. „Co vám řekla?“

„Informovala nás o tvých požadavcích, pane Cauthone,“ řekla Elain formálně. Takhle se musel cítit odsouzený před katovým špalkem. Nedalo se dělat nic jiného než držet hlavu zdviženou a pyšně čelit tomu, co přijde. „Ráda bych ti ze srdce poděkovala za to, že jsi mě zachránil z Tearského Kamene.“ Tak, už začala a nebolelo to. Ne moc.

Nyneiva tam stála a zlostně se mračila, rty tiskla stále víc. Nedovolí, aby ji v tom ta ženská nechala samotnou. Elain uchopila pravý zdroj málem dřív, než si to uvědomila, a vyslala pramínek vzduchu, který Nyneivu švihl přes ucho jako lusknutí prstů. Žena si připlácla ruku na lalůček a zamračila se, ale Elain se prostě chladně obrátila k panu Cauthonovi a vyčkávala.

„Já ti taky děkuju,“ řekla nakonec Nyneiva nevrle. „Ze srdce."

Elain proti své vůli vyvrátila oči. No, žádal je, aby mluvily tišeji. A zřejmě to slyšel. Zvláštní, rozpačitě se nahrbil.

„Aha to. To nic nebylo. Nejspíš byste se odtamtud dostaly za chvilku i beze mě.“ Svěsil hlavu do dlaní a znovu si přitiskl mokrou látku na oči. „Až půjdete ven, požádaly byste Cairu, aby mi donesla další vinnej punč? Je to taková štíhlá hezká holka s hřejivýma očima."

Elain se otřásla. Nic? Ten muž požadoval omluvu, ona se pokořila, aby se omluvila, a teď je to nic? On si žádný soucit ani lítost nezaslouží! Ještě stále držela saidar a zauvažovala o tom, že ho praští mnohem silnějším pramenem, než prve použila na Nyneivu. Ne že by to bylo k něčemu, dokud nosil svou liščí hlavu. Ale potom, medailon teď visel volně, nedotýkal se ho. Poskytoval stejnou ochranu, když se ne...?

Nyneiva její úvahy zakončila tím, že po něm skočila s prsty ohnutými jako drápy. Elain se podařilo postavit se mezi ně a popadnout druhou ženu za ramena. Delší dobu jen stály nos proti nosu, tedy s rozdílem jejich výšek. Nyneiva se nakonec zamračeně uvolnila a Elain usoudila, že je bezpečné ji pustit.

Mat měl stále sklopenou hlavu a ničeho si nevšiml. Ať už ho medailonek chránil nebo ne, mohla v rohu popadnout jeho lučiště a vyplatit ho, až by brečel. Cítila, jak jí do tváří stoupá červeň. Zabránila Nyneivě všechno zničit, jen aby přemýšlela, jak to zničí sama. Horší, podle toho, jak po ní druhá žena vrhla slabý samolibý úsměv, věděla velmi dobře, co se jí honí hlavou.

„Je toho víc, pane Cauthone,“ ohlásila a narovnala se. Úsměv Nyneivě zmizel ze rtů. „Taky bychom se rády omluvily, že nám trvalo tak dlouho ti poděkovat, jak si zasloužíš. A omlouváme se... pokorně...“ Při tom se trochu zajíkla. „...za způsob, jakým jsme se k tobě dosud chovaly.“ Nyneiva prosebně natáhla ruku, ale Elain si toho nevšímala. „Abychom ukázaly, jak hluboce toho litujeme, slibujeme ti následující.“ Aviendha tvrdila, že omluva je teprve začátek. „Nebudeme tě nijak znevažovat ani jakýmkoliv způsobem ponižovat, nikdy na tebe nebudeme křičet ani... ani se ti snažit dávat rozkazy.“ Nyneiva sebou trhla. Elain taky stiskla rty, ale nezastavila se. „Uznáváme, že máš oprávněné starosti o naše bezpečí, takže neopustíme palác, aniž bychom ti daly vědět, kam jdeme, a poslechneme si tvé rady.“ Světlo, rozhodně netoužila stát se Aielem, nechtěla udělat nic takového, ale chtěla si vysloužit Aviendžinu úctu. „Jestli... jestli usoudíš, že se...“ Ne že by se hodlala stát její sestrou-ženou – už samotná ta představa byla neslušná! – ale měla ji ráda. „...vystavujeme zbytečnému nebezpečí...“ Nebyla to Aviendžina chyba, že Rand ulovil obě jejich srdce. A taky Minino. „...přijmeme tělesnou stráž dle tvého výběru...“ Osud nebo ta’veren či něco jiného. Obě ženy milovala jako sestry, „...a necháme ji u sebe, dokud to bude možné.“ Světlo spal toho muže, že jí to udělal! A nemyslela tím Mata Cauthona. „Toto přísahám na Lví trůn Andoru.“ Funěla, jako by uběhla celou míli. Nyneiva se tvářila jako jezevec zahnaný do kouta.

Mat se pomalu díval z jedné na druhou a sundal látku jen natolik, aby bylo vidět jedno krví podlité oko. „Mluvíš, jako bys spolkla železnou tyč, má paní,“ prohodil posměšně. „Máš mý svolení říkat mi Mate.“ Protiva jeden! On by slušnost nepoznal, ani kdyby ho kousla do nosu! To rudé oko se otočilo k ní. „A co ty, Nyneivo? Od ní jsem slyšel dost, ale od tebe ani slovo."

„Nebudu na tebe křičet,“ křičela Nyneiva. „A všecko to ostatní taky. Slibuju, ty... ty...!“ Málem si spolkla jazyk, když si uvědomila, že ho nemůže nazvat žádným z těch výrazů, které si zasloužil, aniž by tím slib okamžitě neporušila. A přesto byl účinek jejího řevu velmi uspokojivý.

Mat se s výkřikem otřásl, pustil látku a oběma rukama si sevřel hlavu. Oči měl vyvalené. „Prokletý kostky,“ zafňukal, nebo něco podobného. Elain náhle došlo, že by mohl být velmi dobrým zdrojem jadrných výrazů. Stájníci a jim podobní si zřejmě vždy oškrábali jazyk dočista ve chvíli, kdy se objevila v dohledu. Samozřejmě si slíbila, že ho zcivilizuje, že zařídí, aby byl Randovi užitečný, ale jeho výrazivo do toho plést nemusela. Vlastně si uvědomila, že je toho hodně, co neslíbila, že udělá. Až jí to ozřejmí, Nyneivu to značně uklidní.

Po delší době promluvil Mat dutým hlasem. „Děkuju, Nyneivo.“ Ztěžka polkl. „Chvilku jsem si myslel, že vy dvě musíte být někdo jinej v převleku. Jelikož jsem zřejmě pořád ještě naživu, tak bychom se mohli postarat i o ten zbytek. Nějak si vzpomínám, jak Birgitte povídala cosi o tom, že vám mám něco najít. Co?“

„To nenajdeš,“ řekla mu Nyneiva rázně. No, možná spíš hlasitě než rázně, Elain však nenapadlo ji za to seřvat. Mat si to všechno zasloužil. „Ty nás doprovodíš a my to najdem.“

„Už couváš, Nyneivo?“ Nějak se mu podařilo hodně opovržlivě ušklíbnout, což vypadalo zvlášť ohavně díky jeho očím. „Právě jste mi doslibovaly, že uděláte, co řeknu. Jestli chcete mít zkrocenýho ta’veren na vodítku, tak si jděte říct Randovi nebo Perrinovi a uvidíte, co vám odpověděj.“

„My ti nic takovýho neslíbily, Matrime Cauthone,“ vyštěkla Nyneiva a vyletěla na špičky. „Nic takovýho jsem neslíbila!“ Vypadala, že po něm skočí zas. Dokonce i cop měla zježený.

Elain se ovládala lépe. Když do něj budou třískat, nikam se nedostanou. „Poslechneme si tvé rady a přijmeme je, pokud budou rozumné, pane... Mate,“ vynadala mu mírně. Přece nemohl skutečně věřit, že slíbily... Ale když se na něj podívala, viděla, že věří. Ach Světlo! Nyneiva měla pravdu. On bude dělat potíže.

Ovládla se. Znovu usměrnila, zvedla jeho kabát ze židle a pověsila ho na kolíček na stěně, aby se mohla posadit, s rovnými zády, a pečlivě si upravila suknice. Dodržet sliby dané panu Cauthonovi – Matovi – a sobě bude těžké, ale nic, co řekne nebo udělá, se jí nemohlo dotknout. Nyneiva si prohlédla jediné další místo, kam se dalo sednout, nízkou, ze dřeva vyřezávanou podnožku, a zůstala stát. Jednu ruku zvedla k copu, pak zkřížila ruce na prsou. Hrozivě podupávala.

„Atha’an Miere to nazývají Větrná mísa, pane... Mate. Je to ter’angrial...“

Nakonec jeho nevolností prozářilo slabé vzrušení. „Tak to bude něco,“ zamumlal. „Hledat v Rahadu.“ Potřásl hlavou a škubl sebou. „Něco vám povím. Žádná z vás nestrčí na druhej břeh řeky nos, pokud nebude na dosah tak pět mejch Rudejch paží. Vlastně nevystrčíte nos z paláce. Řekla vám Birgitte o tý zprávě, co jsem měl nacpanou v kapse kabátu? Určitě jsem jí to povídal. A pak je tu Carridin a jeho temný druzi. Nevykládejte mi, že nemá něco za lubem.“

„Každé sestře, která podporuje Egwain jako amyrlin, hrozí nebezpečí z Věže.“ Osobní stráž všude? Světlo! Nyneivě v očích zazářilo nebezpečné světlo a začala dupat rychleji. „Nemůžeme se schovávat, pa... Mate, a nebudeme. O Jaichima Carridina bude postaráno ve vhodnou dobu.“ Neslíbily, že mu povědí všecko, a nemohly dovolit, aby se rozptyloval. „Teď jsou na řadě důležitější věci.“

„Ve vhodnou dobu?“ začal a nevěřícně zesílil hlas, ale Nyneiva ho uťala.

„Tak pět?“ vyjela kysele. „To je směš –“ Zavřela oči a promluvila mírněji. Maličko mírněji. „Chci říct, to není rozumný. Elain a já, Birgitte a Aviendha. Tolik vojáků nemáš. A stejně, my potřebujem jen tebe.“ To poslední jako by z ní tahali párem volů. Příliš se to podobalo doznání.

„Birgitte a Aviendha pečovatele nepotřebují,“ pravil nepřítomně. „Tahle Větrná mísa je asi důležitější než Carridin, ale... Nepřipadá mi to správný, nechat temnýho druha volně pobíhat.“

Nyneiva začala fialovět ve tváři. Elain se ve stojacím zrcadle ubezpečila, že vypadá vyrovnaně. Alespoň navenek. Ten muž byl ohavný! Pečovatele? Nebyla si jistá, co by bylo horší, jestli to, že by tu ledabylou urážku vypustil schválně, nebo že by to udělal, aniž by si to uvědomil. Znovu se podívala do zrcadla a trochu sklonila bradu. Pečovatele! Byla ztělesněním vyrovnanosti.

Mat si je prohlížel svýma krhavýma očima, ale zřejmě nic neviděl. „Víc vám toho Birgitte neřekla?“ zeptal se a Nyneiva odsekla: „To docela stačilo, řekla bych, i na tebe.“ Kupodivu se zatvářil překvapeně a docela potěšeně.

Nyneiva sebou cukla a pak zase zkřížila ruce na prsou. „Jelikož nejsi ve stavu teď s náma někam chodit – nemrač se na mě, Mate Cauthone, to není snižování, je to čistá pravda! – můžeš se dopoledne přestěhovat do paláce. A ať tě ani nenapadne, že bychom ti mohly pomáhat nosit věci. Neslíbila jsem, že budu dělat soumara.“

„U Tulačky je to dost dobrý,“ začal rozzlobeně, ale pak se zarazil a zatvářil se užasle. A zděšeně, usoudila Elain. To by ho mělo odnaučit vrčet, když má hlavu jako meloun. Aspoň takhle se cítila ona, když tenkrát přebrala. Samozřejmě on se o tom nedozví. Muži pořád strkají pazoury do ohně a myslí si, že tentokrát je nepopálí, aspoň to vždycky tvrdila Lini.

„Těžko můžeš čekat, že tu mísu najdem na první pokus,“ pokračovala Nyneiva, „ta’veren či ne. Vyrazit každý den bude mnohem jednodušší, když nebudeš muset chodit přes celý náměstí.“ Vlastně myslela, když na něj nebudou muset každé ráno čekat. Podle ní nebyla opilost důvodem, proč by se měl povalovat v posteli do poledne, to rozhodně nikoliv.

„Kromě toho,“ dodala Elain, „tak nás aspoň můžeš hlídat.“ Nyneiva skoro zasténala. Copak nevidí, že je třeba ho nalákat? Nebylo to, jako by mu skutečně slíbila, že mu dovolí, aby na ně dohlížel.

Mat zřejmě ji ani Nyneivu neslyšel. Ztrhaný pohled upíral někam do prázdna. „Proč musely zatraceně přestat zrovna teď?“ zaúpěl tak tiše, že ho skoro neslyšela. Co, pod Světlem, tím myslel?

„Pokoje jsou hodny i krále, pa... Mate. Sama Tylin je vybírala, jsou hned vedle jejích. Osobně se toho ujala. Mate, nechtěl bys, abychom urazily královnu, že ne?“

Jeden pohled na jeho tvář a Elain spěšně usměrněním otevřela okno a vylila z něj vodu z umyvadla. Jestli někdy viděla muže, který začne každou chvíli zvracet, tak na ni právě teď zíral zarudlýma očima.

„Nechápu, proč kvůli tomu tolik naděláš,“ prohlásila. Vlastně spíš nadělala ona. Některé služebné mu nejspíš dovolí, aby je poplácal, ona však pochybovala, že v paláci jich bude nějak moc, pokud nějaká. Ani nebude moci celé noci pít a hrát. Tylin rozhodně nepřipustí špatný příklad pro Beslana. „Všichni musíme přinášet oběti.“ Tady se s námahou zarazila a neřekla mu, že ta jeho je malá a jedině správná, jejich obrovská a nespravedlivá, ať už Aviendha tvrdí cokoliv. Nyneiva rozhodně láteřila kvůli jakékoliv oběti.

Mat znovu složil hlavu do dlaní a vydával přidušené chrčení, přičemž se mu ramena otřásala. On se smál! Elain potěžkala umyvadlo na prameni vzduchu a napadlo ji, že ho s ním praští. Když však znovu zvedl hlavu, vypadal z nějakého důvodu rozhořčeně. „Oběti?“ zaprskal. „Kdybych vás požádal o to samý, tak byste každýmu v dohledu daly za uši a strhly mi střechu na hlavu!“ Mohl být ještě opilý?

Rozhodla se, že si jeho hrozného mračení nebude všímat. „Když už mluvíme o tvé hlavě, jestli chceš léčení, Nyneiva ti určitě poslouží.“ Jestli byla někdy dost rozzlobená, aby mohla usměrňovat, tak to bylo teď.

Nyneiva sebou škubla a loupla po Elain okem. „Samozřejmě,“ pospíšila si dodat, „pokud to chceš.“ Barva v jejích tvářích Elain potvrdila všechna její dnešní podezření.

Mat, vděčný jako vždy, ohrnul nos. „Na mou hlavu klidně zapomeň. Zvládnu to docela dobře bez Aes Sedai.“ A pak, jen aby věci ještě víc zamotal, tím si byla jistá, dodal váhavě: „Ale děkuju za optání.“ Skoro jako by to myslel vážně!

Elain se podařilo necivět s otevřenou pusou. Její znalosti o mužích se omezovaly na Randa a na to, co jí řekly Lini a máti. Bude Rand stejně matoucí jako Mat Cauthon?

Ještě před odchodem si vzpomněla na poslední věc, nechat si potvrdit, že se okamžitě přestěhuje do paláce. Když jednou dal slovo, tak ho dodržel, jak potvrdila Nyneiva, jakkoliv váhavě, když se mu však nechá skulinka, najde si sto způsobů, jak jí proklouznout. To zdůrazňovala až příliš dychtivě. Svůj slib dal s bezútěšným, zachmuřeným úšklebkem. Nebo to možná bylo těma jeho očima. Když mu položila umyvadlo k nohám, zatvářil se skutečně vděčně. Nebude s ním soucítit. Nebude.

Když byly na chodbě a dveře do Matova pokoje byly zavřené, Nyneiva zahrozila pěstí do stropu. „Ten chlap by dokázal rozčílit i kámen! Jsem ráda, že ho bolí hlava! Slyšíš mě? Ráda! On bude dělat potíže. Bude."

„Vy dvě mu naděláte víc potíží, než by kdy dokázal sám.“ Mluvčí k nim mířila po chodbě, měla prošedivělé vlasy, výraznou tvář a velitelský hlas. Také se mračila, skoro zlobně. Přes svatební nůž mezi prsy byla na Ebúdarku příliš světlá. „Když mi to Caira řekla, nemohla jsem tomu uvěřit. Pochybuji, že jsem kdy viděla tolik hlouposti natažené jen do dvojích šatů.“

Elain si ženu prohlédla od hlavy k patě. Dokonce ani novicka nebyla zvyklá, aby ji někdo oslovoval tímhle tónem. „A kdopak jsi ty, dobrá ženo?“

„Jsem Setalle Ananová a vlastním tenhle hostinec, dítě,“ zněla odpověď a s tím žena otevřela dveře na druhé straně chodby, popadla je za ruce a nacpala je do místnosti tak rychle, až měla Elain dojem, že se ani nedotýká podlahy.

„Zřejmě došlo k nějakému nedorozumění, panímámo Ananová,“ pronesla chladně, když je žena pustila a zavřela dveře.

Nyneiva neměla náladu na zdvořilosti. Zvedla ruku tak, aby byl jasně vidět prsten s Velkým hadem, a rozhořčeně vyjela: „Tak teď se podívej, ty –“

„Moc hezký,“ prohlásila žena a do obou strčila tak tvrdě, že se vzápětí ocitly vsedě bok po boku na posteli. Elain nevěřícně vykulila oči. Tahle Ananovic ženština se jim postavila se zachmuřeným výrazem a rukama v bok, vypadala jako matka, která hodlá pokárat své dcery. „Vytahovat se s tím jenom ukazuje, jak jsi pitomá. Ten mladý muž by vás houpal na koleni – nedivila bych se, kdyby každou na jednom, jen kdybyste ho nechaly – vzal by si pár hubiček a to, co byste mu byly ochotné dát, ale nikdy by vám neublížil. Vy mu ale ublížit můžete, jestli budete pokračovat v tomhle.“

Ublížit mu? Ta ženská si myslí, že jsou – ona si myslela, že houpal – myslela si – Elain nevěděla, jestli se má smát nebo plakat, nicméně se postavila a urovnala si sukně. „Jak jsem řekla, panímámo Ananová, to je nedorozumění.“ Jak mluvila, její hlas byl stále milejší, zmatek ustoupil klidu. „Jsem Elain z Trakandů, dědička Andoru a Aes Sedai ze zeleného adžah. Nevím, co si myslíš –“ Málem začala šilhat, když jí panímáma Ananová strčila prst pod nos.

„Elain, jestli se tak jmenuješ, jediný, co mi brání, abych tě neodtáhla dolů do kuchyně a neumyla ti pusu, tobě i té druhé pitomé huse tady, je možnost, že skutečně můžete trochu usměrňovat. Nebo jste vážně tak hloupé, abyste ty prsteny nosily, když nedokážete ani to? Varuju vás, pro sestry v Tarasinským paláci to nebude znamenat žádnej rozdíl. Víte o nich? Pokud ano, upřímně, tak nejste blbé, jste prostě padlé na hlavu.“

Elain se s každým slovem vztekala víc a víc. Hloupá husa? Padlá na hlavu? To snášet nebude, zvláště ne poté, co se musela plazit před Matem Cauthonem! Houpat? Navenek se tvářila klidně, ne však Nyneiva.

Ta se zlostně mračila, a když vyskočila, zahalila ji záře saidaru. Panímámu Ananovou obalily od ramen po kotníky prameny vzduchu a přitiskly jí k nohám sukně a spodničky, jen tak tak, že ji to nepřevrhlo. „Já jsem náhodou jedna z těch sester v paláci. Nyneiva z al’Mearů ze žlutýho adžah, abych byla přesná. A teď, chceš, abych do kuchyně dovedla já tebe? Vím něco o tom, jak vyplachovat pusu.“ Elain couvla před nataženou rukou hostinské.

Ta žena musela cítit tlak pramenů, dokonce i hlupák by poznal, co ty neviditelné prameny musely být, ona však ani nemrkla! Jen přimhouřila oči se zelenými flíčky. „Takže aspoň jedna z vás dokáže usměrňovat,“ pronesla klidně. „Měla bych ti dovolit, abys mě odtáhla dolů, dítě. Ať už mi uděláš cokoli, do poledne budete v rukou opravdických Aes Sedai. Na to si vsadím.“

„Copak tys mě neslyšela?“ dožadovala se Nyneiva. „Já –!“

Ta Ananová se ani neodmlčela. „Nejenže strávíte příští rok natahováním moldánků, ale budete brečet před každým, komu jste namluvily, že jste Aes Sedai. Buďte si jistý, že vás k tomu donutí. Játra se vám promění ve vodu. Měla bych vás nechat vrávorat svou cestou nebo, hned jak mě pustíte, zaběhnout do paláce. Jedinej důvod, proč to neudělám, je ten, že ony by z urozenýho pána Mata udělaly skoro stejnej odstrašující případ jako z vás, kdyby tušily, že vám pomáhal, a jak jsem říkala, jeho mám ráda.“

„Povídám ti –“ Nyneiva to zkusila znovu, ale hostinská jí pořád nedala šanci něco povědět. Svázaná jako ranec, ta žena byla jako balvan valící se z kopce. Byla jako padající kamenná lavina, rozmačkala všechno, co se jí postavilo do cesty.

„Snažit se udržet lež nepomůže, Nyneivo. Vypadáš na, no, jedenadvacet, plus minus rok, takže bys mohla být tak o deset let starší, jestli jsi už dosáhla zpomalení. Dokonce bys mohla i čtyři pět let nosit šátek. Až na jednu věc.“ Otočila hlavu, jedinou část těla, s níž mohla hýbat, k Elain. „Ty, dítě, nejsi ani dost stará, abys začala zpomalovat, a žádná ženská mladá jako ty ještě nikdy šátek nenosila. V celých dějinách Věže ne. Pokud jsi někdy byla ve Věži, tak se vsadím, žes nosila bílou a kvičela pokaždý, když se na tebe správkyně novicek podívala. Ukecalas nějakýho zlatníka, aby ti udělal ten prsten – nějakej skutečnej trouba se vždycky najde, jak jsem slyšela – nebo ho pro tebe možná Nyneiva ukradla, pokud má na ten svůj právo. Tak nebo tak, jelikož ty sestra bejt nemůžeš, není ani ona. Žádná Aes Sedai by nikdy necestovala s podvodnicí.“

Elain se zamračila a nevšimla si ani, že si hryže ret. Zpomalit. Zpomalení. Odkud hostinská z Ebú Daru zná tyhle výrazy? Možná Setalle Ananová byla jako dívka ve Věži, ačkoliv tam určitě nezůstala dlouho, poněvadž očividně nemohla usměrňovat. Elain by byla poznala, kdyby měla schopnost i tak malou, jako měla její matka, a Morgasa Trakandovna byla tak slabá, že nebýt dědičkou, byly by ji poslaly pryč za pár týdnů.

„Pusť ji, Nyneivo,“ řekla s úsměvem. Skutečně teď byla té ženě nakloněná. Muselo být hrozné cestovat až do Tar Valonu, jen aby ji vyhodily. Neexistoval důvod, proč by jim ta žena musela věřit – něco se při tom pohnulo, ale ona nepoznala co – vůbec žádný důvod, ale jestli se vydala do Tar Valonu, možná by přešla i náměstí Mol Hara. Merilille nebo jiná sestra by jí mohly narovnat páteř.

„Pustit ji?“ vyjekla Nyneiva. „Elain?“

„Pusť ji. Panínámo Ananová, vidím, že existuje jen jeden způsob, jak tě přesvědčit –“

„Amyrlin a tři přísedící by mne nedokázaly přesvědčit, dítě.“ Světlo, nechala někdy někoho dokončit větu? „Takže já nemám čas na další hrátky. Můžu vám dvěma pomoct. Nebo aspoň znám někoho, kdo může, ženy, které berou zatoulance. Můžete poděkovat urozenýmu pánu Matovi, že jsem ochotná vás za nima vzít, ale musím vědět jedno. Byly jste někdy ve Věži, nebo jste divoženky? Jestli jste tam byly, vyhodily vás, nebo jste utekly? Pravdu. S každou zacházejí jinak.“

Elain pokrčila rameny. Dokázaly, proč sem přišly. Hodlala přestat plýtvat časem a pokračovat v tom, co bylo třeba udělat dál. „Když se nechceš nechat přesvědčit, tak se nedá nic dělat. Nyneivo? Už jsme měly být pryč.“

Prameny kolem hostinské zmizely a záře kolem Nyneivy taky, ale Nyneiva tam stála a ustaraně, s nadějí na tu ženu civěla. Olízla si rty. „Ty znáš ženy, co nám můžou pomoct?“

„Nyneivo?“ promluvila Elain. „My žádnou pomoc nepotřebujeme. My jsme Aes Sedai, pamatuješ?“

Panímáma Ananová po ní vrhla trpký pohled, zatřásla sukněmi, aby si je narovnala, a sklonila se, aby si uhladila odhalené spodničky. Skutečnou pozornost věnovala Nyneivě. Elain se ještě nikdy v životě necítila tak vydělená ze společnosti. „Znám pár žen, co nedokázaly udělat zkoušku na přijatou nebo na šátek. Musí jich tady být tak padesát dohromady, i když se ten počet mění. Mohly by vám pomoct najít živobytí, abyste nemusely riskovat, že vás opravdická sestra přinutí si přát, aby vás jenom stáhla z kůže, a tím to skončilo. Tak mi nelžete. Byly jste někdy ve Věži? Pokud jste utekly, měly byste se vrátit. Věži se podařilo najít většinu uprchlic dokonce i za stoleté války, takže si nemyslete, že je tahle malá nesnáz zastaví. Vlastně vám radím, abyste přešly náměstí a vydaly se sestrám na milost. Bude to jen malá milost, jak se obávám, ale věřte mi, bude to víc, než najdete, jestli vás zpátky přivlečou. Pak vás dokonce ani nenapadne opustit bez povolení Věžový pozemek."

Nyneiva se zhluboka nadechla. „Řekly nám, abychom Věž opustily, panímámo Ananová. To odpřisáhnu, komu si řekneš.“

Elain na ni šokované hleděla. „Nyneivo, co to vykládáš? Panímámo Ananová, my jsme Aes Sedai.“

Ta Ananovic ženská se zasmála. „Dítě, nech mě promluvit s Nyneivou, ta alespoň vypadá dost stará, aby měla rozum. Tohle řekni kruhu a ony to nevezmou dobře. Bude jim jedno, jestli umíš usměrňovat. Ony to taky dokážou, a naplácají ti na zadek nebo tě vyhodí na ulici, jestli budeš dělat blbou.“

„Co je to ten kruh?“ chtěla vědět Elain. „My jsme Aes Sedai. Pojď s námi do Tarasinského paláce a uvidíš.“

„Já ji zvládnu.“ Nyneiva měla tu drzost říci tohle, a přitom se na Elain mračila a šklebila, jako by se zbláznila ona.

Ta Ananovic ženská jenom kývla. „Dobrá. Nyní si stáhněte ty prsteny a někam je skovejte. Kruh takový předstírání nepovoluje. Nechají je roztavit, abyste měly něco do začátku. I když podle vašich šatů nejste na mizině. Jestli jste je ukradly, tak to Reanne neříkejte. Jedno z prvních pravidel, co se budete muset naučit, je, že se nekrade, ani když umíráte hlady. Nechtějí přitahovat pozornost.“

Elain zaťala ruku v pěst a dala si ji za záda. A dívala se, jak si Nyneiva pokorně stahuje prsten a strká ho do kapsáře. Nyneiva, která ječela pokaždé, když Merilille nebo Adeleas nebo kterákoliv z nich zapomněla, že je hotová sestra!

„Věř mi, Elain,“ řekla Nyneiva.

Což by pro Elain bylo mnohem snazší, kdyby měla potuchy, co má ta osoba za lubem. Nicméně jí věřila. Většinou. „Malá oběť,“ zamumlala. Aes Sedai chodily bez prstenů, bylo-li to nutné, a ona také, ale teď byl její právem. Sundat si ten zlatý kroužek ji skoro bolelo.

„Promluv si se svou přítelkyní, dítě,“ vybídla ta Ananovic ženská Nyneivu netrpělivě. „Reanne Corlyová by nesnesla takový protivný mrzoutění, a jestli kvůli vám proplýtvám celý dopoledne pro nic za nic... Tak pojďte, pojďte. Máte štěstí, že mám urozenýho pána Mata ráda.“

Elain udržela chladnou vyrovnanost jen tak tak. Protivné mrzoutění? Protivné mrzoutění? Až bude mít příležitost, tak Nyneivu kopne tam, kde to bolí!

23

Vedle tkalcovské dílny

Nyneiva si chtěla s Elain promluvit mimo doslech hostinské, jenomže právě teď neměla příležitost. Hostinská je vyhnala z pokoje ve slušné nápodobě žalářníka provázejícího vězně, její netrpělivost nenarušil ani ostražitý pohled, který vrhla na Matovy dveře. Vzadu v hostinci vedly kamenné schody bez zábradlí dolů do velké kuchyně plné vůní z pečených pokrmů. Tady nejkorpulentnější žena, jakou kdy Nyneiva viděla, vládla velkou dřevěnou lžící jako žezlem a usměrňovala tři další ženy, když vyndávaly křupavé hnědé bochníky z pecí a místo nich sázely rohlíky z bílé mouky. Na bílé kachlové peci mírně pobublával hrnec s hrubou bílou ovesnou kaší, která se ve zdejších končinách snídala.

„Enid,“ oslovila panímáma Ananová kulatou bábu „jdu na chvíli ven. Musím tyhle dvě děti zavést za někým, kdo má čas jim dělat mámu pořádně.“

Enid si otřela široké zamoučené ruce do bílého ručníku a s nesouhlasem se dívala na Nyneivu a Elain. Všechno na ní bylo kulaté, upocený olivový obličej, tmavé oči, prostě celé tělo. Vypadala, jako by ji vytvořili z velkých balonů, které nacpali do šatů. Na svatebním noži, který jí visel na sněhobílé zástěře, se jí jiskřil plný tucet kamenů. „Tohle jsou ty dvě štěkny, co o nich mluvila Caira, paní mistrová? Na vkus mladýho pána jsou dost namóděný, řekla bych. On je má radši mrštnější.“ To ji, podle jejího tónu, pobavilo.

Hostinská rozhořčeně potřásla hlavou. „Říkala jsem tý holce, ať si dává pozor na jazyk. Nedovolím, aby se o Tulačce vykládalo něco takovýho. Připomeň to Caiře za mě, Enid, a použij svou lžíci, abys upoutala její pozornost, jestli to bude nutný.“ Pohled, který vrhla na Nyneivu a Elain, byl tak přezíravý, že Nyneiva málem zalapala po dechu. „Věřil by někdo s trochou rozumu v hlavě, že tyhle dvě jsou Aes Sedai? Všechny peníze utratily za šaty, aby udělaly dojem na muže, a teď hladovějí, pokud se na něj neusmějí. Aes Sedai!“ Nedala Enid čas na odpověď, pravou rukou popadla za ucho Nyneivu, levou Elain a třemi rychlými kroky je vyhodila na dvůr.

Tak dlouho Nyneivě vydržel šok. Pak se vytrhla, nebo se o to aspoň pokusila, protože ji hostinská zrovna v té chvíli pustila, takže zavrávorala. Nesouhlasila s tím, že se nechá někam vláčet. Elain zvedla bradu a modré oči měla tak studené, že by Nyneivu nijak nepřekvapilo, kdyby se jí v kudrnách udělala námraza.

Panímáma Ananová měla ruce v bok a zřejmě si toho nevšimla. Nebo jí to spíš bylo lhostejné. „Jenom doufám, že po tomhle už Caiře nikdo neuvěří,“ pronesla klidně. „Kdybych si mohla být jistá, že budete mít dost rozumu, abyste zůstaly zticha, byla bych řekla a udělala víc, aby to bylo jistý.“ Byla klidná, ale ne příjemná nebo měkká. Zkazily jí dopoledne. „Teď pojďte za mnou, a ne abyste se ztratily, jinak někoho pošlu do paláce, aby to pověděl Merilille a Teslyn. To jsou dvě z opravdických sester a nejspíš by vás roztrhly vejpůl jako žábu.“

Elain přenesla pohled z hostinské na Nyneivu. Nemračila se ani nekabonila, přesto to byl velmi významný pohled. Nyneivu napadlo, jestli to dokáže snášet až do konce. Pomyšlení na Mata ji přesvědčilo. Všechno bylo lepší než tohle.

„My se neztratíme, panímámo Ananová,“ pravila a snažila se o pokoru. Myslela si, že to docela dobře zvládá, vzhledem k tomu, jak jí byla pokora cizí. „Děkuju, že nám pomáháš.“ Usmála se na hostinskou a dělala, co mohla, jak si nevšímala Elain, jejíž pohled byl teď ještě významnější, jakkoliv se to prve zdálo nemožné. Ale i přes ty pohledy bude muset zajistit, aby si ta žena dál myslela, že jí stojí za tyhle potíže. „Jsme vážně vděčný, panímámo Ananová.“

Panímáma Ananová po ní loupla okem, zafrkala a potřásla hlavou. Nyneiva se rozhodla, že až to skončí, přitáhne hostinskou do paláce, bude-li to nutné, a donutí ostatní sestry, aby ji v přítomnosti hostinské uznaly.

Takhle brzy byl dvůr prázdný, jen asi dvanáctiletý hoch tu nesl vědro a řešeto a poléval tvrdě udusanou hlínu, aby se neprášilo. Bílé dveře do stájí byly otevřené a před nimi stála kolečka a přes ně byly položené vidle. Ozývaly se zvuky, jako když někdo šlápne na velkou žábu. Nyneiva usoudila, že to někdo zpívá. Budou muset jet, aby se dostaly tam, kam mají namířeno? Dokonce i krátká procházka by byla nepříjemná, protože chtěly jít jenom přes náměstí a zpátky se vrátit dřív, než bude slunce vysoko, takže si nevzaly ani slunečníky, ani pláště s kapucemi.

Panímáma Ananová je však provedla přes dvůr a úzkou uličkou mezi stájí a vysokou zdí, nad kterou vykukovaly suchem postižené stromy. Nepochybně to byla něčí zahrada. Malá branka na konci vedla do prašné ulice tak úzké, že se sem ranní sluníčko ještě nedostalo.

„Vy, děti, se mě teď držte, ano,“ připomínala jim hostinská a vyrazila uličkou. „Ztratíte se a přísahám, že půjdu do paláce sama.“

Nyneiva se oběma rukama popadla za cop, aby hostinskou neuškrtila. Jak toužila po prvních šedinách. Nejdřív ostatní Aes Sedai, pak Mořský národ – Světlo, na ně nechtěla ani pomyslet! – a teď tahle Ananová! Nikdo vás nebral vážně, dokud jste neměly aspoň nějaké šedé vlasy. Dokonce ani bezvěká tvář Aes Sedai nemohla podle jejích odhadů zapůsobit stejně.

Elain si zvedla suknice, aby se jí necouraly v prachu, třebaže se jí od střevíčků zvedaly obláčky prachu a usazovaly se na lemu šatů. „Tak se na to podíváme,“ řekla Elain tiše hledíc přímo před sebe. Tiše, leč chladně. Vlastně velmi chladně. Uměla člověka rozcupovat na kousky, aniž by zvedla hlas, což Nyneiva obdivovala. Teď ji jenom chtěla dát pár pohlavků. „Mohly bychom být zpátky v paláci a popíjet borůvkový čaj a nechat se ovívat a čekat na to, až si pan Cauthon přestěhuje svoje věci. Třeba se Aviendha a Birgitte vrátí s něčím užitečným. Konečně bychom se mohly rozhodnout, co přesně s tím mužem podnikneme. Budeme za ním prostě chodit po ulicích Rahadu a zjistíme, co se stane, nebo ho necháme vybírat? Tohle dopoledne jsme mohly využít sty různými přínosnými způsoby, včetně toho, jestli je bezpečné vrátit se k Egwain – vůbec někdy – po tom, jakou dohodu nás donutil Mořský národ uzavřít. Dřív nebo později si o tom musíme promluvit, nechat to být nám nepomůže. Místo toho jdeme na kdovíjak dlouhou procházku, jestli budeme dál pokračovat takhle, tak budeme celou dobu mhouřit oči před slunkem, abychom navštívily ženy, které krmí uprchlice z Věže. Mne osobně chytání uprchlic dnes ráno nezajímá, vlastně ani nikdy jindy. Jsem si ale jistá, že mi to dokážeš vysvětlit tak, abych to pochopila. A já to chci tolik pochopit, Nyneivo. Nerada bych si myslela, že tě budu kopat přes celé náměstí Mol Hara pro nic za nic.“

Nyneiva svraštila obočí. Kopat ji? Elain začínala být vážně divoká, trávila moc času s Aviendhou. Někdo by měl těm dvěma vrazit pár facek, aby dostaly rozum. „Slunko ještě není tak vysoko, abys musela mhouřit oči,“ zavrčela. Naneštěstí to nebude trvat dlouho. „Mysli, Elain. Padesát žen, který dokážou usměrňovat a pomáhají divoženkám a ženám vyhozeným z Věže.“ Občas se cítila provinile, když používala výraz divoženka. Z úst většiny Aes Sedai to byla urážka, ona je ale hodlala donutit, aby to jednou začaly říkat s hrdostí. „A ona je nazývá ‚kruh‘. To mi nezní jako několik přátel. To zní organizovaně.“ Ulička se vinula mezi vysokými zdmi a zadními trakty, na kterých mnohde byly omítkou vidět holé cihly, a mezi palácovými zahradami a krámky, kde otevřenými zadními dveřmi mohly vidět stříbrotepce či švadleny nebo řezbáře při práci. Panímáma Ananová se ohlížela přes rameno, aby se ujistila, že jsou pořád za ní. Nyneiva se na ni usmívala a kývala a doufala, že to vypadá dychtivě.

„Nyneivo, kdyby si dvě ženy, které dokážou usměrňovat, vytvořily společenstvo, tak by se na ně Věž vrhla jako smečka vlků. A vůbec, jak může panímáma Ananová vědět, jestli to dokážou nebo ne? Žena, která to dokáže a není Aes Sedai, nechodí a nevytahuje se tím, víš. Nebo aspoň ne moc dlouho. V každém případě nechápu, jaký to znamená rozdíl. Egwain možná chce nějak přivést do Věže každou ženu, která dokáže usměrňovat, ale kvůli tomu tady my nejsme.“ Mrazivá trpělivost v Elainině hlase způsobila, že Nyneiva popadla svůj cop ještě pevněji. Jak může být ta ženská tak tupá? Vycenila zuby na panímámu Ananovou a podařilo se jí nezamračit na její záda, když se hostinská znovu otočila.

„Padesát žen není dvě,“ šeptala Nyneiva zuřivě. Mohly usměrňovat, musely. Na tom všechno záviselo. „Je zhola nemožný, aby tenhle kruh existoval ve stejným městě, kde je skladiště nacpaný angrialama a tak, aby o tom aspoň nevěděly. A jestli vědí...“ Nedokázala zabránit, aby se jí do hlasu nevkradlo uspokojení, „...najdeme tu mísu bez pana Matrima Cauthona. Můžem zapomenout na ty směšný sliby."

„To nebyl úplatek, Nyneivo,“ prohodila Elain nepřítomně. „Já je dodržím a ty taky, jestli máš aspoň trochu cti v těle, a já vím, že máš.“ Už teď strávila s Aviendhou až moc času. Nyneiva by byla moc ráda věděla, proč si Elain vůbec myslí, že se všechny musejí řídit tím nesmyslným aielským ji –, ať už je to cokoliv.

Elain se zamračeně kousala do rtu. Všechen led někam zmizel. Už byla zřejmě zase sama sebou. Nakonec řekla: „Bez pana Cauthona bychom nikdy do toho hostince nevstoupily, takže bychom se nikdy nesetkaly tady s pozoruhodnou panímámou Ananovou, ani by nás nezavedla k tomu kruhu. Takže jestli nás kruh dovede k míse, musíme říct, že on toho byl prapříčinou.“

Mat Cauthon. Jeho jméno jí vřelo v hlavě. Nyneiva si zakopla o nohu a pustila cop, aby zvedla sukně. Ulička nebyla hladká jako dlážděné náměstí, natož palácová podlaha. „Pozoruhodná,“ mručela. „Já ji ‚zpozoruhodním‘, až jí půjdou oči šejdrem. Ještě nikdo s náma takhle nezacházel, Elain, dokonce ani lidi, co o nás pochybovali, dokonce ani Mořskej národ ne. Většina lidí by si dávala bacha, i kdyby desetiletá holka prohlásila, že je Aes Sedai.“

„Většina lidí doopravdy ani neví, jak skutečně vypadá tvář Aes Sedai, Nyneivo. Myslím, že ona kdysi byla ve Věži. Zná věci, které by jinak nemohla.“

Nyneiva si odfrkla a zamračila se na záda ženy, která si to rázovala před nimi. Setalle Ananová mohla být ve Věži desetkrát nebo stokrát, avšak nakonec uzná, že Nyneiva z al’Mearů je Aes Sedai. A omluví se jí. A taky zjistí, jaké to je, když ji někdo vleče za ucho! Panímáma Ananová se ohlédla a Nyneiva po ní vrhla ztuhlý úsměv a kývla, jako by měla krk na závěsu. „Elain? Jestli tyhle ženský vědí, kde je ta mísa... Nemusíme Matovi říkat, že jsme ji našly.“ Nebyla to tak docela otázka.

„Nechápu proč,“ řekla Elain, a pak zničila všechny naděje tím, že dodala: „Ale budu se muset zeptat Aviendhy, abych si byla jistá.“

Kdyby si nemyslela, že by je ta ženská Ananová okamžitě opustila, Nyneiva by byla zaječela.

Klikatá ulička přešla v ulici a pak už se skoro vůbec nebavily. Nad střechami před nimi vykoukl rudý okraj slunečního kotouče a oslepoval je. Elain si jednou rukou velmi okatě zastínila oči. Nyneiva odmítla. Nebylo to tak zlé. Vlastně skoro ani nemhouřila oči. Čistá modrá obloha se vysmívala jejímu citu pro počasí, který jí stále říkal, že přímo nad městem zuří bouře.

Dokonce i takhle časně bylo v ulicích pár lakovaných kočárů a několik nosítek jasnějších barev, které nesli dva, občas tři bosí nosiči v zelenočerveně pruhovaných vestách. Klusali, protože nesli pasažéry skryté za příčlovými dřevěnými okenicemi. Po dláždění rachotily žebřiňáky a vozy a ulice se začaly plnit lidmi, otevíraly se krámky a zvedaly markýzy, učedníci ve vestách spěchali za svými posílkami a muži nosili na ramenou velké srolované koberce, žongléři, akrobati a hudebníci se připravovali na výhodných nárožích a objevovali se pouliční prodavači s podnosy plnými špendlíků a stužek či nevalného ovoce. V rybích a masných krámech s otevřenými boky už se pracovalo dávno. Ryby prodávaly pouze ženy a většina řezníků byla také ženského pohlaví, pouze hovězí prodávali muži.

Panímáma Ananová nasadila rychlé tempo, aby nahradila ztrátu času, a proplétala se davem, mezi kočáry, nosítky a žebřiňáky. Jenomže se musela stále zastavovat. Zřejmě to byla známá žena, kramáři a řemeslníci a jiné hostinské ji zdravili ze dveří. Kramáře a řemeslníky odbývala jen pár slovy a milým kývnutím, ale u každé hostinské se na chviličku zastavila. Poprvé si Nyneiva zoufale přála, aby to bylo naposled. Podruhé se za to modlila. Potřetí už jenom civěla přímo před sebe a marně se snažila neslyšet. Elain byla stále zachmuřenější a studenější. Bradu měla zvednutou, až byl div, že vůbec vidí, kam šlape.

Nyneiva musela zdráhávě přiznat, že tu je důvod. V Ebú Daru člověk v hedvábí mohl nanejvýš přejít náměstí, dál by ale pěšky nechodil. Všichni ostatní okolo na sobě měli vlnu či len, jen občas se objevila výšivka, občas se objevil žebrák, který dostal odložený kus hedvábného oděvu, odřený na lemech a s větším množstvím děr než látky. Jenom si přála, aby si panímáma Ananová vybrala nějaké jiné vysvětlení, proč je vede ulicemi. Přála si, aby nemusela donekonečna poslouchat o dvou nafoukaných holkách, které utratily všechny peníze za hezké šaty, aby udělaly dojem na jednoho muže. Mat z toho vyšel dobře, Světlo ho spal. Skvělý mladý muž, kdyby nebyla panímáma Ananová vdaná, a skvělý tanečník, jen s lehkým lotrovským nádechem. Všechny ženy se smály. Ne však ona nebo Elain. Ne přiblblé malé hubičky – Nyneivě došlo, co tím myslí – hubičky bez groše, co se honí za mužem, s měšci plnými měďáků a plíšků, aby obalamutily hlupáky, bezduchá motovidla, která by jinak musela žebrat nebo krást, kdyby panímáma Ananová neznala někoho, kdo by jim mohl dát práci v kuchyni.

„Nemusí se zastavovat v každý hospodě ve městě,“ zavrčela Nyneiva, když kráčely od Uškrcené husy, již tvořila tři rozlezlá poschodí, s hostinskou, která měla přes ubohé jméno svého podniku v uchu velké granáty. Panímáma Ananová se teď skoro neohlížela, aby viděla, zda ji následují. „Uvědomuješ si, že do žádný z těch nebudem nikdy moct strčit nos?“

„Přesně to má nejspíš na mysli.“ Každé Elainino slovo bylo kusem ledu. „Nyneivo, jestli jsi nás vyštvala na honičku za divokým prasetem...“ Nebylo třeba výhrůžku dokončit. S pomocí Birgitte a Aviendhy, a ty by jí pomohly, by jí Elain mohla dělat ze života Jámu smrti, dokud by nebyla spokojená.

„Ony nás dovedou rovnou k míse,“ trvala na svém a zahnala žebráka se strašlivou purpurovou jizvou, která mu zavírala oko. Těsto obarvené hadincem poznala dobře, když něco takového uviděla. „Já vím, že ano.“ Elain si odfrkla urážlivě významným způsobem.

Nyneiva přestala počítat mosty, které překročily, velké i malé, pod nimiž proplouvaly bárky. Slunce se vyšplhalo kus nad střechy. Ta ženská Ananová je nevedla nejrovnější cestou, kterou by mohla – skutečně si zřejmě zacházela k dalším a dalším hostincům – ale v podstatě postupovaly na východ a Nyneiva si myslela, že už musejí být skoro u řeky, když se k nim žena s oříškovýma očima náhle otočila.

„Teď si dávejte pozor na pusu. Mluvte, když vás někdo osloví, jinak ne. Ztrapníte mě a...“ Ještě se zamračila a cosi si zabručela pod fousy, nejspíš že dělá chybu, a trhla hlavou, že ji mají znovu následovat do domu s plochou střechou přímo naproti.

Nebyl to velký dům, jenom dvě poschodí bez jediného balkonu, popraskaná omítka a na několika místech vylézaly cihly, a ne zrovna v příjemné čtvrti. Na jedné straně rachotily tkalcovské stavy v tkalcovně a na druhé pronikavě páchly barvy z barvírny látek. U dveří však odpověděla komorná, prošedivělá ženská s hranatou bradou a rameny jako kovář, s ocelovým pohledem nezměkčeným ani potem zalitou tváří. Když Nyneiva vstupovala za panímámou Ananovou dovnitř, usmála se. Někde v domě usměrňovala žena.

Komorná s hranatou bradou Setalle Ananovou očividně znala od vidění, zareagovala však divně. Udělala velmi uctivé pukrle, přesto ji očividně překvapilo, že hostinskou vidí, a očividně pochybovala o tom, že tu vůbec je. Skoro se zakoktala, než je pustila dovnitř. Nyneivu a Elain však přivítala bez zajíkání. Zavedla je do obývacího pokoje na poschodí a důrazně jim řekla: „Ani se nehněte a na nic nesahejte, nebo vám naplácám na zadek,“ a zmizela.

Nyneiva se podívala na Elain.

„Nyneivo, to, že tu někdo usměrňuje, ještě neznamená –“ Ten pocit se změnil, na okamžik zesílil, potom zeslábl a byl slabší než prve. „Dokonce ani dvě ženy nic neznamenají,“ namítala Elain, ale mluvila pochybovačně. „To byla ta nejnevychovanější komorná, co jsem kdy viděla.“ Přitáhla si červenou židli s vysokým opěradlem a Nyneiva se po chvíli taky posadila, ale seděla jen na krajíčku. Z dychtivosti, ne strachu. Vůbec se nebála.

Místnost nebyla nijak velkolepá, ale modrobílé dlaždice na podlaze se leskly a světle zelené stěny vypadaly čerstvě vymalované. Nikde samozřejmě nebyl ani kousek zlacení, ale červené židle seřazené podél stěn a několik stolků, tmavěji modrých než dlaždice, byly jemně vyřezávané. Lampy visící z nástěnných držáků byly mosazné a vyleštěné do vysokého lesku. Ve vymeteném krbu byly pečlivě naskládané větvičky vždyzelenů a římsa byla vyřezávaná, ne jen prostý kámen. Řezby vypadaly zvláštně – lidé kolem Ebú Daru je nazývaly Třináct hříchů. Muž, jemuž oči téměř vyplňovaly obličej, jako Závist, chlapík s jazykem až ke kotníkům představoval Drb, muž s vyceněnými zuby a ohrnutými pysky, svírající na prsou peníze, Chamtivost a tak dál – ale vcelku ji místnost uspokojila. Kdokoliv si mohl dovolit takovýto pokoj, mohl si dovolit i novou omítku zvenčí, a jediný důvod, proč to neudělal, byl ten, že se chtěl držet při zemi a vyhnout se zájmu.

Komorná nechala dveře otevřené a náhle se sem z chodby donesly hlasy.

„Nemůžu uvěřit, žes je přivedla sem.“ Tón mluvčí byl napjatý nevírou a hněvem. „Víš, jak opatrné jsme, Setalle. Víš víc, než bys měla, a to víš určitě.“

„Moc mě to mrzí, Reanne,“ odvětila panímáma Ananová škrobeně. „Asi jsem nepřemýšlela. Já... podvoluji se, jak abych se zaručila za chování těch holek, tak i vašemu soudu.“

„Ovšemže ne!“ Reanne se v hlase ozval šok. „Totiž... chci říct, že jsi neměla, ale... Setalle, omluvám se, že jsem na tebe křičela. Řekni, že mi odpouštíš.“

„Nemáš žádný důvod se omlouvat, Reanne.“ Hostinské se podařilo mluvit lítostivě i váhavě zároveň. „Udělala jsem chybu, že jsem je sem přivedla.“

„Ne, ne, Setalle. Neměla jsem s tebou tak mluvit. Prosím, musíš mi odpustit. Prosím.“

Ta ženská Ananová a Reanne Coflyová vstoupily do obývacího pokoje a Nyneiva překvapeně zamrkala. Z té výměny čekala někoho mladšího než Setalle Ananová, ale Reanne měla víc šedivých vlasů a tvář plnou vrásek z úsměvu, i když se teď ustaraně mračila. Proč by se starší žena ponižovala před mladší a proč by to ta mladší dovolovala, jakkoliv polovičatě? Světlo ví, že tu panovaly jiné zvyky, o některých divnějších ani nechtěla přemýšlet, ale takhle moc se určitě nelišily. Ona nikdy příliš nepracovala na tom, aby se k ženskému kroužku doma chovala pokorně, ale tohle...

Reanne samozřejmě mohla usměrňovat – to čekala, no, doufala v to – ale nečekala její sílu. Reanne nebyla tak silná jako Elain, dokonce ani jako Nicola ne – Světlo spal tu zatracenou holku! – ale snadno by se vyrovnala řekněme Sheriam nebo Kwamese a Kiruně. Jenom málokterá žena byla takhle silná, a přes to, že sama byla mnohem silnější, překvapilo ji to. Ta ženská musela být jednou z divoženek. Věž by si našla způsob, jak dostat do spárů ženu jako tahle, i kdyby ji měly držet v šatech novicky celý život.

Když vstoupily, Nyneiva vstala a uhladila si sukně. Určitě ne z nervozity. Určitě ne. Ale kdyby tohle vyšlo...

Reanne si obě prohlédla ostrýma modrýma očima a výrazem hospodyně, která právě v kuchyni našla dvě čuňata, přišlá přímo z chlíva, takže z nich ještě padá bláto. Maličkým kapesníčkem si otřela obličej, i když v domě byl větší chládek než venku. „Asi s nimi budeme muset něco udělat,“ zamumlala, „jestli jsou to, co tvrdí.“ Hlas měla i teď dost zvýšený, melodický a téměř mladistvý. Když domluvila, z nějakého důvodu sebou trhla a loupla okem po hostinské, což vyvolalo další rundu váhavých omluv panímámy Ananové a zajíkavých pokusů panímámy Corlyové je odmítnout. V Ebú Daru, když byli lidé skutečně zdvořilí, omluvy mohly proudit tam a zpátky i hodinu.

Elain taky vstala, s nalepeným úsměvem, a zvedla obočí na Nyneivu, dlaní si podepřela loket a prst si položila na tvář.

Nyneiva si odkašlala. „Panímámo Corlyová, jmenuju se Nyneiva z al’Mearů a tohle je Elain z Trakandů. Hledáme –“

„Setalle mi o vás říkala,“ uťala ji modrooká žena hrozivě. I když měla šediny, Nyneiva usoudila, že je tvrdá jako kamenná zídka. „Ozbroj se trpělivostí, holka, a já to s tebou hned vyřídím.“ Obrátila se zpátky k Setalle a oťukala si obličej kapesníčkem. Z hlasu jí znovu zazněla špatně potlačovaná ostýchavost. „Setalle, jestli dovolíš, musím se těch holek vyptat –“

„Hele kdo se nám po všech těch letech vrátil,“ vybreptla malá bachratá ženština ve středních letech, jež vletěla do pokoje, ke své společnici. Přes červeným páskem přepásané ebúdarské šaty a osmahlý, potem se lesknoucí obličej měla čistý cairhienský přízvuk. Její stejně upocená společnice v tmavém suknu obchodnice prostého střihu byla o hlavu vyšší a stejně stará jako Nyneiva, s tmavýma zešikmenýma očima, silně zahnutým nosem a širokými ústy. „To je Garenia! Ona –“ Proud slov ustal, když si první žena uvědomila, že nejsou samy.

Reanne spráskla ruce jako v modlitbě, nebo možná jenom chtěla někoho praštit. „Berowin,“ řekla ostře, „ty jednou spadneš ze skály, protože se nepodíváš, kam šlapeš.“

„Mrzí mě to, nejs –“ Cairhieňanka zrudla a sklopila oči. Saldejka si začala pohrávat s kruhem červených kamenů, který měla připíchnutý na prsou.

Nyneiva se vítězoslavně podívala na Elain. Obě nově příchozí mohly usměrňovat a někde v domě pořád kdosi spřádal saidar. Další dvě, a i když Berowin moc silná nebyla, Garenia byla ještě silnější než Reanne. Vyrovnala by se Lelaine nebo Romandě. Ne že by na tom záleželo, ale teď jich bylo pět. Elain měla pořád umíněně zvednutou bradu, ale pak si povzdechla a kývla. Občas bylo třeba neuvěřitelné námahy, aby se o něčem nechala přesvědčit.

„Ty se jmenuješ Garenia?“ zeptala se panímáma Ananová a zamračila se na dotyčnou. „Hodně se podobáš někomu, koho jsem kdysi potkala. Zaryi Alkaeseové.“

Tmavé zešikmené oči překvapeně zamrkaly. Saldejská obchodnice si z rukávu vytáhla krajkou lemovaný kapesníček a otřela si tváře. „Tak se jmenuje sestra mé báby,“ řekla po chvíli. „Prý se jí dost podobám. Byla v pořádku, když jsi ji viděla? Když odešla, aby se stala Aes Sedai, na rodinu úplně zapomněla.“

„Sestra tvé báby.“ Hostinská se tiše zasmála. „No ovšem. Když jsem ji viděla, byla v pořádku, ale je to už hodně dávno. Byla jsem mladší než ty teď.“

Reanne stála vedle ní a málem ji popadla za loket, teď jim skočila do řeči. „Setalle, vážně je mi to líto, musím tě však požádat, abys odešla. Odpustíš mi, že tě nevyprovodím ke dveřím?“

Panímáma Ananová se omluvila, jako by to byla její chyba, že ji druhá žena nemůže vyprovodit ke dveřím, a při odchodu po Nyneivě a Elain hodila posledním pochybovačným pohledem.

„Setalle!“ vykřikla Garenia, jakmile byla hostinská ze dveří. „To byla Setalle Ananová? Jak se jí –? Světlo nebeský! Dokonce i po sedmdesáti letech by ji Věž –“

„Garenie,“ zarazila ji panímáma Corlyová zvlášť ostrým tónem. Pohled měla ještě ostřejší a Saldejka zrudla. „Když už jste vy dvě tady, můžeme je vyslechnout tři. Vy holky zůstaňte tam, kde jste, a mlčte.“ Tohle patřilo Nyneivě a Elain. Ostatní ženy odešly do rohu, kde se přikrčily a potichu se bavily.

Elain popošla k Nyneivě. „Nelíbilo se mi, když se mnou zacházely jako s novickou, ani když jsem byla novicka. Jak dlouho ještě v tom hodláš pokračovat?“

Nyneiva na ni zasyčela, ať je potichu. „Snažím se poslouchat, Elain,“ zašeptala.

Použít jedinou sílu samozřejmě nepřicházelo v úvahu. Ty tři by to okamžitě poznaly. Naštěstí nesetkaly žádné zábrany, možná nevěděly jak, a občas trochu zvedly hlas.

„...prý by mohly být divoženky,“ říkala Reanne a druhým dvěma ženám se ve tvářích objevilo zděšení a odpor.

„Tak je vyhodíme ze dveří,“ prohlásila Berowin. „Ze zadních dveří. Divoženky!“

„Pořád chci vědět, kdo je ta Setalle Ananová,“ skočila jim do toho Garenia.

„Jestliže se nedokážeš soustředit na problém,“ řekla jí Reanne, „možná bys měla strávit nějakou dobu na statku. Alise umí krásně zařídit, aby ses soustředila. Teď...“ Slova zase zněla jen jako bzučení.

Objevila se další komorná, štíhlá žena, hezká i přes nevrlý výraz, v šatech z hrubého šedého sukna a v dlouhé bílé zástěře. Na stůl postavila zeleně lakovaný podnos, koutkem zástěry si zbytečně otřela tvář a začala přeskládávat modře polévané hrníčky a ladící čajník. Nyneiva zvedla obočí. Tahle žena taky mohla usměrňovat, i když ne moc silně. Co tu dělá jako služka?

Garenia se ohlédla přes rameno a trhla sebou. „Co Derys udělala, že dostala pokání? Myslela jsem, že v den, kdy ona poruší nějaké nařízení, začnou ryby zpívat.“

Berowin si hlasitě odfrkla, ale její odpověď byla skoro neslyšitelná. „Chtěla se vdát. Odslouží si termín a odejde s Keraillem den po Půlměsíčním svátku. To pantátu Denala uklidní.“

„Třeba byste obě rády okopávaly pole pro Alise?“ ucedila suše Reanne a hlasy se znovu ztišily.

Nyneiva cítila příval vzrušení. Pravidla, alespoň pravidla jiných lidí, jí mohla být ukradená – jiní lidé obvykle neviděli situaci tak jasně jako ona, a tudíž si vytvářeli pitomá pravidla, například proč by se ta ženská Derys nemohla vdát, když chce? – avšak pravidla a pokání znamenala společenství. Měla pravdu. A další věc. Dloubala do Elain, dokud druhá žena nesklonila hlavu.

„Berowin má červenej pásek,“ šeptala. To ukazovalo na moudrou ženu, jednu z ebúdarských slavných léčitelek, o jejichž péči se vědělo široko daleko, že je nejlepší hned po léčení Aes Sedai. Prý dokážou vyléčit téměř cokoliv. Údajně to všechno prováděly s bylinkami a znalostmi, ale... „Kolik moudrých žen jsme zatím viděly, Elain? Kolik jich dokáže usměrňovat? Kolik jich bylo v Ebú Daru, nebo vůbec v Altaře?“

„Sedm včetně Berowin,“ přišla pomalá odpověď, „a jen u jedné jsem si jistá, že pochází odsud.“ Ha! Ostatní očividně ne. Elain se zhluboka nadechla, pokračovala však tiše. „Žádná ale nebyla zdaleka tak silná jako tyhle ženy.“ Alespoň nenaznačila, že se nějak spletly. Všechny tyto moudré ženy byly schopné. „Nyneivo, ty vážně naznačuješ, že moudré ženy... všechny moudré ženy... jsou...? To by bylo k neuvěření."

„Elain, tohle město má cech pro muže, kteří každou noc, hned, jakmile padne na vše kolem černá tma, zametají náměstí! Myslím, že jsme právě teď našly Starobylý nafoukaný sesterstvo moudrejch žen.“

Ta umíněná ženská jen zavrtěla hlavou. „Věž by tu měla stovku sester už před lety, Nyneivo. Dvě stovky. S čímkoliv takovým by hned v zárodku udělaly krátký proces.“

„Možná to Věž neví,“ řekla Nyneiva. „Možná se cech drží tak při zemi, že Věž nikdy ani nenapadlo, že by stály za námahu. Proti usměrňování, pokud nejsi Aes Sedai, žádnej zákon neexistuje, jenom proti tomu, kdybys tvrdila, že jsi Aes Sedai, nebo zneužila jedinou sílu. Nebo přivodila zneuctění.“ To znamenalo udělat něco, co by mohlo vrhnout špatné světlo na skutečné Aes Sedai, kdyby si někdo myslel, že jí dotyčná je, což podle jejího způsobu myšlení znamenalo zajít hodně daleko. Skutečná potíž ale byla v tom, že tomu nevěřila. Věž se tvářila, že všechno ví, a tenhle spíchnutý kruh, pokud by v něm ženy dokázaly usměrňovat, by nejspíš rozbila. Přesto muselo existovat nějaké jiné vysvětlení...

Prve jen mimoděk ucítila, jak někdo chytá pravý zdroj, teď si to však uvědomila velmi jasně. Spadla jí brada, když ji pramen vzduchu popadl za cop hned u hlavy a přetáhl ji přes celou místnost. Elain utíkala hned vedle ní, rudá vzteky jako rak. Nejhorší na tom bylo, že byly obě odstíněné.

Krátký běh skončil, když jim dovolily zastavit se před panímámou Corlyovou a ostatními dvěma, které všechny seděly zády ke zdi na červených židlích, všechny obklopené září saidaru.

„Řekly jsme vám, ať jste zticha,“ vyjela rázně Reanne. „Jestli se rozhodneme, že vám pomůžeme, budete muset vzít na vědomí, že očekáváme naprostou poslušnost, stejnou jako v Bílý věži samotný.“ Do posledních slov vložila úctu. „Řeknu vám, že bychom s vámi zacházely jemněji, kdybyste k nám nepřišly tak neobvyklým způsobem. Pramen svírající Nyneivin cop zmizel. Elain rozzlobeně pohodila hlavou, jakmile byla propuštěna.

Šokované ohromení se změnilo v zuřivé rozhořčení, když si Nyneiva uvědomila, že její štít drží Berowin. Většina Aes Sedai, které potkala, stály nad Berowin. Skoro všechny. Sebrala se a snažila se dostat k pravému zdroji, čekala, že se tkanivo roztříští. Alespoň těmhle ženským ukáže, že se nenechá... Tkanivo... se natáhlo. Kulatá Cairhieňanka se usmála a Nyneivě potemněla tvář. Štít se natahoval pořád dál, vyboulil se jako míč. A nepraskl. To bylo nemožné. Odstínit od pravého zdroje ji samozřejmě mohl kdokoliv, pokud ji zastihl nepřipravenou, a někdo slabší dokázal štít, jednou spletený, udržet, ale ne o tolik slabší. A štít se neměl natáhnout tak daleko, aniž by praskl. To bylo k nevíře!

„Jestli v tom budeš pokračovat, praskne ti cévka,“ poznamenala Berowin téměř společensky. „My se nesnažíme dosáhnout výš, než nač máme, ale dovednost se s časem vypiluje, a tohle je u mě skoro nadání. Dokázala bych udržet i Zaprodance.“

Nyneiva se zamračila a vzdala se. Mohla počkat. Jelikož neměla jinou možnost, mohla.

Přišla Derys s podnosem a rozdala hrnky tmavého čaje. Třem sedícím ženám. Na Nyneivu a Elain se ani nepodívala, předvedla dokonalé pukrle a vrátila se ke stolu.

„Mohly jsme pít borůvkový čaj, Nyneivo,“ řekla Elain a vrhla po ní takový pohled, že Nyneiva málem couvla. Možná bude lepší nečekat příliš dlouho.

„Buď zticha, holka.“ Tón panímámy Corlyové možná byl klidný, ale rozzlobeně se poplácala po tváři kapesníkem. „Naše hlášení o vás obou říká, že jste obě arogantní a hašteřivé, že se honíte za muži a lžete. K čemuž dodávám, že se nedokážete řídit ani prostými příkazy. To všechno se musí změnit, jestli chcete, abychom vám pomohly. Všechno. Tohle je velmi neobvyklé. Buďte vděčné, že s vámi vůbec mluvíme.“

„My vaši pomoc chceme,“ řekla Nyneiva. Přála si, aby se Elain přestala tak mračit. Bylo to horší než tvrdý pohled té ženské Corlyové. No, stejně špatné. „Rozhodně potřebujem najít jeden ter’angrial –“

Reanne ji přerušila, jako by nic neřekla. „Obvykle děvčata, která sem přivedou, známe předem, ale musíme se ujistit, že jste to, co říkáte. Kolikery dveře do Věžové knihovny smí mladší novicka použít a které?“ Usrkla čaje a čekala.

„Dvoje.“ Elain ukapával ze rtů jed. „Hlavní dveře na východě, když si ji sestra pošle, či malá dvířka v jihozápadním rohu, Dvířka novicek, když jde sama. Jak dlouho, Nyneivo?“

Garenia, která držela Elainin štít, usměrnila další tenký pramen vzduchu, a ne moc jemně. Elain sebou škubla a ještě jednou a Nyneiva sebou cukla a uvažovala, proč si nepoložila ruce na zadek. „Slušný tón je další požadavek,“ mumlala Garenia suše do hrnku.

„To je správná odpověď,“ řekla panímáma Corlyová, jako by se nic jiného nestalo. Ačkoli si Saldejku nad čajem prohlédla. „A kolik mostů je ve Vodní zahradě?“

„Tři,“ štěkla Nyneiva hlavně proto, že to věděla. O knihovně nevěděla, poněvadž nikdy nebyla mladší novicka. „Potřebujeme vědět –“ Berowin nemohla použít nic, aby usměrnila pramen vzduchu, ale panímáma Corlyová mohla a udělala to. Nyneiva jen stěží udržela hladkou tvář a zaťala ruce do sukní, aby je udržela v klidu. Elain měla tu drzost se na ni mrazivě usmát. Mrazivě, ale spokojeně.

Dostaly tucet dalších otázek, od kolik podlaží má obydlí mladších novicek – dvanáct – po za jakých okolností smí mladší novicka vstoupit do věžové sněmovny – když nese zprávu nebo má být vyhnána z Věže za nějaký zločin, nikdy jindy – a Nyneiva se zmohla tak na dvě slova, načež ji ta hrozná Corlyovic ženská vždycky uťala. Začala se cítit jako novicka ve sněmovně. Tam by taky nesměla nic říci. Tohle byla jedna z mála odpovědí, které znala, ale Elain naštěstí odpovídala hbitě, když ona mlčela. Nyneiva by si vedla lépe, kdyby se ptaly na přijaté. Aspoň o trochu lépe, ale je zajímalo to, co by měla znát mladší novicka. Byla jenom ráda, že je Elain ochotná hrát s sebou, i když podle bledých tváří a zdvižené brady to nebude trvat dlouho.

„Nyneiva tam asi opravdu byla,“ řekla Reanne nakonec, když si vyměnila pohled s druhými dvěma. „Kdyby ji Elain učila, aby prošla, myslím, že by byla odvedla lepší práci. Někteří lidé žijí pořád v mlze.“ Garenia si odfrkla a pak pomalu kývla. Berowin kývla na Nyneivin vkus trochu moc rychle.

„Prosím,“ řekla zdvořile. Uměla být zdvořilá, když k tomu byl důvod, tohle říkal každý. „Skutečně potřebujeme najít ter’angrial, který Mořský národ nazývá Větrná mísa. Je v jednom zaprášeným starým skladišti někde v Rahadu, a já myslím, že váš cech, váš kruh, musí vědět kde. Prosím, pomozte nám.“ Zíraly na ni tři kamenné tváře.

„Tady není žádnej cech,“ pravila panímáma Corlyová chladně, „jenom pár přítelkyň, který nenašly svý místo v Bílý věži...“ Znovu ten uctivý tón. „...a který jsou dost hloupý, aby občas podaly ruku, když je to potřeba. A nemáme ani nic společnýho s ter’angrialy, angrialy ani sa’angrialy. Nejsme Aes Sedai.“ „Aes Sedai“ bylo rovněž uctivé. „V každým případě tady nejste, abyste dávaly otázky. Máme jich pro vás víc, abychom zjistily, jak daleko jste došly, a pak vás vezmeme na venkov a svěříme do péče přítelkyně. Ona si vás nechá, dokud se nerozhodneme, co s váma dál. Dokud si nebudeme jistý, že vás sestry nehledají. Čeká vás nový život, nová příležitost, jenom když si dáte práci a uvidíte ji. Ať už vám ve Věži bránilo cokoliv, tady to neplatí, ať už to byl nedostatek pohotovosti, strach nebo cokoliv jiného. Nikdo vás nebude nutit se učit nebo dělat, co nezvládnete. To, co jste, stačí. Takže.“

„Stačí,“ řekla Elain mrazivě. „Stačilo už dávno, Nyneivo. Nebo chceš čekat kdovíjak dlouho na venkově? Ony to nemají, Nyneivo.“ Vyndala z váčku u pasu prsten s Velikým hadem a natáhla si ho na prst. Podle toho, jak se podívala na sedící ženy, by nikdo neuvěřil, že je odstíněná. Byla královnou, jíž došla trpělivost. Byla Aes Sedai do konečků prstů, to byla. „Jsem Elain z Trakandů, hlava rodu Trakandů. Jsem dědička Andoru a Aes Sedai ze zeleného adžah a požaduji, abyste mě okamžitě propustily.“ Nyneiva zasténala.

Garenia znechuceně ohrnula pysk a Berowin zděšeně vykulila oči. Reanne Corlyová lítostivě zakroutila hlavou, avšak když promluvila, hlas měla jako ze železa. „Doufala jsem, že Setalle změnila váš názor na tuhle lež. Vím, jak je to tvrdý, vydat se hrdě do Bílý věže a pak zjistit, že se musíte vrátit domů s neúspěchem. Ale nikdy to nesmíte říkat, dokonce ani žertem!“

„Já nežertovala!“ pronesla Elain měkce. Sníh je taky měkký.

Garenia se zamračeně předklonila a vytvořila pramen vzduchu, ale panímáma Corlyová zvedla ruku. „A ty, Nyneivo? Ty taky trváš na tomhle... šílenství?“

Nyneiva nabrala vzduch do plic. Tyhle ženské musejí vědět, kde je ta mísa. Musejí!

„Nyneivo!“ řekla Elain podrážděně. Nehodlala ji na tenhle den nechat zapomenout, i když budou muset uprchnout. Měla způsob, jak se neustále vracet ke každému malému klopýtnutí, který člověku vždycky podrazil nohy.

„Jsem Aes Sedai ze žlutého adžah,“ pravila Nyneiva unaveně. „Pravá amyrlin, Egwain z al’Vereů, nás v Salidaru pozvedla k šátku. Amyrlin není starší než Elain, to jste se musely doslechnout.“ V těch třech tvrdých tvářích se neobjevila sebemenší změna. „Poslala nás najít Větrnou mísu. S ní bychom mohly napravit počasí.“ Ani náznak změny. Snažila se potlačit hněv. Skutečně se snažila. Prostě to z ní vyletělo samo. „Musíte to chtít taky! Koukněte se kolem sebe! Temný dusí svět! Jestli máte jenom náznak, kde by ta mísa mohla být, tak nám to řekněte!“

Panímáma Corlyová kývla Derys, která přišla vzít hrnky a vrhla ustrašený, vykulený pohled na Nyneivu a Elain. Když odběhla ven z místnosti, tři ženy pomalu vstaly a stály před nimi jako ponuré soudkyně vyhlašující rozsudek.

„Lituju, že nepřijmete naši pomoc,“ řekla panímáma Corlyová chladně. „Lituju celý týhle věci.“ Sáhla do váčku a Nyneivě a pak Elain vtiskla do dlaně tři stříbrňáky. „Tohle vám trochu pomůže. Můžete taky dostat něco za ty šaty, i když ne to, co jste zaplatily. Na cestu to rozhodně není vhodný odění. Do zítřejšího rána budete pryč z Ebú Daru.“

„My nikam nejdeme,“ řekla jí Nyneiva. „Prosím, jestli víte –“ Stejně dobře mohla mlčet. Odměřený proud slov to nezastavilo.

„V tu dobu začneme rozesílat vaše popisy a zařídíme, aby se dostaly k sestrám do Tarasinského paláce. Jestli vás uvidí po východu slunce, zařídíme, aby se sestry dozvěděly, kde jste, a bělokabátníci taky. Bude jen na vás, jestli utečete, vzdáte se sestrám nebo zemřete. Jděte, nevracejte se a měly byste žít dost dlouho, jestli se vzdáte toho ohavného a nebezpečného klamu. My jsme s váma skončily. Berowin, vyprovoď je, prosím.“ Prošla mezi nimi a bez ohlížení vyšla z místnosti.

Nyneiva náhle cítila, jak ji to vleče ke dveřím. Kdyby se vzpírala, ničeho by tím nedosáhla, jen by ji možná doslova vyhodily, ale ona se vzdávala jen nerada. Světlo, jak nerada! Elain se jí vyrovnala, ztuhlé odhodlání odejít a skoncovat s celou záležitostí z ní přímo vyzařovalo.

V malé vstupní hale se Nyneiva rozhodla zkusit to ještě jednou. „Prosím, Garenie, Berowin, jestli máte nějakej náznak, tak nám to řekněte. Jakákoliv stopa, cokoliv. Musíte pochopit, jak je to důležitý. Musíte!“

„Nejvíc slepí jsou ti, kteří zavírají oči,“ ocitovala Elain a ne moc potichu.

Berowin zaváhala, ale Garenia ne. Přistrčila obličej přímo k Nyneivě. „Myslíš, že jsme hloupý, holka? Povím ti tohle. Kdyby bylo po mým, odvezli by vás na statek, ať říkáte cokoliv. Pár měsíců v Aliseině pozornosti by vás naučilo dávat si pozor na jazyk a být vděčný za pomoc, na kterou plivete.“ Nyneiva zvážila, že ji praští do nosu. Na to by nepotřebovala saidar.

„Garenie,“ vyjela Berowin ostře. „Omluv se! My nikoho nedržíme proti jeho vůli a ty to dobře víš. Okamžitě se omluv!“

A div divoucí, žena, která by, kdyby byla Aes Sedai, stála téměř na vrcholku, se úkosem podívala na ženu, která by byla skoro na dně, a zrudla jako rak. „Žádám o odpuštění,“ zamumlala Garenia k Nyneivě. „Občas se neovládnu a řeknu, nač nemám právo. Pokorně žádám o odpuštění.“ Další loupnutí okem po Berowin, která kývla, vyvolalo otevřenou úlevu.

Nyneiva ještě civěla s otevřenou pusou, když štíty zmizely a ji s Elain vyšouply na ulici a práskly za nimi dveřmi.

24

Rodinka

Neuvěřitelné, pomyslela si Reanne, dívajíc se z okna, jak dvě cizí dívky mizí v ulici mezi obchodníky, žebráky a občasnými nosítky. Jakmile byly ty dvě odvedeny, ihned se vrátila do zasedací místnosti. Nevěděla, co si o nich myslet, a to, jak trvaly na svém tváří v tvář zdravému rozumu, bylo jen částí toho, co ji na nich mátlo.

„Nepotily se,“ špitla jí u ucha Berowin.

„Ano?“ Kdyby nedala slovo, byla by zařídila, aby zpráva dorazila do Tarasinského paláce už do hodiny. Bublal v ní strach, stejná panika se jí zmocnila po jediném průchodu stříbrnými oblouky, když ji zkoušely na přijatou. Stejně jako to dělala, když ji to chytilo v následujících letech po zkoušce, i teď se rázně ovládla. Vlastně si neuvědomila, že strach z toho, že by mohla zase pobíhat a vřískat, dávno přemohl jakoukoliv možnost, že by to udělala. Modlila se, aby ty holky svého šílenství nechaly. Modlila se, aby je, pokud to neudělají, chytili daleko od Ebú Daru a buď je umlčeli, nebo jim nevěřili. Bylo třeba provést bezpečnostní opatření, ochrany, které se nepoužívaly celá léta. Aes Sedai však byly téměř všemocné. To věděla velmi dobře.

„Nejstarší, není možné, že starší z těch dvou je...? My jsme usměrnily a...“

Berowin se nešťastně odmlčela, ale Reanne to nemusela promýšlet, dokonce ani když by odsunula mladší holku stranou. Proč by nějaká Aes Sedai předstírala, že je míň, o tolik míň? Kromě toho by je každá opravdová Aes Sedai všechny srazila na kolena a přinutila je žebrat o milost, nestála by tu tak pokorně.

„Neusměrňovaly jsme před Aes Sedai,“ prohlásila rázně. „Neporušily jsme žádné pravidlo.“ Tato pravidla platila pro ni stejně jako pro všechny ostatní. Nejpřednější z nich znělo, že všechny jsou si rovny, dokonce i ty, které byly na čas postaveny do čela. Jako by tomu mohlo být jinak, když ty, které byly nahoře, musely nakonec sestoupit? Pouze skrze pohyb a změnu mohly zůstat v skrytu.

„Ale některé drby se zmiňují o holce jako amyrlin, nejstarší. A věděla –“

„Vzbouřenkyně.“ Reanne do toho vložila veškeré rozhořčení a nedůvěru, jež cítila. Že by se někdo opovážil vzbouřit proti Bílé věži? Pak vůbec nebylo divné, že se ke každému takovému přilíply neuvěřitelné příběhy.

„A co Logain a červené adžah?“ chtěla vědět Garenia a Reanne na ni upřela pohled. Ta ženská si vzala další hrnek, než se vrátila nahoru, a podařilo se jí vzdorně se napít.

„Ať je pravda jakákoliv, Garenie, není na nás, abychom kritizovaly, cokoliv Aes Sedai mohou udělat.“ Reanne stiskla rty. To se těžko srovnávalo s tím, co cítila ke vzbouřenkyním, jenže jak by mohla nějaká Aes Sedai udělat něco takového?

Saldejka však sklonila hlavu na souhlas, možná že taky chtěla skrýt mrzutě našpulené rty. Reanne si povzdechla. Ona sama se vzdala snů o zeleném adžah už dávno, ale byly tu takové jako Berowin, které věřily, jak si myslely tajně, že by se mohly jednoho dne do Bílé věže nějak vrátit, nějak se ještě stát Aes Sedai. A potom tu byly ženy jako Garenia, skoro stejně špatné v zachovávání svých přání v tajnosti, přestože jejich přání byla desetkrát víc zapovězená. Ony by skutečně přijímaly divoženky a dokonce chodily hledat holky, které se mohly naučit usměrňovat!

Garenia neskončila. Vždycky dodržovala disciplínu jenom stěží a často překračovala hranice. „Tak co tahle Setalle Ananová? Ty holky vědí o kruhu. Musela jim to říct ta Ananovic ženská, i když jak to ví...“ Otřásla se způsobem, který by pro většinu ostatních byl příliš okatý, jenže ona nikdy neuměla pořádně skrývat své pocity. I když by měla. „Ať už nás zradil kdokoliv, je nutné ji najít a její zradu potrestat. Ona je hostinská, musíme ji naučit, aby si dávala pozor na jazyk!“ Berowin hekla, oči vykulené děsem, a dopadla na židli tak tvrdě, že se málem odrazila.

„Pamatuj, kdo ona je, Garenie,“ vyjela Reanne ostře. „Kdyby nás zradila Setalle, už bychom se plazily do Tar Valonu a celou cestu žebraly o odpuštění.“ Když přišla do Ebú Daru poprvé, vyprávěly jí příběh o ženě, která se musela doplazit do Bílé věže, a nic, co od té doby u Aes Sedai viděla, ji nepřimělo o tom v nejmenším zapochybovat. „Těch pár tajemství, co zná, uchovává v tajnosti z vděčnosti a já pochybuji, že ta zeslábla. Byla by zemřela při prvním porodu, kdyby jí rodinka nepomohla. Co ví, pochází z nepozornosti jiných, když si myslely, že je neslyší, a ty už byly potrestány před víc než dvaceti lety.“ Přesto by byla ráda, kdyby se dokázala přimět k tomu, aby Setalle požádala o větší opatrnost. Před těmi holkami si očividně nedávala pozor.

Žena znovu sklonila hlavu, ale tvářila se umíněně. Aspoň část tohoto kola stráví Garenia v ústraní, rozhodla se Reanne, a dostane zvláště nařízeno, aby pracovala na své umíněné puse. Alise málokdy potřebovala víc než týden, aby žena došla k názoru, že umíněnost se nevyplácí.

Než to ale stačila sdělit Garenii, udělala ve dveřích pukrle Derys a ohlásila Sarainyu Vostovanovou. Sarainya, tak jako obvykle, prošla rovnou dál dřív, než Reanne stačila říci, že ji přijme. Jistým způsobem vypadala vedle téhle působivé krásky Garenia pokorná, i když Sarainya dodržovala přesně literu každého pravidla. Reanne si byla jistá, že kdyby měla možnost, nosila by vlasy spletené do copánků se zvonečky a bylo by jí lhostejné, jak to ladí s červeným pásem. Ale kdyby měla možnost, neodsloužila by s pásem ani jedno kolo.

Sarainya samozřejmě udělala pukrle ve dveřích a poklekla před ní se skloněnou hlavou, ale ani po padesáti letech nezapomínala, že kdyby se někdy přiměla k návratu do rodného Arafelu, byla by velmi mocnou ženou. Pukrlata a to ostatní byly jen ústupky. Když mluvila, měla chraplavý, imponující hlas, ale byla otázka, jestli se ta žena někdy vzpamatuje, a Reanne zapomněla na problémy s Garenií.

„Callie je mrtvá, nejstarší sestro. Podřízli jí krk a zřejmě ji oloupili dokonce i o punčochy, avšak Sumeko tvrdí, že ji zabila jediná síla."

„To není možné!“ vyhrkla Berowin. „Žádná žena z rodinky by neudělala něco takového!“

„Aes Sedai?“ navrhla váhavě Garenia. „Jenže jak? Tři přísahy. Sumeko se musela zmýlit.“

Reanne zvedla ruku a ostatní umlčela. Sumeko se nikdy nemýlila, ne v tomhle. Byla by ve žlutém adžah, kdyby ji úplně nezlomily zkoušky na šátek, a ačkoliv to bylo zakázané, přes bezpočet pokání, když se nikdo nedíval, pracovala na tom, aby se naučila víc. Žádná Aes Sedai tohle udělat nemohla a žádná žena z rodinky by to neudělala, ale... Ty holky, tak zatvrzelé, znající, co by neměly. Kruh vydržel příliš dlouho, nabízel pomoc příliš mnoha ženám, aby byl teď zničen.

„Tohle se musí udělat,“ řekla jim. Znovu ji zachvátil strach, protentokrát si ho však skoro nevšimla.

Nyneiva vztekle vyrazila z domku. Bylo to neuvěřitelné! Tyhle ženské mají cech. Věděla to! Ať říkaly cokoliv, byla si jistá, že taky vědí, kde je mísa. Byla by udělala cokoliv, co bylo nutné, aby je přiměla to prozradit. Předstírat před nimi pár hodin mírnost by bylo mnohem snazší než snášet Světlo ví kolik dní Mata Cauthona.

Uměla bych být tak poddajná, jak by chtěly, říkala si podrážděně. Myslely by si, že jsem měkká jako starej střevíc! Mohla bych... To byla lež a nepotřebovala ani známou ohavnou pachuť, aby si to uvědomila. Kdyby měla sebemenší možnost, třásla by s každou z těch ženských, dokud by jí neřekly, co chce vědět. Byla by jim ukázala Aes Sedai, až by brečely!

Úkosem se zamračila na Elain. Druhá žena vypadala ztracená v myšlenkách. Nyneiva by raději nevěděla, na co právě teď myslí. Promarněné dopoledne, téměř dokonalé pokoření. Nerada se mýlila. Ještě nebyla zvyklá, aby si to přiznávala, ještě ne. A nyní se bude muset Elain omluvit. Omlouvání skutečně nenáviděla. No, v jejich pokojích to bude ošklivé. Mohla jenom doufat, že Birgitte a Aviendha budou stále ještě venku. Nehodlala s tím začínat na ulici, když kolem chodil Světlo ví kdo. Dav zhoustl, ačkoliv slunce nebylo o moc výš, a na obloze kroužila veliká hejna křičících mořských ptáků.

Najít cestu všemi těmi zákrutami a zatáčkami nebylo právě nijak snadné. Nyneiva se musela půltucetkrát zeptat na cestu, zatímco Elain civěla na druhou stranu a předstírala nezájem. Rázovala si to přes mosty, vyhýbala se vozům a bryčkám, uskakovala z cesty spěchajícím nosítkům, která se proplétala davem, a přála si, aby Elain něco řekla. Nyneiva věděla, jak si pěstovat zášť, a čím déle mlčela, tím horší bylo, když promluvila, takže čím déle Elain kráčela mlčky, tím temnější byl v Nyneivině mysli obraz toho, jak to bude vypadat po návratu v jejich pokojích. To ji rozčilovalo k nepříčetnosti. Přiznala, že se zmýlila, i kdyby jen sobě. Elain neměla právo nechat ji takhle trpět. Nasadila takový výraz, že dokonce i lidé, kteří si nevšimli jejich prstenů, se jim vyhýbali širokým obloukem. Lidé, kteří si prstenů všimli, zřejmě obvykle mívali naléhavou potřebu být o ulici dál. Dokonce i někteří nosiči s nosítky se jí vyhýbali.

„Jak stará ti Reanne připadala?“ zeptala se náhle Elain. Nyneiva málem nadskočila. Už byly skoro zpátky na Mol Hara.

„Padesát let. Možná šedesát. Nechápu, proč na tom záleží.“ Přelétla očima lidi kolem, aby se ujistila, že nikdo není na doslech. Procházející pouliční prodavačka, s podnosem, na němž byly vyložené malé žluté plody zvané citrony, se pokusila spolknout slovo uprostřed, když si všimla, že se na ni Nyneiva dívá, načež se předklonila nad tác a začala škytat a dusit se. Nyneiva si odfrkla. Ta žena nejspíš poslouchala, pokud neplánovala uříznout jim měšec. „Ony jsou v cechu, Elain, a vědí, kde je ta mísa. Já prostě vím, že jo.“ Tohle ale vůbec říci nechtěla. Kdyby se omluvila, že do toho Elain zatáhla, hned teď, třeba by to nebylo tak zlé.

„Asi mají,“ procedila Elain nepřítomně. „Asi by mohly. Jak to, že dokázala tak zestárnout?“

Nyneiva se zastavila přímo uprostřed ulice. Po všem tom dohadování, poté, co je vyhodily, ona řekne asi? „No, já soudím, že zestárla stejně jako my ostatní, den po dni. Elain, jestli sis to myslela, proč jsi ohlásila, kdo jsi, jako Rhiannon ve Věži?“ Tohle se jí docela líbilo. Podle příběhu to, co královna Rhiannon dostala, se dost lišilo od toho, co chtěla.

Elain otázku zřejmě přeslechla, i přes všechno své vzdělání. Odtáhla Nyneivu stranou, jak kolem rachotil zelený kočár se záclonkami – ulice tu nebyla zrovna široká – před krejčovskou dílnu se širokým vchodem, za nímž bylo vidět několik krejčovských panen navlečených do zpola dodělaných šatů.

„Ony by nám stejně nic neřekly, Nyneivo, ani kdybys klečela a prosila na kolenou.“ Nyneiva rozčileně otevřela pusu, ale pak ji zavřela. Ona nikdy neřekla nic o prošení. A stejně, proč by v tom měla být sama? Lepší jakákoliv žena než Mat Cauthon. Elain ale měla mouchu v nose a nehodlala se nechat odvést z cesty. „Nyneivo, musela zpomalit jako všechny ostatní. Jak je stará, aby vypadala na padesát nebo šedesát?“

„O čem to tu plácáš?“ Nyneiva si bez přemýšlení zapamatovala místo, kde byly. Švadlenina práce vypadala docela dobře, stála za bližší prohlídku. „Nejspíš neusměrňuje víc, než nakolik si může pomoct, bojí se, že by ji lidé zaměnili se sestrou. Koneckonců by nechtěla mít příliš hladkou tvář.“

„Tys ve třídě nikdy neposlouchala, že ano?“ zamumlala Elain. Všimla si, jak se ve dveřích usmívá kyprá švadlena, a odtáhla Nyneivu na roh. Vzhledem k množství krajek, které měla švadlena na šatech, živůtek jimi byl úplně zakrytý a kousky krajky spadaly též přes odhalené spodničky, bude dávat dobrý pozor, jestli si Nyneiva něco objedná. „Zapomeň na chvíli na šaty, Nyneivo. Kdo je nejstarší přijatá, na jakou si pamatuješ?“

Nyneiva se na Elain upřeně podívala. Od té ženské to znělo, jako by nikdy nemyslela na nic jiného! A ona také poslouchala. Občas. „Elin Warrel, myslím. Je asi tak mýho věku, myslím.“ Ovšem, i šaty, co měla švadlena na sobě, by vypadaly dobře se slušnějším výstřihem a menším množstvím krajek. Zelené hedvábí. Lan měl rád zelenou, ačkoli ona si rozhodně nehodlala vybírat šaty pro něj. Měl taky rád modrou.

Elain vyštěkla smíchy, až Nyneivu napadlo, jestli snad promluvila nahlas. Prudce se začervenala a chtěla to vysvětlit – byla si jistá, že by to zvládla, do Bel Tinu – jenže druhá žena ji nepustila ke slovu. „Elin přišla těsně před tvým příchodem do Věže, Nyneivo, navštívit její sestra. Její mladší sestra. Ta žena měla šedé vlasy. No, prošedivělé. Muselo jí být přes čtyřicet, Nyneivo.“

Elin Warrel že je přes čtyřicet? Ale...! „Co chceš vlastně říct, Elain?“

Nikdo nebyl dost blízko, aby je slyšel, a nikdo jim zřejmě nevěnoval větší pozornost, snad kromě nadějné švadleny, ale Elain ztišila hlas do šepotu. „My zpomalujeme, Nyneivo. Někde mezi dvaceti a pětadvaceti začneme stárnout pomaleji. Potká to každou ženu, která dokáže usměrňovat. Jak moc záleží na tom, jak jsme silné, ale na tom vlastně záleží vždycky. Takima říkala, že podle ní je to začátek získávání bezvěkosti, ačkoliv já myslím, že tu nikdo nezíská dřív než nejméně za rok dva od získání šátku, některým to trvá i pět a víc. Mysli. Víš, že každá sestra se šedými vlasy je stará, i když se o tom nemáš zmiňovat. Takže jestli Reanne zpomalila, a to musela, jak stará je?“

Nyneivě nezáleželo na tom, jak je Reanne stará. Bylo jí do pláče. Nebylo divu, že jí všichni odmítali uvěřit její věk. Vysvětlovalo to, proč se jí ženský kroužek doma koukal přes rameno, jako by si nebyly ženy jisté, jestli je dost stará, aby se jí dalo věřit. Získat bezvěkou tvář sestry bylo hezké, ale jak dlouho potrvá, než jí zešedivějí vlasy?

Zamrkala a rozzlobeně se odvrátila. A něco ji udeřilo, zachytila ránu z boku do hlavy. Zavrávorala a užasle se otočila k Elain. Proč ji ta ženská praštila? Jenže Elain ležela na hromádce, oči měla zavřené a na spánku se jí dělala fialová podlitina. Nyneiva omámeně padla na kolena a vzala přítelkyni do náručí.

„Tvé přítelkyni se asi muselo udělat špatně,“ řekla jakási žena s dlouhým nosem, klečící vedle ní, aniž by se starala o žluté šaty, odhalující příliš velký kus poprsí dokonce i na ebúdarské poměry. „Ukaž, pomůžu vám.“

Vysoký chlapík, docela švihák ve vyšívané hedvábné vestě, nebýt jeho dost úlisného úsměvu, se sklonil, aby vzal Nyneivu za ramena. „Tady mám kočár. Vezmeme vás někam, kde je to pohodlnější než na dlažbě.“

„Jděte pryč,“ řekla jim Nyneiva zdvořile. „Nepotřebujeme vaši pomoc.“

Muž se ji však pořád snažil zvednout a odvést k červenému kočáru, kde jim zuřivě mávala překvapeně se tvářící žena v modrém. Žena s dlouhým nosem se skutečně snažila zdvihnout Elain, děkujíc muži za pomoc a žvatlajíc o tom, jak je jeho kočár dobrý nápad. Z ničeho nic se tu zjevil dav přihlížejících, stáli v půlkruhu, ženy soucitně mumlaly o omdlévání z horka, muži nabízeli pomoc s odnosem paní. Hubený chlapík, drzý jako opice, se Nyneivě sápal po váčku přímo jí pod nosem.

Hlava se jí točila natolik, že uchopit saidar pro ni bylo obtížné, ale i kdyby ji všichni ti protivní lidičkové nerozčílili dost, to, co uviděla ležet na ulici, by bohatě stačilo. Byl to šíp s tupou kamennou hlavicí. Ten, který škrábl ji, nebo ten, co zasáhl Elain. Usměrnila a hubený zloděj se předklonil, držel se za břicho a kvičel jako prase v trní. Další pramen, a žena s dlouhým nosem přepadla dozadu, vřískajíc o dvě oktávy výš. Muž v hedvábné vestě se zřejmě rozhodl, že nakonec jeho pomoc vůbec nepotřebují, poněvadž se otočil a utíkal ke kočáru, ona ho však taky vyplatila. Řval víc než rozzuřený býk, když ho žena v modrém vtahovala za vestu do kočáru.

„Děkuju, ale my žádnou pomoc nepotřebujeme,“ zaječela Nyneiva. Zdvořile.

Zůstalo jen pár lidí, kteří ji mohli slyšet. Jakmile začalo být jasné, že je tu používána jediná síla – a lidé z ničeho nic vyskakující a ječící bez nějaké viditelné příčiny byli pro většinu diváků jasným důkazem – všichni odspěchali. Žena s dlouhým nosem se zvedla a doslova vyskočila na zadek červeného kočáru, kde se zuby nehty držela, když kočí v tmavé vestě práskl do koní a vyjel tak rychle, že lidé museli uskakovat z cesty. Dokonce i chmaták kulhal pryč, jak nejrychleji to šlo.

Nyneivě by bylo úplně jedno, i kdyby se otevřela země a všechny pohltila. S bolavým hrudníkem vytvořila jemné pramínky větru a vody, země, ohně a ducha, smísila je a smíchala s Elain. Bylo to prosté tkanivo, nedělalo jí potíže kromě lehké bolesti hlavy, a s výsledkem začala zase volně dýchat. Podlitina nebyla vážná. Kosti v Elainině lebce zůstaly celé. Normálně by převedla ty samé prameny do složitějšího tkaniva, léčení, které sama znovu objevila. V té chvíli se však na víc než nejprostší tkanivo nevzmohla. Jenom s duchem, větrem a vodou setkala léčení, které žluté používaly od nepaměti.

Elain prudce otevřela oči a nadechla se, jak nejvíc to šlo, zkroutila se jako chycený pstruh a patami zabušila do dláždění. Trvalo to ovšem jenom chvíli, ale za tu chvíli se podlitina srazila a zmizela.

Nyneiva jí pomohla na nohy – a objevila se ženská ruka s cínovým pohárem plným vody. „Dokonce i Aes Sedai by po tomhle mohla mít žízeň,“ prohodila švadlena.

Elain sáhla po poháru, ale Nyneiva jí položila prsty na zápěstí. „Ne, děkujeme ti.“ Žena pokrčila rameny, a když se otáčela, Nyneiva dodala jiným tónem: „Děkujeme.“ Čím častěji to říkala, tím to pro ni bylo snazší. Nebyla si jistá, jestli se jí to líbí.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Elain. „Proč jsi mě nenechala se napít? Já mám žízeň a hlad.“

Nyneiva se ještě naposledy zamračila na švadlenu a sklonila se pro šíp.

Ta ženská žádné vysvětlování nepotřebovala. Zasvitl kolem ní saidar. „Teslyn a Joline?“

Nyneiva zavrtěla hlavou. Lehká nevolnost zřejmě mizela. Nemyslela si, že by se tyhle dvě snížily k něčemu takovému. Nemyslela si to. „A co Reanne?“ zeptala se tiše. Švadlena už zase stála ve dveřích, stále s nadějí. „Mohla by chtít zajistit, abychom určitě odešly. Nebo hůř, možná to byla Garenia.“ To bylo skoro stejně děsivé jako Teslyn a Joline. A dvakrát protivnější.

Elain se nějak dařilo vypadat krásně, i když se škaredila.

„Ať to byl kdokoliv, vyřídíme to. Uvidíš.“ Mrak se ztratil. „Nyneivo, jestli kruh ví, kde ta mísa je, můžeme ji najít, ale...“ Zdráhavě se kousla do rtu. „Já znám jen jeden způsob, jak si být jistá.“

Nyneiva pomalu kývla hlavou, ačkoliv by raději snědla hrst hlíny. Dnešek vypadal chvíli dobře, ale potom se zřítil do hlubin, od Reanne k... Ach, Světlo, za jak dlouho bude mít šedé vlasy?

„Neplač, Nyneivo. Mat nemůže být tak špatný. Za pár dní ji pro nás najde, já to vím.“

Nyneiva se jenom víc rozplakala.

25

Myslipast

Moghedien nechtěla ten sen snít znovu, ale i když se chtěla probudit, chtěla křičet, k ničemu to nevedlo. Spánek ji držel pevně jako okovy. Začátek prošel rychle, jen naznačený a rozmazaný. Žádné slitování. Zbytek jen bude muset prožít o to dříve.

Ženu, která vstoupila do stanu, v němž ji drželi jako vězně, skoro nepoznala. Halima, tajemnice jedné z těch hlupaček, které si říkaly Aes Sedai. Hlupačky, a přesto ji držely pevně skrze ten stříbrný kov kolem krku, držely ji a nutily poslouchat. Rychlý pohyb, ačkoliv se modlila za zpomalení. Ta žena usměrnila, aby zapálila lampu, a Moghedien viděla jen to světlo. Musel to být saidín – mezi živými pouze Vyvolení věděli, jak se napíchnout na pravý zdroj – moc pocházející od Temného – a jen málokdo byl dost hloupý, aby ji přijal jindy než v nouzi nejvyšší – ale to bylo nemožné! Rozmazaná rychlost. Ta žena se prohlásila za Aran’gar, nazvala Moghedien jménem, předala jí povolání do Jámy smrti a sundala ji ten zatracený náhrdelník a’damu, přičemž sebou škubla bolestí, již nemohla pocítit žádná žena. A zase – kolikrát tohle prodělala? – zase Moghedien spletla malý průchod přímo ve stanu. Klouzání ji poskytlo čas na přemýšlení v nekonečné temnotě, ale na své plošině, připomínající malý uzavřený mramorový balkon spolu s pohodlným křeslem, dorazila na černé svahy Shayol Ghulu, navěky zahaleného šerem, kde z průduchů a tunelů vycházela pára a kouř a ostré výpary, a ve svém smrtně černém odění pro ni přišel myrddraal, bílý jako ponrava, bezoký, avšak vyšší než člověk, mohutnější než kterýkoliv jiný půlčlověk. Nadutě si ji prohlédl, bez vyzvání ji sdělil své jméno a nařídil jí, aby šla s nim. Takhle se myrddraalové k Vyvoleným nechovali. Teď Moghedien ječela v hlubinách své duše, aby se sen pohyboval rychleji, aby byl rozmazaný, že by nebylo nic vidět, nic znát, ale teď, když následovala Shaidara Harana zpět ke vstupu do Jámy smrti, vše plynulo normální rychlostí a zdálo se skutečnější než Tel’aran’rhiod nebo bdělý svět.

Moghedien vyhrkly z očí slzy, stékaly jí po již lesklých tvářích. Zmítala se na tvrdé palandě, škubala údy, jak zoufale, marně bojovala, aby se mohla probudit. Už si neuvědomovala, že sní – všechno působilo skutečně – ale hluboko ponořené vzpomínky zůstaly a z těch hlubin se snažily vydrat instinkty.

Velmi dobře znala klesající tunel se stropem pokrytým kamennými dýkami jako špičáky, jehož stěny zářily bledým světlem. Tudy už sestupovala mnohokrát od toho pradávného dne, kdy sem přišla poprvé, aby složila hold Velikému pánu a zaslíbila mu svou duši, ale nikdy to nebylo takové jako teď, nikdy tudy nešla s neúspěchem známým ve vší jeho velikosti. Vždycky předtím se jí podařilo své neúspěchy skrýt dokonce i před Velikým pánem. Mnohokrát. Tady se daly vykonat věci, které se nedaly provést nikde jinde.

Trhla sebou, když se jí jeden z těch kamenných zubů otřel o vlasy, ale pak se vzpamatovala, jak to jen šlo. Hroty a čepele stále dávaly tomu divnému, příliš vysokému myrddraalovi dost prostoru, ale i když byl o hlavu a ramena vyšší než ona, Moghedien teď musela před hroty uhýbat hlavou. Skutečnost tu byla pro Velikého pána tvárným jílem a často takto dával najevo svou nespokojenost. Kamenný zub ji zasáhl do ramene a ona se sehnula, aby prošla pod dalším. Tunel už nebyl dost vysoký, aby mohla jít vzpřímeně. Sehnula se, přikrčeně cupitala za myrddraalem a snažila se dostat blíž. Půlčlověk za celou dobu nezměnil tempo, ale ať cupitala seberychleji, mezera mezi nimi se nezmenšila. Strop klesal, zuby Velikého pána připravené rozdrtit zrádce a hlupáky, a Moghedien padla na obě kolena, lezla po čtyřech, pak musela lézt po loktech. V tunelu se blýskalo a mihotalo světlo vycházející ze vchodu k samotné Jámě smrti těsně před nimi a Moghedien se sesula na břicho a plazila se, odrážejíc se nohama a přitahujíc se rukama. Do těla se jí zarývaly kamenné hroty a chytaly ji za šaty. S funěním dolezla zbytek cesty směrem ke zvuku trhajícího se plátna.

Ohlédla se přes rameno a křečovitě se otřásla. Kde před chvíli bylo ústí tunelu, nyní stála hladká kamenná stěna. Třeba to Veliký pán načasoval přesně, a možná, kdyby bývala byla pomalejší...

Římsa, na níž ležela, sahala nad rudé jezero s černými šmouhami, jezero roztavené lávy, kde tančily, zhasínaly a znovu se objevovaly plameny velikosti člověka. Nad hlavou vířila divoká mračna, červenožlutočerně pruhovaná, jako by je hnaly samotně větry času. Nebyla to zatažená obloha z venku Shayol Ghulu. Na nic z toho se nepodívala podruhé, a nejen proto, že to viděla již několikrát. Vrt do místa, kde byl uvězněn Veliký pán, tu nebyl blíž než kdekoliv jinde na světě, ale tady ho mohla cítit, tady se mohla koupat v zářivé slávě Velikého pána. Kolem ní se vlnil pravý zdroj tak silný, že pokus usměrnit tady by ji spálil na uhel. Ne že by sebeméně toužila po tom, zaplatit tuhle cenu kdekoliv jinde.

Začala se zvedat na kolena a cosi ji udeřilo mezi lopatky, tvrdě ji to srazilo na kamennou římsu a vyrazilo jí to dech. Omámeně se snažila nadechnout a pak se ohlédla přes rameno. Myrddraal stál a nohou jí pevně tlačil na záda. Skoro popadla saidar, ačkoliv usměrnit zde bez jasného dovolení by byl dobrý způsob jak zemřít. Nadutost nahoře na svahu byla jedna věc, ale tohle!

„Víš, kdo já jsem?“ vyjela. „Já jsem Moghedien!“ Bezoký ji sledoval pohledem, jaký by věnoval hmyzu. Příliš často vídala myrddraaly dívat se takhle na obyčejně lidi.

MOGHEDIEN. Ten hlas v její hlavě odplavil veškeré myšlenky na myrddraala. Málem odplavil všechny myšlenky. Vedle tohoto bylo i nejpevnější objetí lidského milence jen kapkou v moři. JAK VÁŽNÝ JE TVŮJ NEÚSPĚCH, MOGHEDIEN? VYVOLENÍ JSOU VŽDY NEJSILNĚJŠÍ, TY SES VŠAK NECHALA CHYTIT. UČILA JSI TY, KTEŘÍ SE MI PROTIVÍ, MOGHEDIEN.

S mrkajícími víčky se snažila mluvit srozumitelně. „Veliký pane, naučila jsem je jenom drobnosti a bojovala jsem, jak to jen šlo. Naučila jsem je údajný způsob, jak zachytit mužské usměrňování.“ Podařilo se jí zasmát se. „Když to cvičí, dostanou takové bolení hlavy, že celé hodiny nemůžou usměrňovat.“ Ticho. Možná dobře. Vzdaly se pokusů naučit se tohle dávno před její záchranou, ale to Veliký pán vědět nemusel. „Veliký pane, víš, jak jsem ti sloužila. Sloužím ve stínech a tví nepřátelé ucítí mé kousnutí, teprve když zapůsobí jed.“ Neodvažovala se však otevřeně tvrdit, že se nechala schválně chytit, aby mohla pracovat zevnitř, mohla to ale naznačit. „Veliký pane, víš, kolik nepřátel jsem srazila za války síly. Ze stínů, kde mě neviděli, a když ano, tak si mě nevšímali, protože bych je přece nemohla ohrozit.“ Ticho. A pak...

MOJI VYVOLENÍ JSOU VŽDYCKY NEJSILNĚJŠÍ. MOJE RUKA SE POHYBUJE.

Ten hlas znějící jí v lebce jí změnil kosti ve vroucí med a mozek v oheň. Myrddraal jí držel bradu a nutil ji zvednout hlavu dřív, než se jí zrak pročistil natolik, aby uviděla i nůž v jeho druhé ruce. Všechny její sny měly skončit podříznutým hrdlem, jejím tělem se nakrmí trolloci. Třeba si Shaidar Haran sám dá vybraný kousek. Možná...

Ne. Věděla, že zemře, jenomže tenhle myrddraal z ní nedostane ani sousto! Natáhla se, aby uchopila saidar, a oči jí začaly vylézat z důlků. Nic tam nebylo. Nic! Bylo to, jako kdyby byla odříznutá! Věděla, že není – říkalo se, že odtržení je největší bolest, jakou může někdo zakusit, nedá se ani umrtvit – ale –!

V té chvíli ohromení jí myrddraal přinutil otevřít ústa, otřel jí čepel o jazyk a pak ji škrábl na uchu. A když se narovnával s její krvi a slinami, věděla, pochopila dřív, než vytáhl něco, co vypadalo jako maličká křehká klícka ze zlatého drátu a křišťálu. Některé věci bylo možné provést pouze tady, některé jenom těm, kdo dokážou usměrňovat, a ona sem přivedla značný počet mužů a žen právě k tomuhle účelu.

„Ne,“ vydechla. Nedokázala spustit oči z cour’souvra. „Ne mně! NE MNĚ!“

Shaidar Haran si jí nevšímal a otřel tekutiny z nože do cour’souvra. Křišťál se zabarvil do mléčně růžové barvy, první nastavení. Pohybem zápěstí hodil myrddraal myslipast přes jezero roztaveného kamene pro druhé nastavení. Zlatokřišťálová klícka prolétla vzduchem a náhle se zastavila, vznášela se přímo na místě, kam zdánlivě pronikal Vrt, na místo, kde byl vzor nejtenčí.

Moghedien zapomněla na myrddraala. Natáhla obě ruce k Vrtu. „Milost, Veliký pane!“ Nikdy neviděla, že by se Veliký pán Temnoty smiloval, ale kdyby byla spoutaná v kobce se vzteklými vlky nebo s línajícím darathem, byla by prosila stejně. Za vhodných okolností člověk prosí i o nemožné. Cour’souvra visela ve vzduchu, pomalu se otáčela a třpytila se v plamenech vyskakujících pod ní. „Sloužila jsem ti celou svou duší, Veliký pane. Prosím, smiluj se. Prosím! MILOOOOST!“

JEŠTĚ MI MŮŽEŠ POSLOUŽIT.

Hlas ji uvrhl do nezměrné extáze, ale jiskřící myslipast zároveň náhle zazářila jako slunce a uprostřed svého vytržení poznala Moghedien bolest, jako kdyby ji ponořili do ohnivého jezera. Propojily se a ona vyla a zmítala se jako šílená, mlátila sebou v nekonečné bolesti, nekonečné, celé věky, a až nezůstalo nic než bolest a vzpomínka na bolest, maličká milost temnoty ji pohltila.

Moghedien se zavrtěla na palandě. Už ne. Prosím.

Ženu, která vstoupila do stanu, v němž ji drželi jako vězně, skoro nepoznala.

Prosím, vřískala v hlubinách mysli.

Ta žena usměrnila, aby zapálila lampu, a Moghedien viděla jen to světlo.

Hluboko ve spánku se zachvěla, roztřásla se od hlavy k patě. Prosím.

Ta žena se prohlásila za Aran’gar, nazvala Moghedien jménem, předala jí povolání do Jámy smrti a –

„Vzbuď se, ženo,“ řekl hlas připomínající rozpadající se zetlelou kost a Moghedien prudce otevřela oči. Skoro si přála, aby se sen vrátil.

Beztvaré kamenné stěny jejího malého vězení nenarušily dveře ani okna a nebyly tu žádné žárobaňky, dokonce ani lampy ne, světlo však odněkud přicházelo. Nevěděla, kolik dní tu je, jen že se nepravidelně objevuje jídlo bez chuti a že jediné vědro sloužící pro hygienu je vyprazdňováno ještě nepravidelněji, a znenadání jí tu zanechali mýdlo a vědro navoněné vody, aby se mohla očistit. Nebyla si jistá, jestli je to milost nebo ne. Radostné vzrušení při spatření vědra vody jí připomnělo, jak hluboko klesla. Nyní s ní byl v kobce Shaidar Haran.

Spěšně se skulila z palandy, klekla si a přitiskla čelo na holý kámen podlahy. Vždycky dělala, cokoliv bylo pro přežití nezbytné, a myrddraal byl příliš rád, že ji může učit, co je nezbytné. „Dychtivě tě zdravím, Mia’cova.“ Svázaný titul ji pálil na jazyku. Znamenalo to „Ten, kdo mě vlastní“ či prostě „Můj majitel". Zvláštní štít, který na ni Shaidar Haran použil – myrddraalové to nedokázali, on ale ano – štít se neprojevoval, ona však přesto na usměrňování ani nepomyslela. Pravý zdroj jí byl samozřejmě odepřen – z něj bylo možné natáhnout pouze s požehnáním Velikého pána – ale lákal ji, i když jeho záře těsně mimo dohled byla jaksi divná. Pořád o tom ale ani neuvažovala. Pokaždé, když ji myrddraal navštívil, ukázal jí její myslipast. Usměrnit příliš blízko vlastní cour’souvra bylo nesmírně bolestivé, čím blíž, tím bolestivější. Myslela si, že takhle blízko by nepřežila, ani kdyby se pravého zdroje jen dotkla. A to bylo nejmenší z nebezpečí myslipasti.

Shaidar Haran se zasmál, škrábání po suché, popraskané kůži. To byl další rozdíl od obyčejných myrddraalů. Myrddraalové byli mnohem krutější než trolloci, kteří byli jenom krvelační, ale byli chladní a nezúčastnění. Jenže Shaidar Haran často dával najevo pobavení. Zatím měla štěstí, že byla jen potlučená. Většina žen na jejím místě by již byla na pokraji šílenství, pokud ne za jeho hranicí.

„A dychtíš poslouchat?“ zeptal se myrddraal tím šustivým, chrčivým hlasem.

„Ano, dychtím poslouchat, Mia’cova.“ Cokoli, co bude nezbytné k přežití. Přesto však vyjekla, když se jí najednou zapletly do vlasů studené prsty. Na nohy se škrábala sama, pokud to jen šlo, on ji však přesto vytáhl. Alespoň tentokrát zůstala nohama na zemi. Myrddraal si ji bezvýrazně prohlížel. Vzpomněla si na poslední návštěvu a dalo jí práci, aby sebou neškubla nebo nezaječela nebo prostě nesáhla po saidaru a neukončila to.

„Zavři oči,“ nařídil jí, „a měj je zavřené, dokud ti nepřikážu je otevřít.“

Moghedien okamžitě pevně zavřela oči. Jedna z lekcí Shaidara Harana se týkala okamžitého poslechnutí. Kromě toho, když měla zavřené oči, mohla předstírat, že je někde jinde. Cokoliv bude nezbytné.

Ruka na vlasech ji zprudka postrčila dopředu a ona proti své vůli zaječela. Myrddraal ji chtěl nahnat do zdi. Zvedla ruce, aby se chránila, a Shaidar Haran ji pustil. Vrávorala ještě aspoň deset kroků – ale její kobka neměla deset kroků ani z rohu do rohu. Kouř ze dřeva, ucítila slabý náznak kouře ze dřeva. Oči však držela pevně zavřené. Hodlala pokračovat pouze s modřinami, a pokud možno s co nejmenším počtem modřin, jak dlouho to jen půjde.

„Už se smíš podívat,“ řekl hluboký hlas.

Opatrně poslechla. Mluvčí byl vysoký širokoplecí mladý muž v černých holínkách a spodcích a rozevláté bílé košili, nahoře rozvázané. Z hlubokého polstrovaného křesla před mramorovým krbem, kde na polenech tančily plameny, na ni upíral své překvapivě modré oči. Stála v dřevem obložené místnosti, která v těchto časech mohla patřit bohatému kupci či středně významnému šlechtici, nábytek byl jemně vyřezávaný a lehce pozlacený, na tkaných kobercích vzory zlatorudých arabesek. Nepochybovala však, že je někde v blízkosti Shayol Ghulu. Nebylo to tady cítit jako v Tel’aran’rhiodu, což by byla jediná další možnost. Spěšně otočila hlavu a zhluboka si oddechla. Myrddraal nebyl nikde v dohledu. Těsné obruče cuande jako by jí spadly z hrudi.

„Líbilo se ti ve vakuole?“

Moghedien cítila, jak se jí do hlavy zaryly ledové prsty. Nebyla výzkumník ani tvůrce, ale to slovo znala. Dokonce ani nepomyslela na to, že se zeptá, jak to ví mladý muž z tohoto času. Ve vzoru se občas objevily bubliny, ačkoliv někdo jako Mesaana by řekl, že je to až příliš zjednodušené vysvětlení. Do vakuol bylo možné vstoupit, pokud člověk věděl jak, a manipulovat s nimi přesně stejně jako s většinou světa – výzkumníci ve vakuolách často prováděli důležité pokusy, jak si matně vzpomínala – ale vlastně existovaly mimo vzor a občas se uzavřely, nebo možná praskly a odpluly pryč. Dokonce ani Mesaana nevěděla, co se skutečně děje – až na to, že cokoliv v nich v té chvíli bylo, zmizelo navždy.

„Jak dlouho?“ Překvapilo ji, že mluví tak klidně. Otočila se k mladému muži, který seděl a ukazoval bílé zuby. „Řekla jsem jak dlouho? Nebo to nevíš?“

„Viděl jsem tě přicházet...“ Odmlčel se, ze stolku vedle křesla zvedl stříbrný pohár, a když pil, usmíval se na ni přes jeho okraj, „...předešlé noci.“

Nedokázala potlačit úlevné vydechnutí. Jediný důvod, proč byl kdokoliv ochoten vstoupit do vakuoly, byl ten, že tam čas plynul jinak, občas pomaleji, občas rychleji. Občas mnohem rychleji. Vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby zjistila, že ji Veliký pán ve skutečnosti uvěznil na sto let či tisíc, aby se vynořila do světa, který by již patřil zcela jemu, aby se krmila mezi mršinami, zatímco ostatní Vyvolení budou stát na vrcholku. Ona byla pořád jednou z Vyvolených, aspoň v duchu. Dokud sám Veliký pán neřekne, že jí není. Nikdy neslyšela, že by byl někdo propuštěn, jakmile byla myslipast spuštěna, ona si ale najde cestu. Pro ty, kdo jsou opatrní, se vždycky najde cesta, což ti, kteří padnou, nazývají zbabělostí. Ona sama donesla pár těch takzvaných odvážných do Shayol Ghulu, kde byli opatřeni cour’souvra.

Náhle ji napadlo, že tenhle chlapík na přítele Temnoty hodně ví, zvlášť když mu nebylo moc přes dvacet. Přehodil si nohu přes lenoch křesla a pod jejím pohledem se drze rozvaloval. Graendal by ho mohla sebrat, pokud měl aspoň trochu lepší postavení či moc. Pouze příliš silná brada mu překážela, aby byl považován za krasavce. Určitě ještě neviděla tak modré oči. S tím, jak se před ní drze choval, a s tím, co musela teprve nedávno strpět z rukou Shaidara Harana, s tím, jak ji pravý zdroj lákal a myrddraal odešel, se rozhodla, že tomuhle mladému příteli Temnoty udělí důraznou lekci. To, že měla špinavé šaty, jí taky dodalo. Trochu voněla voňavkou, která byla ve vodě, ale neměla, jak by si vyprala hrubé vlněné šaty, ve kterých utekla Egwain z al’Vereů, potrhané od cesty do Jámy smrti. Obezřelost vyhrála – tahle místnost musela být někde v blízkosti Shayol Ghulu – ale jen tak tak.

„Jak se jmenuješ?“ dožadovala se. „Máš vůbec ponětí, s kým mluvíš?“

„Ano, mám, Moghedien. Můžeš mi říkat Moridin.“

Moghedien hekla. Ne kvůli jménu. Každý hlupák si mohl nechat říkat Smrt. Ale přes jeho modré oko rovně přeplul maličký černý flíček, právě dost velký, aby ho bylo vidět, a pak pokračoval stejným směrem přes druhé. Tenhle Moridin se napíchl na pravou sílu, a ne jedenkrát. Vlastně to musel udělat mnohokrát. Věděla, že i v tomhle čase přežilo kromě al’Thora pár mužů, kteří dokázali usměrňovat – a tenhle chlapík byl přibližně stejně velký jako al’Thor – ona však nečekala, že by Veliký pán prokázal právě jemu takovou čest. Čest s prokletím, jak věděl každý Vyvolený. Z dlouhodobého hlediska byla pravá síla mnohem návykovější než jediná síla. Silná vůle dokázala potlačit přání natáhnout víc saidaru nebo saidínu, ale ona nevěřila, že by existovala vůle dost silná, aby odolala pravé síle, ne, jakmile se v očích objevila saa. Konečná cena byla jiná, leč neméně děsivá.

„Bylo ti poskytnuto vyznamenání větší, než sám víš,“ řekla mu. Jako by její šaty byly z nejjemnějšího streithu, usadila se do křesla naproti němu. „Přines mi trochu vína a já ti o tom povím. Pouze devětadvaceti dalším byla prokázána –“

K jejímu zděšení se zasmál. „Špatně jsi to pochopila, Moghedien. Pořád sloužíš Velikému pánu, ale ne docela tak jako dříve. Časy, kdy jsi hrávala své vlastní hry, pominuly. Kdyby se ti náhodou nepodařilo vykonat něco dobrého, byla bys již mrtvá.“

„Já jsem jedna z Vyvolených, chlapečku,“ řekla a opatrností se prodral vztek. Narovnala se a čelila mu se všemi znalostmi věku, vedle něhož ten jeho vypadal jen jako doba plná chýší z bláta. Tedy s tolika znalostmi, kolik jich měla, a v některých oblastech týkajících se jediné síly ji nikdo nepředčil. Skoro uchopila pravý zdroj bez ohledu na to, jak blízko Shayol Ghul ležel. „Tvá matka nejspíš používala mé jméno, aby tě teprve před pár lety vystrašila, ale znám dospělé muže, kteří by se zkroutili jako propocený hadr, kdyby ho zaslechli. Se mnou si budeš dávat pozor na jazyk!“

Sáhl si do výstřihu košile a Moghedien se jazyk přilepil na patro. Oči upírala na malou klícku ze zlatého drátu a krvavě rudý krystal, jež vytáhl zavěšené na šňůrce. Měla matný dojem, že podobný předmět právě zastrčil zpátky, ale měla oči jenom pro svůj vlastní. Rozhodně byl její. Pohladil klícku palcem a ona to pohlazení pocítila v mysli, na duši. Zlomit myslipast nevyžadovalo ani o moc víc síly, než používal teď. Moghedien mohla být na druhé straně světa, i dál, a stejně by na tom nezáleželo. Ta část jí, která byla jí, by byla oddělena. Pořád by viděla svýma očima a slyšela svýma ušima, cítila by chuti na jazyku a doteky na kůži, byla by však bezmocnou mechanickou loutkou, naprosto poslušnou toho, kdo by držel cour’souvra. Ať už existoval způsob, jak se z ní vysvobodit, či nikoliv, myslipast byla právě to, co naznačovalo její jméno. Moghedien cítila, jak se jí vytrácí krev z obličeje.

„Už rozumíš?“ řekl Moridin. „Stále sloužíš Velikému pánu, ale odteď tak, že budeš dělat, co já řeknu.“ „Rozumím, Mia’cova,“ odpověděla automaticky. Muž se znovu zasmál sytým zvučným smíchem, vysmíval se jí, když vracel myslipast zpátky za košili. „To teď nebude potřeba, když jsi dostala lekci. Budu ti říkat Moghedien a ty mi budeš říkat Moridin. Jsi stále jednou z Vyvolených. Kdo jiný by tě nahradil?“

„Ano, zajisté, Moridine,“ řekla hluše. Ať říkal cokoliv, věděla, že je vlastněna.

26

Neodvolatelná slova

Morgasa ležela potmě vzhůru, hleděla do stropu a snažila se myslet na svou dceru. Byla přikrytá jedinou lněnou plachtou, ale přes panující horko se potila v tlusté vlněné noční košili, zašněrované až ke krku. Na potu nezáleželo. Bez ohledu na to, kolikrát se vykoupala, bez ohledu na to, jak byla voda horká, necítila se čistá. Elain musí být v bezpečí v Bílé věži. Občas jí to připadalo jako celé roky od chvíle, kdy se dokázala přimět důvěřovat Aes Sedai, ale bez ohledu na paradoxy byla Věž pro Elain určitě nejbezpečnější místo. Snažila se myslet na Gawyna – bude v Tar Valonu se svou sestrou, plný pýchy na ni, tak nepokrytě si přál, aby mohl být v případě potřeby jejím štítem – a na Galada – proč jí nedovolí ho vidět? Milovala ho stejně, jako by byl plodem jejího těla, a mnoha způsoby to potřeboval víc než drazí dva. Snažila se na ně myslet. Bylo těžké myslet na cokoliv kromě... Zírala do tmy a oči se jí leskly neprolitými slzami.

Vždycky si o sobě myslela, že je dost odvážná, aby udělala, cokoliv bude potřeba udělat, aby čelila všemu, co přijde. Vždycky věřila, že se dokáže sebrat a pokračovat v boji. Během jediné nekonečné hodiny, aniž by zanechal víc než pár modřin, které již bledly, ji Rhadam Asunawa poučil o opaku. Eamon Valda dokončil její vzdělávání jedinou otázkou. Pohmožděnina, kterou jí odpověď udělala na srdci, se neztratila. Měla se sama vrátit k Asunawovi a říci mu, aby udělal, co umí nejhoršího. Měla... Modlila se, aby byla Elain v bezpečí. Možná nebylo spravedlivé doufat víc kvůli Elain než kvůli Galadovi a Gawynovi, ale Elain bude příští královnou Andoru. Věž si nenechá ujít příležitost, aby na Lví trůn dosadila Aes Sedai. Kdyby jen mohla vidět Elain, vidět ještě jednou všechny svoje děti.

Něco v tmavé ložnici zašustilo a ona zadržela dech a snažila se potlačit třes. Ve slabém měsíčním světle právě rozeznávala sloupky u postele. Valda včera odjel z Amadoru na sever, on, Asunawa a tisíc bělokabátníků vytáhli proti prorokovi, ale kdyby se vrátil, kdyby...

Stín v temnotě se zhmotnil v ženu příliš malou na Lini. „Myslela jsem, že bys mohla být ještě vzhůru,“ pronesla Breana docela potichu. „Vypij tohle. Pomůže to.“ Cairhieňanka se snažila Morgase vtisknout do ruky stříbrný pohár. Vycházela z něj lehce nakyslá vůně.

„Počkej, dokud tě nezavolám, abys mi přinesla pití,“ vyštěkla Morgasa a odstrčila pohár stranou. Na ruku a na pokrývku jí vyšplíchla teplá tekutina. „Už jsem skoro spala, když jsi tu začala dupat,“ zalhala. „Odejdi!“

Místo aby poslechla, žena jen stála a dívala se na ni, tvář měla ve stínu. Morgasa neměla Breanu z rodu Taborwin ráda. Ať už byla Breana skutečně urozená dáma, na niž přišly špatné časy, jak občas tvrdila, či jen služebná, která se naučila napodobovat urozenější, poslouchala, jenom kdy a jak se rozhodla, a příliš často si pouštěla pusu na špacír. Jak dokázala právě teď.

„Kvílíš jako ovce, Morgaso z Trakandů.“ I když mluvila potichu, z hlasu ji čišel hněv. Prudce pohár postavila na noční stolek a nápoj pocákal i desku. „Pche! Mnoho dalších zažilo i horší věci. Ty žiješ. Nemáš zlomenou jedinou kost. Máš v pořádku rozum. Vydrž. Nech minulost minout a pokračuj dál. Jsi tak naježená, že muži chodí po špičkách, dokonce i pantáta Gill. Lamželezo poslední tři noci skoro nespal.“

Morgasa rozčilením zrudla. Dokonce ani v Andoru sloužící takhle nemluvili. Chytila Breanu za ruku, ale nespokojenost se v ní svářela s úzkostí. „Oni to nevědí, že ne?“ Kdyby ano, pokusili by se ji pomstít, zachránit ji. Zemřeli by. Tallanvor by zemřel.

„S Lini jsme jim kvůli tobě daly hadr přes oči,“ ohrnula pysk Breana, odtáhla ruku a prstem zašermovala Morgase pod nosem. „Kdybych dokázala zachránit Lamželeza, prozradila bych jim, jaká jsi bečící ovce. On v tobě vidí vtělení Světla. Já vidím ženskou, která nemá odvahu ani přijmout další den. Nedovolím ti, abys ho zničila svou zbabělostí.“

Zbabělost. Morgasa málem dostala záchvat vzteku, nenacházela však slov. Zaťala prsty do prostěradel. Nemyslela si, že by se dokázala chladnokrevně rozhodnout ulehnout s Valdou, kdyby to však udělala, dokázala by s tím žít. Myslela si, že by s tím dokázala žít. Něco úplně jiného bylo říci ano, protože se bála znovu čelit Asunawovým zauzlovaným provazům a jehlám, bála se toho, kam až by mohl zajít. Jakkoliv však vřískala při Asunawově zacházení, právě Valda jí ukázal skutečné hranice její odvahy, tak blízké, kde věřila, že jsou daleko. Na Valdův dotek, na jeho postel mohla časem zapomenout, ale nikdy nedokáže smýt hanbu toho „ano", které jí splynulo ze rtů. Breana jí tu pravdu mrštila do tváře a ona nevěděla, jak odpovědět.

Byla odpovědi ušetřena, poněvadž se z předpokoje ozval dusot nohou. Dveře do ložnice se rozletěly a těsně za nimi se běžící muž zastavil.

„Takže jsi vzhůru, dobře,“ řekl Tallanvor po chvíli. Což jejímu srdci umožnilo znovu začít bít. Chtěla se pustit Breaniny ruky – nevzpomínala si, že ji chytila – ale ke svému překvapení zjistila, že jí ji žena sama stiskla, než ji pustila.

„Něco se stalo,“ pokračoval Tallanvor a přistoupil k jedinému oknu. Stál vedle něj, jako by se snažil, aby ho nikdo zvenčí nezahlédl, a vyhlížel do noci. Jeho vysokou postavu rámovalo měsíční světlo. „Pantáto Gille, pojď sem a řekni, co vidíš.“

Ve dveřích se objevila hlava, holá lebka lesknoucí se i ve tmě. Za ním se v místnosti pohnula mohutná postava. Lamželezo Dorn. Když si Basel Gill uvědomil, že Morgasa ještě leží v posteli, škubl sebou a upřel oči jinam, ačkoliv měl pravděpodobně potíže ve tmě rozeznat víc než tu postel. Pantáta Gill byl ještě kulatější než Lamželezo, ale zdaleka ne tak vysoký. „Odpusť, má královno, nechtěl jsem...“ Prudce si odkašlal a jeho boty šoupaly po podlaze, jak přešlapoval. Kdyby měl čepec, byl by ho mačkal v rukou nebo jím nervózně kroutil. „Byl jsem v Dlouhé chodbě, šel jsem do... do...“ Nemohl se přimět říci, že šel na záchod. „Stejně, podíval jsem se z okna a viděl jsem... velkýho ptáka, myslím... jak přistává na Jižních kasárnách."

„Pták!“ Liniin hlas přiměl pantátu Gilla, aby do místnosti přímo skočil. Nebo ho možná prudce šťouchla do žeber. Lini obvykle využívala každé výhody, kterou jí poskytly její šediny. Prošla kolem něj a ještě si dopínala župan. „Hlupáci! Pitomí hromotluci! Vzbudili jste mou ho –!“ Lini se prudce rozkašlala. Nikdy nezapomněla, že bývala Morgasinou chůvou, i chůvou její matky, ale nikdy si to nenechala uklouznout před ostatními. Bude teď mrzutá, že si nedala pozor, a taky se jí to projevilo v hlase. „Vzbudili jste královnu kvůli ptákovi!“ Poplácala si síťku na vlasy a automaticky si zastrkala pramínky, které jí unikly ve spánku. „Ty jsi pil, Baseli Gille?“ Morgasa by to sama ráda věděla.

„Nevím, jestli to byl pták,“ namítal pantáta Gill. „Nevypadalo to jako pták, ale co jinýho lítá, kromě netopýrů? Bylo to velký. Na zádech to neslo lidi, a když to odlítalo, další člověk mu seděl za krkem. Zrovna když jsem se plácal, abych se probudil, další... tvor... přistál a dolů slezli další lidi, a pak ještě jeden, tak jsem si řek, že je čas povědět to urozenýmu pánu Tallanvorovi.“ Lini nezafrkala, ale Morgasa skoro cítila, jak upřeně zírá, a ne na ni. Na muže, který opustil svůj hostinec, aby šel za ní. „Je to pravda Světla, má královno,“ trval na svém.

„Světlo!“ zopakoval Tallanvor jako ozvěna. „Něco... Něco právě přistálo na Severních kasárnách.“ Morgasa ho ještě nikdy neslyšela mluvit tak otřeseně. Chtěla jenom, aby všichni odešli a nechali ji v její bídě, ale zřejmě neměla šanci. Tallanvor byl mnoha způsoby horší než Breana. Mnohem horší.

„Moje šaty,“ řekla a Breana jí je pro jednou podala rychle. Pantáta Gill se kvapně otočil ke zdi, když slézala z postele a oblékala si hedvábný župan.

Došla k oknu, uvazujíc si cestou šerpu. Dlouhá Severní kasárna se tyčila na druhé straně rozlehlého nádvoří, čtyři bachratá poschodí s plochou střechou z tmavého kamene. Nikde nebylo ani světýlko, v kasárnách ani v pevnosti. Všude panovalo ticho a klid. „Nic nevidím, Tallanvore.“

Stáhl ji zpátky. „Jen se dívej,“ řekl.

Jindy by litovala, že jí sundal ruku z ramene, a ta lítost, stejně jako jeho tón, by ji podráždila. Teď, po zážitku s Valdou, cítila úlevu. A podráždění kvůli té lítosti i jeho tónu. Byl příliš neuctivý, příliš tvrdohlavý, příliš mladý. Nebyl o moc starší než Galad.

Stíny se posouvaly spolu s tím, jak přes měsíc letěly mraky, ale jinak se nic nehýbalo. Ve městě Amadoru zaštěkal pes, další mu odpovídali. Pak, právě když otevřela ústa, aby Tallanvora i všechny ostatní propustila, tma na střeše kasáren se nahrbila a skočila dolů.

Něco, tak to nazval Tallanvor, a ona pro to neměla lepší jméno. Tvor měl dlouhé tělo, silnější, než byla výška dospělého muže, a jak padal na nádvoří, roztáhl veliká žebrovaná křídla jako netopýr. Postava, člověk mu seděl za hadovitým krkem. A pak křídla zachytila vítr a to... stvoření... vzlétlo a zakrylo jí měsíc nad hlavou, táhnouc za sebou dlouhý tenký ocas.

Morgasa pomalu zavřela ústa. Napadlo ji jedině, že je to zplozenec Stínu. Trolloci a myrddraalové nebyli jediní Stínem pokřivení tvorové v Morně. O něčem podobném se nikdy neučila, ale její učitelky ve Věži tvrdily, že tam žijí tvorové, které nikdy nikdo jasně neviděl a setkání s nimi nepřežil, aby o nich mohl vyprávět. Jak by se ale mohli dostat tak daleko na jih?

Náhle se směrem od hlavní brány zablesklo a zahřmělo, potom znovu, a na dvou dalších místech podél velké vnější hradby. Morgasa měla dojem, že v těch místech byly taky brány.

„Co to, do Jámy smrti, bylo?“ zavrčel Tallanvor ve chvilce ticha, než se tmou rozeznělo zvonění na poplach. Ozval se křik, jekot a drsné volání nějakého rohu. Se zaduněním vzplál oheň, pak znovu o kus dál.

„Jediná síla,“ vydechla Morgasa. Možná nedokázala usměrňovat, nebo skoro ne, tohle ale poznala. Nápad se zplozenci Stínu se vypařil. „To... to musejí být Aes Sedai.“ Slyšela, jak kdosi za ní vyjekl, Lini nebo Breana. Basel Gill vzrušeně zamumlal: „Aes Sedai,“ a Lamželezo cosi bručel, ale příliš potichu, aby mu rozuměla. Ve tmě zazvonil kov o kov, zahučel oheň a z bezmračné oblohy sjel blesk. Vřavou konečně slabě pronikly i poplašné zvony z města, ale bylo jich nějak málo.

„Aes Sedai.“ Tallanvor mluvil pochybovačně. „Proč teď? Aby tě zachránily, Morgaso? Já myslel, že nesmějí používat jedinou sílu proti lidem, jenom proti zplozencům Stínu. Kromě toho, jestli ten okřídlený tvor nebyl zplozenec Stínu, tak jsem nikdy žádného neviděl.“

„Nevíš, o čem mluvíš!“ vyjela na něj ohnivě. „Ty –!“ O okenní rám zarachotila šipka z kuše, až vyletěly kamenné odštěpky. Cítila, jak odražená střela proletěla mezi nimi a s hlasitým cinknutím se zarazila do sloupku u postele. Pár coulů napravo a všechny potíže by skončily.

Morgasa se nepohnula, ale Tallanvor ji s kletbou odtáhl dál od okna. Dokonce i v měsíčním světle viděla, jak si ji zamračeně prohlíží. Chvíli si myslela, že by ji mohl pohladit po tváři. Nevěděla, jestli by se rozplakala nebo začala křičet či mu nařídila, aby navždy odešel, nebo...

On místo toho řekl: „Spíš to budou ti lidé, ti Shaminové, nebo jak si to vlastně říkají.“ Trval na tom, že těm podivným, neuvěřitelným historkám, které pronikly dokonce i do pevnosti, bude věřit. „Myslím, že bych tě odsud dokázal dostat, hned teď. Všude bude zmatek. Pojď se mnou.“

Neopravila ho. Jenom málokdo o jediné síle věděl něco víc, natož aby poznal rozdíl mezi saidarem a saidínem. Jeho nápad měl jistou přitažlivost. Mohlo by se jim podařit v bitevní vřavě uniknout.

„Vzít ji do toho!“ zavřískla Lini. Planoucí ohně vydávaly víc světla než měsíc v okně, dunění a rachot přehlušily křik lidí a řinčení mečů. „Myslela jsem, že máš víc rozumu, Martyne Tallanvore. ‚Jenom hlupák líbá sršně nebo kouše oheň.‘ Slyšels ji, jak říká Aes Sedai. Myslíš, že ona to neví? Co?“

„Můj pane, jestli to jsou Aes Sedai...“ pantáta Gill se odmlčel.

Tallanvor dal ruce dolů a tiše zavrčel, přál si mít meč. Pedron Niall mu dovolil ho nosit, Eamon Valda nebyl tak důvěřivý.

Na chvíli ji přemohlo zklamání. Kdyby jen naléhal, vytáhl ji... Co je to s ní? Kdyby se ji snažil odtáhnout kamkoliv z jakéhokoliv důvodu, stáhla by mu kůži z těla. Musela se vzpamatovat. Valda nahlodal její sebedůvěru – ne, nedbale ji rozerval na kousky – ale musela se těch kousků držet a zase je sešít. Nějak. Tedy jestli ty útržky stály za sešití.

„Aspoň můžu zjistit, co se děje,“ zavrčel Tallanvor a vyrazil ke dveřím. „Jestli to nejsou tvoje Aes Sedai –“

„Ne! Zůstaneš tady. Prosím.“ Byla velmi vděčná za šero, skrývající její ohnivý ruměnec. Radši by si ukousla jazyk, než by řekla to poslední slovo, ale vyklouzlo jí dřív, než si to uvědomila. Pokračovala ráznějším tónem. „Zůstaneš tady, budeš hlídat svou královnu, jak se sluší a patří.“

V nejasném světle mu viděla do tváře a jeho úklona vypadala docela správná, ona by však vsadila poslední měďák na to, že se vzteká. „Budu ve tvém předpokoji.“ No, o jeho hlase nemohlo být pochyb. Pro jednou jí však bylo lhostejné, jak moc se zlobí, i to, jak špatně to skrývá. Nejspíš by toho protivného chlapa dokázala zabít holýma rukama, on však dnes v noci neumře, rozsekán na kusy vojáky, kteří by neměli jak poznat, na čí straně stojí.

Na spánek nebylo ani pomyšlení, i kdyby dokázala usnout. Aniž by zapálila lampu, opláchla si obličej a vyčistila si zuby. Breana a Lini jí pomohly s oblékáním, měla modré hedvábné šaty se zeleným prostřiháváním a záplavou sněhobílé krajky na zápěstí a pod bradou. K přijetí Aes Sedai se hodily. Nocí zuřil saidar. Musejí to být Aes Sedai. Kdo jiný by to mohl být?

Když se připojila k mužům v předpokoji, seděli potmě, jen okny dovnitř dopadalo měsíční světlo a občas i záblesk ohně zažehnutého s pomocí jediné síly. Dokonce i svíčka by mohla přitáhnout nechtěnou pozornost. Lamželezo a pantáta Gill vyskočili ze židlí. Tallanvor vstával pomaleji a ona nepotřebovala světlo, aby poznala, že si ji zamračeně prohlíží a tváří se mrzutě. Vzteklá, že to musí nechat být – je přece jeho královna! – vzteklá a téměř neschopná se ovládnout, nařídila Lamželezovi, aby přinesl další vysoké dřevěné židle od oken. Pak mlčky seděli a čekali. Aspoň oni mlčeli. Venku stále hřmělo a dunělo, troubilo se na rohy a muži křičeli a skrze to všechno Morgasa cítila, jak saidar bouří, utichá a zase bouří.

Asi po hodině bitva pomalu utichla. Lidé stále vyřvávali nesrozumitelné rozkazy, ranění ječeli a občas se ozvaly i ty podivné cizí rohy, ale přestalo se ozývat řinčení oceli. Saidar se vytratil. Byla si jistá, že ho ženy v pevnosti stále ještě drží, ale žádná podle ní teď neusměrňovala. Po vší té vřavě a zmatku to působilo téměř jako mír.

Tallanvor se zavrtěl, ale ona ho pokynem přivolala zpátky dřív, než se stačil zvednout. Chvíli si myslela, že ji neposlechne. Noci ubývalo a okny se dovnitř začínalo vkrádat denní světlo, takže bylo jasně vidět, jak se mladý muž mračí. Morgasa držela ruce v klíně. Trpělivost byla pouze jednou z mnoha dobrých vlastností, jimž se Tallanvor potřeboval naučit. Trpělivost patřila mezi ctnostmi šlechtice na druhé místo hned za udatnost. Slunce vyšlo úplně. Lini a Breana si cosi špitaly stále ustaranějšími hlasy a vrhaly po ní pohledy. Tallanvor se mračil, v tmavých očích mu žhnulo a seděl rovný jako svíčka v tom tmavomodrém kabátci, který mu tolik slušel. Pantáta Gill sebou šil, rukama si přejížděl holou hlavu s věnečkem šedých vlasů a kapesníkem si otíral růžové tváře. Lamželezo se rozvaloval v křesle. Bývalý pouliční rváč měl těžká víčka, díky čemuž vypadal, že podřimuje, ale když se podíval na Breanu, přes zjizvenou tvář se zlomeným nosem mu přelétl úsměv. Morgasa se soustředila na dýchání, skoro jako na cvičení, které prováděla, když pobývala ve Věži. Trpělivost. Jestli někdo brzy nepřijde, tak bude muset pronést pár ostrých slov. Aes Sedai Neaes Sedai!

Když kdosi náhle zabušil na dveře do chodby, proti své vůli nadskočila. Než stačila nařídit Breaně, ať se jde podívat, kdo je tam, dveře se rozlétly, až narazily na stěnu. Morgasa na příchozího vyvalila oči.

Vysoký tmavý muž s orlím nosem její pohled chladně opětoval a nad ramenem mu vyčníval dlouhý jílec meče. Hrudník mu kryla podivná zbroj, překrývající se pláty lakovaného kovu, lesknoucího se zlatě a černě, a u boku si přidržoval přilbu, připomínající černozlatozelenou hmyzí hlavu, se třemi dlouhými tenkými zelenými péry. Za ním přicházely další dvě osoby v podobné zbroji, s nasazenými přilbami, leč bez peří. Jejich zbroj byla spíš malovaná než lakovaná a držely připravené samostříly. Další ozbrojenci stáli na chodbě za dveřmi s oštěpy se zlatými a černými střapci.

Tallanvor a Lamželezo – a dokonce i bachratý Gill – vyskočili a postavili se mezi ní a podivné návštěvníky. Musela se mezi nimi protlačit.

Muž s orlím nosem zamířil přímo k ní dřív, než mohla požadovat vysvělení. „Ty jsi Morgasa, královna Andoru?“ Hlas měl drsný a slova protahoval tak, že mu skoro nerozuměla. Ani nepočkal na odpověď. „Půjdeš se mnou. Sama,“ dodal, když Tallanvor, Lamželezo i Gill vykročili zároveň s ní. Vojáci namířili své samostříly. Těžké šipky by zřejmě dokázaly nadělat díry i do plechu. Člověk by je ani nezpomalil.

„Nemám námitek, aby mí lidé zůstali do mého návratu zde, řekla Morgasa klidněji, než se cítila. Co jsou zač tihle lidé? Znala přízvuky všech národností, stejně jako zbroje. „Na mé bezpečí jistě dohlédneš sám, kapitáne...?“

Jméno jí neposkytl, jen stroze kývl, aby ho následovala. K její nesmírné úlevě Tallanvor, přes žhavé pohledy, neprotestoval. K jejímu nesmírnému rozhořčení se Gill a Lamželezo podívali nejdřív na něj, než ustoupili.

Na chodbě se vojáci kolem ní seřadili a důstojník s orlím nosem a oba střelci šli v čele. Snažila se sama sebe přesvědčit, že je to čestná stráž. Takhle brzy po bitvě by procházka bez ochrany byla dokonalá hloupost. Mohly tu zůstat skupinky obránců, kteří by rádi získali rukojmí nebo zabili každého, kdo by je zahlédl. Moc ráda by tomu sama věřila.

Snažila se vyptat důstojníka, ale ten neřekl jediné slovo, nezpomalil ani neotočil hlavu, a ona toho nechala. Žádný z vojáků se na ni ani nepodíval. Byli to tvrdí chlapi onoho druhu, jaký znala ze své vlastní gardy, muži, kteří se už zúčastnili mnoha bojů. Co ale byli zač? Dupali jako jeden muž a jejich kroky se na dlažbě rozléhaly jako hrozivé dunění bubnu, ještě zdůrazněné strohými chodbami pevnosti. Nikde nebyly žádné barvy, žádné ozdoby, jenom pár nástěnných koberců, na nichž byli vypodobněni bělokabátníci v nějaké krvavé bitvě.

Uvědomila si, že ji vedou k pokojům pana velícího kapitána, a dost ji to rozrušilo. Dokud ještě žil Pedron Niall, cesta byla skoro příjemná, ale pár dní po jeho smrti se jí začala děsit – když však nyní zahnuli za roh, lekla se při pohledu na dva tucty lučištníků pochodujících za svým důstojníkem. Muži měli baňaté kalhoty a na kyrysech z tvarované kůže namalované vodorovné modré a černé proužky. Každý měl kónickou ocelovou přilbu s kroužkovou rouškou přes obličej až k očím. Pod rouškou občas vykukovaly konce knírů. Důstojník lučištníků se uklonil tomu, jenž vedl její gardu, a ten jen v odpověď zvedl ruku.

Taraboňané. Tarabonského vojáka neviděla hezkou řádku roků, jenže tihle muži byli Taraboňané i přes ty proužky, nebo sní vlastní střevíčky. Pořád to však nedávalo smysl. Tarabon byl zosobněný zmatek, stovka občanských válek vedených mezi těmi, kteří si činili nároky na trůn, a Dračími spřísahanci. Tarabon by útok na Amador sám nikdy provést nemohl. Leda by jeden bojovník, snažící se získat trůn, zvítězil nad ostatními, nad Dračími spřísahanci a nad... To bylo neuvěřitelné. Bylo to nemožné a nevysvětlovalo to tyhle podivně vyzbrojené vojáky ani ty okřídlené šelmy, ani...

Myslela si, že už viděla ledacos divného. Myslela si, že ví, co je nejistota. Pak s vojáky zahnula za další roh a potkala dvě ženy.

Jedna byla štíhlá, malá jako Cairhieňanka a tmavší než Tairenka, v modrých šatech, končících hodný kus nad kotníky. Na červených štítcích na prsou a na bocích širokých, rozdělených sukních měla rozeklaný blesk. Druhá žena, v ošuntělých šedých šatech, byla vyšší než většina mužů, zlaté vlasy, vykartáčované do vysokého lesku, jí spadaly na ramena a v zelených očích měla děs. Obojek, který měla vyšší žena, spojovalo stříbrné vodítko s náramkem na zápěstí té menší.

Před Morgasiným doprovodem ustoupily stranou, a když důstojník s orlím nosem zamumlal: „Der’sul’dam" – aspoň Morgasa měla dojem, že tohle řekl, protože jak šišlal, nebylo mu pořádně rozumět – když to zamumlal tónem téměř patřícím sobě rovnému, ale ne úplně, tmavá žena lehce sklonila hlavu a škubla za vodítko, načež zlatovláska padla na zem, hlavu sklonila na kolena a dlaně přitiskla na podlahu. Když Morgasa a ostatní prošli, tmavovláska se sklonila a laskavě poplácala druhou ženu po hlavě, jako by to byl pes, a co bylo ještě horší, klečící žena vzhlédla s radostí a vděkem.

Morgasa se musela přinutit pokračovat v cestě, jak se jí podlamovala kolena a obracel žaludek. Čirá podlézavost byla už tak velice špatná, jenomže ona si byla jistá, že žena, která se nechávala poplácávat po hlavě, dokáže usměrňovat. Nemožné! Kráčela jako omámená a říkala si, jestli to nemůže být sen, noční můra. Spíš se o to modlila. Nejasně si uvědomovala, že se zastavili před dalšími vojáky, tihle měli červenočernou zbroj, a pak...

Audienční síň Pedrona Nialla – nyní Eamona Valdy, či spíš toho, kdo se zmocnil pevnosti – se změnila. Velký zlatý sluneční kotouč, zasazený v podlaze, zůstal, ale všechny Niallovy zajaté praporce, které tu Valda nechal, jako by byly jeho, zmizely, stejně jako nábytek, kromě prostě vyřezávaného Niallova křesla s vysokým opěradlem, které používal i Valda, a po obou jeho stranách nyní stály dvě vysoké, křiklavě pomalované zástěny. Na jedné byl černý dravý pták s bílým hřebenem a krutým zobanem, křídla s bílými špičkami měl roztažená, a na druhé žlutá kočka s černými skvrnami, s tlapou položenou na mrtvém, jelenu podobném zvířeti poloviční velikosti s dlouhými rovnými rohy a bílými proužky.

V místnosti bylo víc lidí, ale víc si všimnout nestačila, protože dopředu vystoupila žena s ostře řezanými rysy v modrých šatech. Žena měla vyholenou půlku hlavy a zbývající hnědé vlasy měla spletené do dlouhého copu, který jí spadal přes pravé rameno. Její modré oči, plné opovržení, mohly patřit dravci i kočce. „Jsi v přítomnosti vznešené paní Suroth, která vede Ty, kdo přišli předtím, a pomáhají Návratu,“ odříkala se stejným šišlavým přízvukem.

Důstojník s orlím nosem Morgasu bez varování popadl zezadu za krk a přinutil ji lehnout si na podlahu. Ohromená, a nikoliv jen kvůli vyraženému dechu, se dívala, jak muž líbá podlahu.

„Pusť ji, Elbare,“ protáhla rozzlobeně další žena. „S královnou Andoru nebude takto zacházeno.“

Muž, Elbar, se zvedl na kolena, ale hlavu držel skloněnou. „Pokořuji se, vznešená paní. Prosím o odpuštění.“ Hlas měl studený a bezvýrazný, jak to jen jeho přízvuk dovoloval.

„Tohle odpouštím jenom zřídkakdy, Elbare.“ Morgasa vzhlédla. Suroth ji šokovala. Měla vyholené spánky, takže jí vpředu zůstal jen hřeben lesklých černých vlasů, rozšiřující se na temeni v hřívu, která jí spadala na záda. „Snad až budeš potrestán. Ohlas se hned. Odejdi! Běž!“ Mávla rukou, až se jí zaleskly nejméně coul dlouhé nehty, přičemž na palcích a ukazovácích je měla nalakované namodro.

Elbar se na kolenou uklonil, plavně se zvedl a vycouval ze dveří. Morgasa si poprvé uvědomila, že dovnitř s nimi nevešel žádný z vojáků. A uvědomila si ještě něco jiného. Než odešel, vrhl po ní ještě pohled, a místo aby na ni byl dopálený, že způsobila jeho trest, tvářil se... zadumaně. Žádný trest nebude. Celý rozhovor byl připravený dopředu.

Suroth vyrazila k Morgase a pečlivě si přidržovala světle modré roucho, aby byly vidět sukně vespod, sněhobílé, s hustým plizováním. Na šatech měla vyšité liány a jasně červené a žluté květy. Morgasa si všimla, že přes to, jak se rychle nesla, dorazila k ní, teprve když sama zase stála vzpřímeně.

„Neublížil ti?“ zeptala se Suroth. „Pokud ti ublížil, zdvojnásobím jeho trest.“

Morgasa si rychle oprášila šaty, aby se nemusela dívat na falešný úsměv, který ženě nikdy nedostoupil až k očím. Využila příležitosti a rozhlédla se po místnosti. U jedné stěny klečeli čtyři muži a čtyři ženy, všichni mladí a velice sliční, všichni v... Uhnula pohledem. Ty dlouhé bílé šaty byly téměř průsvitné! Na druhé straně u zástěn klečely další dva páry žen. Vždy jedna z páru měla šaty šedé a druhá modré, s vyšitými blesky, a poutalo je stříbrné vodítko, vedoucí od zápěstí ke krku. Morgasa nebyla dost blízko, aby si byla úplně jistá, i tak se jí však udělalo zle, poněvadž ty dvě šedě oděné ženy téměř určitě uměly usměrňovat. „Jsem docela v pořádku, děkuji –“ Na podlaze ležela roztažená jakási rudohnědá hromada – snad vydělané kůže. Potom se to zvedlo. „Co je tohle!“ Podařilo se jí necivět s otevřenou pusou, ale otázku vyhrkla dřív, než se ovládla.

„Líbí se ti můj lopar?“ Suroth odplula mnohem rychleji, než se přiblížila. Ohromný tvor zvedl velkou kulatou hlavu, aby ho mohla s pochichtáváním poškrábat pod bradou. Morgase připomínal medvěda, třebaže byl o polovinu větší než největší medvěd, o jakém kdy slyšela, byl úplně bez chlupů, neměl žádný čenich a kolem očí silné hřebeny. „Almandaragala jsem dostala jako štěně, k prvním skutečným jmeninám. Zmařil první pokus mě zabít, když ještě nebyl ani ze čtvrtiny dorostlý.“ Z jejího hlasu zněla skutečná náklonnost. Jak ho hladila, ten... lopar... ohrnul pysky a předvedl silné špičaté zuby. Napjal přední tlapy a na šesti dlouhých prstech na každé tlapě vysouval a zasouval drápy. A začal příst, basové bručení by odpovídalo stovce koček.

„Pozoruhodný,“ pravila Morgasa chabě. Skutečné jmeniny? Kolikrát se tuhle ženu pokoušeli zabít, že tak nedbale hovořila o „prvním“ pokusu?

Když Suroth odešla, lopar krátce zakňučel, ale pak si rychle lehl a hlavu složil na tlapy. Očima však nesledoval svou paní, nýbrž je znepokojivě upřel na Morgasu a jenom občas mrkl ke dveřím či úzkým střílnám místo oken.

„Samozřejmě jakkoliv je lopar věrný, nemůže se vyrovnat damane.“ Tentokrát se Suroth v hlase žádná náklonnost neobjevila. „Pura a Jinjin dokážou zabít stovku nájemných vrahů dřív, než Almandaragal mrkne.“ Při vyslovení jména obě ženy v modrém škubly stříbrnými vodítky a ženy na druhém konci se složily na podlahu jako ta na chodbě. „Od návratu máme mnohem víc damane než předtím. Tady je skutečně bohaté loviště na marath’damane. Pura,“ dodala nedbale, „byla kdysi... žena z Bílé věže.“

Morgase se podlomila kolena. Aes Sedai? Prohlížela si ohnutá záda ženy nazývané Pura a odmítala tomu uvěřit. Žádnou Aes Sedai by nedonutili se takhle krčit. Ale zase každá žena, která dokáže usměrňovat, nejen Aes Sedai, by měla být schopná popadnout vodítko a mučitelku s ním uškrtit. Vlastně by to měl dokázat úplně každý. Ne, Pura nemohla být Aes Sedai. Morgasu napadlo, že se odváží požádat o židli. „To je velice... zajímavé.“ Alespoň hlas měla klidný. „Ale určitě jsi mne sem nepozvala, aby sis popovídala o Aes Sedai.“ Samozřejmě to nebylo pozvání. Suroth na ni zírala a nehnula svalem, jen se jí chvěly prsty s dlouhými nehty na levé ruce.

„Thero!“ vyštěkla náhle žena s ostrými rysy a vyholenou polovinou hlavy. „Kaf pro vznešenou paní a jejího hosta!“

Jedna z žen v průsvitných šatech, nejstarší, nicméně stále mladá, půvabně vyskočila na nohy. Ústa měla jako růžové poupě, což působilo trochu mrzutě, ale okamžitě zmizela za vysokou zástěnou s namalovaným orlem a vzápětí se objevila se stříbrným podnosem, na němž byly dva malé bílé šálky. Hadovitým pohybem poklekla před Suroth, sklonila tmavou hlavu a zvedla podnos, takže nabízený nápoj byl výš než ona. Morgasa kroutila hlavou. Kdyby v Andoru požádala nějakého sluhu, aby udělal tohle – nebo si vzal takové šaty! – tak by vzteky bez sebe vypochodoval z místnosti.

„Kdo jste? Odkud jste sem přišli?“

Suroth v konečcích prstů zvedla šálek a vdechla páru, která z něj stoupala. Její kývnutí na Morgasin vkus až příliš připomínalo svolení, přesto druhý šálek přijala. Usrkla a užasle se na nápoj zadívala. Byl černější než čaj a také mnohem hořčí. Tady by nepomohlo sebevíc medu, aby se tekutina dala pít. Suroth přiložila šálek ke rtům a povzdechla si radostí.

„Musíme si promluvit o hodně věcech, Morgaso, přesto budu při tomto prvním rozhovoru stručná. My Seanchané se vracíme, abychom převzali to, co bylo ukradeno dědicům nejvyššího krále Artuše Pendraga Tanrealla.“ Radost z kafu v jejím hlase přešla teď v radost jiného druhu, vzrušeného očekávání i jistoty zároveň, a přitom Morgasu pozorně sledovala. Morgasa nedokázala odtrhnout zrak. „Co bylo naše, bude naše zas. Vlastně to vždy patřilo nám. Zloděj nezískává vlastnictví. Já začala nápravu v Tarabonu. Mnoho šlechticů té země mi již odpřisáhlo, že budou poslouchat, čekat a sloužit. Nepotrvá dlouho a udělají to všichni. Jejich král – nemohu si vzpomenout, jak se jmenoval – zemřel, když se mi postavil. Kdyby byl přežil, za vzpouru proti Křišťálovému trůnu, a jelikož nebyl ani urozené krve, byl by naražen na kůl. Jeho rodinu nebylo možné nalézt, aby z ní byl učiněn majetek, ale je tu nový král a nová panarcha, kteří složili slib věrnosti císařovně, kéž žije věčně, a Křišťálovému trůnu. Bandité budou vymýceni. V Tarabonu již nebudou sváry ani hlad, lidé najdou útočiště pod křídly císařovny. Teď začínám v této Amadicii. Už brzy všichni pokleknou před císařovnou, kéž žije věčně, přímým potomkem velikého Artuše Jestřábí křídlo.“

Kdyby služebná s podnosem neodešla, byla by Morgasa položila šálek zpátky. Tmavá hladina kafu se sice nezvlnila, ale většina toho, co ta ženská vykládala, jí nedávala smysl. Císařovna? Seanchané? Asi před rokem se rozšířily divoké povídačky o tom, že se přes Arythský oceán vrátila vojska Artuše Jestřábí křídlo, ale věřit se dalo jen málokterým, a Morgasa pochybovala, že si o tom vykládají i ti nejhorší klevetníci na jarmarcích. Mohla to být nakonec pravda? V každém případě pochopila víc než dost.

„Všechna čest jménu Artuš Jestřábí křídlo, Suroth...“ Žena s ostře řezanou tváří rozzlobeně otevřela ústa, zarazila se však, když vznešená paní pohnula modrým nehtem, „...ale jeho čas dávno pominul. Každý stát tady má prastarý původ. Žádná země se nevzdá tobě ani tvé císařovně. Jestli jsi získala nějakou část Tarabonu...“ Suroth se syčivě nadechla a zablýsklo se jí v očích, „...pamatuj, že je to sužovaná země, rozdělená sama od sebe. Amadicie nepadne tak snadno a mnoho států jí vyjede na pomoc, až se o vás dozví.“ Mohla by to být pravda? „Ať je vás sebevíc, pro svůj rožeň nenajdete snadnou kořist. Už jsme čelili mnoha velkým hrozbám a překonali jsme je. Radím ti, uzavřete mír, než budete rozdrceni.“ Morgasa si vzpomněla na saidar zuřící za noci a vyhýbala se pohledu na – damane, tak jim říkají? Silou vůle si neolízla rty.

Suroth se znovu usmála tím maskovacím způsobem a oči se jí blyštěly jako leštěné kameny. „Všichni musíme volit. Někteří se rozhodnou poslechnout, čekat a sloužit, a povládnou pak svým zemím ve jménu císařovny, kéž žije věčně.“

Pustila jednou rukou šálek, aby mohla dlouhými nehty pokynout, a žena s ostrými rysy štěkla: „Thero! Pozice labutě!“

Suroth z nějakého důvodu stiskla rty. „Labutě ne, Alwhin, ty slepá hlupačko!“ zasyčela zpola pro sebe, třebaže díky přizvuku jí bylo špatně rozumět. Vzápětí se vrátil ten zmrzlý úsměv.

Služebná znovu vstala z místa u stěny a divným způsobem, po špičkách, s pažemi protaženými dozadu, doběhla doprostřed místnosti. Na zlatém slunečním kotouči, symbolu dětí Světla, začala tančit jakýsi stylizovaný tanec. Pažemi mávala podél boků jako křídly a zase je protahovala dozadu. Stočila se, sklouzla se po levé noze a ohnula pravé koleno, takže se s rozpažením sklonila, jako by prosila, a její ruce, tělo a pravá noha vytvořily šikmou přímku. Kvůli tenoučkému bílému rouchu to vypadalo dost obscénně. Morgasa cítila, jak jí hoří tváře, zatímco tanec, pokud se tomu tak dalo říkat, pokračoval.

„Thera je nová a ještě není dobře vycvičená,“ zamumlala Suroth. „Pozice často provádí deset i dvacet da’covale dohromady, muži i ženy vybraní pro čistou krásu svých rysů, ale občas je příjemné dívat se jen na jednoho. Je skutečně příjemné vlastnit krásné věci, což?“

Morgasa se zamračila. Jak může někdo vlastnit osobu? Suroth prve mluvila o tom, že „z někoho učiní majetek". Morgasa znala starý jazyk a slovo da’covale neznala, když se nad tím však zamyslela, přišla s „osobou, která je majetkem". Bylo to nechutné. Odporné! „Neuvěřitelné,“ pronesla suše. „Možná bych tě měla nechat, aby sis vychutnala ten... tanec.“

„Za chviličku,“ řekla Suroth, usmívající se na předvádějící se Theru. Morgasa se pohledu na ni vyhýbala. „Všichni musejí volit, jak jsem říkala. Starý král Tarabonu se rozhodl vzbouřit a zemřel. Starou panarchu chytili, přesto odmítla přísahat. Každý z nás má místo, kam patří, pokud nejsme povýšeny na císařovnu, ale ty, kteří odmítnou své pravé místo, je též možné svrhnout, dokonce i do velkých hlubin. Thera má jistý půvab. Zvláštní, Alwhin ukazuje velké pokroky při jejich učení, takže soudím, že zanedlouho se Thera naučí provádět pozice se vším svým půvabem.“ Ten úsměv se stočil k Morgase, i ty jiskřící oči.

Velmi významný pohled, avšak proč? Mělo to něco společného s tanečnicí? Její jméno, tak často zmiňované, jako by ho zdůrazňovaly. Ale co...? Morgasa prudce otočila hlavu a zadívala se na ženu, stojící na špičkách a pomalu se otáčející na jednom místě s dlaněmi přiloženými k sobě a pažemi protaženými, jak nejvýš to šlo. „Tomu nevěřím,“ vydechla. „To ne!“

„Thero,“ pravila Suroth. „Jak znělo tvoje jméno, než ses stala mým majetkem? Jaký titul jsi držela?“

Thera ztuhla v protažené póze, celá rozechvělá, a vrhla zpola zděšený, zpola šokovaný pohled na Alwhin s ostrými rysy, a úplně zděšený pohled na Suroth. „Thera se jmenovala Amathera, zlíbí-li se vznešené paní,“ vyhrkla zadýchaně. „Thera byla panarchou Tarabonu, zlíbí-li se vznešené paní.“

Šálek vypadl Morgase z rukou, rozbil se na kousíčky a černý kaf se rozlil. To musela být lež. S Amatherou se nikdy nesetkala, ale jednou slyšela její popis. Ne. Mnoho žen správného věku mohlo mít velké tmavé oči a mrzutá ústa. Pura nikdy nebyla Aes Sedai a tahle žena...

„Pozice!“ štěkla Alwhin a Thera pokračovala, aniž se znovu podívala na Suroth či někoho jiného. Ať už to byl kdokoliv, momentálně byla určitě její jedinou myšlenkou naléhavá touha neudělat chybu. Morgasa se plně soustředila pouze na to, aby nezačala zvracet.

Suroth k ní přistoupila hodně blízko a obličej měla studený jako uprostřed zimy. „Všichni stojí před volbami,“ pravila tiše. Hlasem by dokázala poškrábat ocel. „Někteří z mých zajatců říkají, že jsi strávila nějakou dobu v Bílé věži. Podle zákona žádná marath’damane nesmí uniknout vodítku, ale já ti slibuji, že ty, která jsi mě do očí oslovila jménem a tvrdila, že lžu, nebudeš čelit takovému osudu.“ Zdůrazněním dala jasně najevo, že slib nezahrnuje žádný jiný možný osud. Úsměv, který nikdy nedostoupil k očím, se vrátil. „Doufám, že se rozhodneš složit přísahu, Morgaso, a vládnout Andoru jménem císařovny, kéž žije věčně.“ Morgasa si byla poprvé naprosto jistá, že ta žena lže. „Znovu si promluvíme zítra, nebo možná pozítří, budu-li mít čas.“

Suroth se obrátila a proplula kolem tanečnice k vysokému křeslu. Posadila se a půvabně roztáhla suknice. Alwhin znovu vyštěkla. Jinak zřejmě mluvit neuměla. „Všichni pozice labutě!“ Mladí muži a ženy, klečící u stěny, vyrazili, aby se připojili k Theře, a dokonale se přidali k jejím pohybům přesně v řadě před Surothiným křeslem. Jen lopar svým pohledem ještě uznával Morgasinu přítomnost. Morgasa byla přesvědčená, že za celý svůj život ji nikdo takhle důkladně nepropustil. Sebrala svou důstojnost spolu se sukněmi a odešla.

Samozřejmě že nedošla daleko. V předpokoji stáli jako sochy ti červenočerní vojáci s oštěpy s červenočernými střapci a nehybnými výrazy pod lakovanými přilbami, až to vypadalo, že jejich tvrdé oči vyhlížejí za kusadly obludných brouků. Jeden, jen o málo vyšší než ona, se beze slova zařadil za ni a doprovodil ji zpátky do jejích pokojů, kde u dveřích postávali dva Taraboňané s meči, kteří tentokrát měli ocelové kyrysy, ale i na nich byly namalované vodorovné proužky. S rukama na kolenou se hluboko poklonili a ona myslela, že se klanějí jí, dokud poprvé nepromluvil její průvodce.

„Cti dostáto,“ řekl drsným, suchým hlasem a Taraboňané se narovnali. Nepodívali se na něj, dokud neřekl: „Dobře ji střežte. Nesložila přísahu.“ Stočili k ní oči nad ocelovými rouškami, ale krátká úklona patřila Seanchanovi.

Snažila se dovnitř nespěchat, ale jakmile se za ní zavřely dveře, opřela se o ně ve snaze utišit vířící myšlenky. Seanchani a damane, císařovna a přísahy a lidé jako majetek. V pokoji stály Lini a Breana a dívaly se na ni.

„Co jsi zjistila?“ zeptala se Lini trpělivě přibližně stejným tónem, jímž se vyptávala malé Morgasy na přečtenou knihu.

„Noční můry a šílenství,“ povzdechla si Morgasa. Náhle se narovnala a znepokojeně se rozhlédla po místnosti. „Kde je –? Kde jsou muži?“

Na nevyslovenou otázku odvětila Breana suše posměšným tónem. „Tallanvor šel zjistit, co půjde.“ Dala si ruce v bok a zatvářila se smrtelně vážně. „Lamželezo šel s ním a pantáta Gill taky. Co jsi zjistila ty? Kdo jsou tihle... Seanchani?“ Jméno vyslovila nejistě a mračila se přitom. „Tolik jsme se doslechly tady.“ Rozhodla se nevšímat si Liniina kousavého pohledu. „Co si počneme teď, Morgaso?“

Morgasa se protáhla mezi oběma ženami a došla k nejbližšímu oknu. Nebylo tak úzké jako střílny v přijímací síni a z výšky asi pěti sáhů z něj bylo vidět kamenné dláždění nádvoří. Přes nádvoří se pod pozorným dohledem Taraboňanů s oštěpy šoural zástup sklíčených mužů s obnaženými hlavami a zakrvácenými obvazy. Na nejbližší věži stálo několik Seanchanů a mezi cimbuřím vyhlíželo do dálky. Jeden z nich měl přilbu zdobenou třemi tenkými pery. V okně na druhé straně nádvoří se objevila žena s jasně viditelným červeným štítkem s bleskem na prsou a zamračila se na bělokabátnické zajatce. Klopýtající muži vypadali ohromení, neschopní uvěřit tomu, co se stalo.

Co si nyní počnou? Toho rozhodnutí se Morgasa děsila. V posledních měsících zřejmě každé její rozhodnutí o důležitějších věcech, než jaké ovoce si dát ke snídani, vedlo ke katastrofě. Volba, říkala Suroth. Pomoci těmhle Seanchanům zabrat Andor nebo... Mohla Andoru prokázat jednu poslední službu. Objevil se konec zástupu, kde šli další Taraboňané, k nimž se cestou připojili jejich krajané. Pád pět sáhů, a Suroth ji ztratí navždy. Možná to byla cesta ven, jakou by zvolil zbabělec, ale ona už se jako zbabělec zachovala. Přesto by královna Andoru neměla zemřít tímhle způsobem.

Tiše pronesla nezvratitelná slova, která byla za tisíciletou historii Andoru vyslovena pouze dvakrát. „Pod Světlem předávám trůn rodu Trakandů Elain Trakandovně. Pod Světlem odmítám Růžovou korunu a vzdávám se Lvího trůnu ve prospěch Elain, hlavy rodu Trakandů. Pod světlem se poddávám vůli Elain Andorské jako její poslušná poddaná.“ Nic z toho ještě nedělalo Elain královnou, pravda, ale vyčistilo jí to cestu.

„Čemu se směješ?“ chtěla vědět Lini.

Morgasa se pomalu otočila. „Myslela jsem na Elain.“ Myslela, že stará chůva nebyla dost blízko, aby slyšela něco, co slyšet nemusela.

Lini však vykulila oči a dech se jí zadrhl v hrdle. „Okamžitě pojď pryč!“ štěkla a hned Morgasu popadla za ruku a táhla ji od okna.

„Lini, zapomínáš se! Okamžitě se přestaň chovat jako moje chůva –!“ Morgasa se zhluboka nadechla a zmírnila tón. Podívat se Lini do očí nebylo snadné, Lini totiž nic nevyděsilo. „Co dělám, je nejlepší, věř mi,“ řekla jí laskavě. „Není jiné cesty –“

„Jiné cesty?“ přerušila ji rozzlobeně Breana a mačkala si sukně, až se jí třásly ruce. Očividně by je hrozně ráda sevřela Morgase kolem krku. „Co to je zase za blbosti? Co když si tihle Seanchani řeknou, že jsme tě zabily my?“

„Drž hubu, ženská!“ Lini se taky nikdy nehněvala ani nezvedala hlas, nyní však udělala obojí a vrásčité líce jí zrudly. Zvedla kostnatou ruku. „Drž pusu zavřenou, nebo ti napráskám, že budeš ještě hloupější než teď!“

„Napráskej jí, jestli už chceš někoho mlátit!“ zaječela Breana v odpověď tak zuřivě, až prskala. „Královna Morgasa! Pošle tebe a mě a Lamželeza na šibenici a toho svého milovaného Tallanvora taky, protože nemá ani tolik kuráže co myš!“

Otevřely se dveře a vstoupil Tallanvor, čímž tuhle hádku ukončil. Před ním žádná nechtěla řvát. Když Tallanvora následovali do místnosti Gill a Lamželezo, Lini předstírala, že Morgase prohlíží rukáv, jako kdyby potřeboval zašít. Breana nasadila zářivý úsměv a uhlazovala si sukně. Muži si samozřejmě ničeho nevšimli.

Morgasa si ale všímala hodně. Například Tallanvor byl opásán mečem, stejně jako Gill, a dokonce i Lamželezo měl meč, i když krátký. Vždycky měla dojem, že kolohnát víc důvěřuje svým pěstem než jakékoliv zbrani. Než se stačila zeptat jak, kostnatý mužík, který šel jako poslední, za sebou pečlivě zavřel dveře.

„Výsosti,“ řekl Sebban Balwer, „odpusť toto vyrušení.“ Dokonce i jeho úklona a úsměv vypadaly suché a přesné, ale pohledem skákal z jedné ženy na druhou. Morgasa usoudila, že ať už si ostatní muži atmosféry v místnosti všimli či nikoliv, bývalému tajemníkovi Pedrona Nialla rozhodně neunikla.

„Překvapuje mě, že tě vidím, pane Balwere,“ podotkla. „Slyšela jsem, že došlo k nějakým nepříjemnostem s Eamonem Valdou.“ Ve skutečnosti slyšela, že Valda prohlásil, že jestli Balwera ještě někdy uvidí, vykope ho za hradby pevnosti. Balwer stiskl rty. Věděl, co Valda řekl.

„Má plán, jak nás odsud všechny dostat,“ vložil se do hovoru Tallanvor. „Dneska. Hned.“ Podíval se na ni, jak by se žádný poddaný neměl na královnu dívat. „Přijali jsme jeho nabídku.“

„Jak?“ zeptala se pomalu a s námahou se udržela ve stoje. Co jim mohl tenhle pedantický mrňous nabídnout? Únik. Moc ráda by se byla posadila, ale neudělala to, když se na ni Tallanvor takhle díval. Samozřejmě už nebyla jeho královnou, jenomže on to nevěděl. Napadla ji další věc. „Proč? Pane Balwere, neodmítnu žádnou upřímnou nabídku pomoci, ale proč bys měl sám riskovat? Jestli to tihle Seanchani zjistí, budeš litovat.“

„Naplánoval jsem to, ještě než přišli,“ odpověděl opatrně. „Připadalo mi... nevhodné... nechat královnu Andoru ve Valdových rukou. Považuj to za můj způsob, jak mu to oplatit. Vím, že nevypadám nic moc, Výsosti...“ Dlaní zakryl sebepodceňující zakašlání, „...avšak ten plán bude fungovat. Tihle Seanchani ho vlastně ještě usnadnili. Bez nich bych nebyl připravený ještě několik dní. Na to, že město právě dobyli, dávají dost velkou svobodu každému, kdo je ochotný složit tu jejich přísahu. Hodinu po východu slunce jsem obdržel pas, který mně a deseti dalším, kteří složili přísahu, umožňuje odjet z Amadoru. Myslí si, že chci na východě nakupovat víno a vozy na jeho převoz.“

„To musí být past.“ Slova chutnala hořce. Lepší okno než padnout do něčí léčky. „Nedovolí ti rozšířit zprávu o jejich příchodu dřív, než tam dorazí jejich vojsko.“

Balwer naklonil hlavu na stranu a začal si mnout ruce, ale hned toho nechal. „Vlastně, Výsosti, mě tohle taky napadlo. Důstojník, který mi vydával pas, řekl, že na tom nezáleží. Toto jsou přesně jeho slova: ‚Řekni to každému, koho uvidíš, a ať je jim naprosto jasné, že nám se postavit nemohou. Vaše země se to stejně dozví dost brzy.‘ Dneska ráno jsem viděl, jak několik kupců skládá přísahu a odjíždí s vozy.“

Tallanvor k ní přistoupil blíž. Až příliš blízko. Téměř cítila jeho dech. Cítila jeho oči. „Přijali jsme jeho nabídku,“ řekl jakoby jen pro její uši. „I kdybych tě musel svázat a dát ti roubík, on by určitě našel způsob, jak to provést i tak. Je to zřejmě velmi vynalézavý chlapík.“

Podívala se mu do očí a neuhnula. Okno nebo... šance. Kdyby jen Tallanvor držel zobák, bylo by pro ni snazší říci: „S povděkem přijímám, pane Balwere,“ ale řekla to. Ustoupila stranou, jako by chtěla na Balwera vidět, aniž by se musela natahovat přes Tallanvora. Jeho blízkost ji vždycky vyváděla z míry. Byl příliš mladý. „Co teď? Pochybuji, že ti strážní u dveří uznají, že pas platí i pro nás.“

Balwer sklonil hlavu, uznával její předvídavost. „Obávám se, že je musí potkat nehoda, Výsosti.“ Tallanvor uvolnil dýku v pochvě a Lamželezo si protáhl ruce, jako když si lopar protahoval pracky, Morgasa nevěřila, že to bude tak snadné, ani poté, co zabalili všechno, co unesli, a oba Taraboňané byli nacpaní pod její postel. U hlavní brány si kvůli ranci na zádech neobratně přidržovala lněný prachoplášť, uklonila se s rukama na kolenou, jak jí to Balwer ukázal, zatímco on strážím vykládal, že všichni odpřísahali, že budou poslouchat, čekat a sloužit. Přemýšlela, jak zařídit, aby ji nechytili živou. Teprve když skutečně odjížděli z Amadoru kolem posledních stráží, na koních, které měl Balwer připravené, začala věřit. Balwer za záchranu královny Andoru samozřejmě později čekal nějakou tučnou odměnu. Nikomu neřekla, co se stalo, než se vydali na cestu. Věděla, že ta slova vyslovila, a nikdo jiný to vědět nemusel. Litovat nebylo k ničemu. Teď zjistí, jaký život ji čeká bez trůnu. Život daleko od muže, který byl příliš mladý a příliš znepokojující.

„Proč se usmíváš tak smutně?“ zeptala se Lini a navedla hubenou dlouhonohou hnědku blíž. Kobylka vypadala jako prožraná od molů. Morgasin ryzák nebyl o nic lepší. Vlastně žádný jejich kůň nevypadal nic moc. Seanchané možná byli ochotní pustit Balwera na jeho pas, ale ne se slušnými zvířaty.

„Ještě nás čeká dlouhá cesta,“ řekla jí Morgasa a pobídla ryzáka do jakéhos takéhos klusu za Tallanvorem.

27

Být sám

Perrin si protáhl topor sekery smyčkou u pasu na druhé straně, než měl toulec, vzal z rohu nenapjatý luk, přehodil si sedlové brašny přes ramena a bez ohlédnutí odešel z pokoje, který sdílel s Faile. Byli tu šťastní – většinou. Myslel si, že se už nikdy nevrátí. Občas si říkal, jestli to, že někde bude šťastný s Faile, znamená, že se už nikdy nevrátí sem. Doufal, že ne.

Sloužící, které potkal v palácových chodbách, nosili střídmou černou livrej. Možná že to nařídil Rand, možná že to sloužící prostě převzali sami. Bez livreje byli celí nesví, jako kdyby nevěděli, kam patří, a černá byla jako Randova barva kvůli asha’manům zřejmě bezpečná. Ti, kteří Perrina zahlédli, se rozprchli, jak nejrychleji mohli, aniž by se zdržovali úklonami. Za nimi se táhl pach strachu.

Pro jednou s jejich strachem neměly nic společného jeho žluté oči. Nemuselo totiž být bezpečné zdržovat se v blízkosti člověka, na něhož se Drak Znovuzrozený právě dnes ráno rozhněval na veřejnosti. Perrin si posunul sedlové brašny na rameni. A uplynula hodně dlouhá doba, co ho naposledy někdo dokázal popadnout a praštit s ním o zem. Samozřejmě k tomu taky ještě nikdo nepoužil jedinou sílu. Zvlášť jedna věc se do něj zahryzla.

Zvedl se a držel si rameno, zády se přitom opíral o hranatý sloup, který zastavil jeho let. Měl dojem, že má prasklých pár žeber. Ve Velkém slunečním sále se pár šlechticů, kteří přišli Randa požádat o to či ono, snažilo dívat nějak jinam, snažilo se předstírat, že jsou někde jinde. Pouze Dobraine se díval a potřásal šedou hlavou, když Rand přecházel po trůnním sále.

„Vyřídím to s Aes Sedai, jak já budu chtít!“ řval Rand. „Slyšíš mě, Perrine? Jak já budu chtít!“

„Právě jsi je předal moudrým,“ zavrčel Perrin v odpověď a vyšel ze sloupoví. „Nevíš, jestli spí v hedvábí nebo jestli mají podříznutý krk! Nejsi Stvořitel!“

Se zuřivým prsknutim Rand zvrátil hlavu dozadu. „Já jsem Drak Znovuzrozený!“ zaječel. „Mně je jedno, jak s nimi zacházejí! Zaslouží si šatlavu!“ Perrinovi se zježily všechny chlupy, když Rand sklopil zrak od klenutého stropu. Modrý led by vedle jeho očí byl teplý a měkký, tím víc, že měl tvář zkřivenou bolestí. „Zmiz mi z očí, Perrine. Slyšíš mě? Vypadni z Cairhienu! Dnes! Hned! Už tě nechci nikdy vidět!“ Otočil se na patě a odešel, a šlechtici se málem vrhali na zem, když procházel kolem.

Perrin si setřel pramínek krve v koutku úst. V jednu chvíli si byl jist, že ho Rand chce zabít.

Potřásl hlavou, aby se zbavil té myšlenky, zahnul za roh a málem vrazil do Loiala. Ogier měl na zádech velký ranec a na rameni tlumok, do kterého by se i ovce vešla. Svou sekeru s dlouhým toporem používal jako vycházkovou hůl.

Při pohledu na něj se Loialovi zatřásly štětičky na uších, pak uši náhle sklopil a svěsil i obočí, až se mu dotýkalo tváří. „Slyšel jsem o tom, Perrine,“ zaduněl smutně. „Rand to neměl dělat. Chvatná slova dělají dlouhé potíže. Vím, že si to rozmyslí. Možná zítra.“

„To je v pořádku,“ řekl mu Perrin. „Cairhien je pro mě stejně moc... naleštěný. Jsem kovář, ne dvořan. Zítra už budu daleko odsud.“

„Mohli byste s Faile jít se mnou. S Karldinem jdeme navštívit državy, Perrine. Všechny, kvůli branám.“ Mladý světlovlasý muž s protáhlým obličejem, stojící za Loialem, se přestal mračit na Perrina a zamračil se na ogiera. Měl také tlumok a ranec a u pasu meč. Přes modrý kabát Perrin poznal jednoho z asha’manů. Karldin se netvářil nadšeně, když poznal Perrina. Kromě toho z něj byl cítit chlad a hněv. Loial se zadíval do chodby za Perrinem. „Kdepak je Faile?“

„Ona... se se mnou sejde ve stájích. Mluvili jsme spolu.“ To byla prostá pravda. Faile zřejmě občas ráda vřískala. Perrin ztišil hlas. „Loiale, nemluvil bych o tom někde, kde by to mohl někdo slyšet. Myslím o branách.“

Loial si odfrkl tak, že by i býk nadskočil, ale hlas ztišil. „Kromě nás tu nikoho nevidím,“ zaduněl. Nikdo dál než dva tři kroky za Karldinem ho nemohl jasně slyšet. Ušima... zastříhal, to bylo jediné vhodné slovo... a rozzlobeně je přitiskl k hlavě. „Každý se bojí, že ho uvidí s tebou. Po všem tom, co jsi pro Randa udělal.“

Karldin Loiala zatahal za rukáv. „Musíme jít,“ řekl a zlobně se mračil na Perrina. Co se jeho týkalo, tak nikdo, na koho Drak Znovuzrozený křičel, nestál za povšimnutí. Perrina napadlo, jestli teď drží jedinou sílu.

„Ano, ano,“ zamumlal Loial a mávl rukou o velikosti šunky, ale opřel se o sekeru a zamyšleně se zamračil. „Tohle se mi nelíbí, Perrine. Tebe Rand vyhání. Mě posílá pryč. Jak mám dokončit svou knihu...“ Zatřepal ušima a odkašlal si. „No, to není ani tady, ani tam. Ale ty, já, a jen Světlo ví, kde je nyní Mat. Příště pošle pryč Min. Dneska ráno se před ní schovával. Poslal mě, abych jí řekl, že tam není. Myslím, že věděla, že lžu. Pak bude sám, Perrine. ‚Je strašné být sám.‘ Tohle mi řekl. Chce poslat pryč všechny své přátele.“

„Kolo tká, jak si kolo přeje,“ řekl Perrin. Loial zamrkal, byla to Moirainina slova. Perrin na ni poslední dobou hodně vzpomínal. Ona Randa držela na uzdě. „Měj se, Loiale. Dávej na sebe pozor a nevěř nikomu, komu nebudeš muset.“ Na Karldina se ani nepodíval.

„To nemyslíš vážně, Perrine.“ Loial mluvil pohoršeně. On zřejmě věřil každému. „To nemůžeš. Pojďte s Faile se mnou.“

„Jednou se zase sejdeme,“ řekl mu Perrin laskavě a vyrazil, aby nemusel říkat víc. Nerad lhal, zvláště ne příteli.

Severní stáj vypadala skoro stejně jako vnitřek paláce. Podkoní ho viděli přicházet. Pustili vidle a hřebla a rychle se protlačili malými dvířky vzadu. Šustot v seně nahoře by jiným uším možná unikl, avšak Perrin věděl, že se tam schovávají lidé. Slyšel jejich ustrašený, znepokojený dech. Vyvedl Tanečníka ze stání obloženého mramorem se zelenými proužky, nauzdil ho a přivázal k pozlacenému zábradlí. Do mramorové sedlovny, kde byla polovina sedel zlacených či obitých stříbrem, si zašel pro pokrývku a sedlo. Stáje s vysokými hranatými mramorovými sloupy a mramorovou podlahou, byť byla ve stáních posypaná slámou, krásně zapadaly do paláce. Perrin vyjel a byl rád, že se té nádhery zbaví.

Severně od města se vydal po silnici, po které sem teprve před několika dny dorazil s Randem, a jel, dokud kopce nezakryly Cairhien. Potom zamířil na východ, kde zůstal poměrně slušný kus lesa, sjel z vysokého kopce a vyjel na další, vyšší. Těsně za hranicí lesa Faile pobídla Vlaštovku a vyjela mu vstříc. Na koni ji jako věrný pes následoval Aram. Když ho mládenec uviděl, rozzářil se, i když toho moc nenamluvil. Jenom rozdělil věrné pohledy mezi něj a Faile.

„Manželi,“ pronesla. Ne příliš chladně, ale jejím čistým pachem a vůní bylinkového mýdla stále pronikal jako břitva ostrý hněv a zarytá žárlivost. Byla oblečená na cestu, na zádech jí visel tenký prachoplášť a černé rukavičky ladily s holínkami, které vykukovaly z úzkých tmavých jezdeckých sukní, jimž dávala přednost. Za pasem měla zastrkány dokonce čtyři dýky.

Za ní se cosi pohnulo, Bain a Chiad. A Sulin s tuctem dalších Děv. Perrin zvedl obočí. Napadlo ho, jestli na to pomyslel Gaul. Aielan řekl, že se těší, až se s Bain a Chiad potká o samotě. Ještě větším překvapením byli další Faileini společníci.

„Co tu dělají?“ Kývl k malému hloučku, který zdržel koně vzadu. Poznal Selandu a Camaille a vysokou Tairenku. Všechny stále měly mužský oděv a meče. Hranatý chlapík v kabátci s nabíranými rukávy, s naolejovanou bradkou zastřiženou do špičky, přestože nosil vlasy svázané stuhou, mu také připadal povědomý. Další dva muže, oba Cairhieňany, neznal, ale dokázal uhádnout, že jsou součástí Selandina „společenstva", když podle ničeho jiného, tak podle jejich mládí a vlasů svázaných stuhou.

„Vzala jsem do svých služeb Selandu a pár jejích přátel.“ Faile mluvila lehce, ale najednou od ní vanuly otupující vlny ostražitosti. „Ve městě by se dřív nebo později dostali do potíží. Potřebovali někoho, kdo by jim udával směr. Ber to jako dobročinnost. Nenechám je, aby se ti pletli pod nohama.“

Perrin si povzdechl a poškrábal se ve vousech. Moudrý muž neřekne své ženě do očí, že před ním má tajemství. Zvlášť když je ta žena Faile. Jednou bude stejně pozoruhodná jako její matka. Pokud už nebyla. Pod nohama? Kolik těchhle... štěňat... sebrala? „Je všechno připravený? Nějakej idiot ve městě se brzo rozhodne, že by si mohl vysloužit Randovu přízeň, když mu přinese mou hlavu. Rád bych byl do tý doby pryč.“ Aram hrdelně zavrčel.

„Nikdo ti hlavu nevezme, manželi.“ Faile ukázala bílé zuby a pokračovala šeptem, o němž věděla, že ho zaslechne jen on. „Možná kromě mě.“ Normálním hlasem dodala: „Všechno je připravené.“

V plochém údolí za lesem stáli vedle svých koní dvouříčtí muži ve dvojstupu, který se ztrácel za kopcem. Perrin si znovu povzdechl. V čele zástupu se v horkém vánku mírně vlnily praporec s červenou vlčí hlavou a Rudý orel Manetherenu. Na patách u praporů dřepěl další tucet Děv a na druhé straně se Gaul tvářil téměř mrzutě.

Když Perrin sesedl, došli k němu dva muži v černých kabátcích a pozdravili s pěstí na srdci. „Urozený pane Perrine,“ řekl Jur Grady. „Jsme tu od včerejší noci. Jsme připraveni.“

Grady měl ošlehanou tvář sedláka a Perrin se s ním cítil téměř klidně, Fager Neald však byl něco jiného. Byl asi o deset let mladší než Grady, a co Perrin věděl, mohl být klidně sedlák, ale oblíbil si afektované a milostivé chování a svůj ubohý knírek nosil navoskovaný, aby se zdálo, že ho má do špiček. Zatímco Grady byl jedním ze zasvěcených, Neald byl jen voják bez stříbrného meče na límci, ale to mu nebránilo, aby se ozval. „Urozený pane Perrine, je vážně nutný brát s sebou tyhle ženské? Budou s nimi jenom potíže, nic jinýho, s celou tou bandou, a ty to sám dobře víš.“

Některé z žen, o kterých mluvil, stály vedle dvouříčských mužů s loktušemi přehozenými přes lokty. Edarra vypadala nejstarší ze šesti moudrých, nehnutě pozorujících dvě ženy, na něž Neald kývl. Vlastně tahle dvojka dělala starosti i Perrinovi. Seonid Traighan, zosobněný chlad a upjatost v zeleném hedvábí, se povýšeně snažila Aielanky ignorovat – většina Cairhieňanů, kteří nepředstírali, že jsou Aielové, jimi opovrhovala – ale když uviděla Perrina, přendala otěže svého ryzáka do druhé ruky a dloubla Masuri Sokawu do žeber. Masuri sebou trhla – hnědé se zřejmě často zasnily i přes den – a přísně se na zelenou sestru podívala, načež upřela zrak na Perrina. Teď se tvářila, spíš jako kdyby se dívala na nějaké podivuhodné a snad nebezpečné zvíře, kterým si chtěla být jistá, než s ním skoncuje. Obě přísahaly, že budou poslouchat Randa al’Thora, ale poslechnou i Perrina Aybaru? Dávat rozkazy Aes Sedai mu připadalo nepřirozené. Bylo to ale lepší než obráceně.

„Všichni jdou s náma,“ prohlásil Perrin. „Zmizíme, než nás uvidí.“ Faile si odfrkla.

Grady a Neald znovu zasalutovali a vyrazili na palouk. Perrin neměl tušení, který z nich udělal, co bylo potřebné, ale náhle se objevil již známý stříbrný záblesk, ve vzduchu se čára otočila a vytvořila průchod, který nebyl dost vysoký, aby se jím dalo projet na koni. V otvoru se objevily stromy, které se příliš nelišily od porostu na okolních kopcích. Grady okamžitě prošel na druhou stranu, ale i jeho téměř srazila k zemi Sulin a malá horda zahalených Děv. Zřejmě to považovaly za čest, že jsou první za průchodem, a nehodlaly nikomu dovolit, aby jim ji sebral.

Perrin začal tušit stovky problémů, jež ho doposud nenapadly. Provedl Tanečníka do krajiny, která byla o něco méně kopcovitá. Tady žádný palouk nebyl, ale stromy zase nerostly tak hustě jako na pahorcích kolem Cairhienu, byly vyšší a stejně suché, dokonce i borovice. Další stromy nepoznal, jen duby a kaliny. Vzduch byl žhavější.

Faile ho následovala, ale když zahnul doleva, ona otočila Vlaštovku napravo. Aram se ustaraně díval z jednoho na druhého, až Perrin kývl na svou ženu. Bývalý Cikán otočil valacha za ní, ale i když byl rychlý, Bain a Chiad, stále zahalené, u ní byly o něco dřív, a přestože Perrin nařídil, že potom půjdou Dvouříčtí, vyhrnula se z průchodu Selanda a dobré dva tucty mladých Cairhieňanů a Tairenů, vedoucích své koně. Dva tucty! Perrin jen potřásl hlavou a postavil se vedle Gradyho, jenž se obracel a prohlížel řídký les.

Za Perrinem pak přišel Gaul a Dannil konečně klusem provedl Dvouříčské, vedoucí své koně. Hned za Dannilem se objevily ty zatracené prapory, a jakmile se dostaly za průchod, zvedly se do vzduchu. Dannil by si měl oholit ty hloupé kníry.

„Ženské jsou neuvěřitelné,“ zamručel Gaul.

Perrin otevřel ústa, aby bránil Faile, než si uvědomil, že Aiel se musí mračit na Bain a Chiad. Aby to zakryl, řekl: „Máš ženu, Grady?"

„Soru,“ odpověděl Grady nepřítomně a pozornost dál věnoval okolním stromů. Perrin by se byl vsadil, že teď určitě drží jedinou sílu. Ve srovnání s lesy doma tu byl slušný rozhled, nicméně stále se sem mohl někdo připlížit. „Scházím jí,“ pokračoval Grady, skoro jako by mluvil sám se sebou. „Naučíš se, jak okamžitě poznat tu pravou. Ale moc rád bych věděl, proč ji bolí koleno.“

„Bolí ji koleno,“ poznamenal Perrin střízlivě. „Zrovna teď ji bolí.“

Grady si zřejmě uvědomil, že na něj Perrin zírá a Gaul taky. Zamrkal, ale hned se vrátil k obhlídce. „Odpusť, urozený pane Perrine. Musím dávat pozor.“ Dlouhou dobu mlčel, pak pomalu začal: „Je to něco, na co přišel ten chlapík, Canler se jmenoval. M’Hael nemá rád, když se snažíme na něco přijít sami, ale když to jednou přijde...“ Jeho lehký úšklebek říkal, že kvůli tomu Taim možná byl trochu rozčilený. „Myslíme si, že je to možná něco podobnýho, jako je pouto mezi strážcem a Aes Sedai. Tak asi jeden ze tří nás je ženatej. Aspoň tolik žen s náma zůstalo, když zjistily, co si to vzaly za muže. Takhle, když jsi od ní dál, víš, že je v pořádku, a ona ví, že ty taky. Chlap rád ví, že jeho ženě se daří dobře.“

„To je pravda,“ přitakal Perrin. Co má Faile za lubem s těmi hlupáky? Už seděla na Vlaštovce a všichni ostatní stáli poblíž a vzhlíželi k ní. Vůbec by se nedivil, kdyby po tom nesmyslu s ji’e’toh skočila sama.

Seonid a Masuri propluly za posledními dvouříčskými muži se svými třemi strážci a moudrými za patami, což nebylo nic překvapivého. Moudré tu byly, aby na Aes Sedai dohlédly. Seonid uchopila otěže, jako by chtěla nasednout, ale Edarra cosi potichu poznamenala a ukázala na silný pokřivený dub a obě Aes Sedai se na ni jako jedna podívaly, pak si vyměnily pohled a odvedly koně ke stromu. Bylo by mnohem lepší, kdyby takhle poddajné byly vždy – no, ne tak docela poddajné, Seonid měla krk ztuhlý, jako kdyby spolkla železnou tyč.

Potom přišly remonty – stádo náhradních koní – po deseti přivázaných k vedoucímu zvířeti, pod pozorným dohledem honáků z Dobrainových statků, kteří údajně věděli, co dělají. Perrin hned vyhledal Loudu, kterého vedli samotného. Žena, jež o něj pečovala, by raději měla vědět, co dělá. Dál přijelo mnoho zásobovacích kolesek na vysokých kolech, vozkové pobízeli koně a hulákali, jako kdyby se báli, že se jim průchod uzavře – bylo jich mnoho, poněvadž neuvezly tolik jako povozy, a kolesky proto, že povoz se spřežením by neprojel průchodem. Neald ani Grady očividně nedokázali udělat průchod tak velký jako Rand nebo Dashiva.

Když prohrkotala i poslední bryčka s vrzající osou, Perrin už chtěl vydat rozkaz zavřít průchod hned, avšak otevřený ho držel Neald a ten byl ještě v Cairhienu. Vzápětí už bylo pozdě.

Prošla Berelain s klisnou stejně bílou, jako byla Vlaštovka černá, a on jenom v duchu poděkoval, že její šedé jezdecké šaty mají límec až pod bradou. Na druhou stranu od pasu nahoru jí padly těsně jako tarabonské šaty. Perrin zaúpěl. S ní přišli Nurelle a Bertain Gallenne, kapitán její okřídlené gardy, šedovlasý chlapík nosící černý klípec přes oko, jako jiní muži nosili péro za kloboukem, a pak samotná okřídlená garda v červené zbroji, devět set jich bylo. Nurelle a ostatní, kteří byli u Dumajských studní, měli levou paži ovázanou žlutou šňůrou.

Berelain nasedla a s Gallennem odjela stranou, zatímco Nurelle řadil okřídlenou gardu mezi stromy. Mezi ní a Faile muselo být dobře padesát kroků a tucty stromů, ale ona se postavila tak, aby na sebe obě jasně viděly. Obě se tvářily tak bezvýrazně, až Perrina zasvrbělo. Dát Berelain dozadu, co nejdál od Faile, to šlo, vypadalo to jako dobrý nápad, ale právě dneska bude muset čelit tomuhle. Zatraceně. Světlo spal Randa!

Teď průchodem prošel i Neald, hladil si ten svůj směšný knírek, a když zavíral průchod, naparoval se, aby ho každý viděl. Nikdo se nedíval a on se na koně škrábal dosti rozladěně.

Perrin se vyhoupl na Tanečníka a vyjel na nízký hřeben. Kvůli stromům na něj všichni neviděli, ale stačilo, že ho uslyší. Když zastavil koně, shromáždění se zavlnilo a lidé se posouvali, aby na něj lépe viděli.

„Pokud špehové v Cairhienu vědí,“ pronesl nahlas, „tak jsem byl vyhoštěn, první z Mayene je na cestě domů a vy ostatní jste se ztratili jako pára nad hrncem.“

Ale k jeho úžasu se zasmáli. Ozval se pokřik „Perrin Zlatooký“ a nekřičeli jenom Dvouříčtí. Počkal, až se utiší, a to chvíli trvalo. Faile se nezasmála ani nevolala a Berelain taktéž ne. Obě jenom kroutily hlavou. Ani jedna si nemyslela, že by měl říkat tolik, kolik hodlal. Potom si všimla jedna druhé a okamžitě ztuhly, jako by uvízly v jantaru. Hrozně nerady spolu souhlasily. Nepřekvapilo ho, když se k němu otočily se stejným výrazem v očích. Ve Dvouříčí měli jedno staré pořekadlo, třebaže jak jste ho řekli a co jste tím mínili, záviselo na okolnostech a na tom, kdo jste. „Vždycky je to mužova vina.“ Na druhou stranu zjistil, že ženy umějí nejlépe ze všech naučit muže vzdychat.

„Někteří z vás si možná říkají, kde jsme a proč,“ pokračoval, když se konečně rozhostilo ticho. Vlnka smíchu. „Tohle je Ghealdan.“ Užaslé mručení a možná také nedůvěra, že jedním krokem překonali tisíc pět set mil. „Ze všeho nejdřív musíme přesvědčit královnu Alliandru, že tu nejsme jako útočníci.“ Alliandru měla přemluvit Berelain, a Faile z toho dostane záchvaty vzteku, které si bude vylévat na něm. „Pak najdeme člověka, který si říká prorok pána Draka.“ To rovněž nebude příjemné. Masema byl osinou v zadku ještě předtím, než zašel příliš daleko. „Tenhle prorok dělá potíže, ale my mu sdělíme, že Rand al’Thor nechce, aby ho někdo musel následovat ze strachu, a vezmeme jeho a všechny jeho lidi, kteří budou chtít, zpátky k pánu Drakovi.“ A jestli to bude nutné, vyděsíme Masemu k smrti, pomyslel si trpce.

Jásali. Výskali a pokřikovali, že toho proroka dovedou zpátky do Cairhienu před pána Draka, až Perrin zadoufal, že nejsou blíž k vesnici, než být měli. K obecné vřavě se připojili dokonce i vozkové a honáci. Víc než to se však Perrin modlil, aby všechno šlo hladce a rychle. Čím dřív dokáže dostat Berelain co nejdál od sebe a Faile, tím líp. Žádná překvapení, v to cestou na jih doufal. Už bylo načase, aby se to, že je ta’veren, taky projevilo v dobrém.

28

Chléb a sýr

Mat věděl, že je až po krk v potížích, od chvíle, kdy se přestěhoval do Tarasinského paláce. Mohl odmítnout. To, že se ty pitomý kostky otáčely nebo zastavily, ještě neznamenalo, že musí něco udělat. Obvykle když se přestaly otáčet, bylo příliš pozdě na to něco dělat. Potíž byla v tom, že chtěl vědět proč. Za pár dní si přál, aby byl popadl zvědavost za krk a udusil ji v zárodku.

Poté, co Nyneiva a Elain odešly z jeho pokoje a jemu se podařilo dosáhnout na nohy, aniž by mu upadla hlava, dal o tom vědět svým mužům. Nevýhody nikdo z nich zřejmě neviděl. Chtěl je jenom připravit, ale nikdo ho neposlouchal.

„Velmi dobře, můj pane,“ zamumlal Nerim a natáhl Matovi holínku. „Můj pán bude konečně mít velice slušné pokoje. Velmi dobře.“ Chvíli to vypadalo, že se přestane tvářit žalostně. Jenom chvíli. „Vykartáčuji svému pánovi ten červený hedvábný kabátec. Můj pán si ten modrý silně poskvrnil vínem.“ Mat netrpělivě počkal, oblékl si kabát a zamířil ven.

„Aes Sedai?“ zamručel Nalesean, když dostal hlavu z výstřihu čisté košile. Jeho břichatý komorník Lopin postával za ním. „Ať shoří moje duše, já Aes Sedai nemám zrovna v lásce, ale... Tarasinský palác, Mate.“ Mat sebou škubl. Už dost špatné bylo, že ten chlap dokázal vyzunknout sud kořaly, aniž by to na něm ráno zanechalo nějaké následky, ale musel se ještě tak křenit? „Á, Mate, teď můžeme zapomenout na kostky a hrát místo toho karty se sobě rovnými.“ Myslel tím šlechtice, kteří byli jediní, kdo si mohl dovolit hrát, kromě úspěšných kupců, kteří by však nezůstali dlouho úspěšní, kdyby začali sázet stejně jako šlechtici. Nalesean si zamnul ruce, zatímco se mu Lopin snažil zavázat tkanice. Dokonce i jeho vousy vypadaly dychtivé. „Hedvábná prostěradla,“ zamumlal. Kdo kdy slyšel o hedvábných prostěradlech? Ozvaly se zas ty staré vzpomínky, ale Mat odmítal poslouchat.

„Plno šlechticů,“ zaúpěl dole Vanin a našpulil rty, aby mohl plivnout. Po panímámě Ananové teď zapátral zcela automaticky a raději se rozhodl napít se z hrnku silného vína, které snídal. „Ale bude dobrý zas vidět urozenou paní Elain,“ přemítal. Zvedl volnou ruku, jako by se chtěl uhodit klouby do čela. Očividně si to gesto ani neuvědomoval. Mat zasténal. Ta ženská zničila dobrého člověka. „Chceš, abych se šel zase podívat po tom Carridinovi?“ pokračoval Vanin, jako by to ostatní nebylo důležité. „V jeho ulici je nacpáno tolik žebráků, že je těžký něco zahlídnout, ale chodí za ním hrozná spousta lidí.“ Mat mu řekl, že to bude v pořádku. Nebylo divu, že Vaninovi bylo jedno, že je palác plný šlechticů a Aes Sedai. Dny stráví tím, že se bude potit na slunci a strkat mezi lidmi. To bylo mnohem příjemnější.

Nemělo smysl snažit se varovat Harnana a zbytek Rudých paží, všichni do sebe házeli bílou kaši a maličké černé klobásky a při tom se dloubali do žeber a smáli se, jak bude palác plný služebných, které, jak slyšeli, byly vybírány pro svou krásu a byly pozoruhodně ochotné při rozdávání své přízně. Pořád se o tom navzájem ujišťovali.

Věci se nezlepšily, když zašel do kuchyní, kde chtěl s panímámou Ananovou vyrovnat účet. Byla tam Caira, a jestli měla včera v noci špatnou náladu, tak teď se vztekala dvakrát víc. Našpulila spodní ret, zlostně se na něj mračila a vyrazila ze dveří na dvůr, přičemž si vzadu oprašovala sukni. Možná se dostala do nějakého průšvihu, ale jak z toho mohla vinit jeho, to Matovi unikalo.

Panímáma Ananová byla zřejmě pryč – pořád někde organizovala rozdávání polévky uprchlíkům či skočila po nějaké jiné dobročinné práci – ale Enid mávala dlouhou dřevěnou lžící na pobíhající pomocnice a jen natáhla pevnou ruku pro mince. „Zkoušíš moc melounů, můj mladý pane, a nemělo by tě překvapovat, když se ti ten shnilý rozmáčkne v ruce,“ prohlásila z nějakého důvodu temně. „Nebo dva,“ dodala po chvíli a kývla. Naklonila se k Matovi, celá zpocená, a upřela na něj napjatý pohled. „Jestli jen cekneš, naděláš si ještě víc potíží. Ale ty necekneš.“ Neznělo to jako otázka.

„Ani slovíčko,“ ujistil ji Mat. O čem to, ve Světle, mluvila? Asi to však byla správná odpověď, poněvadž Enid kývla a odkolébala se pryč. Cestou mávala lžící dvakrát rázněji než předtím. Chvíli se bál, že ho s ní hodlá přetáhnout. Čistou pravdou bylo, že všechny ženy měly divokou náturu, ne jenom některé.

Nakonec se mu vlastně ulevilo, když se Nerim s Lopinem začali hlasitě hádat o to, kterého pána zavazadla budou přestěhována první. Uhladit jejich peříčka trvalo půl hodiny a museli se do toho s Naleseanem vložit oba. Dožraný komorník dokázal člověku pěkně znepříjemnit život. Pak musel Mat určit, které Rudé paže budou mít tu čest přetáhnout přes náměstí truhlu zlata a které vezmou koně. Aspoň díky tomu mohl strávit ještě chvíli mimo ten zatracený Tarasinský palác.

Když ho však usadili v nových pokojích, zprvu na své potíže málem zapomněl. Dostal velký obývací pokoj a malý, kterému se tady říkalo trucovna, a obrovskou ložnici s největší postelí, jakou kdy viděl. Masivní sloupky u postele byly pokryté ze všech věcí vyřezávanými květinami a omalované na červeno. Většina nábytku byla jasně červená či modrá, pokud nebyla pozlacená. Dvířka ve zdi vedle postele vedla do stísněného kamrlíku pro Nerima, který on zjevně považoval za báječný i přes úzkou postel a stěny bez oken. Ve všech Matových pokojích byla vysoká okna v lomených obloucích, vedoucí na balkony z bílých tepaných mříží, z nichž byl výhled na náměstí Mol Hara. Kandelábry byly pozlacené, stejně jako rámy zrcadel. V trucovně byla zrcadla dvě, tři v obývacím pokoji a čtyři v ložnici. Hodiny – hodiny! – na mramorové římse nad krbem v obývacím pokoji se také třpytily zlatem. Lavor a džbán byly z červeného porcelánu Mořského národa. Když zjistil, že nočník pod postelí je z obyčejné bílé kameniny, málem pocítil zklamání. Ve velkém pokoji byla dokonce police s celým tuctem knih. Ne že by toho moc přečetl.

Přes nervydrásající barvy stěn, stropu a dlaždic na podlaze z pokojů čišelo bohatství. Kdykoliv jindy by si zatančil gigu. Jenomže dobře věděl, že žena v pokojích vedle ho hodlá strčit do kotle horké vody a přikládat na oheň. Pokud se to dřív nepodaří Teslyn nebo Merilille nebo některé další z té bandy, i když měl svůj medailon. Proč se ty kostky zastavily, jakmile se Elain zmínila o těch prašivých pokojích? Zvědavost. Doma z nejedněch ženských úst slyšel jedno rčení, obvykle poté, kdy udělal něco, co původně vypadalo jako zábava. „Muži učí kočky zvědavosti, avšak kočky si zdravý rozum nechávají pro sebe.“

„Já nejsem žádná zatracená kočka,“ zamumlal a vyrazil z ložnice do obývacího pokoje. Prostě se to musel dozvědět, to bylo vše.

„Ovšemže nejsi kočka,“ pravila Tylin. „Jsi šťavnatý zajíček, to jsi.“

Mat nadskočil a vytřeštil oči. Tak zajíček? A navíc šťavnatý! Ta ženská mu nesahala ani k rameni. Bez ohledu na podráždění se mu podařila elegantní úklona. Byla přece jen královna. Nesměl na to zapomínat. „Výsosti, děkuju za tyhle nádherný pokoje. Moc rád bych si s tebou popovídal, ale musím jít ven a –“

S úsměvem k němu vyrazila po červenozelených dlaždicích, až jí vrstvy modrých a bílých hedvábných spodniček šustily, a upírala na něj velké tmavé oči. Nijak netoužil dívat se na svatební nůž, jenž jí spočíval ve velkorysém výstřihu. Ani na větší, drahokamy pokrytou dýku, kterou měla za stejně drahokamy zdobeným pásem. Couvl.

„Výsosti, mám důležitý –"

Začala si pobrukovat. Poznal melodii. V poslední době ji broukal několika děvčatům. Byl dost chytrý, aby se se svým hlasem nesnažil zpívat, a kromě toho ze slov, která v Ebú Daru používali, by mu shořely uši. Tady se písnička jmenovala „Udusím tě svými polibky".

Mat se nervózně zasmál a snažil se mezi ně dostat lapisem vykládaný stolek, ona se však přes něho nějak dostala dřív, aniž by zrychlila. „Výsosti, já –“

Položila mu dlaň na hruď, strčila ho do křesla s vysokým opěradlem a uhnízdila se mu v klíně. V křesle s opěrkami a s ní na kolenou byl v pasti. Mohl ji snadno zvednout a postavit stranou. Až na to, že měla u pasu tu pitomou dýku, a on pochyboval, že kdyby s ní cloumal on, snášela by to stejně snadno, jako když ona cloumala s ním. Tohle byl koneckonců Ebú Dar, kde, když žena zabila muže, bylo to považováno za oprávněné, pokud nebyl prokázán opak. Mohl ji sundat docela snadno, až na to...

Viděl, jak obchodníci s rybami prodávali podivné tvorečky, nazývali je olihně a chobotnice – Ebúdarci je skutečně jedli! – ale proti Tylin to nebylo nic. Ta ženská měla deset rukou. Zmítal se a marně se snažil se jí zbavit a ona se tiše smála. Mezi polibky bez dechu namítal, že by mohl někdo přijít, a ona se jen pochechtávala. Blekotal, že ctí její korunu, a ona se řehtala. Dokonce začal tvrdit, že je doma zasnoubený s dívkou, která drží v dlaních jeho srdce. Tehdy se mu skutečně vysmála.

„Co neví, to jí nemůže ublížit,“ zamumlala a jejích dvacet rukou ani na okamžik nezpomalilo.

Někdo zaklepal.

Mat si uvolnil ústa a zavolal: „Kdo je tam?“ No, křičel. Pronikavě. Přece byl bez dechu.

Tylin mu vyskočila z klína a stála o kus dál tak rychle, jako by tam byla pořád. A ještě měla tu drzost káravě se na něj podívat! A pak mu poslala hubičku.

Ta jí ještě pořádně nesplynula ze rtů, když byly otevřeny dveře a dovnitř strčil hlavu Tom. „Mate? Nebyl jsem si jistej, jestli to jseš ty. Ach! Výsosti.“ Na vychrtlého starého kejklíře s vychováním se Tom přes své kulhání dokázal uklonit s dokonalou elegancí. Juilin to neuměl, nicméně si strhl z hlavy ten svůj směšný červený klobouk a dělal, co uměl. „Odpusť. Nebudeme rušit –“ začal Tom, ale Mat mu honem skočil do řeči.

„Pojď dál, Tome!“ Urovnal si kabát a začal se zvedat, když si uvědomil, že se té ženské podařilo rozvázat mu tkanice u spodků, aniž by si toho všiml. Ti dva si mohli nevšimnout, že má košili rozepnutou až na břicho, ale neušlo by jim, kdyby mu spadla kaťata. Tylin neměla modré šaty ani načechrané! „Juiline, pojď dál!“

„Jsem moc ráda, že pokoje jsou pro tebe přijatelné, pane Cauthone,“ poznamenala Tylin jako zosobnění důstojnosti. Tedy až na oči, které Tom a Juilin z místa, kde stáli, nemohli vidět. Její oči dodávaly slovům další význam. „Těším se na tvou společnost. Určitě bude zajímavé mít ta’veren tam, kde mohu jen natáhnout ruku a dotknout se ho. Nyní tě však musím zanechat s přáteli. Ne, nevstávej, prosím.“ Jen s náznakem posměšného úsměvu.

„No, chlapče,“ řekl Tom, když zmizela, a hřbetem ruky si uhladil kníry, „to máš štěstí, když tě s otevřenou náručí vítá sama královna.“ Juilin se začal velice zajímat o svůj klobouk.

Mat si je ostražitě prohlížel a mlčky je vyzýval, aby se jen opovážili říct ještě slovíčko – jen jediné slovo! – ale jakmile se zeptal na Nyneivu a Elain, přestal si dělat těžkou hlavu s tím, co si oni dva myslí. Ženy se doposud nevrátily. Málem vyskočil, spodky nespodky. Už teď se snažily vykroutit ze svého slibu. Musel jim vysvětlit, co měl na mysli, mezi výbuchy jejich nedůvěry a tím, jak vyjadřoval svůj názor na Nyneivu zatracenou al’Mearu a Elain zatracenou dědičku. Nejspíš se bez něj do Rahadu nevydaly, ale úplně se jim podobalo, že by se pokusily špehovat Carridina. Elain by po něm požadovala přiznání a očekávala by, že se zlomí. Nyneiva by se z něj přiznání pokusila vytlouci.

„Pochybuju, že se namáhají s Carridinem,“ poznamenal Juilin a poškrábal se za uchem. „Podle toho, co jsem slyšel, si ho vzaly na starost Aviendha s Birgitte. Neviděli jsme je odcházet. Myslím, že si nemusíš dělat starosti, že je pozná, i kdyby prošel přímo kolem nich.“ Tom si nalil do zlatého poháru punč, který tu Mat našel, a převzal vysvětlování.

Mat si dal ruku přes oči. Převleky s pomocí jediné síly. Žádný div, že vyklouzly jako hadi, kdykoliv se jim zamanulo. Tyhle ženské budou dělat potíže. To uměly ženy ze všeho nejlíp. Ani ho nepřekvapilo, že Tom a Juilin vědí o té Větrné míse ještě míň než on.

Když odešli, aby se připravili na výpravu do Rahadu, měl čas si upravit šaty, než se Nyneiva a Elain vrátily. Měl čas zkontrolovat Olvera v pokoji o poschodí níž. Jak ho Enid a ostatní kuchařky od Tulačky krmily, chlapec nabral trochu masa, ale pořád bude malý, dokonce i na Cairhieňana, a i když se mu uši a pusa smrsknou na polovinu, díky nosu z něj krasavec nikdy nebude. Pobíhaly kolem něj dokonce tři služky, zatímco on si seděl se zkříženýma nohama na posteli.

„Mate, nemá Haesel ty nejkrásnější oči?“ pronesl Olver a zářivě se usmíval na mladou ženu s velikýma očima, kterou Mat potkal, když naposledy přišel do paláce. Ona se na oplátku usmála na něj a prohrábla chlapci vlasy. „No, ale Alis a Loya jsou tak sladký, že se nemůžu rozhodnout.“ Kyprá žena téměř ve středních letech vzhlédla od vybalování Olverových sedlových brašen a široce se usmála a štíhlá dívka s našpulenými rty uhladila ručník, který právě položila na stojan s umyvadlem, vrhla se na postel a začala Olvera lehtat na žebrech, až se svalil s bezmocným smíchem.

Mat si odfrkl. Harnan a ostatní už byli tak dost špatní, ale tyhle ženské teď ještě kluka povzbuzují! Jak ho má naučit slušnému chování, když ženské dělají tohle? Olver by si měl hrát na ulici jako každý jiný desetiletý kluk. On určitě nedostal žádnou služku, která by si s ním v pokoji hrála. Tylin na to jistě dohlédla.

Měl čas zkontrolovat Olvera a zajít za Harnanem a ostatními Rudými pažemi. Muži bydleli v dlouhé místnosti s postelemi kousek od stájí. A měl rovněž čas zaběhnout si do kuchyně pro hovězí a chleba – kaši v hostinci už sníst nestačil. A Nyneiva a Elain se pořád neukázaly. Nakonec si ve svém pokoji ještě prohlédl tři knížky a začetl se do Putování Jaina Dalekokrokého, ačkoliv kvůli starostem nevnímal ani slovo. Tom a Juilin přišli ve chvíli, kdy se dovnitř konečně nahrnuly ženy a zajásaly, že ho tu vidí, jako by on nedržel slovo.

Jemně zavřel knihu a jemně ji odložil na stolek vedle křesla. „Kde jste byly?“

„No, šly jsme se projít,“ řekla Elain vesele a modré oči kulila víc, než se pamatoval. Tom se zamračil, vytáhl z rukávu nůž a začal si ho přendávat v prstech. Na Elain se ani nepodíval.

„Daly jsme si čaj se ženama, co zná tvoje hostinská,“ dodávala Nyneiva. „Nebudu tě nudit řečma o šití.“ Juilin začal kroutit hlavou, ale nechal toho dřív, než si ho všimla.

„Prosím, nenuď mě,“ ucedil Mat suše. Soudil, že by nejspíš poznala jeden konec jehly od druhého, ale taky soudil, že by si spíš propíchla jazyk, než se bavila o šití. Žádná si nepotrpěla na zdvořilosti, což jen potvrdilo jeho podezření. „Řekl jsem dvěma chlápkům, aby odpoledne šli s váma, a zítra tu budou další dva a tak každej den. Když nebudete v paláci nebo vás nebudu mít na očích, budete mít osobní strážce. Už vědí, kdy má kdo službu. Zůstanou s váma pořád – pořád – a vy mi řeknete, kam máte namířeno. Už si kvůli vám nebudu dělat starosti, že bych zešedivěl.“

Čekal rozčilení a hádku. Čekal vykrucování kvůli tomu, co slíbily a co ne. Čekal, že z celého bochníku nakonec dostane tenký krajíček. Patku, pokud by měl trochu štěstí. Nyneiva se podívala na Elain. Elain se podívala na Nyneivu.

„No, osobní stráže jsou skvělý nápad, Mate,“ zvolala Elain a na tvářích se jí udělaly dolíčky. „Asi jsi v tom měl pravdu. Je to od tebe vážně moc chytré, že jsi už určil muže."

„Je to báječnej nápad,“ připojila Nyneiva a nadšeně přikyvovala. „Moc chytrý, Mate.“

Tom s tlumenou nadávkou pustil nůž, strčil si do pusy pořezaný prst a upřeně se na ženy zadíval.

Mat si povzdechl. Potíže. Věděl to. A to bylo ještě předtím, než mu řekly, aby prozatím zapomněl na Rahad.

A tak se ocitl na lavici před lacinou tavernou kousek od poříčí, nazývané U elbarské růže, a popíjel z jednoho ze zprohýbaných cínových pohárků řetězem připevněných k lavici. Alespoň pohárky každému novému hostu vypláchli. Zápach z barvírny látek naproti přes ulici jen zdůrazňoval, jaký má Růže styl. Nebylo to úplně ošuntělé okolí, ačkoliv ulice byly příliš úzké, aby tudy projel kočár. Davem se proplétalo značné množství jasně nalakovaných nosítek. Pokud kolemjdoucí nosili spíš sukno a snad i cechovní vesty než hedvábí, šaty byly stejně často dobře střižené, jako rozedrané. Domy a krámy byly jako obvykle omítnuté nabílo, a i když jich většina byla malá a dokonce zchátralá, na rohu napravo stál vysoký dům bohatého kupce a nalevo menší palác – tedy menší než kupecký dům – s jedinou kupolí se zelenými proužky a bez věžičky. Dvě krčmy a hospoda v dohledu vypadaly chladné a přívětivé. Naneštěstí byla Růže jediná nálevna, kde se dalo sedět venku, jediná na tom správném místě. Naneštěstí.

„Pochybuji, že jsem někdy viděl tak skvostné mouchy,“ zavrčel Nalesean a mávnutím od svého pohárku odehnal několik výstavních exemplářů. „Co tady zase děláme?“

„Ty rozlíváš tu ubohou náhražku vína a potíš se jako kozel,“ zamumlal Mat a stáhl si klobouk níž, aby mu lépe stínil oči. „Já jsem ta’veren.“ Zamračil se na rozpadající se dům mezi barvírnou a hlasitou tkalcovnou, který mu nařídily sledovat. Nepožádaly – nařídily – tak to bylo, ať už tomu říkaly, jak chtěly, ale už se snažily vyvléknout ze svých slibů. Ohó, slova zněla jako prosba a nakonec jako žadonění, čemuž Mat uvěří, až budou psi tancovat, ale poznal, když ho někdo k něčemu nutil. „Prostě buď ta’veren, Mate,“ opičil se. „Já vím, že poznáš, co dělat. Pche!“ Možná to věděla Elain zatracená dědička s těma svýma zatracenýma dolíčkama nebo Nyneiva škubající zatracenýma rukama, aby si neškubala za ten svůj zatracenej cop, ale on ať shoří, jestli to věděl. „Jestli je ta prašivá mísa v Rahadu, tak jak ji mám najít na týhle straně tý všivý řeky?“

„Nevzpomínám si, že by to řekly,“ poznamenal Juilin a zhluboka si přihnul nějakého pití, které se vyrábělo ze žlutých plodů, rostoucích na venkově. „Ptal ses aspoň padesátkrát.“ Tvrdil, že bledý nápoj je v horku osvěžující, ale Mat si kdysi do jednoho citronu kousl a nehodlal spolknout nic, co z nich bylo vyrobeno. Jelikož ho ještě pobolívala hlava, pil čaj. Chutnal, jako by hostinský, vychrtlý chlapík s podezíravýma očima jako trnky, už od založení města přihazoval do včera převařených lístků nové. Chuť odpovídala jeho náladě.

„Mě zajímá,“ promluvil Tom přes sepjaté prsty, „proč se tolik vyptávaly na tvou hostinskou.“ To, že si ženy pro sebe stále nechávaly nějaká tajemství, ho zřejmě ani nezlobilo. Občas byl rozhodně zvláštní. „Co mají Setalle Ananová a tyhle ženský společnýho s mísou?“

Do polorozpadlého domu vcházely ženy a zase vycházely ven. Pravidelný proud žen, některé dobře oblečené, byť žádná v hedvábí, a ani jeden muž. Tři čtyři měly červený pás moudrých žen. Mata napadlo, že se za některými vydá, když odcházely, ale vypadalo to příliš promyšlené. Nevěděl, jak ta’veren funguje – na sobě rozhodně nikdy žádné známky působení ta’veren neviděl – ale jeho štěstí vždycky pracovalo nejlépe, když všechno záviselo na náhodě. Jako s kostkami. Většina těch malých hospodských železných hlavolamů mu unikala, ať cítil, že má sebevětší štěstí.

Tomovu otázku nechal bez odpovědi. Tom ji pokládal tak často, jako se Mat ptal, jak má tady najít mísu. Nyneiva mu do očí řekla, že mu neslíbila, že mu prozradí všechno, co ví, do poslední mrtě. Řekla, že mu poví, co bude potřebovat znát. Řekla... Dívat se, jak se dáví, když mu nemůže spílat, nebyla ani zdaleka dostatečná pomsta.

„Zřejmě bych se měl projít tou uličkou,“ povzdechl si Nalesean. „Pro případ, že by se některá z těch žen rozhodla přelézt zahradní zeď.“ Úzká mezera mezi domem a barvírnou byla jasně vidět celá, ale za krámky a domy vedla další ulička. „Mate, zopakuj mi ještě jednou, proč děláme tohle, místo abychom hráli karty.“

„Já to udělám,“ zavrčel Mat. Možná zjistí, jak ta’veren funguje, za zahradní zdí. Šel tam a nic nenašel.

Když se ulicemi začal přikrádat soumrak a přišel Harnan ještě s holohlavým Andořanem s úzkýma očima jménem Wat, jediný možný účinek ta’veren, který viděl, byl ten, že hostinský uvařil novou konvici čaje. Chutnal skoro stejně hnusně jako ten starý.

Po návratu do paláce našel ve svém pokoji jakousi pozvánku, elegantně napsanou na silném bílém papíře, který voněl zahradním kvítím.

Můj malý králíčku, očekávám, že se mnou dnes povečeříš v mých komnatách.

Bez podpisu, nicméně ten nebyl zapotřebí. Světlo! Ta ženská neměla žádný stud! Na dveřích do chodby byl načerveno natřený zámek. Mat našel klíč a dveře zamkl. Poté ještě pro jistotu strčil židli pod petlici na dveřích do Nerimova pokojíku. Právě když si chtěl vlézt do postele, zámek se zatřásl a na chodbě se zasmála nějaká žena, že je zamčeno.

Pak by měl spát jako nemluvně, ale z nějakého důvodu tam jen ležel a poslouchal, jak mu kručí v břiše. Proč to dělá? No, věděl proč, ale proč zrovna on? Určitě se nerozhodla zahodit veškerou slušnost přes plot jenom proto, aby se mohla vyspat s ta’veren. Teď byl aspoň v bezpečí. Tylin přece nebude vyrážet dveře. Nebo ano? Tepaným mřížovím arabesek stínících balkony by ani ptáček neproletěl. Kromě toho by potřebovala hodně vysoký žebřík, aby se dostala až sem. A muže, aby jí ho nesli. Pokud by nesešplhala ze střechy po provaze. Nebo by mohla... Noc míjela, jemu kručelo v břiše, a když vyšlo slunce, ani na chvíli nezamhouřil oka a nepomyslel na nic slušného. Kromě toho, že se rozhodl. Přišel na to, jak využít trucovnu. Až na to, že on sám nikdy netrucoval.

S prvním světlem vyklouzl z pokojů a našel dalšího z palácových sloužících, kterého si pamatoval, plešatějícího chlapíka jménem Madic, s domýšlivým, samolibým chováním a prohnaně zdviženým koutkem, který říkal, že vůbec není spokojený. Muž, jehož bylo možné si velice snadno koupit. Třebaže polekaný výraz, který se mihl po jeho hranatém obličeji, a drzý úšklebek, který se téměř nepokoušel skrývat, prozrazovaly, že ví přesně, proč mu Mat strká do dlaně zlaťák. Krev a popel! Kolik lidí vědělo, co má Tylin za lubem?

Nyneiva a Elain zjevně ne, díky Světlu. Ačkoliv to znamenalo, že mu vynadaly kvůli tomu, jak nepřišel na večeři s královnou, o níž se dozvěděly, když se Tylin vyptávala, jestli není nemocný. A hůř...

„Prosím,“ řekla Elain a usmívala se, skoro jako kdyby jí to slovo nezpůsobovalo bolest, „před královnou se musíš předvést v co nejlepším světle. Nebuď nervózní. Večer s ní se ti bude líbit.“

„Hlavně ji ničím neuraž,“ zavrčela Nyneiva. Nebylo pochyb, že ji slušné chování bolelo. Soustředěním vraštila obočí, zatínala zuby a ruce se jí třásly, jen jen popadnout cop. „Buď alespoň jednou v životě slušnej – totiž, nezapomeň, že je to slušná žena, a nezkoušej ty svoje – Světlo, víš, co myslím.“

Nervózní. Cha! Slušná žena. Cha!

Ani jedné zřejmě nedělalo nejmenší starosti, že promarnil celé odpoledne. Elain ho soucitně poplácala po rameni a požádala ho, aby byl tak laskav a ještě to den dva zkoušel. Rozhodně to bylo lepší, než se v tomhle vedru poflakovat po Rahadu. Nyneiva řekla totéž, jak už to ženy dělávají, ale bez plácání po rameni. Rovnou přiznaly, že hodlají strávit den s Aviendhou špehováním Carridina, ačkoliv odpovědi na jeho otázku, koho si myslí, že poznají, se vyhnuly. Nyneiva si to nechala uklouznout a Elain se na ni podívala tak, až ho napadlo, jestli konečně neuvidí, jak dostane Nyneiva pár pohlavků. Pokorně přijaly jeho nařízení, aby se neztratily z dohledu svým ochráncům, a pokorně ho nechaly prohlédnout si převleky, které si hodlaly pořídit. I když mu to Tom popsal, vidět, jak se mu ty dvě před očima mění v Ebúdarky, byl skoro stejný šok jako jejich pokora. No, Nyneivě to trochu uklouzlo poté, co si uvědomila, že to myslel vážně, když říkal, že Aielanka žádného osobního strážce nepotřebuje. Zvládla to jenom tak tak. Obě ho silně znervózňovaly, když si jen zkřížily ruce na prsou a poddajně odpovídaly na jeho otázky. Ty dvě – a Aviendha souhlasně přikyvující! – a byl rád, když je mohl konečně poslat pryč. Jenom pro jistotu pominul jejich náhle stisknuté rty a nechal je nejdřív předvést své převleky i mužům, které s nimi posílal. Vanin skočil po příležitosti být jedním z Elaininých ochránců a ťukal se klouby do čela jako pitomec.

Tlusťoch toho moc nezjistil, když hlídal sám. Právě včera přišlo Carridina navštívit překvapivě mnoho lidí včetně několika v hedvábí, ale neexistoval důkaz, že to jsou temní druzi. Přese všechno byl ten člověk bělokabátnický vyslanec. Nejspíš za ním přicházelo víc lidí, kteří chtěli obchodovat s Amadicií, než za amadicijským vyslancem, ať to byl kdokoliv. Vanin tvrdil, že Carridinův palác rozhodně pozorují i dvě ženy – dívat se na něj, jak se tváří, když se Aviendha náhle proměnila ve třetí Ebúdarku, stálo za to – a také asi jeden stařec, i když ten byl překvapivě čiperný. Vaninovi se nepodařilo si ho prohlédnout, třebaže ho asi třikrát zahlédl. Když Vanin se ženami odešli, poslal Mat Toma a Juilina, aby něco zjistili o Jaichimu Carridinovi a ohnutém bělovlasém staříkovi, který se zajímá o temné druhy. Pokud by lovec zlodějů nedokázal přijít na způsob, jak Carridina nachytat při činu, tak žádný neexistoval, a Tom zřejmě uměl dát dohromady všechny klepy a povídačky a dostat z nich pravdu. Všechno tohle byla samozřejmě ta jednodušší část.

Dva dny se potil na té lavici a občas se prošel uličkou za barvírnou, a jediné, co se změnilo, bylo to, že čaj byl zase horší. Víno bylo tak špatné, že se Nalesean dal na pivo. První den jim hostinský k obědu nabídl ryby, ale smrděly, jako by byly týden staré. Druhý den nabídl dušené ústřice. Mat snědl pět misek, i když v jídle byly kousky skořápek. Birgitte odmítla obojí.

Překvapilo ho, když je první den ráno s Naleseanem dohonila cestou přes Mol Hara. Slunce teprve vykouklo nad střechy, ale náměstí již bylo plné lidí a kár. „Musela jsem mrknout,“ zasmála se. „Čekala jsem u vchodu, kterým jste podle mě měli vyjít. Nebude vám vadit společnost?“

„Občas chodíme rychle,“ odvětil Mat. Nalesean po něm loupl okem. Samozřejmě neměl tušení, proč se vyplížili bočními dvířky u stájí. Mat si sice nemyslel, že by po něm Tylin opravdu skočila na chodbě za jasného denního světla, ale opatrnost nikdy neškodí. „Tvoje společnost je vždycky vítaná. Hm. Díky.“ Birgitte jen pokrčila rameny a zamumlala cosi, co nezachytil, načež se zařadila vedle něj.

Tím to s ní začalo. Každá jiná žena, kterou kdy poznal, by chtěla vědět, zač jí děkuje, a pak by mu vysvětlovala, proč díky nejsou třeba, tak dlouze, až by si nejraději zacpal uši, nebo by ho stejně dlouze kárala za to, že si myslí, že je třeba děkovat, nebo by mu dala najevo, že čeká něco víc než nepodstatná slova. Birgitte však jenom pokrčila rameny a jemu se během příštích dvou dní začalo cosi honit hlavou.

Pro něj byly ženy obvykle k tomu, aby je obdivoval a usmíval se na ně, zatančil si s nimi a líbal je, pokud mu to dovolily, a když měl štěstí, tak se s nimi pomuchloval. Odhadnout, kterou ženu začít svádět, byla skoro stejně velká legrace jako ji svádět, i když zdaleka ne tak velká jako ji svést. Některé byly ovšem jenom kamarádky. Málokteré. Například Egwain, i když tady si nebyl jistý, jak jejich přátelství přežije to, že se z ní stala amyrlin. Nyneiva byla jistým způsobem taky kamarádka. Pokud aspoň na hodinu dokázala zapomenout, jak ho nejednou vyplatila proutkem, a nezapomněla, že už není malý klouček. Ale kamarádka byla něco jiného než kamarád. Člověk vždycky věděl, že její myšlenky běhají po jiných stezkách než jeho, že vidí svět jinýma očima.

Birgitte se k němu na lavici naklonila. „Lepší je mít se na pozoru,“ pošeptala mu do ucha. „Tahle vdova hledá novýho manžela. Pochvu na svatebním noži má modrou. Kromě toho, ten dům je támhle.“

Mat zamrkal a ztratil z dohledu sladkou kyprou ženušku, která se při chůzi úžasně pohupovala v bocích. Birgitte na jeho rozpačitý úsměv odpověděla smíchem. Nyneiva by ho stáhla z kůže za to, že se díval, a dokonce i Egwain by se tvářila chladně a nesouhlasně. Koncem druhého dne na lavici si uvědomil, že seděl celou dobu přitisknutý k Birgitte a ani jednou ho nenapadlo, aby ji políbil. Byl si jistý, že ona nechce, aby ji líbal – upřímně řečeno vzhledem k tomu, jak oškliví chlapi se jí zřejmě líbili, by se mohl cítit uražen, kdyby to chtěla – a navíc to byla hrdinka z pověstí, od níž tak zpola čekal, že přeskočí dům a cestou popadne za krk párek Zaprodanců. Jenže tak to nebylo. Spíš by ho napadlo líbat Naleseana. Bylo to stejné jako s Tairenem, naprosto stejné, měl prostě Birgitte rád.

Dva dny posedával na lavici a pobíhal uličkou vedle barvírny, kde prohlížel vysokou zeď z holých cihel kolem zahrady domu. Birgitte by ji dokázala přelézt, jenže i ona by si mohla srazit vaz, kdyby to zkoušela v šatech. Třikrát se z náhlého popudu rozhodl sledovat ženu, jež vyšla z domu. Dvě z nich měly červený pásek moudré ženy. Jeho štěstí zřejmě vyvolávala náhodná volba. Jedna z moudrých žen zašla za roh a koupila hrst svraštělých tuřínů, než se zase vrátila. Druhá prošla do další ulice, kde koupila dvě velké ryby se zelenými proužky. Třetí žena, vysoká a tmavá, v dobře střiženém šedém suknu, možná Tairenka, přešla dva mosty, než vstoupila do velkého krámu, kde ji s úsměvem přivítal hubený uklánějící se mužík. Žena začala dohlížet na nakládání lakovaných krabiček a podnosů do košů vyplněných pilinami, které se skládaly na vůz. Z toho, co slyšel, doufala, že za ně v Andoru dostane slušnou sumu ve stříbře. Matovi se jen tak tak podařilo uniknout, aniž by si musel koupit krabičku. Tolik k náhodnému štěstí.

Nikdo z ostatních ho taky neměl. Nyneiva, Elain a Aviendha na své pouti ulicemi kolem Carridinova malého paláce nepotkaly nikoho známého, což je hrozně rozčilovalo. Pořád ale odmítaly říci, koho tenkrát poznaly. Moc na tom nezáleželo, protože ti lidé nechtěli být viděni. Aspoň to říkaly a ukázaly mu přitom dost zubů, že by to vystačilo šesti ženám. Mat usoudil, že ty škleby asi mají znamenat úsměv. Věčná škoda, že Aviendha k těm dvěma tak zapadla, ale ve chvíli, kdy z nich chtěl vymáčknout odpověď a Elain na něj začala štěkat a koukat na něj svrchu, jí Aielanka cosi pošeptala do ucha.

„Odpusť, Mate,“ řekla Elain upřímně a zrudla tak, že vedle jejího obličeje byly její vlasy světlé. „Pokorně žádám o prominutí, že jsem tak mluvila. Já... odprosím na kolenou, budeš-li si to přát.“ Žádný div, že se jí ke konci zatřásl hlas.

„To není nutný,“ zarazil ji chabě a snažil se nevyvalovat oči. „Je ti odpuštěno. O nic nešlo.“ Ale nejpodivuhodnější bylo, že se Elain celou dobu, co k němu mluvila, dívala na Aviendhu, a když odpověděl, nehnula brvou, ale když kývla Aviendha, oddechla si úlevou. Ženské prostě byly divné.

Tom ohlásil, že Carridin často obdarovává žebráky, a kromě toho všechny řeči, které o něm kolovaly po Ebú Daru, se daly očekávat, jen záleželo na tom, zda mluvčí považoval bělokabátníky za vraždící bestie či skutečné zachránce světa. Juilin zjistil, že Carridin koupil plán Tarasinského paláce, což mohlo ukazovat na to, že bělokabátníci mají s Ebú Darem nějaké záměry, a také to mohlo znamenat, že Pedron Niall si chce postavit palác a hodlá okopírovat Tarasin. Pokud je naživu. Po městě se šířily řeči, že je mrtvý, jenže půlka tvrdila, že ho zabily Aes Sedai, a druhá, že Rand, z čehož bylo zřejmé, jakou mají hodnotu. Ani Juilin, ani Tom nevyhrabali kousíček informace týkající se bělovlasého muže s vrásčitou tváří.

Nezdar s Carridinem, nezdar s pozorováním toho zatraceného domu, a co se paláce týkalo...

Mat zjistil, jak věci půjdou, hned první noc, když se vrátil do svých pokojů. Byl tam Olver, už nakrmený a stočený v křesle s Putováním Jaina Dalekokrokého, které pročítal ve světle kandelábrů, a vůbec mu nevadilo, že ho přestěhovali z jeho vlastního pokoje. Madic dostál svému slovu. Tedy spíš zlatu, které si nacpal do váčku. Trucovna se změnila v Olverovu ložnici. Ať si jen Tylin něco zkusí před zraky dítěte! Královna ale také nezahálela. Proklouzl do kuchyní jako liška, přebíhal od rohu k rohu a ze schodů – a zjistil, že nedostane nic k jídlu.

Ve vzduchu se vznášela vůně jídla, na rožních na velkém ohništi se otáčely pečené, v hrncích na bílých kachlových pecích to bublalo a kuchařky otevíraly pece, aby zkontrolovaly to či ono. Prostě tu nebylo nic k jídlu pro Mata Cauthona. Usmívající se ženy v neposkrvněných bílých zástěrách si nevšímaly jeho úsměvů a stavěly se mu do cesty, aby se nedostal ke zdroji těch úžasných vůní. Usmívaly se a plácaly ho přes ruku, když se pokusil sebrat bochník chleba nebo kousek tuřínu v medu. Usmívaly se a říkaly mu, že si nesmí kazit chuť, když má jíst s královnou. Věděly to. Každá z nich to věděla! Zpátky do pokojů ho zahnal v podstatě i vlastní ruměnec a cestou hořce litoval, že si v poledne nedal alespoň tu nelibě páchnoucí rybu. Zamkl za sebou dveře. Ženská, která nechá muže o hladu, by se mohla pokusit o cokoliv.

Právě s Olverem na zelenkavém hedvábném koberci hráli Hady a lišky, když pod dveře podstrčili druhou zprávu.

Prý je zábavné chytit holuba v letu a dívat se, jak se třepetá, ale hladový pták dřív nebo později přiletí na ruku.

„Co je to, Mate?“ zeptal se Olver.

„Nic.“ Mat papír zmačkal. „Další hru?"

„No jasně.“ Kdyby mohl, chlapec by tu pitomou hru hrál celý den. „Mate, ochutnals tu šunku, co uvařili dneska večer? Ještě nikdy jsem nejed –“

„Házej, Olvere. Prostě házej.“

Když se třetí noci vracel do paláce, koupil si cestou chleba, olivy a ovčí sýr, což bylo jen dobře. V kuchyni stále dodržovali rozkazy. Ty zatracené ženské se smály nahlas, když mu odtahovaly z dosahu talíře s masem a rybami, z nichž se kouřilo, prý aby mu nepokazily jeho zatracenou chuť.

Zachoval si důstojnost. Nechňapl po talíři a neutekl. Předvedl svou nejlepší úklonu a mávl imaginárním pláštěm. „Půvabné dámy, vaše laskavost a pohostinnost mě přemáhají.“

Jeho odchod by byl proběhl mnohem lépe, kdyby se mu za zády jedna kuchta nezachechtala. „Královna si bude brzo pochutnávat na pečeným jehňátku, mládenče,“ křikla. Moc vtipné. Ostatní ženy řvaly tak hlasitě, že se musely válet po podlaze. Vážně moc vtipné.

Chleba, olivy a sýr byly slušná večeře, kterou zapil trochou vody na mytí ze džbánu. Od prvního dne se mu do pokoje nedostala ani kapka vinného punče. Olver mu chtěl vykládat o pečených rybách s hořčičnou omáčkou a rozinkami. Mat mu řekl, ať si procvičuje čtení.

Té noci mu nikdo pod dveře papír nestrčil. Nikdo nesáhl na zámek. Už si začal říkat, jestli se věci přece jen neobracejí k lepšímu. Zítra měla být Ptačí slavnost. Z toho, co slyšel o některých kostýmech, mužských i ženských, bylo možné, že si Tylin najde jiného zajíčka, za kterým se bude honit. Někdo by mohl vyjít z toho zatraceného domu naproti Elbarské růži a dát mu tu zatracenou Větrnou mísu. Věci by se konečně mohly obrátit k lepšímu.

Když se probudil třetího dne v Tarasinském paláci, v hlavě se mu otáčely kostky.

29

Ptačí slavnost

Když se Mat probudil s kostkami v hlavě, napadlo ho, že prostě zase usne, dokud se neztratí, nakonec se však zvedl. Cítil se bídně. Jako by to všechno ještě nestačilo. Zahnal Nerima a oblékl se sám, ke snídani dojedl chleba a sýr od včerejška a šel se podívat na Olvera. Chlapec na sebe chvatně rval oblečení, ale občas se zastavil s košilí či botou v ruce, aby na Mata vychrlil tucet otázek, na které mladík nepřítomně odpovídal. Ne, dneska nepůjdou závodit, zapomeň na bohaté dostihy v Nebeském okruhu severně od města. Možná by se mohli jít podívat do zvěřince. Ano, Mat mu koupí péřovou masku na slavnost. Pokud se někdy dooblíká. To kluka popohnalo k ještě většímu spěchu.

Matovi však skutečné starosti dělaly ty zatracené kostky. Proč jen se zase začaly otáčet? Stále ještě nevěděl, proč se točily předtím!

Když byl Olver konečně oblečený, šel za Matem do obývacího pokoje a sypal ze sebe otázky, které Mat poslouchal jenom na půl ucha – a vrazil do něho zezadu, když se Mat zastavil. Tylin vrátila knihu, kterou včera v noci četl Olver, na stolek.

„Výsosti!“ Mat mrkl na dveře, které včera v noci zamkl a nyní byly otevřené. „Jaký překvapení.“ Vytáhl Olvera před sebe, postavil ho mezi sebe a posměšně se šklebící ženu. No, možná to nebylo posměšně, ale jemu to tak připadalo. Byla sama se sebou velice spokojená. „Chtěl jsem vzít Olvera ven. Na slavnost. A na nějakej potulnej zvěřinec. Chce péřovou masku.“ Prudce zavřel pusu, aby přestal blábolit, a začal se sunout ke dveřím, používaje chlapce jako štít.

„Ano,“ zamumlala Tylin a pozorovala ho skrze řasy. Nehýbala se, ale usmála se ještě víc, jako by jen čekala, až šlápne do pasti. „Bude mnohem lepší, když bude mít společníka, než aby pobíhal s uličníky, jak prý mívá ve zvyku. Člověk se o tobě hodně doslechne, mládenče. Riselle?“

Ve dveřích se objevila jakási žena a Mat jen nadskočil. Většinu Riselliny tváře zakrývala složitá maska z kroutícího se modrého a zlatého peří, ale peří na zbytku kostýmu už nezakrývalo téměř nic. Měla to nejpozoruhodnější poprsí, jaké kdy viděl.

„Olvere,“ řekla a klekla si, „chtěl bys jít se mnou na slavnost?“ Zvedla masku připomínající rudozeleného jestřába, velkou právě pro chlapce.

Než stačil Mat otevřít ústa, Olver se mu vytrhl a hnal se k ní. „Ano, prosím. Děkuju.“ Ten nevděčný spratek se smál, když mu zavazovala jestřábí masku a přitiskla si ho na prsa. Ruku v ruce vyběhli a nechali tam Mata stát s otevřenou pusou.

Ale rychle se vzpamatoval, když promluvila Tylin. „Máš štěstí, že nejsem žárlivá, zlatíčko.“ Ze zlato stříbrného pásu vytáhla dlouhý železný klíč k jeho pokoji a pak další, úplně stejný, a zakývala jimi na něj. „Lidé vždycky nechávají klíče ve skříňce u dveří.“ Tam nechal svůj. „A nikoho nikdy nenapadne, že by mohl existovat druhý klíč.“ Jeden klíč si vrátila za pás. Druhým otočila v zámku s hlasitým cvaknutím, než ho přidala k prvnímu. „Takže, jehňátko.“ Usmála se.

Tehdy pohár přetekl. Ta ženská ho honila, snažila se ho vyhladovět. Teď se s ním zamkla jako... ani nevěděl jako co. Jehňátko! A v hlavě mu rachotily ty zatracené kostky. Kromě toho měl něco důležitého na práci. Kostky nikdy neměly nic společného s hledáním, avšak... Došel k ní dvěma rychlými kroky, popadl ji za ruku a začal hledat klíče. „Nemám zatraceně čas na –“ Dech se mu zadrhl v hrdle, když se mu o bradu opřel ostrý hrot dýky a zvedl ho na špičky.

„Sundej tu ruku,“ řekla mu chladně. Podíval se jí do obličeje. Teď se neusmívala. Opatrně pustil její ruku. Ona ale tlak na dýku nezmenšila. Potřásla hlavou. „Tsts. Snažím se tě omlouvat, protože jsi cizinec, housátko, jelikož však chceš hrát tvrdě... Ruce k bokům. Pohyb.“ Špičkou nože mu ukázala. Raději couval po špičkách, než by si nechal podříznout krk.

„Co chceš dělat?“ procedil mezi zuby. Jak měl natažený krk, dělalo mu mluvení potíže. Natažený krk a další věci. „No?“ Mohl zkusit chytit ji za zápěstí. Měl rychlé ruce. „Co chceš dělat?“ Dost rychlé, když už měl nůž na krku? To byla otázka. A taky ta, kterou jí položil. Pokud ho chtěla zabít, stačilo pohnout zápěstím a vrazila by mu dýku rovnou až do mozku. „Odpovíš mi?!“ To v jeho hlase nebyla panika. „Výsosti? Tylin?“ No, možná opravdu trochu panikařil, když použil její jméno. Každou ženu v Ebú Daru jste mohli celý den oslovovat „kuřátko“ nebo „koblížku“ a ona se na vás usmála, jenomže pokud jste použili její jméno dřív, než řekla, že smíte, dostalo se vám žhavějšího přijetí, než kdybyste kdekoliv jinde na světě štípli cizí ženu na ulici do zadku. A pár hubiček to svolení ještě neznamenalo.

Tylin neodpověděla, jen ho nutila couvat, až najednou rameny narazil na něco, co ho zastavilo. Kvůli té prokleté dýce, která neuhnula ani o vlásek, nemohl pohnout hlavou, ale oči, jež dosud upíral na její obličej, stočil. Byli v ložnici a mezi lopatkami měl vražený červený vyřezávaný sloupek u postele. Proč by ho vodila...? Náhle byl rudý jako ten sloupek. Ne. To nemohla myslet vážně... Nebylo to slušné! Nebylo to možné!

„Tohle mi nemůžeš udělat,“ zamumlal, a byl-li jeho hlas trochu zadýchaný a pronikavý, tak k tomu měl dobrý důvod.

„Dívej se a uč, koťátko moje,“ pravila Tylin a vytáhla svatební nůž.

Pak, po hodné době, si podrážděně přitáhl prostěradlo k hrudi. Hedvábné prostěradlo. Nalesean měl pravdu. Vedle postele si spokojeně pobrukovala královna Altary s rukama za zády, aby si mohla rozepnout knoflíčky na šatech. On měl jenom medailon s liščí hlavou na šňůrce – že mu ten tedy pomohl – a černý šátek kolem krku. Mašle na svém dárku, tak to ta strašná ženská nazvala. Mat se překulil a ze stolku na druhé straně sebral fajfku se stříbrným náustkem a váček na tabák. Zlatými klíšťkami vyndal ze zlaté misky s pískem žhavý uhlík a připálil si. Zkřížil paže a bafal stejně vztekle, jako se mračil.

„Neměl by ses zdráhat, kuřátko, a neměl bys trucovat.“ Vyrvala dýku ze sloupku, kam ji zarazila vedle svatebního nože, a prohlédla si špičku, než ji vrátila do pochvy. „Co se děje? Přece ses bavil stejně dobře jako já, a já...“ Náhle se zasmála tím hrdelním smíchem a vrátila do pochvy i svatební nůž. „Jestli je tohle součást toho, být ta’veren, musíš být vážně oblíbený.“ Mat zrudl jako rak.

„Tohle není přirozený,“ vybuchl a vytáhl troubel z pusy. „To já mám svádět!“ Její ohromený výraz byl odrazem jeho. Kdyby byla Tylin holka z taverny, která se usmívá tím správným způsobem, mohl by zkusit štěstí – no, pokud by neměla syna, co rád dělá díry do lidí – ale on měl být ten, kdo svádí. Prostě na to takhle ještě nikdy nepomyslel. Doposud ještě nikdy nemusel.

Tylin se rozesmála, házela hlavou a prsty si otírala oči. „Á, holoubku. Neustále zapomínám. Teď jsi v Ebú Daru. Mám pro tebe v obývacím pokoji malý dárek.“ Přes prostěradlo ho poplácala po noze. „Pořádně se najez. Budeš potřebovat všechnu svou sílu.“

Mat si dal ruku přes oči a snažil se nebrečet. Když dal ruku dolů, byla pryč.

Vylezl z postele a ovinul si prostěradlo kolem těla. Z nějakého důvodu ho představa, že tam půjde nahý, znepokojila. Ta zatracená ženská byla schopná vyskočit ze šatníku. Šaty, které měl předtím na sobě, ležely na podlaze. Proč se namáhat s tkanicemi, pomyslel si kysele, když z někoho můžete šaty prostě jen odříznout? Naštěstí mu takhle nerozřezala červený kabátec. Jenom ho s potěšením shrnula nožem.

Ne že by zadržoval dech, když otevíral vysoký červenozlatý šatník. Neschovávala se tam. Měl omezenou volbu. Nerim většinu kabátů odnesl na vyčištění či zašití. Mat se rychle oblékl, vybral si prostý kabát z tmavě bronzového hedvábí, a pak nacpal rozřezané hadry pod postel, kam nejdál dosáhl, dokud se jich nezbaví tak, aby to Nerim neviděl. Nebo kdokoliv jiný. Příliš mnoho lidí už vědělo příliš mnoho o tom, co se mezi ním a Tylin děje. Neexistoval způsob, jak by se mohl postavit někomu, kdo by tohle věděl.

V obývacím pokoji zvedl víko lakované krabičky u dveří a s povzdechem ho zase pustil. Ani nečekal, že Tylin klíč skutečně vrátí. Opřel se o dveře. O odemčené dveře. Světlo, co bude dělat? Přestěhuje se zpátky do hostince? Světlo vem, proč se ty kostky prve zastavily. Jenomže Tylin bylo podobné, že by podplatila panímámu Ananovou a Enid nebo kteroukoliv jinou hostinskou ve městě. A Nyneivě a Elain by bylo podobné, že by začaly tvrdit, že porušil nějakou dohodu, a přestaly plnit sliby. Světlo spal všechny ženské!

Na jednom stolečku ležel velký balíček umně zabalený do zeleného papíru. Byla v něm černozlatá orlí maska a ladící péřový kabát. Taky tu byl měšec z červeného hedvábí, v němž bylo dvacet zlatých korun a kartička vonící po kvítí.

Koupila bych ti náušnici, čuníku, ale všimla jsem si, že nemáš propíchnuté ucho. Nech si to udělat a kup si něco hezkého.

Málem se z toho znovu rozplakal. On dával ženám dárky. Svět se obrátil vzhůru nohama! Čuníku? Ach, Světlo! Po minutě si vzal masku. To mu dlužila jenom za ten kabát.

Když se konečně dostal na malé zastíněné nádvoří, kde se každé ráno scházeli u malého kulatého jezírka s lekníny a bílými rybkami s barevnými skvrnami, našel Naleseana a Birgitte také připravené na Ptačí slavnost. Tairen se spokojil jen s prostou zelenou maskou, ale Birgittina vypadala jako žlutočervená sprška s péřovým chocholem, zlaté vlasy měla rozpuštěné a po celé jejich délce vpletená pírka. Na sobě měla pod dalším červeným a žlutým peřím téměř průhledné šaty se širokým žlutým páskem. Neodhalovaly tolik jako Riselliny, přesto prosvítaly, kdykoliv se pohnula. Nikdy ho nenapadlo, že by nosila šaty jako ostatní ženy.

„Občas je to legrace, když se na tebe muži koukají,“ řekla na jeho poznámku a dloubla ho do žeber. Její úsměv se podobal Naleseanovu, říkal, jaká je to psina štípat služky. „Je toho mnohem víc, než nosívaly péřový tanečnice, jenže ne dost, aby mě to zpomalilo, a vůbec, tady nic nevidím, musíme rychle po tomhle břehu řeky.“ Kostky mu zachřestily v hlavě. „Co tě zdrželo?“ pokračovala. „Doufám, že jsi nás nenechal čekat, jen abys mohl poškádlit nějakou hezkou holku.“ Doufal, že se nečervená.

„Já –“ Nebyl si vůbec jistý, jakou výmluvu by měl použít, ale v té chvíli se na nádvoří nahrnulo asi půl tuctu mužů v péřových kabátech, všichni měli u boku tenké meče a kromě jednoho masky s barevnými hřebeny a zobáky, které nepředstavovaly žádného ptáka, jakého kdy lidské oči spatřily. Výjimku tvořil Beslan, jenž otáčel maskou v ruce. „Á, krev a zatracenej popel, co ten tady dělá?"

„Beslan?“ Nalesean zkřížil ruce na hrušce meče a nevěřícně potřásal hlavou. „No, Světlo spal moji duši, říká, že chce strávit slavnost ve tvé společnosti. Prý jde o nějaký slib, co jste si vy dva dali. Já mu řekl, že to bude smrtelná nuda, ale on mi nevěřil.“

„Nenapadá mě nic, co by na Matovi bylo nudné,“ řekl Tylinin syn. Uklonil se jim všem, ale tmavýma očima spočinul na Birgitte. „Ještě nikdy jsem se tak nebavil, jako když jsem byl o Swovanoci pít s ním a se strážcem urozené paní Elain, i když, pravda, mnoho si z ní ani nepamatuji.“ Toho strážce očividně nepoznal. Zvláštní, vzhledem k tomu, jaký měla vkus na muže – Beslan byl pohledný, možná až příliš, vůbec ne její typ – zvláštní, ona se pousmála a pod jeho pohledem se začala naparovat.

V té chvíli Matovi ani zbla nezáleželo na tom, jak se chová divně. Beslan zřejmě neměl nejmenší podezření, jinak už by vytáhl meč, ale poslední věc pod Světlem, po níž Mat toužil, byl den v jeho společnosti. Bude to nesnesitelné. Beslan měl aspoň nějaké ponětí o slušnosti, i když jeho matka nikoliv.

Potíž byla v Beslanovi, který bral tak zatraceně vážně slib, že spolu půjdou na všechny slavnosti a hostiny. Čím víc Mat souhlasil s Naleseanem, že to, co si pro dnešek naplánovali, bude neuvěřitelná otrava, tím odhodlanější Beslan byl. Po chvíli mu potemněla tvář a Mat už si myslel, že tasí. Nicméně slib byl slib. Když s Naleseanem a Birgitte odcházeli z paláce, vykračovalo si s nimi půl tuctu opeřených pitomců. Mat si byl jistý, že by se to nestalo, kdyby měla Birgitte svůj obvyklý oděv. Celá ta banda ji pořád okukovala a usmívala se.

„Co mělo znamenat všechno to nakrucování, když on na tobě moh nechat oči?“ zavrčel cestou přes Mol Hara a přitáhl si stuhu od orlí masky.

„Já se nenakrucovala, hýbala jsem se.“ Její upjatost byla tak křiklavě falešná, že by se byl jindy zasmál. „Trochu.“ Náhle se zase zubila a ztišila hlas, aby ji slyšel jen on. „Říkala jsem ti, že někdy je legrace nechat se okukovat. Že jsou všichni až moc hezcí, ještě neznamená, že se mi nemůže líbit, když se dívají. Á, na tuhle by ses měl podívat,“ dodala a ukázala na štíhlou ženu, která kolem běžela v modré soví masce a měla ještě míň brk než Riselle.

Tohle bylo na Birgitte skvělé. Dloubala ho do žeber a ukazovala mu každou hezkou holku, jako všichni chlapi, co jich kdy poznal, a na oplátku čekala, že jí ukáže, nač se ráda dívala ona, což obvykle znamenalo největšího šeredu v dohledu. Ačkoliv se dnes rozhodla jít polonahá – no, čtvrtonahá – byla to... kamarádka. Svět začínal být zvláštní. Jednu ženu pomalu bral jako společníka k pijatyce a další ho honila stejně usilovně, jako se on honíval za hezkými ženami, ať v těch starých vzpomínkách nebo ve svých vlastních. Vlastně usilovněji. On se nikdy nehonil za ženou, která mu sdělila, že si to nepřeje. Skutečně zvláštní svět.

Slunce bylo teprve v polovině cesty k nadhlavníku, avšak ulice, náměstí i mosty již byly plné lidí. Na každém nároží vystupovali žongléři a akrobati a hudebníci s peřím našitým na šatech, ač byla hudba často přehlušena smíchem a křikem. Chudším stačilo vplést si několik pírek do vlasů, holubích pírek nasbíraných na chodníku dětmi, pobíhajícími mezi žebráky, avšak jak měšce těžkly, masky a kostýmy byly složitější. Složitější a často též pohoršlivější. Muži i ženy byli často pokrytí peřím, které odhalovalo víc kůže než Risellino nebo té ženy na Mol Hara. Dnes se v ulicích ani na kanálech neobchodovalo, i když bylo otevřeno hodně krámků – a také ovšem hospody a krčmy – ale tu a tam se davem v ulici tlačil povoz nebo po kanále proplouvala bárka s plošinou, na níž se vystavovali muži a ženy v barevných ptačích maskách, jež jim zakrývaly celou hlavu, s dlouhými hřebeny občas i sáh vysokými, a mávali dlouhými barevnými křídly tak, že jim pořádně nebyl vidět zbytek kostýmů. Což bylo nejspíš jen dobře.

Podle Beslana tato aranžmá, jak se jim říkalo, obvykle ukazovali v cechovních síních a soukromých palácích či domech. Celá slavnost se obvykle odehrávala hlavně uvnitř. V Ebú Daru pořádně nesněžilo, ani když bylo počasí normální – Beslan tvrdil, že by jednou moc rád viděl sníh – ale běžná zima byla zjevně dost studená na to, aby lidi nepobíhali po ulicích v různém stadiu svlečenosti. V současném vedru se však všichni vyhrnuli do ulic. Počkejte, až se setmí, řekl Beslan. Pak Mat opravdu něco uvidí. Se slunečním světlem se prý vytrácejí i omezení.

S pohledem upřeným na vysokou štíhlou ženu, plující davem v masce a péřovém plášti, kromě nichž měla jen asi šest sedm peříček, Mata napadlo, jaká omezení asi přestanou platit. Málem na ni zavolal, ať se zakryje tím pláštěm. Byla hezká, ale takhle na ulici, pod Světlem, a všem na očích?

Vozy s aranžmá samozřejmě přitahovaly následovníky, shluky lidí, kteří pokřikovali a smáli se a házeli na vozy peníze a občas stočené bankovky a všechny ostatní vytlačovali do bočních uliček. Zvykl si na to, že si musejí pospíšit dopředu a vrhnout se do boční uličky, kde počkají, až aranžmá projede křižovatkou nebo přes most. Zatímco čekali, Birgitte a Nalesean házeli peníze špinavým uličníkům a ještě špinavějším žebrákům. No, Nalesean je házel. Birgitte se soustředila na děti a strkala jim mince do špinavých dlaní jako dárek.

Při jedné takové zastávce Beslan náhle položil ruku Naleseanovi na paži a zakřičel, aby ho bylo slyšet přes hluk davu a změť hudby přicházející nejméně ze šesti míst. „Odpusť, Tairene, ale jemu ne.“ Otrhaný muž se ostražitě vrátil zpátky do davu. Měl vpadlé tváře, byl kostnatý a zřejmě ztratil i těch pár ubohých pírek, která snad našel do vlasů.

„Proč ne?“ chtěl vědět Nalesean.

„Nemá na malíčku mosazný prsten,“ odvětil Beslan. „Nepatří k cechu.“

„Světlo,“ řekl Mat, „tady člověk ani nemůže žebrat na ulici, aniž by patřil k nějakýmu cechu?“ Možná to bylo jeho tónem. Žebrák mu skočil po krku a v umatlané pěsti se mu objevil nůž.

Mat ho bez přemýšlení popadl za paži a otočil jím, čímž ho odmrštil do davu. Někteří lidé spílali jemu, jiní žebrákovi rozplácnutému na zemi. Někteří chlapíkovi házeli peníze.

Koutkem oka Mat zahlédl, jak se další hubený chlapík v děravých hadrech snaží dlouhým nožem odtlačit Birgitte, která k němu zamířila. Byla to ovšem hloupá chyba, podcenit tu ženu jen kvůli jejímu kostýmu. Odněkud z peří vytáhla nůž a bodla ho do podpaždí.

„Za tebou!“ zařval na ni Mat, ale na varování nebyl čas. Z rukávu vytáhl nůž a bokem ho hodil. Čepel jí proletěla kolem hlavy a zabodla se do hrdla dalšího žebráka, mávajícího ocelí, než jí mohl nůž vrazit mezi žebra.

Najednou byli všude žebráci s noži a kyji obitými hřeby. Lidé v maskách a kostýmech se s křikem a jekem škrábali pryč. Nalesean sekl dalšího muže v hadrech přes obličej a odhodil ho dozadu. Beslan probodl jiného a jeho kamarádi v kostýmech bojovali s dalšími.

Mat neměl čas dívat se dál. Ocitl se zády k Birgitte a čelil vlastním soupeřům. Cítil, jak se za ním pohybuje, slyšel její tlumené kletby, ale téměř si to neuvědomoval. Birgitte se o sebe dokázala postarat sama a on, když se tak díval na dva muže před sebou, si nebyl jistý, jestli dokáže totéž. Halama, jemuž v úšklebku chyběly zuby, měl jen jednu ruku a místo levého oka svraštělý důlek, ale v pěsti třímal palici půl sáhu dlouhou, staženou železnými pásy, z nichž trčely hřeby jako ocelové hroty. Jeho společník s krysí tváří měl stále obě oči i pár zubů a přes propadlé líce a paže jen kost a kůže se pohyboval jako had, olizoval si rty a z ruky do ruky si přehazoval rezavou dýku. Mat mířil kratším nožem nejdřív na jednoho, potom na druhého. Nůž však nebyl dost dlouhý, aby zasáhl i vnitřní orgány, a oba rváči poskakovali a čekali, až na něj ten druhý zaútočí první.

„Tohle se Starýmu Cullymu nebude líbit, Spare,“ zavrčel větší muž a krysí ksicht vyrazil a rezavá čepel se mu v rukou jen míhala.

Nepočítal však s nožem, který se Matovi náhle objevil v levici a řízl ho do zápěstí. Dýka zarachotila na dláždění, ale chlapík po Matovi stejně skočil. Když mu Mat vrazil druhou čepel do hrudi, zakvílel, vykulil oči a křečovitě Mata sevřel rukama. Holohlavec se zašklebil ještě víc, přikročil a zvedl palici.

Úsměv však zmizel, když po něm s prskáním skočili dva žebráci a bodali do něj nožem.

Mat se nevěřícně díval, když odstrkoval mrtvolu krysího ksichtu. Ulice byla na padesát kroků kromě bojujících prázdná a všude se po dlažbě váleli žebráci, dva tři, občas i čtyři bodali jednoho či do něj mlátili palicemi nebo kameny.

Za ruku chytil Mata Beslan. Na obličeji měl krev, ale zubil se. „Vypadneme odsud a necháme Almužní společenstvo, ať dokončí svoji práci. V boji se žebráky není cti a kromě toho cech nenechá žádného z těchto podloudníků naživu. Pojď za mnou.“ Nalesean se mračil – nepochybně podle něj v boji se žebráky taky žádná čest nebyla – ne Beslanovi přátelé, z nichž někteří měli kostýmy nakřivo a jeden měl masku sundanou, aby mu druhý mohl otřít krvavý šrám na čele. Pořezaný muž se rovněž křenil. Birgitte neměla ani škrábnutí, pokud Mat viděl, a její kostým vypadal stejně úhledně, jako když vyšla z paláce. Nechala nůž zmizet. Neexistoval způsob, jak by mohla pod tím peřím ukrýt nůž, ale ona to dokázala.

Mat nic nenamítal a nechal se odtáhnout, jenom zavrčel: „To v tomhle... městě žebráci vždycky napadají lidi?“ Beslanovi by se možná nelíbilo, kdyby ho nazval zatraceným městem.

Mladík se zasmál. „Ty jsi ta’veren, Mate. Kolem ta’veren je vždycky spousta vzrušení.“

Mat jeho úsměv opětoval se skřípěním zubů. Zatracený hlupák, zatracené město a zatracený ta’veren. No, kdyby mu žebrák podřízl krk, nemusel by se vracet do paláce a nechat Tylin, aby ho oloupala jako zralou hrušku. Když na to tak myslel, tak mu říkala moje malá hruštičko. Zatracené všecko!

V ulici mezi barvírnou a Eldarskou růží se rovněž veselili lidé, i když tady byli oblečeni skromněji. Bylo zjevné, že na to, aby mohli lidé chodit téměř nazí, potřebovali dost peněz. Ačkoliv tomu, co na sobě měli akrobaté před domem kupce na rohu, se oblečení dalo říkat jen stěží, muži byli bosí a do pasu nazí, s těsnými spodky jasných barev, ženy měly spodky ještě přiléhavější a tenoučké blůzky. Všichni měli ve vlasech pár peříček, stejně jako krepčící hudebníci hrající před malým palácem na druhém rohu, flétnistka, další žena foukající do dlouhé pokroucené trouby pokryté klapkami a chlapík s bubínkem, do něhož tloukl, co to jen šlo. Dům, který přišli sledovat, vypadal zavřený.

Čaj u Růže byl stejně špatný jako vždy, což znamenalo, že byl mnohem lepší než víno. Nalesean opět srkal místní kyselé pivo. Birgitte poděkovala, aniž by řekla zač, a Mat jen mlčky pokrčil rameny. Zazubili se na sebe a přiťukli si. Slunce stoupalo po obloze a Beslan seděl se zkříženýma nohama ve vysokých botách, s patou položenou na špičce druhé nohy, a jen nohy přehazoval, ale jeho společníci začali být neklidní bez ohledu na to, jak často poukazoval, že Mat je ta’veren. Šarvátka se žebráky nebyla zrovna to pravé vzrušení, ulice byla příliš úzká, aby tudy projelo nějaké aranžmá, ženy tu nebyly tak hezké jako jinde a dokonce i pohled na Birgitte nějak ztratil kouzlo, když si uvědomili, že nehodlá políbit jediného z nich. S projevy lítosti, že s nimi Beslan nepůjde, odběhli, aby si někde našli větší vzrušení. Nalesean se prošel uličkou za barvírnou a Birgitte zmizela do šerého šenku Růže, aby, jak řekla, zjistila, jestli někde v rohu není schované něco, co by se dalo pít.

„Nečekal bych, že uvidím strážce takhle oblečeného,“ poznamenal Beslan a přehodil si nohy.

Mat zamrkal. Ten chlápek měl bystrý zrak. Birgitte si ani jednou nesundala masku. No, pokud nevěděl o –

„Myslím, že pro mou matku se hodíš, Mate.“

Mat se začal dávit a poplival čajem kolemjdoucí. Někteří se na něj rozzlobeně zamračili a jedna štíhlá žena s hezkým malým poprsím se na něj koketně usmála zpod modré masky, která asi měla zpodobňovat modřinku. Když její úsměv neopětoval, dupla si a odkráčela. Naštěstí se nikdo nerozčílil natolik, aby udělal něco víc, než že se jen zamračil. Nebo možná naneštěstí. V té chvíli by mu nevadilo, kdyby jich po něm šest osm skočilo.

„Co tím myslíš?“ zeptal se chraptivě.

Beslan překvapeně otočil hlavu. „No, vybrala si tě za svého milce, samozřejmě. Proč jsi tak zrudl? Ty se zlobíš? Proč –?“ Náhle se plácl do čela a zasmál se. „Ty si myslíš, že se zlobit budu já. Odpusť, já zapomněl, že jsi cizinec. Mate, je to moje matka, ne manželka. Otec zemřel před deseti lety a ona vždycky tvrdila, že má moc práce. Jsem rád, že si vybrala někoho, kdo se líbí i mně. Kam jdeš?“

Mat si neuvědomil, že stojí, dokud Beslan nepromluvil. „Jen... si potřebuju pročistit hlavu.“

„Ale piješ přece čaj, Mate.“

Mat se vyhnul zeleným nosítkám a koutkem oka zahlédl, jak se dveře domu otevírají a ven kradí vybíhá žena v modrém péřovém plášti přes šaty. Bezmyšlenkovitě – hlava se mu už tak točila z přílišného přemýšlení – se vydal za ní. Beslan to věděl! On to schvaloval! Jeho vlastní matka a on...

„Mate?“ zavolal za ním Nalesean. „Kam jdeš?“

„Jestli se do zítřka nevrátím,“ křikl Mat nepřítomně přes rameno, „vyřiď jim, že si to budou muset najít samy!“ Omámeně šel za tou ženou a neslyšel, jestli Nalesean a Beslan ještě něco volali. Ten kluk to věděl! Vzpomněl si, jak si myslel, že Beslan i jeho matka jsou šílení. Byli horší! Všichni v Ebú Daru se zbláznili! Ani si neuvědomoval kostky, otáčející se mu v hlavě.

Z okna schůzovní místnosti se Reanne dívala, jak Solain mizí ulicí k řece. Vydal se za ní nějaký chlapík v bronzovém kabátě, ale jestli se ji pokusí obtěžovat, zjistí, že Solain nemá na muže čas ani trpělivost.

Reanne si nebyla jistá, proč je dnes nutkání tak silné. Celé dny přicházelo vždycky ráno a ztratilo se se sluncem a celé dny s ním bojovala – podle přísných pravidel, kterým se neodvažovaly říkat zákony, že příkaz se dává o polovičním měsíci, který bude až za šest dní – ale dnes... Vyslovila příkaz bez přemýšlení a nedokázala se zdržet, dokud nepřijde správný čas. Bude to v pořádku. Nikdo ty dvě mladé hlupačky, co si říkaly Elain a Nyneiva, nikde ve městě nezahlédl. Nebylo nutné nebezpečně riskovat.

S povzdechem se obrátila k ostatním, které čekaly, až si sedne, než se taky posadily. Všechno bude v pořádku, jako vždycky bylo. Tajemství zůstanou zachována, jako vždycky byla. Přesto však... Neměla nadání věštění, ale to nutkání jí asi něco říkalo. Dvanáct žen ji pozorovalo a čekalo. „Podle mě bychom měly zvážit, že všechny, co nenosí pás, půjdou na nějaký čas na statek.“ Neprobíraly to dlouho. Byly starší, ale ona byla nejstarší. Aspoň v tom neškodilo chovat se jako Aes Sedai.

30

První šálek

„Tomu nerozumím,“ namítala Elain. Jí židli nenabídli. Vlastně, když si chtěla sednout, bylo jí stroze řečeno, ať zůstane stát. Upíralo se na ni pět párů očí pěti zachmuřených, odměřených žen. „Chováte se, jako bychom udělaly něco hrozného, když jsme udělaly jenom to, že jsme našly Větrnou mísu!“ Alespoň doufala, že ji brzy najdou. Zpráva, kterou poslal Nalesean, nebyla zrovna jasná. Když Mat odcházel, pokřikoval, že ji našel. Nebo něco podobného, připouštěl Nalesean. Čím déle hovořil, tím víc přeskakoval mezi naprostou jistotou a pochybnostmi. Birgitte zůstala a hlídala Reannin dům. Potila se a nudila. V každém případě se věci pohnuly. Elain napadlo, jak se asi daří Nyneivě. Doufala, že lépe než jí samé. Když odhalila jejich úspěch, tohle rozhodně nečekala.

„Ohrozila jsi tajemství, které uchovávala každá žena, nosící šátek, přes dva tisíce let.“ Merilille seděla vzpřímená, a i když se tvářila vážně, tiskla rty a málem ji ranila mrtvice. „Musela jsi zešílet! Tohle může omluvit jedině šílenství!“

„Jaké tajemství?“ chtěla vědět Elain.

Vandene, sedící vedle Merilille z jedné a její sestra z druhé strany, si podrážděně upravila světle zelené hedvábné sukně a řekla: „Na to bude čas, až budeš správně pozvednuta, dítě. Myslela jsem, že máš rozum.“ Adeleas, v tmavošedém suknu s tmavohnědým lemováním, kývla, zrcadlový odraz Vandenina nesouhlasu.

„Tomu dítěti nelze klást za vinu, že odhalilo tajemství, které ani nezná,“ ozvala se bachratá Careane Fransi zleva a poposedla si v zelenozlatém křesle. Nebyla vyloženě tlustá, ale skoro, měla široká ramena a paže silné jako muž.

„Věžový zákon nepovoluje výmluvy,“ namítla rychle Sareitha nafoukaně a její obvykle zvídavé hnědé oči vypadaly přísně. „Jakmile se připustí výmluvy, nevyhnutelně budou připouštěny stále méně podstatné výmluvy, až se zákon sám vytratí.“ Seděla napravo na židli s vysokým opěradlem. Jen ona měla šátek, ale Merilillin obývací pokoj byl uspořádán jako soudní dvůr, třebaže to tak nikdo nenazval. Aspoň zatím. Merilille, Adeleas a Vandene Elain čelily jako soudci, Sareitha měla židli na místě kárce a Careane zase byla na místě milosti, ale domanská zelená, která by byla jejím obhájcem, jen zamyšleně přikyvovala, když tairenská hnědá na místě žalobce pokračovala. „Sama svou vinu přiznala. Doporučuji, aby to dítě zůstalo do našeho odjezdu zavřené v paláci a dostalo nějakou těžkou práci, aby zaměstnala ruce i mysl. Také doporučuji pravidelně pořádně vyplatit střevícem, aby nezapomínala, že nemá jednat sestrám za zády. A to samé pro Nyneivu, jakmile bude nalezena.“

Elain polkla. Zavřená? Možná tomu nemusely říkat soud, ale bylo to tak. Sareitha sice ještě neměla bezvěkou tvář, ale váha let ostatních žen Elain tížila. U Adeleas a Vandene s téměř bílými vlasy dokonce i jejich bezvěké tváře hovořily o vysokém stáří. Merilille měla vlasy černé a lesklé, přesto by Elain nijak nepřekvapilo, kdyby zjistila, že šátek nosí možná víc let, než kolika se dožily obyčejné ženy. Vlastně Careane nejspíš taky. Jediná z nich se Elain neblížila v jediné síle, ale... Všechny zkušenosti jako Aes Sedai, všechny jejich znalosti. Všechna ta... autorita. Velice tvrdá připomínka, že jí je teprve osmnáct a novickou v bílém byla ještě před rokem.

Careane se nesnažila zmírnit Sareithiny návrhy. Možná byla nejlepší při obraně sebe sama. „Tohle tajemství, o kterém mluvíte, má očividně něco společného s kruhem, ale –“

„Rodinka nás vůbec nezajímá, dítě,“ skočila jí Merilille ostře do řeči. Zhluboka se nadechla a pak si uhladila zlatem prostřihávané stříbrošedé suknice. „Navrhuji vynést rozsudek,“ procedila zcela chladně.

„Souhlasím a podvoluji se tvému rozhodnutí,“ pravila Adeleas. Zklamaně se na Elain zamračila a potřásla hlavou.

Vandene odmítavě mávla rukou. „Souhlasím a podvoluji se. Ale souhlasím s kárcem.“ Careane se možná tvářila maličko soucitně. Jen maličko. Možná.

Merilille otevřela ústa.

Nesmělé zaklepání na dveře znělo v nastalém hromovém tichu docela hlasitě.

„Co pod Světlem?“ mumlala rozzlobeně Merilille. „Řekla jsem Pol, ať nedovolí nikomu, aby nás rušil. Careane?“

Nikoliv nejmladší, ale nejslabší v síle, Careane vstala a odplula ke dveřím. Přes svou hmotnost se pohybovala jako labuť.

Byla to sama Pol, Merilillina komorná, a dělala pukrlata napravo nalevo. Štíhlá šedovlasá žena, obvykle tak důstojná, že se mohla měřit i se svou paní, se teď ustaraně mračila, což by taky měla, když porušila Merilillino nařízení. Elain tak ráda nikoho neviděla od... od toho, co se Mat Cauthon objevil v Tearském Kameni. Hrozné pomyšlení. Jestli Aviendha dost brzy neřekne, že své toh splnila, mohla by zjistit, jestli, když požádá muže, aby ji ztřískal, nakonec její agonii ukončí.

„Tohle přinesla sama královna,“ ohlásila zadýchaně Pol a natáhla ruce s dopisem zapečetěným velkým kusem červeného vosku. „Řekla, že jestli to Elain okamžitě nepředám, přinese to sama. Řekla, že je to něco o matce toho dítěte.“ Elain málem zaskřípala zuby. Všechny služky sester přebraly způsob, jakým jejich paní mluvily o ní a Nyneivě, byť málokdy tam, kde to slyšely.

Vztekle dopis sebrala, aniž by čekala na Merilillino svolení – pokud by jí ho vůbec dala – a palcem zlomila pečeť.

Má pani Elain,

přináším dědičce Andoru radostné zprávy. Právě jsem se dozvěděl, že tvá matka, královna Morgasa, žije a v současné době je hostem Pedrona Nialla v Amadoru a nade vše si přeje setkat se s tebou, abyste se mohly vítězně navrátiti do Andoru. Nabízím ti doprovod kvůli banditům, kteří nyní zamořují Altaru, aby ses mohla v bezpečí a co nejrychleji připojit ke své matce. Odpusť mi těch pár ubohých slov, naškrábaných ve spěchu, leč vím, že by sis přála dozvědět se tuto úžasnou novinu co nejdříve. Než tě budu moci dopravit k tvé matce.

Pečetěno ve Světle, Jaichim Carridin

Zmačkala papír v pěsti. Jak se opovažuje? Bolest z mátiny smrti, aniž by věděla, kde je pohřbené její tělo, se teprve začínala vytrácet a Carridin se opovažuje takhle se jí vysmívat? Popadla pravý zdroj, odhodila ty ohavné lži a usměrnila. Papír chytil ještě ve vzduchu, takže na modrozlaté dlaždice dopadl jenom horký prach. Tohle pro Jaichima Carridina. A pro tyhle... ženské! Tisíciletá pýcha andorských královen jí do páteře vložila ocel.

Merilille vyskočila. „Nedostala jsi povolení usměrňovat! Propustíš –!“

„Nech nás, Pol,“ nařídila Elain. „Hned.“ Služebná vytřeštila oči, ale máti Elain dobře naučila velitelskému hlasu, hlasu královny na trůnu. Pol předvedla pukrle a odcházela dřív, než si to uvědomila. Když už byla na cestě, zaváhala jen na chviličku, než vyběhla ven a zavřela dveře. To, co se tady mělo stát, bylo očividně pouze pro Aes Sedai.

„Co to do tebe vjelo, dítě?“ Zbytky Merilillina znovunabytého klidu pohltil čistý vztek. „Okamžitě propusť zdroj, nebo přísahám, půjdu ihned pro střevíc.“

„Jsem Aes Sedai.“ Slova zněla jako kámen v zimě a Elain to tak chtěla. Carridinovy lži, tyhle ženské. Merilille vyhrožovala, že ji vyplatí? Ony uznají její právoplatné místo mezi sestrami. S Nyneivou našly mísu! Nebo jako by ji našly, a již probíhala jednání, jak ji použít. „Vy mě chcete potrestat za to, že jsem vyjevila tajemství, které očividně znají pouze sestry, ale žádná z vás se neobtěžovala mi to tajemství sdělit, když jsem získala šátek. Chcete mě potrestat jako novicku nebo přijatou, ale já jsem Aes Sedai. K šátku mě pozvedla Egwain z al’Vereů, amyrlin, o níž tvrdíte, že jí nyní sloužíte. Jestli popřete, že já a Nyneiva jsme Aes Sedai, tak popíráte i amyrlin, která mě poslala najít Větrnou mísu, což jsme dokázaly. To nedovolím! Volám tě k zodpovědnosti, Merilille Ceandevin. Podvol se vůli amyrlinina stolce, nebo tě já povolám k soudu jako zrádce a vzbouřence!“

Merilille málem vypadly oči z důlků, jen civěla s otevřenou pusou, ale vedle Careane nebo Sareithy, které se nevírou málem udávily, se ještě ovládala. Vandene byla jen trochu zaražená a zamyšleně si tiskla prst na rty pod mírně vykulenýma očima, zatímco Adeleas se předklonila a prohlížela si Elain, jako by ji viděla poprvé v životě.

Elain si usměrnila jedno z vysokých křesel trochu blíž, posadila se a uhladila sukně. „Ty si můžeš taky sednout, Merilille.“ Stále používala velitelský hlas – ony očividně na nic jiného neslyšely – ale přece ji překvapilo, když se Merilille, celá vykulená, opravdu pomalu posadila.

Navenek zachovávala chladnou, klidnou tvář, ale uvnitř bublal hněv. Ne, vřel. Tajemství. Vždycky si myslela, že Aes Sedai mají příliš mnoho tajemství, dokonce i jedna před druhou. Zvlášť jedna před druhou. Pravda, taky jich sama pár měla, ale jenom z nezbytí, a ne před někým, kdo to musel vědět. A tyhle ženy chtěly trestat ji! „Tvoje autorita pochází od věžové sněmovny, Merilille. Mne s Nyneivou pověřil sám amyrlinin stolec. Máme tedy větší pravomoci než ty. Odteď budeš přijímat příkazy ode mne nebo Nyneivy. My samozřejmě vyslechneme každou radu, kterou nám nabídneš.“ Už předtím si myslela, že Merilille vypadnou oči z důlků, ale teď...

„Nemožné,“ vyprskla šedá. „Ty ses –“

„Merilille!“ vyjela Elain ostře a předklonila se. „Stále ještě popíráš autoritu své amyrlin? Stále se opovažuješ?“ Merilille bezhlesně pohybovala rty. Olízla si je. Trhaně zakroutila hlavou. Elain cítila radostné vzrušení. Všechno to, jak Merilille bude přijímat příkazy, byl holý nesmysl, samozřejmě, avšak ony ji uznají. Tom i máti říkali, že abyste dostali jedno, musíte požádat o deset. Přesto to k utišení jejího hněvu nestačilo. Napadlo ji, že pro střevíc dojde sama a zjistí, jak daleko až může zajít. Jenže tím by všechno zničila. To by si její věk připomněly dost rychle, a taky to, jak teprve nedávno sundala bílý šat novicky. Mohly by ji znovu začít považovat za hloupé dítě. Tahle představa znovu rozdmýchala její hněv. Spokojila se však s: „Zatímco budeš potichu a přemýšlet, co dalšího bych jako Aes Sedai měla vědět, Adeleas a Vandene mě seznámí s tím, jaké tajemství jsem to ohrozila. Chcete mi říct, že Věž o tom kruhu – té rodince, jak jim říkáte – celou dobu ví?“ Chudinka Reanne a její naděje, že se vyhne pozornosti Aes Sedai.

„Asi je to nejblíž, jak se dokázaly přiblížit k sestrám,“ odpověděla Vandene. Opatrně. Prohlížela si Elain stejně pozorně jako její sestra. Ač byla zelená, měla chování hodně podobné Adeleas. Careane a Sareitha se tvářily ohromeně, nevěřícně přebíhaly očima z mlčící, celé rudé Merilille na Elain a zpátky.

„I během trollockých válek některé ženy nezvládly zkoušky nebo neměly dost síly nebo je poslaly z Věže z obvyklých důvodů.“ Adeleas nasadila poučující tón, ale nebylo to urážlivé. Hnědé to při vykládání dělávaly často. „Za daných okolností není příliš překvapivé, že mnohé se bály odejít do světa samy, ani to, že prchaly do Barashty, jak se tenkrát jmenovalo město, které zde stálo. I když hlavní část bývalé Barashty byla samozřejmě tam, kde nyní stojí Rahad. Z Barashty nezůstal kámen na kameni. Trollocké války se do Eharonu dostaly až později, ale nakonec padla Barashta stejně jako Barsine, Shaemal a..."

„Rodinka...“ přerušila ji mírně Vandene a Adeleas zamrkala a kývla, „...rodinka vydržela i po pádu Barashty stejným způsobem jako předtím, přibírala divoženky a ženy vyhnané z Věže.“ Elain se zamračila. Panímáma Ananová říkala, že rodinka sbírá i divoženky, ale Reanne se zřejmě nejvíc ze všeho snažila dokázat, že Elain a Nyneiva jimi nejsou.

„Žádná nevydržela dlouho,“ dodávala Adeleas. „Pět let, možná deset. Jako dneska. Když si uvědomily, že jejich skupinka není náhradou za Bílou věž, odcházely a stávaly se z nich vesnické léčitelky nebo vědmy a tak, nebo občas na sílu zapomněly, přestaly usměrňovat a pustily se do řemesla nebo obchodu. V každém případě v podstatě zmizely.“ Elain napadlo, jak někdo může takto zapomenout na jedinou sílu. Touha usměrňovat, svody pravého zdroje byly neustále tady, jakmile se je žena naučila hledat. Aes Sedai ale zjevně věřily, že to žena může prostě odložit, jakmile zjistí, že z ní nebude Aes Sedai.

Do vysvětlování se znovu pustila Vandene. Sestry často mluvily na střídačku, druhá bez přerušení navázala tam, kde první přestala. „Věž o rodince ví téměř od začátku, možná úplně od začátku. Nejdřív byla nepochybně nejdůležitější válka. A i když si říkají rodinka, dělají právě to, co chceme, aby tyhle ženy dělaly. Schovávají se a ani to, že dokážou usměrňovat, k nim nepřitahuje pozornost. Dokonce posílají zprávy – tajně, samozřejmě, opatrně – když narazí na ženu, která neprávem nosí šátek. Říkala jsi něco?“

Elain zavrtěla hlavou. „Careane, je v tom čajníku ještě čaj?“ Careane sebou trhla. „Myslím si, že Adeleas a Vandene by si chtěly svlažit hrdlo.“ Když Domanka šla ke stolu se stříbrným čajníkem a šálky, přece jen nevalila bulvy tolik jako Merilille před ní. „To nevysvětluje proč,“ pokračovala Elain. „Proč je informace o nich tak přísně tajná? Proč je už dávno nerozprášily?“

„No kvůli uprchlicím, samozřejmě.“ Od Adeleas to znělo jako ta nejzjevnější věc na světě. „Je pravda, že ostatní shromáždění byla rozehnána, jakmile je našly – poslední asi před dvěma sty lety – ale rodinka se udržuje malá a drží se stranou. Poslední skupinka si říkala mlčící dcery, ale moc nemlčely. Dohromady jich bylo jen třiadvacet, divoženky, které sebraly a tak trochu vycvičily dvě bývalé přijaté, ale –“

„Uprchlice,“ pobídla ji Elain a s děkovným úsměvem si od Careane vzala šálek. Sice o něj nepožádala, ale mimoděk si uvědomila, že jí ho žena podala jako první. Vandene se sestrou toho o uprchlicích cestou do Ebú Daru napovídaly dost.

Adeleas zamrkala a vrátila se zase k tématu. „Rodinka pomáhá uprchlicím. Vždycky mají v Tar Valonu dvě tři ženy na stráži. Například velmi opatrně přijdou za skoro každou ženou, kterou vyhodíme, a také se jim daří najít každou uprchlici, ať mladší novicku nebo přijatou. Alespoň se žádná bez jejich pomoci z ostrova nedostala od trollockých válek.“

„Aha, ano,“ řekla Vandene, když se Adeleas odmlčela a brala si šálek od Careane. Ta ho nejdřív nabídla Merilille, ale ta jen seděla zhroucená v křesle a zírala do prázdna. „Pokud se některé podaří uniknout, no, víme hned, kam se podívat, a ona skoro vždycky skončí zpátky ve Věži a přeje si, aby ji nezačaly svrbět nohy. Aspoň dokud rodinka neví, že to víme. Jakmile se to dozví, bude to zase jako v dobách před rodinkou, když žena utíkající z Věže mohla zamířit kamkoliv. Tenkrát jich bývalo hodně – Aes Sedai, přijatých, novicek i uprchlic – a v některých letech se dvěma třem podařilo dostat pryč, jindy i třem čtyřem. S využitím rodinky dostaneme zpátky devět z deseti. Už chápeš, proč Věž zachovává rodinku a její tajemství jako drahocenný klenot.“

Elain nyní naprosto chápala. Žena s Bílou věží neskončila, dokud Věž neskončila s ní. Kromě toho pověsti Věže nemohla uškodit pověst, že uprchlice vždycky chytí. Skoro vždycky. No, teď věděla proč.

Vstala a k jejímu úžasu se zvedla i Adeleas a Vandene, která mávnutím odmítla od Careane čaj, i Sareitha. Dokonce i Merilille, po chvíli. Všechny se na ni dívaly s očekáváním, i Merilille.

Vandene si všimla jejího překvapení a usmála se. „Další věc, kterou možná nevíš. My, Aes Sedai, jsme v mnoha směrech svárlivé, žárlíme na své postavení a výsady, ale když je některá umístěna nad nás nebo nad námi stojí, obvykle ji následujeme docela pokorně. I když v soukromí na její rozhodnutí reptáme.“

„No, to děláme,“ zamumlala šťastně Adeleas, jako by právě něco objevila.

Merilille se zhluboka nadechla a chvíli se soustředila na své sukně. „Vandene má pravdu,“ řekla. „Stojíš nad námi sama a musím přiznat, že jsi nad nás byla i postavena. Pokud si naše chování žádá pokání... No, ty nám to řekneš. Kam za tebou máme jít? Pokud se smím zeptat?“ Nebyl v tom žádný sarkasmus. Pokud něco, tak mluvila zdvořileji, než ji kdy Elain slyšela.

Pomyslela si, že každá Aes Sedai, která kdy žila, by byla pyšná, že ovládá obličej tak dobře, jako ona v té chvíli. Chtěla jenom, aby přiznaly, že je skutečně Aes Sedai. Chvíli bojovala s nutkáním namítnout, že je příliš mladá, až příliš nezkušená. „Med do plástve už nikdy nevrátíš,“ říkávala Lini, když byla malá. Egwain nebyla o nic starší.

Nadechla se a přívětivě se usmála. „První, co si připomínám, je, že jsme všechny sestry v plném smyslu toho slova. Musíme spolupracovat. Větrná mísa je příliš důležitá.“ Doufala, že budou přikyvovat taky tak nadšeně, až jim sdělí, co má Egwain v plánu. „Možná bychom se měly znovu posadit.“ Počkaly, než se sama usadila. Doufala, že Nyneiva se má aspoň z desetiny tak dobře. Až to zjistí, omdlí zděšením. „Musím vám sama o rodince něco říci.“

Merilille vypadala, že už brzy omdlí zděšením, a dokonce i Adeleas a Vandene do toho moc nechybělo. Ale říkaly: „Ano, Elain,“ a „Když to říkáš, Elain.“ Třeba odteď půjde všechno hladce.

Nosítka se kolébala v davu hýřilů na nábřeží, když Moghedien zahlédla tu ženu. Nějaký muž v zelenobílém jí na molu pomáhal z kočáru. Tvář jí zakrývala široká péřová maska, ale Moghedien by ten odhodlaný krok, tu ženu poznala z jakéhokoliv úhlu v jakémkoliv světle. Prořezávané kusy stěn, sloužící v uzavřených nosítkách jako okna, jí ve výhledu rozhodně nebránily. Ze střechy kočáru slezli dva muži s meči u boku a vydali se za maskovanou ženou.

Moghedien udeřila pěstí do stěny a křikla: „Stát!“ Nosiči zastavili tak prudce, že ji to málem shodilo.

Dav se hrnul kolem a ozývaly se nadávky na nosiče, že zavazí v cestě, jiní lidé křičeli veseleji. Tady u řeky byla tlačenice menší, takže mezi lidmi bylo vidět. Člun, který odrazil od mola, byl dost výrazný. Stříška kajuty vzadu byla červená. Nic podobného neviděla na žádném ze člunů čekajících u dlouhého kamenného mola.

Olízla si rty a zachvěla se. Moridinovy příkazy byly přesné, cena za neuposlechnutí mučivě jasná. Ale mírné zdržení neuškodí. Aspoň pokud se on o něm nedozví.

Otevřela dvířka, vystoupila a chvatně se rozhlédla kolem sebe. Tam, ten hostinec, z něhož bylo vidět přímo na nábřeží. A na řeku. Zvedla si sukně a vyrazila, aniž by se bála, že si někdo najme její nosítka. Dokud nerozváže sítě nátlaku, nosiči řeknou každému, kdo by se zeptal, že jsou zadaná, a zůstanou tam, i kdyby měli padnout hlady. Před ní se otevírala cesta, lidé v péřových maskách uskakovali stranou dřív, než k nim došla, a s kvičením a jekem se chytali tam, kde si mysleli, že je někdo píchl. Což taky píchl, protože nebyl čas splést na tolik myslí jemné sítě, musela stačit spleť jehel setkaných ze vzduchu.

Bachratá hostinská u Veslařovy pýchy málem taky nadskočila, když viděla, jak si to Moghedien rázuje do jejího šenku v bohatém šarlatovém, zlatem protkávaném hedvábí s pruhy černého hedvábí, které se lesklo stejně bohatě jako zlato. Její masku tvořila velká sprška uhlově černého peří s ostrým zobanem. Krkavec. To byl Moridinův žert, jeho příkaz, stejně jako ty šaty. Říkal, že jeho barvy jsou černá a červená a ona je bude nosit, dokud mu bude sloužit. Měla na sobě livrej, jakkoliv elegantní, a byla ochotná zabít každého, kdo ji v ní zahlédne.

Místo toho narychlo spletla síť kolem kulatolící hostinské, která se narovnala a vyvalila oči. Na jemnůstky nebyl čas. Na Moghedienin příkaz jí ukázala cestu na střechu, ta žena vyběhla po schodišti bez zábradlí po straně místnosti. Nebylo pravděpodobné, že by kterýkoliv z pijáků v peří viděl na chování hostinské něco neobvyklého, řekla si Moghedien se smíchem. U Veslařovy pýchy nejspíš ještě nikdy neviděli takového hosta.

Na ploché střeše rychle zvážila, zda je nebezpečnější, jestli má nechat hostinskou naživu nebo ji zabít. Mrtvoly nakonec vždycky ukázaly prstem. Když chtěl člověk zůstat potichu ve stínech, tak nezabíjel, pokud skutečně nemusel. Upravila síť nátlaku a řekla ženě, ať jde dolů do svého pokoje, vyspí se a zapomene, že ji někdy viděla. Ve spěchu bylo možné, že žena zapomene na celý den nebo se probudí s poněkud pomalejším myšlením, než měla doposud – Moghedienin život by byl mnohem snazší, kdyby měla nadání nátlaku – avšak v každém případě ta žena odběhla, dychtivá uposlechnout, a nechala ji samotnou.

Když se otevřely dveře na špinavou, bíle dlážděnou střechu, Moghedien zafuněla, jak náhle ucítila prsty, pátrající v její mysli, mačkající její duši. Moridin to občas dělával. Připomínka, říkal, jako by nějakou další potřebovala. Málem se po něm rozhlédla. Naskočila jí husí kůže, jako by náhle zavál ledový vítr. Dotek zmizel a ona se znovu zachvěla. Při příchodu i odchodu se jí připomínal. Moridin sám se mohl objevit kdykoliv. Honem.

Doběhla k nízké zídce, vedoucí kolem střechy, a zapátrala na řece pod sebou. Mezi většími plavidly, zakotvenými či plujícími pod plachtami, se pohybovaly desítky člunů všech velikostí, poháněné vesly. Většina kajut toho druhu, který hledala, byla jen ze dřeva, ale tam zahlédla žlutou stříšku, tady zas modrou, a támhle, uprostřed řeky a rychle mířící k jihu... Červená. Musela to být ta správná.

Zvedla ruce, ale když vypouštěla odřivous, cosi proletělo kolem ní a ona sebou trhla. Moridin přišel. Byl tady a... Civěla na odlétající holuby. Holubi! Málem se pozvracela na střechu. Při pohledu na střechu zavrčela.

Protože sebou škubla, odřivous, kterým chtěla proříznout kajutu a pasažéra, místo toho prořízl šikmo prostředek člunu zhruba v místě, kde stáli veslaři a osobní strážci. Protože veslaři odhořeli ze vzoru předtím, než odřivous udeřil, byly obě poloviny člunu dobrých sto kroků proti proudu řeky. Ale nakonec to možná nebyla úplná pohroma. Protože ten kousek člunu uprostřed zmizel ve chvíli, kdy veslaři skutečně zemřeli, měla voda několik minut na to, aby člun naplnila. Obě části člunu se s velkými bublinami potápěly ve chvíli, kdy se na ně podívala, a pasažéra s sebou vzaly do hlubin.

Náhle jí došlo, co udělala. Vždycky se držela v šeru, vždycky se schovávala, vždycky... Každá žena ve městě, která mohla usměrňovat, poznala, že někdo natáhl hodně velkou část saidaru, byť ne k jakému účelu, a každý mohl vidět, jak odpolednem proletěla čára tekutého ohně. Strach jí dal křídla. Ne strach. Hrůza.

Zvedla sukně, rozběhla se ke schodům a proběhla šenkem, vrážejíc cestou do stolů i lidí, kteří se jí snažili uhnout z cesty. Vyrazila na ulici, příliš vyděšená, aby mohla jasně přemýšlet, přičemž lidi odstrkovala holýma rukama.

„Honem!“ zavřískla a vrhla se do nosítek. Sukně se jí zachytily ve dveřích. Vytrhla je. „Honem!“

Nosiči se rozběhli, až to s ní hodilo, jí na tom však nezáleželo. Zapřela se s prsty zaklesnutými do vyřezávaných zástěn v oknech a neovladatelně se třásla. Tohle nezakázal. Mohl by jí odpustit nebo dokonce pominout nezávislou akci, pokud rychle splní zadaný úkol. To byla její jediná naděje. Falion a Ispan se budou plazit!

31

Mašiara

Když člun odrazil od nábřeží, Nyneiva hodila masku vedle sebe na čalouněnou lavici, opřela se, zkřížila ruce a pevně popadla cop. Zamračila se do prázdna. Vlastně se mračila na celý svět. Naslouchání větru jí prozradilo, že je na cestě prudká bouře, taková, která trhá střechy a srovnává stodoly se zemí, a ona si skoro přála, aby se na řece okamžitě začaly vzdouvat vysoké vlny.

„Jestli to není počasím, Nyneivo,“ opičila se, „tak bys měla jít ty. Paní lodí by mohlo urazit, kdybychom neposlaly nejsilnější z nás. Vědí, že Aes Sedai na to hodně dají. Pche!“ To byla Elain. Až na to „pche". Elain prostě usoudila, že snese všechny možné nesmysly od Merilille, než by znovu čelila Nestě. Jak jste jednou s někým začali špatně, bylo těžké to zvrátit – Mat Cauthon toho byl dostatečným důkazem! – a kdyby se to s Nestou din Reas Dva měsíce ještě zhoršilo, začala by je honit s posílkami.

„To je tedy hrozná ženská!“ zavrčela a poposedla si. Aviendha nebyla o nic lepší, když Nyneiva navrhla, aby za Mořským národem šla ona. Ona ty lidi fascinovala. Posadila hlas výš a přesně vyslovovala, vůbec ne jako Aviendha, ale nálada odpovídala. „Tyhle potíže přijdou, až přijdou, Nyneivo z al’Mearů. Třeba dneska zjistím víc sledováním Jaichima Carridina.“ Nebýt toho, že Aielanku nic nevyděsilo, řekla by, že se Aviendha bojí, z toho, jak se najednou mohla přetrhnout špehováním Carridina. Den strávený postáváním na rozpálené ulici mezi strkajícími se lidmi nebyla žádná zábava a dneska to díky slavnosti bude ještě mnohem horší. Nyneiva si myslela, že se té ženě bude hezký osvěžující výlet po řece líbit.

Člun sebou mírně trhl. Hezký osvěžující výlet po řece, říkala si. Krásný chladivý vánek v zálivu. Vlhký vánek, ne suchý. Člun se zhoupl. „Ách, krev a popel!“ zaúpěla. Zděšeně se plácla přes pusu a spravedlivým rozhořčením kopla do lavice. Jestli bude muset snášet tenhle Mořský národ dlouho, bude mluvit stejně sprostě jako Mat. Nechtěla na něj ani pomyslet. Ještě jeden den, kdy se bude muset ovládat před tím... tím chlapem... a vyrve si všechny vlasy z hlavy! Ne že by zatím požadoval něco nerozumného, ale ona ho nepřestávala sledovat, a jeho chování...!

„Ne!“ řekla rázně. „Chci si uklidnit žaludek, ne ho podráždit.“ Člun se začal pomalu kolébat. Snažila se soustředit na šaty. Nebyla na šaty fixovaná tak jako občas Elain, ale přemýšlení o hedvábí a krajkách ji uklidňovalo.

Všechno bylo vybráno tak, aby to udělalo dojem na paní lodí, aby získaly zpátky ztracenou půdu, pokud to bude k něčemu dobré. Zelené, žlutě prostřihávané hedvábí na sukních, zlatá výšivka na rukávech a živůtku, zlatá krajka kolem lemu a na zápěstí a výstřihu. Možná měl být menší, aby ji brali vážně, ale nic s menším výstřihem neměla. Vzhledem ke zvykům Mořského národa to bylo víc než slušné. Nesta ji bude muset brát takovou, jaká je. Nyneiva z al’Mearů se nebude měnit kvůli nikomu.

Jehlice se žlutými opály ve vlasech byly její vlastní – dárek od samotné panarchy Tarabonu – ale Tylin jí darovala zlatý náhrdelník, z něhož jí na prsa spadal vějíř smaragdů a perel. Nikdy se jí ani nesnilo, že by jí patřilo něco takového. Dar za to, že přivedly Mata, tak to Tylin nazvala, což sice vůbec nedávalo smysl, ale královna si myslela, že tak drahocenný dar musí nějak vysvětlit. Oba zlaté a slonovinové náramky byly od Aviendhy, která na ženu, jež zřídkakdy nosí víc než jediný stříbrný náhrdelník, kupodivu vlastnila hezkou malou zásobičku klenotů. Nyneiva ji požádala o zapůjčení krásného slonovinového náramku s růžičkami a trny, který Aielanka nikdy nenosila. Aviendha si ho překvapivě přitiskla k hrudi, jako by to byl její nejdražší majetek, a Elain, ze všech věcí, ji začala utěšovat. Nyneivu by nepřekvapilo, kdyby si ty dvě začaly brečet na rameni.

Dělo se tu cosi divného, a kdyby nevěděla, že ty dvě jsou na takové hlouposti příliš rozumné, řekla by, že kořenem zla je muž. No, Aviendha byla až příliš rozumná. Elain pořád tesknila po Randovi, ačkoliv jí Nyneiva těžko mohla dávat vinu za –

Náhle v blízkosti ucítila mohutné vlny saidaru a...

...po hlavě spadla do slané vody, zmítala sebou, zapletená v sukních, a snažila se dostat ke vzduchu. Dostala hlavu nad vodu a mezi plujícími polštáři lapala po vzduchu a ohromeně se rozhlížela. Po chvíli v šikmém stínu nad sebou poznala jedno ze sedátek a kousek stěny kajuty. Byla lapená uvnitř ve vzduchové kapse. Ne velké. Když roztáhla ruce, dosáhla na stěny. Jenomže jak...? Hlasité žuchnutí ohlásilo říční dno. Převrácená kajuta sebou trhla a naklonila se. Nyneiva měla dojem, že vzduchová kapsa se maličko zmenšila.

První věcí, než se začne divit, bylo dostat se ven dřív, než spotřebuje všechen vzduch. Uměla plavat – doma v Luhu se ráchala v tůňkách dost často – vadilo jí, jen když s ní voda začala kolébat. Nabrala vzduch do plic, sklonila se a plavala k místu, kde musely být dveře. V kopání jí dost bránily sukně. Asi by nebylo od věci se svléknout, ale ona nehodlala vyplavat na hladinu řeky pouze ve spodničce, punčochách a špercích. Ty tady taky nehodlala nechat. Kromě toho se nemohla dostat ze šatů, aniž by ztratila váček s penězi, a to by se raději utopila, než o něj přišla.

Voda byla černá, nebylo nic vidět. Nataženou rukou dosáhla na dřevo a hmatala po řezbách, až našla dveře, jela po jejich okraji dolů – a našla závěs. V duchu mumlala nadávky a opatrně se dostala na druhou stranu. Ano! Klika! Zmáčkla ji a zatlačila. Dveře se pohnuly tak o dva couly – a zastavily se.

Pálilo ji na plicích, a tak vyplavala zpátky do vzduchové kapsy, ale jen na jedno nadechnutí. Tentokrát našla dveře rychleji. Strčila prsty do štěrbiny, aby zjistila, co dveře drží. Zapadly do bahna. Možná by mohla kousek odhrabat nebo... Hmátla výš. Další bahno. Stále zoufalejší, jela prsty ve štěrbině nahoru a pak, protože odmítala uvěřit, zase dolů. Bahno, hutné mazlavé bahno, až nahoru.

Když tentokrát vyplavala do vzduchu, chytila se okraje sedátka nad hlavou a s funěním se ho držela. Srdce jí prudce bušilo. Vzduch byl... hustší.

„Já tady neumřu,“ procedila mezi zuby. „Já tady neumřu!“

Udeřila pěstí do sedátka, až si udělala modřinu, snažila se rozčílit, aby mohla usměrňovat. Neumře tu. Ne tady. Sama. Nikdo se nedozví, kde zemřela. Nebude mít hrob, její mrtvola prostě shnije na dně řeky. Ruka jí s cáknutím spadla do vody. Lapala po dechu. Před očima jí tančily stříbrné a černé tečky. Měla dojem, že hledí do roury. Nejasně si uvědomila, že se nezlobí. Dál se snažila dosáhnout na saidar, ale už nevěřila, že by se jí to teď podařilo. Nakonec zemře. Bez naděje. Bez Lana. A když zmizela veškerá naděje, jen se mihotala na kraji jejího vědomí jako plamínek svíčky ve větru, udělala něco, co ještě nikdy v životě neudělala. Úplně se podvolila.

Vlil se do ní saidar, úplně ji naplnil.

Jen zpola si uvědomovala, že se dřevo nad ní náhle vybouluje a rozprskává se do stran. V bublinách vzduchu stoupala vzhůru otvorem v trupu do tmy. Věděla, že by měla něco dělat. Skoro si vzpomínala co. Ano. Chabě kopla nohama. Snažila se pohnout rukama a plavat, ale jen se jí vznášely u boků.

Něco ji popadlo za šaty a panika ji vyburcovala z představ o žralocích, perutínech a Světlo samo ví, co ještě mohlo obývat tyto temné hlubiny. Jiskřička vědomí hovořila o jediné síle, avšak ona zoufale plácala rukama a nohama a cítila, jak narazila na cosi pevného. Naneštěstí taky vykřikla, nebo se o to alespoň snažila. Do krku se jí nahrnula spousta vody a utopila výkřik, saidar a skoro i poslední zbytečky vědomí.

Něco ji zatahalo za cop, pak znovu, a vleklo ji to... někam. Už ztrácela vědomí, takže se nevzpírala, ani neměla strach, že ji něco požírá.

Náhle dostala hlavu nad vodu. Zezadu ji popadly čísi ruce – ruce, takže to nakonec nebyl žralok – a velmi známým způsobem jí zmáčkly hrudník. Zakašlala – z nosu jí vytryskla voda – a zakašlala znovu. Bolelo to. A roztřeseně se nadechla. Ještě nikdy v životě neokusila nic tak nádherného.

Ucítila ruku pod bradou a náhle ji to znovu kamsi táhlo. Zmocnila se jí malátnost. Mohla se jenom vznášet na zádech a zírat na oblohu. Byla tak modrá. Tak krásná. Pálení v očích nezpůsobila slaná voda v řece.

A pak ji to přitisklo k boku člunu, hrubá ruka na pozadí ji posunula výš, až na ni dosáhli dva štíhlí muži s mosaznými kroužky v uších a vytáhli ji na palubu. Pomohli jí udělat pár kroků, ale jakmile ji pustili, aby pomohli jejímu zachránci, nohy se jí podlomily jako věže z rosolu.

Na všech čtyřech, celá roztřesená, bezduše zírala na meč, holínky a zelený kabát, které kdosi odhodil na palubu. Otevřela ústa – a vyzvracela řeku Elbar. Vypadalo to jako celá řeka – s obědem a snídaní navrch. Vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby uviděla pár ryb nebo střevíce. Hřbetem ruky si otírala rty, když si uvědomila hlasy.

„Je můj pán v pořádku? Můj pán byl dole hodně dlouho."

„Zapomeň na mě, člověče,“ odpověděl hluboký hlas. „Jdi pro něco, do čeho zabalíme paní.“ Lanův hlas, o němž snila každou noc.

Nyneiva s vytřeštěnýma očima jenom tak tak potlačila zaječení. Hrůza, kterou cítila, když si myslela, že zemře, nebyla ničím ve srovnání s tím, co ji zachvátilo teď. Ničím! Tohle byla noční můra. Ne teď! Ne takhle! Ne když byla jako zmoklá slepice a klečela v obsahu svého žaludku!

Bez dlouhého přemýšlení popadla saidar a usměrnila. Voda jí odpadla ze šatů a vlasů a spláchla veškeré důkazy té nehody do odpadního žlábku. Vyškrábala se na nohy, chvatně si urovnala náhrdelník a udělala, co se dalo, i se šaty a vlasy, ale namočení do slané vody a rychlé usušení zanechalo na hedvábí, které zůstalo pomačkané, skvrny, takže o nápravu se bude muset postarat zkušená ruka se žehličkou. Pramínky vlasů jí stály kolmo k hlavě a opály v copu jako by zdobily naježený ocas rozzlobené kočky.

Nezáleželo na tom. Byla ztělesněný klid, chladná jako jarní vánek, ovládala se jako... Otočila se dřív, než k ní stačil zezadu dojít a překvapit ji, takže by se ztrapnila úplně.

Právě si uvědomila, jak rychle se pohnula, když viděla, že Lan udělal teprve druhý krok od zábradlí. Byl to ten nejhezčí muž, jakého kdy viděla. Promočený na kůži, v košili, spodkách a punčochách, byl prostě úžasný, jak mu mokré vlasy lnuly k hranatému obličeji a... Na tváři se mu začínala vybarvovat modřina, jako od rány. Přitiskla si ruku na pusu, protože si vzpomněla, jak narazila pěstí.

„Ach ne! Lane, mrzí mě to! Nechtěla jsem!“ Ani si neuvědomovala, jak se dostala až k němu. Prostě tam byla, stála na špičkách a jemně mu pokládala prsty na ránu. Obratně spletené tkanivo všech pěti sil a jeho opálená líc byla zase čistá. Ale mohl mít jiné zranění. Spletla tkanivo, aby v něm zapátrala. Nové jizvy ji polekaly a bylo tu cosi divného, jinak však byl zdravý jako býk. Byl taky celý mokrý, jak ji zachránil. Usušila ho stejně jako sebe. Kolem nohou mu zašplouchala voda. Nemohla od něj odtrhnout ruce, dlaněmi mu přejela přes tvrdé lícní kosti, nádherné modré oči, silný nos, pevné rty, uši. Prsty mu shrnula hedvábné černé vlasy dozadu a upravila spletený kožený řemínek, který je přidržoval. Taky jazyk se jí pohyboval sám od sebe. „Ach, Lane,“ vydechla. „Vážně jsi tady.“ Někdo se zahihňal. Ne ona – Nyneiva z al’Mearů se nehihňala – jenže někdo to udělal. „To není sen. Světlo, jsi tady. Jak?“

„Sluha v Tarasinském paláci mi řekl, že jsi šla k řece, a chlapík na molu zase, na který člun jsi nasedla. Kdyby Mandarb neztratil podkovu, byl jsem tu už včera.“

„To je jedno. Jsi tu teď. Jsi tady.“ Ona se nehihňala.

„Možná je to Aes Sedai,“ zabručel jeden z veslařů ne dost nahlas, „ale stejně říkám, že je jedna z těch slepiček, co se chtějí nacpat tomu vlkovi do tlamy.“

Nyneiva celá zrudla, odtrhla od Lana ruce a zadupala. Jindy by mohla tomu muži dát co proto. Jindy, když by dokázala myslet. Lan jí vyhnal všechno ostatní z hlavy. Popadla ho za ruku. „V kajutě si můžeme promluvit v soukromí.“ Skutečně se jeden veslař zachechtal?

„Můj meč a –“

„Přinesu to,“ řekla a v pramenech vzduchu zvedla jeho věci z paluby. Jeden z těch hulvátů se skutečně řehtal. Další pramen vzduchu otevřel dveře kajuty. Nacpala dovnitř Lana a jeho meč a ostatní věci a dveře za nimi zapráskla.

Světlo, pochybovala, že i Calle Coplinová u nich doma byla takhle nestoudná, a to stejně tolik kupeckých strážných znalo Callino mateřské znamínko tak dobře jako její tvář. Ale tohle vůbec nebylo stejné. Vůbec ne! Nicméně neuškodí, když bude maličko méně... dychtivá. Znovu mu položila ruce na obličej – jen aby mu ještě urovnala vlasy, jen proto – a on ji svými tlapami jemně chytil za zápěstí.

„Teď má moje pouto Myrelle,“ řekl tiše. „Zapůjčila mě tobě, dokud si nenajdeš vlastního strážce."

Ona si klidně uvolnila pravou ruku a vrazila mu facku. On skoro nepohnul hlavou, takže si uvolnila i druhou ruku a vrazila mu druhou. „Jak jsi mohl?“ Pro jistotu svou otázku zdůraznila dalším políčkem. „Věděl jsi, že čekám!“ To zřejmě vyžadovalo další facku, jen aby mu to bylo jasné. „Jak jsi mohl udělat něco takovýho? Jak jsi jí to mohl dovolit?“ Další facka. „Světlo tě spal, Lane Mandragorane! Světlo tě spal! Do Jámy smrti s tebou! Světlo tě spal!“

On – ten zatracený mužský – neřekl ani ň. Ne že by mohl, samozřejmě, ale jak by se mohl bránit? Jenom tam stál, zatímco ho ona mlátila, nepohnul se, jeho nehybné oči vypadaly zvláštně, bodejť, když ho třískala tak, až měl rudé tváře. Pokud ale na něj její rány neměly moc velký vliv, ji začaly dlaně pěkně pálit.

Zamračeně zaťala pěst a vší silou ho uhodila do břicha. Zachrčel. Trošku.

„Tohle probereme klidně a rozumně,“ řekla a odstoupila. „Jako dospělí.“ Lan kývl, posadil se a natáhl si holínky! Nyneiva si levou rukou shrnula vlasy z obličeje a pravou dala za záda, aby mohla procvičit ztuhlé prsty tak, aby to neviděl. Neměl právo být tak tvrdý, ne, když ho chtěla bít. Nemohla doufat, že mu nalomí žebro.

„Měla bys jí poděkovat, Nyneivo.“ Jak mohl mluvit tak klidně! Dupl si, aby se mu usadila holínka, a aniž se na ni podíval, sehnul se pro další. „Nechtěla bys, abych byl spojený s tebou.“

Pramenem vzduchu ho popadla za vlasy a bolestivě mu zvrátila hlavu. „Jestli se opovážíš – jestli se jenom opovážíš – plácat ty pitomosti o tom, jak mi nechceš zanechat vdovskej úděl, Lane Mandragorane, tak tě... tak tě...“ Nenapadlo ji nic dost silného. Nakopnout ho zdaleka nestačilo. Myrelle. Myrelle a její strážci. Světlo ho spal! Stáhnout mu kůži z těla by nestačilo!

Jako by nebyl prohnutý dozadu s nataženým krkem. Prostě se opřel lokty o kolena, podíval se na ni tím svým zvláštním způsobem a řekl: „Myslel jsem, že ti to neřeknu, ale máš právo to vědět.“ Přesto zaváhal. Lan nikdy neváhal. „Když Moirain zemřela – když se přetrhne pouto strážce s jeho Aes Sedai – dojde k jistým změnám...“

Když pokračoval, zkřížila ruce na prsou a pevně je tiskla k tělu, aby se netřásla. Bolela ji čelist, protože držela pusu zavřenou. Pustila prameny, jímž ho držela, propustila i saidar, ale on se jenom narovnal a začal jí odříkávat tu hrůzu, aniž by sebou cukl, a dál ji sledoval. Najednou pochopila jeho oči, studenější než srdce zimy. Byly to oči člověka, který věděl, že je mrtvý, a nedokázal se přimět, aby mu to vadilo, člověka, čekajícího, dychtícího po dlouhém spánku. Ji samotnou začaly pálit v očích neprolité slzy.

„Takže chápeš,“ zakončil s úsměvem, který se dotkl jenom rtů, poddajným úsměvem, „že až to skončí, ji čeká rok či víc bolesti a já budu pořád mrtvý. Toho jsi ušetřena. To je můj poslední dar tobě, Mašiara.“ Mašiara. Ztracená láska.

„Ty máš být mým strážcem, dokud si nějakého nenajdu?“ Překvapilo ji, jak klidně mluví. Teď se přece nemohla rozplakat. Neudělá to. Ne, teď víc než kdy předtím musela sebrat všechny síly.

„Ano,“ řekl opatrně a natáhl si druhou holínku. Vždycky připomínal zpola zkroceného vlka a díky těm očím teď nevypadal vůbec zkroceně.

„Dobře.“ Upravila si sukně a odolala nutkání přistoupit k němu. Nedovolí, aby viděl její strach. „Poněvadž já už ho našla. Tebe. S Moirain jsem čekala a přála si. To s Myrelle neudělám. Ona mi předá tvoje pouto.“ Myrelle to udělá, i kdyby ji měla za vlasy dotáhnout až do Tar Valonu. Vlastně by ji tam mohla dotáhnout jen z principu. „Nic neříkej,“ zarazila ho ostře, když otevřel ústa. Prsty nahmátla váček u pasu, kde měla v hedvábném kapesníku zabalený těžký zlatý pečetní prsten. S úsilím se ovládla. Byl nemocný a při nemoci drsná slova nikdy nepomáhala. Ale byla to dřina. Chtěla ho stáhnout z kůže, chtěla si vyrvat cop i s kořínky pokaždé, když pomyslela na něj a tu ženskou. Ale pokračovala dál.

„Ve Dvouříčí, Lane, když někdo dá někomu prsten, tak jsou zasnoubení.“ To byla lež a ona zpola čekala, že vztekle vyskočí, ale on jen unaveně zamrkal. Kromě toho o tom četla v jednom příběhu. „Byli jsme zasnoubení už dost dlouho. Vezmeme se dneska.“

„Kdysi jsem se za to modlíval,“ řekl tiše a pak zavrtěl hlavou. „Víš, proč to nejde, Nyneivo. A i kdyby ano, Myrelle –“

Přes všechny své sliby, že se bude ovládat, že bude něžná, popadla saidar a nacpala mu do úst roubík ze vzduchu dřív, než mohl přiznat, co nechtěla slyšet. Dokud se nepřizná, mohla předstírat, že se to nestalo. Avšak až dostane Myrelle do rukou! Do dlaně se jí vtiskly opály a ona strhla ruku z copu, jako by se popálila. Zabývala se tím, že si uhlazovala vlasy, a on se na ni rozhořčeně mračil přes otevřená ústa. „Malá lekce pro tebe, jaký je rozdíl mezi manželkama a ostatníma ženama,“ prohodila zlehka. Taková námaha. „Moc bych ocenila, kdybys už v mý přitomnosti nikdy Myrellino jméno nevyslovil. Rozumíš?“

Kývl a ona pramen propustila, jenže jakmile měl volné čelisti, řekl: „Tak beze jmen, Nyneivo, ale víš, že ona přes pouto cítí všechno, co já. Kdybychom se vzali...“

Měla dojem, že jí začne obličej hořet plamenem. Na tohle nikdy ani nepomyslela! Pitomá Myrelle! „Může zjistit, že to jsem já?“ zeptala se nakonec, celá rudá. Zvlášť když on se opřel o stěnu kajuty a ohromeně se smál.

„Světlo, Nyneivo, ty jsi ptáček! Světlo! Nezasmál jsem se od...“ Veselí pominulo, chlad, který na okamžik zmizel, se mu do očí vrátil. „Rád bych, aby to šlo, Nyneivo, ale –“

„Jde to a půjde,“ přerušila ho. Muži vždy získali navrch, když jste je nechaly mluvit dost dlouho. Uhnízdila se mu na klíně. Ještě nebyli sezdáni, pravda, ale bylo to měkčí než tvrdé dřevěné lavice na tomto člunu. Trochu si poposedla, aby to měla pohodlnější. No, nebylo to tvrdší než na lavici. „Klidně se s tím smiř, Lane Mandragorane. Moje srdce patří tobě a tys přiznal, že tvoje patří mně. Ty patříš mně a já tě nepustím. Budeš můj strážce a můj manžel a to hodně dlouho. Nenechám tě umřít. Rozumíš? Umím být tak umíněná, jak musím."

„Ani jsem si nevšiml,“ poznamenal a přimhouřil oči. Jeho hlas zněl strašně... suše.

„Hlavně když si všimneš teď,“ vyjela rázně. Otočila hlavu a zadívala se vyřezávanou mřížkou v trupu za ním, pak se podívala řezbou vepředu. Míjeli dlouhá kamenná mola vyčnívající z nábřeží. Před sebou viděla jen další mola a město bíle zářící v odpoledním slunci. „Kam jedeme?“ zeptala se.

„Řekl jsem jim, ať nás vyloží na břeh, hned jak jsem tě dostal na palubu,“ odpověděl Lan. „Zdálo se mi nejlepší co nejrychleji opustit řeku.“

„Ty...?“ Prudce sklapla pusu. On nevěděl, kam měla namířeno ani proč. Dělal, co mohl, s tím, co věděl. A zachránil jí život. „Ještě se nemůžu vrátit do města, Lane.“ Odkašlala si a změnila tón. I když na něj musela být milá, z tolika sirupu by se jí udělalo zase špatně. „Musím se dostat k lodím Mořskýho národa, na Větrník.“ Mnohem lepší. Polehoučku, ale ne moc zlehka, a důrazně.

„Nyneivo, byl jsem na člunu přímo za tebou. Viděl jsem, co se stalo. Nejdřív jsi byla padesát kroků přede mnou a pak padesát kroků za mnou. Musel to být odřivous.“ Víc nemusel říkat. Ona to řekla za něj a s lepšími informacemi, než on mohl mít.

„Moghedien,“ vydechla. Ach, mohl to být jiný Zaprodanec nebo možná některá z černých adžah, ale ona věděla, kdo to byl. No, neporazila Moghedien jednou, nýbrž dvakrát. Bude-li to nutné, dokáže to i potřetí. Ale určitě se netvářila sebevědomě.

„Neboj se,“ řekl Lan a pohladil ji po tváři. „Když jsem u tebe, nemusíš se bát. Jestli budeš muset čelit Moghedien, zařídím, abys byla dost rozzlobená, že dokážeš usměrňovat. Asi mám v tomhle ohledu nadání.“

„Ty už mě nikdy nerozzlobíš,“ začala a zarazila se, zírajíc na něj s vykulenýma očima. „Já se nezlobím,“ řekla pomalu.

„Teď ne, ale když je to nutné –“

„Já se nezlobím,“ zasmála se. Nadšeně kopala nohama a se smíchem mu bušila pěstí do prsou. Plnil ji saidar, ne jen životem a radostí, ale tentokrát i bázní. Lehounkými pramínky vzduchu ho pohladila po lících. „Já se nezlobím, Lane,“ zašeptala.

„Tvůj blok je pryč.“ Zazubil se, sdílel její radost, přesto jeho oči zůstávaly chladné.

Postarám se o tebe, Lane Mandragorane, slibovala v duchu. Nenechám tě umřít. Opřela se mu o prsa a zvážila, že ho políbí a možná i... Nejsi Calle Coplinová, napomenula se důrazně.

Náhle ji napadlo cosi strašného. Bylo to tím horší, že ji to napadlo až teď. „Ti veslaři?“ řekla tiše. „Moji ochránci?“ Lan jenom mlčky zavrtěl hlavou a ona si povzdechla. Osobní strážci. Světlo, to oni potřebovali její ochranu, ne obráceně. Čtyři další mrtví na Moghedienin účet. Čtyři navrch k tisícům, ale tohle bylo, pokud šlo o ni, osobní. No, teď zrovna to s Moghedien vyřizovat nehodlala.

Vstala a začala se starat, co by se dalo udělat s jejími šaty. „Lane, řekneš jim, ať obrátí člun? Ať veslují, co to půjde.“ Už tak palác do soumraku neuvidí. „A zjisti, jestli některý z nich nemá něco jako kartáč.“ Takhle za Nestou přijít nemohla.

Zvedl svůj kabát a meč a uklonil se jí. „Jak přikazuješ, Aes Sedai.“

Nyneiva našpulila rty a dívala se, jak se za ním zavírají dveře. Tak on se jí posmívá, co? Vsadila by se, že někdo na Větrníku může oddávat. A z toho, co u Mořského národa viděla, by se vsadila, že Lan Mandragoran slíbí, že udělá, co se mu řekne. Pak se uvidí, kdo se bude smát.

S kodrcáním a houpáním se člun začal obracet a jí se obrátil žaludek spolu s ním.

„Ach, Světlo!“ zaúpěla a sesula se na lavici. Proč nemohla spolu s blokem ztratit i tohle? Když držela saidar a uvědomovala si sebemenší vánek na kůži, bylo to ještě horší. Pustit ho nepomohlo. Nebude zvracet znovu. Přivlastní si Lana nadobro. Tohle ještě bude krásný den. Kdyby jen pořád necítila tu blížící se bouři.

Jasné slunce sedělo nad střechami, když Elain klouby zaklepala na dveře. V ulici za ní tančili a skotačili lidé a vzduchem se nesl smích, písně a parfémy. Mimoděk si přála, aby měla příležitost skutečně si slavnost vychutnat. Kostým, jako měla Birgitte, by mohl být legrace. Nebo dokonce takový, jaký hned po ránu viděla na urozené paní Riselle, jedné z Tylininých dvorních dam. Pokud by si mohla nechat masku. Zaklepala znovu, silněji.

Dveře otevřela šedovlasá komorná s hranatou bradou, a když Elain sklonila zelenou masku, popadl ji vztek. „Ty! Co děláš tady –?“ Vztek se změnil v sinalost, když si masku sňala i Merilille, Adeleas a ostatní. Žena sebou škubla pokaždé, když se objevila další bezvěká tvář, dokonce i Sareithina. Tou dobou už možná viděla, co čekala, že uvidí.

Komorná náhle vykřikla a pokusila se dveře zavřít, ale kolem Elain se protlačila Birgitte a opeřeným ramenem dveře rozrazila dokořán. Služebná se zapotácela, pak se sebrala, ale ať chtěla křičet či utéci, Birgitte u ní byla včas a popadla ji za paži těsně pod ramenem.

„Jenom klid,“ řekla Birgitte rázně. „Nechceme žádnej zmatek a křik, že ne?“ Vypadalo to, že ženu jen drží za ruku, skoro ji podpírá, ale komorná stála vzpřímená a nehybná. S vykulenýma očima civěla na Birgittinu masku s péřovým hřebenem a pomalu vrtěla hlavou.

„Jak se jmenuješ?“ optala se Elain, když se všechny natlačily do chodby za ní. Zavřené dveře ztlumily hluk zvenčí. Komorná přeskakovala pohledem z jednoho obličeje na druhý, jako by dlouho nesnesla pohled na jednu.

„C-c-cedora."

„Vezmeš nás za Reanne, Cedoro.“ Tentokrát Cedora kývla a vypadala, že je jí do pláče.

Cedora je, celá ztuhlá, vedla nahoru, přičemž ji Birgitte stále držela za ruku. Elain napadlo, že jí řekne, ať ženu pustí, jenomže poslední, co chtěla, byl křik na poplach, aby všichni v domě prchali na všechny strany. Proto také Birgitte používala svaly, místo aby Elain usměrnila. Usoudila, že Cedora je hlavně vyděšená, že jí nic není, a dnes večer budou všechny ženské trochu vylekané.

„T-t-tam,“ kývla Cedora na červené dveře. Dveře do pokoje, kde s Nyneivou prošly tím nešťastným výslechem. Elain je otevřela a vstoupila.

Reanne byla v pokoji, seděla s ohništěm s vyřezanými třinácti hříchy za zády, spolu s tuctem žen, které Elain v životě neviděla. Zabíraly všechny židle u světle zelených stěn a potily se, protože okna byla zavřená a závěsy zatažené. Většina měla ebúdarské šaty, i když jen jedna měla olivovou pleť. Většina měla vrásky na tvářích a aspoň jedna prošedivělé vlasy. A jedna každá žena mohla do té či oné míry usměrňovat. Sedm mělo červený pás. Elain si při tom pohledu proti své vůli povzdechla. Když měla Nyneiva pravdu, dávala vám to na vědomí, až jste chtěli křičet.

Reanne vyskočila se stejně vzteklým výrazem, jaký prve nasadila Cedora, a její první slova byla také téměř stejná. „Ty! Jak se opovažuješ ukázat svůj ksicht...?“ Slova i vztek se vytratily také ze stejného důvodu, když Elain za patami vstoupila Merilille a ostatní. Žlutovlasá žena s červeným pásem a hlubokým výstřihem slabě zachrčela, když se jí vyvrátily oči a ona se zhroutila z červené židle. Žádná jí nešla na pomoc. Žádná se také ani nepodívala na Birgitte, když dotáhla Cedoru do rohu a postavila ji tam. Žádná zřejmě nedýchala. Elain zatoužila vykřiknout: „Baf!", jen aby viděla, co se stane.

Reanne se zakymácela, celá sinalá, a viditelně se snažila vzpamatovat, leč s pramalým úspěchem. Trvalo jí jen chvíli, než prohlédla pět Aes Sedai s chladnými tvářemi u dveří, a už věděla, kdo tu musí velet. Doklopýtala k Merilille, padla na kolena a sklonila hlavu. „Odpusťte nám, Aes Sedai.“ Mluvila zbožňujícím tónem a dost roztřeseně. Vlastně blekotala. „Jsme jenom pár kamarádek. Nic jsme neudělaly, určitě nic, co by vrhlo špatný světlo na Aes Sedai. Přísahám, ať už vám ta holka řekla cokoliv. Řekly bychom vám o ní, ale bály jsme se. Sešly jsme se jenom na kus řeči. Má kamarádku, Aes Sedai. Tu jste chytily taky? Můžu vám ji popsat, Aes Sedai. Uděláme, co budete chtít. Přísahám, že –“

Merilille si hlasitě odkašlala. „Myslím, že se jmenuješ Reanne Corlyová.“ Reanne sebou trhla a zašeptala, že ano, přičemž stále civěla do podlahy u nohou šedé sestry. „Obávám se, že se musíš obracet na Elain Sedai, Reanne.“

Reanne zvedla hlavu velmi uspokojivým způsobem. Zírala na Merilille a pak pomaloučku otočila oči velké jako talíře k Elain. Olízla si rty a dlouze, zhluboka se nadechla. Otočila se na kolenou k Elain a znovu sklonila hlavu. „Prosím o odpuštění, Aes Sedai,“ žebrala. „Nevěděla jsem to. Nemohla jsem –“ Další dlouhý, beznadějný nádech. „Jakýkoliv trest určíš, my ho samozřejmě pokorně přijmeme, ale prosím, musíš věřit –“

„Ále, vstaň,“ přerušila ji netrpělivě Elain. Chtěla, aby ji ta žena uznala stejně jako Merilille nebo ostatní, ale z plazení po zemi se jí dělalo zle. „Tak je to správně. Postav se.“ Počkala, dokud Reanne neposlechla, a pak se posadila na její židli. Nebylo vůbec nutné, aby se před ní někdo plazil, ale chtěla, aby bylo naprosto jasné, kdo tu velí. „Ještě pořád popíráš, že víš něco o Větrné míse, Reanne?“

Reanne rozhodila rukama. „Aes Sedai,“ řekla bezelstně, „žádná z nás by nikdy nepoužila ter’angrial, natož angrial nebo sa’angrial.“ Bezelstná a ostražitá jako liška ve městě. „Ujišťuji tě, že nepředstíráme, že bychom byly něco jako Aes Sedai. Je nás jen pár kamarádek, vidíte, spojuje nás, že nám kdysi bylo dovolíno vstoupit do Bílé věže. To je všechno.“

„Jenom těchhle pár kamarádek,“ pronesla Elain suše přes sepjaté prsty. „A Garenia, samozřejmě. A Berowin, Derys a Alise.“

„Ano,“ přiznala Reanne váhavě. „A ony."

Elain pomaloučku zavrtěla hlavou. „Reanne, Bílá věž o vaší rodince ví. Věž o ní vždycky věděla.“ Snědá žena, vypadající jako Tairenka, třebaže měla modrobílou hedvábnou vestu se znamením zlatotepeckého cechu, přidušeně vykřikla a přitiskla si baculaté ruce na ústa. Hubená šedivějící Saldejka s červeným pásem se z povzdechem zhroutila a připojila se tak ke žlutovlasé ženě na podlaze. Další dvě se kymácely, jako by taky měly omdlít.

Reanne se podívala na sestry u dveří, aby jí to potvrdily, a usoudila, že je tomu tak. Merilille se tvářila spíš ledově než vyrovnaně a Sareitha se ošklíbla, než se ovládla. Vandene a Careane tiskly rty a dokonce i Adeleas obracela hlavu a prohlížela si ženy u stěn, jako by se dívala na hmyz, který doposud neznala. Samozřejmě to, co Reanne viděla a co tu bylo, nebylo totéž. Všechny přijaly Elainino rozhodnutí, ale sebevíc „Ano, Elain...“ je nemohlo přimět, aby se jim to líbilo. Byly by tu již přede dvěma hodinami, nebýt spousty „Ale Elain...“ Občas vést znamenalo pohánět.

Reanne neomdlela, ale zatvářila se vyděšeně a prosebně zvedla ruce. „Ty chceš rodinku zničit? Proč teď, po tak dlouhé době? Co jsme udělaly, že se na nás teď vrháte?“

„Nikdo vás nezničí,“ řekla jí Elain. „Careane, jelikož se nikdo nemá k tomu, aby těm dvěma pomohl, mohla bys, prosím?“ Poskakování a ruměnce po celé místnosti, a než se Careane stačila pohnout, nad každou omdlelou se skláněly dvě ženy, zvedaly je a mávaly jim pod nosem vonnými solemi. „Amyrlinin stolec chce, aby každá žena, která dokáže usměrňovat, měla spojení s Věží,“ pokračovala Elain. „Nabídka platí pro každou z rodinky, která ji bude chtít přijmout.“

Kdyby kolem každé z nich spletla prameny vzduchu, nemohla je znehybnit víc. Kdyby prameny víc přitáhla, nedosáhla by vyvalenějších očí. Jedna z těch, jež omdlely, náhle zalapala po dechu, rozkašlala se a odstrčila fiólu s vonnou solí, kterou jí pod nosem držely příliš dlouho. To mělo za následek, že se všechny uvolnily a začaly mluvit najednou.

„Takže se z nás nakonec můžou stát Aes Sedai?“ zeptala nadšeně Tairenka ve zlatotepecké vestě ve chvíli, kdy kulatolící žena s rudým pásem přinejmenším dvakrát delším, než měly ostatní, vyhrkla: „Ony nám dovolí se učit? Zase nás budou učit?“ Změť bolestně dychtivých hlasů. „Vážně se můžeme...?“ a „Skutečně nám dovolí...?“ ze všech stran.

Reanne se k nim zuřivě otočila. „Ivaro, Sumeko, všechny, vzpamatujte se! Mluvíte před Aes Sedai! Mluvíte – před – Aes Sedai.“ Roztřeseně si přejela rukou přes obličej. Rozhostilo se trapné ticho. Ženy klopily oči a rudly. Přes všechny ty vrásčité tváře a šedé a bílé vlasy Elain připomínaly skupinku mladších novicek, které pořádají polštářovou bitvu poté, co odzvonili poslední, a právě vstoupila správkyně novicek.

Reanne se na ni váhavě podívala přes konečky prstů. „Skutečně nám dovolí vrátit se do Věže?“ zamumlala přes ruku.

Elain kývla. „Ty, které se mohou učit, dostanou příležitost stát se Aes Sedai, ale místo bude pro všechny. Pro každou ženu, která může usměrňovat.“

Reanne se v očích zaleskly slzy. Elain si nebyla jistá, ale měla dojem, že žena zašeptala: „Můžu být zelená.“ Musela se ovládnout, aby k ní nepřiběhla a neobjala ji.

Na žádné z ostatních Aes Sedai nebylo vidět, že by se poddávala citům, a Merilille byla rozhodně z tvrdšího těsta. „Smím se na něco zeptat, Elain? Reanne, kolik... z vás přijmeme?“ Odmlka nepochybně znamenala změnu z „kolik divoženek a žen, které to nezvládly napoprvé".

Pokud si toho Reanne všimla nebo měla nějaké podezření, nechala to být nebo jí to nevadilo. „Nemůžu uvěřit, že by některá tuhle nabídku odmítla,“ vydechla. „Může chvíli trvat, než zprávu dostanou všechny. Jsme poměrně dost rozlezlé, víte, aby...“ Zasmála se, trochu nervózně, a pořád jí bylo do pláče, „...aby si nás Aes Sedai nevšimly. V současné době je na seznamu tisíc sedm set osmdesát tři jména.“

Většina Aes Sedai se naučila skrývat zděšení za navenek klidnou tváří a pouze Sareitha vykulila oči. Také pohybovala rty, ale Elain ji znala dost dobře, aby dokázala odečítat. Dva tisíce divoženek! Světlo nám pomáhej! Elain okatě předváděla, jak si upravuje sukně, dokud si nebyla jistá, že ovládá svůj obličej. Světlo jim pomáhej, opravdu.

Reanne si mlčení špatně vyložila. „Čekaly jste víc? Každý rok dojde k pár nehodám nebo přirozenýmu úmrtí, jako u každýho jinýho, a bojím se, že za posledních tisíc roků rodinka značně prořídla. Možná jsme byly příliš opatrné, když jsme oslovovaly ženy opouštějící Bílou věž, ale bály jsme se, že by některá mohla ohlásit, že jsme se jí ptaly, a... a...“

„Nejsme ani v nejmenším zklamané,“ ujistila ji Elain a udělala uklidňující gesto. Zklamané? Málem se hystericky rozhihňala. Rodinka měla skoro dvakrát tolik členek, než bylo Aes Sedai! Egwain nemůže říkat, že neudělala, co mohla, aby do Věže přivedla ženy, které dokážou usměrňovat. Pokud ale rodinka odmítala divoženky... Musí se držet podstatného. Nábor rodinky byl jen náhoda. „Reanne,“ řekla mírně, „nemohly byste si teď laskavě vzpomenout, kde je ta Větrná mísa?“

Reanne zrudla jako zapadající slunce. „My se jich nikdy ani nedotkly, Elain Sedai. Nevím, proč je posbíraly. O téhle Větrné míse jsem sice nikdy neslyšela, ale existuje takový skladiště, jaký jsi popisovala –“

Dole kdosi krátce usměrnil. Někdo zaječel čirou hrůzou.

Elain vmžiku vyskočila, stejně jako ostatní. Birgitte odněkud z péřových šatů vytáhla dýku.

„To musela být Derys,“ řekla Reanne. „Nikdo jiný tu není."

Elain se rozběhla a popadla ji za ruku, když vyrazila ke dveřím. „Ještě nejsi zelená,“ vyjela na ni a odpovědí jí byl příjemný úsměv s dolíčky, překvapený, potěšený a nesmělý zároveň. „Tohle zvládneme, Reanne.“

Merilille a ostatní se seřadily, připraveny následovat Elain ven, ale Birgitte byla u dveří dřív a s úsměvem sahala na kliku. Elain polkla a neřekla nic. Tady šlo o strážcovu čest, aspoň tak to říkali gaidinové. Jít první tam a poslední zpátky. Přesto natáhla saidar a byla připravená rozdrtit cokoliv, co by jejího strážce ohrozilo.

Dveře se otevřely dřív, než Birgitte dosáhla na kliku.

Dovnitř nakráčel Mat a před sebou strkal štíhlou komornou, na kterou se Elain upamatovala. „Napadlo mě, že budeš tady.“ Drze se křenil, Derysina zlobného mračení si nevšímal a rovnou pokračoval. „Když jsem zjistil, že v mý poslední oblíbený krčmě popíjí spousta strážců. Právě jsem se vrátil, jak jsem sledoval jednu ženskou do Rahadu. Na poslední poschodí domu, kde nikdo nebydlí, abych byl přesnej. Podlaha byla tak zaprášená, že když odešla, bylo jasně vidět, do kterýho pokoje zašla. Na dveřích je prašivej velkej rezavej zámek, ale sázím tisíc korun proti kopanci do zadku, že ta vaše mísa je za nima.“ Derys se ho pokusila kopnout a on ji odstrčil, vytáhl od pasu malý nůž a začal si s ním pohazovat. „Řeknete některá týhle divoký kočce, na čí straně jsem? Ženský s nožema mě poslední dobou dost znervózňují."

„My už o tom víme, Mate,“ řekla Elain. No, právě se to měly dozvědět, a jeho ohromený výraz byl k nezaplacení. Od Brigitte cosi ucítila. Dívala se na ni skoro bez výrazu, ale z uzlíčku emocí v Elainině hlavě vyzařoval nesouhlas. Aviendha by si o tom nejspíš taky myslela své. Otevřít ústa byla jedna z nejtěžších věcí, co kdy Elain udělala. „Ale musím ti poděkovat, Mate. Jen díky tobě jsme našly, co jsme hledaly.“ Jeho úžas skoro stál za to utrpení.

Pusu zavřel rychle, i když ji hned zase otevřel a řekl: „Tak si najmem člun a tu zatracenou mísu seberem. S trochou štěstí můžem z Ebú Daru odjet už dneska v noci.“

„To je směšné, Mate. A netvrď mi, že tě snižuji. Nebudeme se plazit po Rahadu potmě a z Ebú Daru neodjedeme, dokud tu mísu nepoužijeme.“

Samozřejmě se snažil hádat, ale Derys využila příležitosti, že nedává pozor, a pokusila se ho znovu nakopnout. On se schoval za Birgitte a volal, ať mu někdo pomůže, a štíhlá komorná se po něm vrhala.

„On je tvůj strážce, Elain Sedai?“ zeptala se Reanne pochybovačně.

„Světlo, ne! Birgitte je.“ Reanne spadla brada. Když odpověděla na otázku, Elain sama položila další, otázku, kterou by se neodvážila položit žádné sestře. „Reanne, jestli ti to nevadí, řekla bys mi, kolik je ti let?“

Žena zaváhala, loupla okem po Matovi, jenže on stále poskakoval, aby Birgitte udržel mezi sebou a Derys. „Moje příští jmeniny,“ pravila Reanne, jako by to byla ta nejobyčejnější věc na světě, „budou čtyřsté dvanácté.“

Merilille se na místě složila.

32

Zapečetěno plamenem

Elaida do Avriny a’Roihan seděla vznešeně na amyrlinině stolci, vysokém křesle s vyřezávanými liánami, kde teď bylo jen šest barev místo sedmi, na ramenou měla šestipruhou štólu, a pohledem přelétla kulatou věžovou sněmovnu. Malovaná křesla sester na stupínku kolem celé místnosti s velkou kopuli byla přestavěna, neboť teď odpovídala pouze šesti adžah, ne sedmi. Osmnáct sester poslušně vstalo. Mladý al’Thor mlčky klečel vedle amyrlinina stolce. Nepromluví, pokud nedostane svolení, což dnes nebude. Dneska tu bude jen jako další symbol její moci a dvanáct nejoblíbenějších sester zářilo v propojeni, které ona sama ovládala, aby zůstal v područí.

„Bylo dosaženo většinově shody, matko,“ ohlásila jí u lokte pokorně Alviarin a poníženě se uklonila holi s plamenem.

Dole na podlaze pod stupínkem zaječela Sheriam, takže ji musel zkrotit věžový strážný, stojící vedle ní. Červená sestra, která ji odstiňovala, si opovržlivě odfrkla. Romanda a Lelaine visely na vnější chladné důstojnosti, avšak většina ostatních odstíněných a strážených na podlaze tiše vzlykala, možná úlevou, že nejvyšší trest dostaly jen čtyři z nich, možná strachem z toho, co mělo přijít. Nejsinalejší tváře patřily těm třem, které se opovážily zasednout ve vzbouřenecké sněmovně za nyní rozpuštěné modré adžah. Každá vzbouřenkyně byla vyloučena ze svého adžah, dokud ji Elaida nedá svolení ke znovupřijetí, avšak bývalé modré věděly, že je čekají tvrdé časy, než zase získají milost, léta, než jim bude dovoleno vstoupit vůbec do nějakého adžah. Do té doby je měla v hrsti.

Vstala a vypadalo to, že jediná sila, která k ni proudila z kruhu, je projevem její moci. „Sněmovna souhlasí s vůlí amyrlinina stolce. Ať je Romanda zbičována první.“ Romanda trhla hlavou. Uvidí se, kolik důstojnosti si uchová do utišení. Elaida kývla. „Odveďte vězně a přiveďte první z těch ubohých svedených sester, které je následovaly. Přijmu jejich prosby o odpuštění.“

Vězeňkyně začaly křičet a jedna se vytrhla strážnému. Egwain z al’Vereů se vrhla na schůdky u Elaidiných nohou s rozpřaženýma rukama a po tvářích ji stékaly slzy.

„Odpusť mi, matko!“ brečela ta holka. „Lituju! Podvolím se. Podvolím. Prosím, neutišuj mě!“ Zlomeně se sesula na zem a ramena se jí otřásala vzlyky. „Prosím, matko! Lituju! Lituju!"

„Amyrlin se může slitovat,“ řekla Elaida nadšeně. Bílá věž musela ztratit Lelaine, Romandu a Sheriam jako odstrašující příklad, ale mohla si ponechat sílu téhle holky. Elaida byla Bílou věží. „Egwain z al’Vereů, vzbouřila ses proti své amyrlin, ale já budu milosrdná. Znovu oblékneš bílý šat mladší novicky, dokud já sama neusoudím, že jsi připravena být pozvednuta výš, ale v tento den budeš první, kdo složí čtvrtou přísahu na hůl přísah, slib věrnosti a poslušnosti amyrlininu stolci.“

Vězeňkyně začaly padat na kolena a prosily, aby také mohly složit přísahu a dokázat tak, že budou poslouchat. Lelaine byla první z nich a ani Romanda, ani Sheriam nebyly poslední. Egwain vylezla po schůdcích a políbila Elaidě lem šatů.

„Podvoluji se tvé vůli, matko,“ zamumlala přes slzy. „Děkuju ti. Děkuju!“

Alviarin popadla Elaidu za rameno a zatřásla jí. „Probuď se, ty hlupačko!“ zavrčela.

Elaida otevřela oči do matného světla jediné lampy, kterou držela Alviarin, sklánějící se nad její postelí s rukou na jejím rameni. Stále jen zpola probuzená zamručela: „Cos říkala?“

„Řekla jsem: ‚Prosím, probuď se, matko,‘“ odpověděla Alviarin chladně. „Covarla Baldene se vrátila z Cairhienu.“

Elaida zavrtěla hlavou a snažila se zbavit konce snu. „Tak brzy? Čekala jsem je nejdřív za týden. Covarla, říkáš? Kde je Galina?“ Hloupé otázky. Alviarin nemohla vědět, co to znamená.

Ale ta žena chladným hlasem odpověděla: „Myslí si, že Galina je mrtvá nebo zajatá. Obávám se, že... nepřináší dobré zprávy.“

Co Alviarin mohla či nemohla vědět, vypadlo Elaidě z hlavy. „Tak mluv,“ vyjela ostře a odhodila hedvábná prostěradla, ale když vstávala a přepásávala si hedvábný župan, slyšela jenom útržky. Bitva. Hordy usměrňujících Aielanek. Al’Thor utekl. Katastrofa. Mimoděk si všimla, že Alviarin je úpravně oblečená do stříbrem vyšívaných bílých šatů se štólou kronikářky kolem krku. Ta ženská se nejdříve oblékla, než jí přinesla tuhle zprávu!

Když vstupovala do obývacího pokoje, stojací hodiny v její pracovně tiše odzvonily druhou brzkou. Ráno teprve začínalo. To byl ten nejhorší čas, kdy dostat špatnou zprávu. Covarla chvatně vstala z červeného čalouněného křesla a její nesmiřitelná tvář nesla stopy únavy a starostí, když klekala, aby Elaidě políbila prsten. Na tmavých jezdeckých šatech měla prach z cesta potřebovala učesat světlé vlasy, ale vzala si šátek, který nosila, co byla Elaida naživu.

Elaida počkala, až se žena dotkne rty prstenu s Velkým hadem, a hned ucukla. „Proč poslaly tebe?“ zeptala se stroze. Zvedla pletení, jež předtím nechala ležet na křesle, a pustila se do práce s dlouhými slonovinovými jehlicemi. Pletení sloužilo v podstatě stejnému účelu, jako když si pohrávala s vyřezávanými slonovinovými miniaturami, a ona se teď potřebovala uklidnit. Pletení jí také pomáhalo přemýšlet. Musela přemýšlet. „Kde je Katerina?“ Byla-li Galina mrtvá, měla se velení nad Coiren ujmout Katerina. Elaida dala jasně najevo, že jakmile bude al’Thor chycen, velení se ujmou červené adžah.

Covarla se pomalu postavila, jako by si nebyla jistá, jestli smí. Zaťala prsty do šátku s červenými třásněmi, který měla přehozený přes lokty. „Katerina je mezi pohřešovanými, matko. Já mám nejvyšší postavení mezi těmi, co...“ Když však na ni Elaida upřela zrak, s prsty ztuhlými uprostřed ujímání, odmlčela se, ztěžka polkla a přešlápla z nohy na nohu.

„Kolik, dcero?“ zeptala se Elaida nakonec. Nevěřila, že mluví tak klidně.

„Nevím, kolika se podařilo uniknout, matko,“ odpovídala Covarla zdráhavě. „Neodvažovaly jsme se čekat, než bude provedeno ohledání, a –“

„Kolik?“ zavřískla Elaida. Otřásla se, znovu se soustředila a pokračovala v pletení. Neměla křičet. Podvolit se hněvu byl projev slabosti. Nahodit oko, přetáhnout a posunout. Uklidňující pohyby.

„Já – přivedla jsem s sebou jedenáct sester, matko.“ Odmlčela se, aby se nadechla, a pak, když Elaida neříkala nic, pokračovala rychle dál. „Na cestě sem můžou být další, matko. Gawyn odmítl dál čekat a my se neodvažovaly zůstat tam bez něj a jeho molodců, když bylo kolem tolik Aielů a...“

Elaida ji neposlouchala. Dvanáct se jich vrátilo. Pokud by vyvázly nějaké další a spěchaly zpátky do Tar Valonu, určitě by tu byly stejně rychle jako Covarla. I kdyby byla jedna dvě zraněné a cestovaly pomalu... Dvanáct. Věž neutrpěla takhle velkou pohromu dokonce ani za trollockých válek.

„Ty aielské divoženky musejí dostat lekci,“ prohlásila přes to, co blábolila Covarla. Galinu napadlo použít Aiely k odvrácení Aielů. Jaká to byla hlupačka! „Zachráníme sestry, které drží v zajetí, a naučíme je, co to znamená, vzpírat se Aes Sedai! A al’Thora se zmocníme zas.“ Nedovolí mu vyklouznout, ani kdyby měla osobně vést celou Bílou věž, aby ho chytila! Věštění bylo jisté. Ona zvítězí!

Covarla vrhla nejistý pohled na Alviarin a opět přešlápla. „Matko, ti muži – myslím –“

„Nemysli!“ štěkla prudce Elaida. Křečovitě sevřela pletací jehlice a předklonila se tak prudce, až Covarla zvedla ruku, jako by se bránila útoku. Na Alviarin Elaida úplně zapomněla. No, ta ženská teď věděla tolik co ona. To vyřídí později. „Udržela jsi to v tajnosti, Covarlo? Kromě toho, že jsi informovala kronikářku?“

„Ach ano, matko,“ pospíšila si Covarla. Dychtivě přikyvovala, byla ráda, že něco udělala správně. „Do města jsem vstoupila sama a skrývala tvář, dokud jsem se nedostala k Alviarin. Gawyn mě chtěl doprovodit, ale stráže na mostech odmítly molodce vpustit.“

„Zapomeň na Gawyna Trakanda,“ nařídila jí kysele Elaida. Ten mladík zřejmě zůstal naživu, aby jí hatil plány. Pokud se ukáže, že Galina přežila, za tohle draze zaplatí navrch k tomu, že nechala utéci al’Thora. „Město opustíš stejně nenápadně, jako jsi vstoupila, dcero, a zůstaneš s ostatními hezky v úkrytu ve vesnici za mostními městečky, dokud pro tebe nepošlu. Dorlan by měl být v pořádku.“ V té malé díře budou muset spát po stodolách, protože tam nebyl jediný hostinec. „Běž hned. A modli se, aby brzy dorazila některá sestra nad tebou. Sněmovna bude požadovat nápravu téhle bezpříkladné katastrofy, a v této chvíli jsi zřejmě mezi těmi, kdo to zavinil, nejvýš postavená ty. Jdi!“

Covarla zbělela. Při pukrleti se tak potácela, až Elaidu napadlo, že snad upadne. Břídilky! Byla obklopena samými hlupáky, zrádci a břídily!

Jakmile se zavřely dveře, Elaida odhodila pletení, vyskočila a otočila se k Alviarin. „Proč o tom slyším až teď? Jestli al’Thor unikl – kdy jsi to říkala? Před sedmi dny? – jestli unikl před sedmi dny, tak ho museli něčí špehové zahlédnout. Proč jsem o tom nebyla zpravena?“

„Mohu ti, s veškerou úctou, povědět jen to, co adžah sdělí mně, matko.“ Alviarin si klidně upravila štólu, byla zcela klidná. „Skutečně chceš přilákat třetí katastrofu tím, že se pokusíš zachránit zajatce?“

Elaida jen opovržlivě frkla. „Ty opravdu věříš, že se nějaké divoženky můžou postavit Aes Sedai? Galina se nechala překvapit. Musela.“ Zamračila se. „Co myslíš tím třetí katastrofa?“

„Tys neposlouchala, matko.“ K jejímu zděšení se Alviarin posadila bez dovolení, přehodila nohu přes nohu a vyrovnaně si upravila sukně. „Covarla si myslela, že stáli proti divoženkám – i když podle mě si zdaleka není tak jistá, jak se snaží předstírat – ale důležití byli muži. Několik set mužů v černých kabátech a všichni usměrňovali. Tím si byla naprosto jistá a ostatní zjevně taky. Živé zbraně, tak je nazývala. Myslela jsem, že se pokálí, už jenom když si na ně vzpomněla.“

Elaida stála jako opařená. Několik set? „To není možné. Nemůže jich být víc než –“ Došla ke stolu, samá slonovina a zlato, a nalila si vinný punč. Okraj křišťálového džbánu zarachotil o křišťálovou sklenici a hodně punče se vylilo na zlatý podnos.

„Jelikož al’Thor umí cestovat,“ promluvila náhle Alviarin, „tak je jen logické, že to dokážou aspoň někteří z těch mužů taky. Covarla si je docela jistá, že tak se tam dostali. Asi je dost rozčilený kvůli tomu, jak s ním zacházeli. Covarla kvůli tomu byla dost nervózní. Naznačila, že není sama. Možná má al’Thor dojem, že ti něco dluží. Nebylo by příjemné, kdyby se tihle muži najednou začali z ničeho nic zjevovat ve Věži, že ne?“

Elaida si doslova hodila punč do hrdla. Galina měla příkaz zařídit, aby byl al’Thor poslušný. Kdyby si přišel pro pomstu... Pokud tu skutečně byly stovky mužů, kteří mohli usměrňovat, nebo jediná stovka... Musela přemýšlet!

„Samozřejmě pokud přijdou. Myslím, že kdyby chtěli, už by to udělali. Neztráceli by výhodu překvapení. Třeba se dokonce ani al’Thor nechce střetnout s celou Věží. Nejspíš se všichni vrátili do Caemlynu, do té jejich Černé věže. Což, jak se obávám, znamená, že na Toveine čeká velmi nepříjemné překvapení.“

„Nech napsat rozkaz, ať se okamžitě vrátí,“ zachraptěla Elaida. Punč nepomáhal. Obrátila se a trhla sebou, protože Alviarin stála těsně u ní. Možná jich nebyla ani stovka – dokonce ani stovka? Při západu slunce by i deset vypadalo jako holý nesmysl – ale nemohla to riskovat. „Napiš to sama, Alviarin. Hned. Hned teď.“

„A jak se to k ní má dostat?“ Alviarin naklonila hlavu, byla ledově zvědavá. Z nějakého důvodu se usmívala. „Žádná z nás neumí cestovat. Lodě už Toveine každým dnem vyloží na andorský břeh, pokud už nepřistála. Řeklas jí, aby své lidi rozdělila do malých skupinek a vyhýbala se vesnicím, takže se to nikdo nedozví předčasně. Ne, Elaido, obávám se, že Toveine u Caemlynu sebere své síly a zaútočí na Černou věž dřív, než bychom ji mohly varovat.“

Elaida funěla. Ta ženská ji právě oslovila jménem! A než mohla vybuchnout, bylo to ještě horší.

„Myslím, že máš velké potíže, Elaido.“ Její chladné oči hleděly do Elaidiných a chladná slova Alviarin splývala z usmívajících se rtů. „Dřív nebo později se sněmovna dozví o tom, co se stalo s al’Thorem. Galina by možná sněmovnu uspokojila, ale pochybuji, že Covarla bude stačit. Budou chtít, aby zaplatil někdo... výš. A dřív nebo později se dozvědí o Toveinině osudu. Potom bude těžké udržet ti je od krku.“ Nedbale Elaidě na krku upravila štólu amyrlin „Vlastně to bude nemožné, pokud to zjistí brzy. Budeš utišena, jako odstrašující příklad, který jsi chtěla udělat ze Siuan Sanche. Ale jestli poslechneš svou kronikářku, ještě to možná půjde napravit. Musíš přijmout dobrou radu.“

Elaidě ztuhl jazyk. Hrozba nemohla být jasnější. „To, co jsi tu dnes slyšela, je zapečetěno plamenem,“ řekla nezřetelně, ale věděla, že ta slova jsou zbytečná, dřív než je vyslovila.

„Jestli chceš mou radu odmítnout...“ Alviarin se odmlčela a začala se otáčet.

„Počkej!“ Elaida dala dolů ruku, již nevědomky natáhla. Zbavená štóly. Utišená. A i poté by ji přinutily řvát. „Co –?“ Musela se odmlčet a polknout. „Co tedy má kronikářka navrhuje?“ Musel existovat nějaký způsob jak tohle zarazit. Alviarin se s povzdechem znovu přiblížila. Vlastně přistoupila blíž, mnohem blíž, než by měl kdo stát u amyrlin, jejich sukně se téměř dotýkaly. „Nejdřív musíš, obávám se, nechat Toveine jejímu osudu, aspoň prozatím. A taky Galinu a ostatní, které případně padly do zajetí, ať už Aielů nebo asha’manů. Každý pokus o záchranu by teď znamenal pohromu.“

Elaida pomalu kývla. „Ano. To chápu.“ Nedokázala odtrhnout zděšený pohled od přísného pohledu druhé ženy. Musel existovat nějaký způsob! Tohle se nemohlo dít!

„A myslím, že je čas znovu zvážit rozhodnutí o věžových strážích. Opravdu si myslíš, že by se počet stráží neměl zvýšit?“

„Já – vidím, že se to má udělat.“ Světlo, musí přemýšlet!

„Tak dobrá,“ zamručela Alviarin a Elaida zrudla bezmocným vztekem. „Zítra osobně prohledáš pokoje Josaine a Adelorny.“

„Proč bych pod Světlem –?“

Ta ženská jí zase popotáhla štólu, tentokrát hrubě, skoro jako by jí ji chtěla strhnout nebo ji s ní uškrtit. „Josaine zřejmě před několika lety našla angrial a nevydala ho. Adelorna udělala něco horšího. Bez dovolení sebrala angrial ze skladiště. Až je najdeš, tak okamžitě vyhlásíš trest. Něco dost tvrdého. A zároveň vychválíš Doraise, Kiyoshi a Farellien jako vzory zachovávání zákonů. Každé dáš dárek. Dobrý nový kůň bude stačit.“

Elaidu napadlo, jestli jí třeba nevypadnou oči z důlků. „Proč?“ Čas od času si sestra nechala angrial navzdory zákonu, ale trest se obvykle omezoval na plácnutí přes prsty. Každá sestra zakusila pokušení. A ten zbytek! Účinek byl zřejmý. Všichni uvěří, že Doraise, Kiyoshi a Farellien ty dvě udaly. Josaine a Adelorna byly zelené, ostatní hnědá, šedá a žlutá. Zelené adžah bude vzteky bez sebe. Mohly by se dokonce pomstít, což by mohlo druhé adžah popudit, a... „Proč to chceš, Alviarin?“

„Elaido, mělo by ti stačit, že je to moje rada.“ Výsměšný, medem pokrytý led se náhle změnil v ocel. „Chci, abys řekla, že uděláš, co se ti řekne. Jinak nemá smysl, abych se dřela s tím, abych ti udržela štólu na krku. Řekni to!“

„Já –“ Elaida se pokusila odvrátit zrak. Světlo, potřebovala přemýšlet! Žaludek měla sevřený. „Udělám – co – se – mi – řekne."

Alviarin se usmála tím mrazivým úsměvem. „Vidíš, že to tolik nebolelo.“ Náhle couvla a roztáhla suknice v odpovídajícím pukrleti. „S tvým svolením odejdu a nechám tě dospat zbytek noci. Čeká tě perné ráno, musíš vydat rozkazy prvnímu kapitánovi Chubainovi a nechat prohledat komnaty. Musíme taky rozhodnout, kdy Věž seznámíme s asha’many.“ Z jejího tónu bylo jasné, kdo o tom rozhodne. „A možná bychom měly začít plánovat příští tah proti al’Thorovi. Už je načase, aby Věž vyšla na světlo a otevřeně ho povolala k poslušnosti, nemyslíš? Promysli to dobře. Přeji ti dobrou noc, Elaido.“

Omámená, s náběhem na zvracení, se Elaida dívala, jak odchází. Postavit se otevřeně? Tím by si přímo řekla o útok těch – jak je ta ženská nazvala? – těch asha’manů. Tohle se jí nemohlo dít. Ne jí! Než si uvědomila, co dělá, mrštila číší přes pokoj, kde se rozbila o nástěnný koberec s květinami. Oběma rukama popadla džbán, zvedla ho nad hlavu a se vzteklým výkřikem jím hodila taky a rozlila punč. Věštění bylo tak jasné! Bude...!

Náhle se zarazila a zamračila se na střepy zabodnuté do koberce na zdi a na větší kousky na podlaze. Věštění. To určitě hovořilo o jejím vítězství. Jejím vítězství! Alviarin možná získala své menší vítězství, ale budoucnost patří Elaidě. Pokud se dokáže zbavit Alviarin. Ale to musí udělat potichu, tak, že ani sněmovna nebude chtít, aby se o tom mluvilo. Způsob, který na Elaidu ukáže, teprve až bude příliš pozdě, pro případ, že by se Alviarin něco dozvěděla. A náhle ji to napadlo. Alviarin tomu neuvěří, až se to dozví. Nikdo tomu neuvěří.

Kdyby Alviarin viděla, jak se v té chvíli usmívá, kolena by se jí změnila v rosol. Než skončí, Alviarin bude závidět Galině, živé nebo mrtvé.

Alviarin se zastavila za dveřmi do Elaidiných pokojů a ve světle kandelábrů si prohlédla své ruce. Netřásly se jí, což ji poněkud překvapilo. Čekala, že druhá žena bude bojovat tvrději, odolávat déle. Ale začalo to a ona se neměla čeho bát. Pokud Elaida nezjistí, že jí zprávu o al’Thorovi v posledních dnech předalo dokonce pět adžah. Po sesazení Colavaere se všichni agenti adžah v Cairhienu vrhli na psaní. Ne, jestli se to Elaida dozví, ona je v bezpečí s tím, jak ji má teď v hrsti. A s ochranou Mesaany. Elaida ale byla vyřízená, ať si to uvědomovala nebo ne. I kdyby asha’mani nerozhlásili, že rozdrtili Toveininu výpravu – a ona si byla jistá, že ji rozdrtí, po tom, co jí Mesaana řekla o událostech u Dumajských studní – všichni špehové v Caemlynu dostanou křídla, jakmile se to dozvědí. Pokud nenastane zázrak, jako třeba že se u bran objeví vzbouřenkyně, Elaida za pár týdnů skončí stejně jako Siuan Sanche. V každém případě to začalo, a pokud chtěla vědět, co je to „to", stačilo jen poslouchat. A dívat se. A učit se. Třeba, až všechno skončí, bude nosit sedmipruhou štólu sama.

Bylo časně ráno a oknem pronikalo sluneční světlo. Seaine namočila brk, ale než napsala další slovo, otevřely se dveře z chodby a dovnitř vpadla amyrlin. Seaine zvedla husté černé obočí. Čekala by kohokoliv kromě Elaidy, možná včetně Randa al’Thora samotného. Přesto odložila brk, ladně vstala a stáhla si stříbrobílé rukávy, které si vyhrnula, aby si je neušpinila od inkoustu. Udělala pukrle, jaké příslušelo amyrlin od přísedící v jejích vlastních pokojích.

„Doufám, že jsi nenašla žádné další sestry, jak schovávají angrialy, matko.“ Po všech těch letech se jí v hlase stále ozýval náznak lugardského přízvuku. Doufala v to skutečně upřímně. To, jak se Elaida před pár hodinami vrhla na zelené, zatímco většina z nich spala, ještě stále vyvolávalo kvílení a skřípění zubů. Nikdo živý si nevzpomínal, že by některou sestru zbičovali za to, že si schovala angrial, a teď to byly dvě. Amyrlin musela mít jeden ze svých nechvalně známých záchvatů vzteku.

Teď však na ní nebylo naprosto nic takového vidět. Malou chvíli se na Seaine jen mlčky dívala, chladná jako jezírko v zimě, ve svém červeně prostřihávaném hedvábí, a pak doplula k vyřezávanému příborníku, na němž stály malované slonovinové miniatury Seaininy rodiny. Všichni byli mrtví, ona ale všechny stále milovala.

„Nehlasovala jsi pro mě, aby mě pozvedly na amyrlin,“ poznamenala Elaida a zvedla podobiznu Seainina otce. Rychle ji položila a zvedla místo toho portrét matky.

Seaine málem znovu zvedla obočí, ale dala si za úkol nenechat se překvapit víc než jednou denně. „Nesdělily mi, že se sněmovna sešla, dokud nebylo po všem, matko.“

„Ano, ano.“ Elaida zapomněla na obrázky a přesunula se ke krbu. Seaine měla vždycky ráda kočky a na krbové římse se tlačily vyřezávané dřevěné kočky všech možných tvarů, některé v docela zábavných pozicích. Amyrlin se na tu výstavku zamračila, ale pak zavřela oči a zakroutila hlavou. „Ale zůstala jsi,“ řekla a rychle se obrátila. „Všechny sestry, kterým to neoznámily, uprchly z Věže a připojily se k vzbouřencům. Kromě tebe. Proč?“

„Co jsem mohla dělat, matko? Věž musí být celá.“ Ať je amyrlin kdokoliv, dodala v duchu. A co se ti nelíbí na mých kočkách, smím-li se ptát? Ne že by to vyslovila nahlas. Sereille Bagand byla surová správkyně novicek, než ji pozvedly na amyrlinin stolec právě v tom roce, kdy ona sama získala šátek, a ještě surovější amyrlin, než by Elaida dokázala i s bolavým zubem. Seaine do sebe měla vtlučené, co je správné, příliš hluboko, než aby s tím pohnula pouhá léta. Nebo to, že neměla ráda ženu, nosící štólu. Amyrlin člověk nemusel mít rád.

„Věž musí být celá,“ souhlasila Elaida a otřela si dlaně o sebe. „Musí být celá.“ Tak proč je tak nervózní? Měla devětadevadesát druhů nálad, všechny tvrdé jako nůž a dvakrát ostřejší, avšak nervózní nebývala. „To, co ti teď řeknu, Seaine, je zapečetěno plamenem.“ Trpce zkřivila rty, pokrčila rameny a podrážděně škubla za štólu. „Kdybych věděla, jak to posílit, udělala bych to,“ řekla suše jako včerejší prach.

„Podržím tvá slova ve svém srdci, matko.“

„Chci – přikazuji ti – abys provedla vyšetřování. A skutečně si ho musíš uchovat v srdci. Kdyby se o tom doslechlo nesprávné ucho, mohlo by to znamenat smrt a zkázu celé Věže.“

Seaine zaškubalo obočí. Smrt a zkázu pro celou Věž? „V srdci,“ zopakovala. „Nesedneš si, matko?“ V jejích pokojích to tak bylo správně. „Mám ti nalít mátový čaj? Nebo chceš raději švestkový punč?“

Elaida občerstvení odmítla, vzala si nejpohodlnější křeslo, které vyřezal Seainin otec jako dar, když přijala šátek, ačkoliv podušky bylo samozřejmě nutné mnohokrát vyměnit. Díky amyrlin vypadalo venkovské křeslo jako trůn, jak měla ztuhlá záda a ocelový výraz ve tváři. Zcela nevděčně nedala Seaine svolení se posadit, takže Seaine zkřížila ruce a zůstala stát.

„Dlouho jsem přemýšlela o zradě, Seaine, od té chvíle, kdy mé předchůdkyni a kronikářce bylo umožněno uprchnout. Kdy jim někdo pomohl uprchnout. V srdci té záležitosti musela být zrada, a já se obávám, že to mohla provést pouze sestra nebo sestry.“

„To je jistě jedna z možností, matko.“ Elaida se nad tím přerušením zamračila.

„Nikdy si nemůžeme být jisté, kdo má v srdci stín zrady, Seaine. No, mám podezření, že někdo zařídil, aby byl můj rozkaz porušen. A mám důvod věřit, že ten někdo soukromě komunikuje s Randem al’Thorem. Nevím, s jakým cílem, ale určitě se jedná o zradu namířenou proti mně a Věži.“

Seaine čekala na pokračování, ale amyrlin se na ni jenom dívala a pomalu si hladila červeně prostřihávané sukně, jako by si to neuvědomovala. „Co přesně mám zjistit, matko?“ zeptala se opatrně.

Elaida vyskočila. „Velím ti sledovat zápach zrady, ať povede sebevýš, i kdyby to byla samotná kronikářka. Co zjistíš, ať tě to zavede ke komukoliv, sdělíš pouze amyrlininu stolci, Seaine. Nikdo jiný o tom nesmí vědět. Rozumíš mi?“

„Rozumím tvým příkazům, matko.“

Což, jak si pomyslela, když Elaida odešla ještě rychleji, než přišla, bylo tak asi vše, čemu rozuměla. Posadila se do křesla, které opustila amyrlin, aby přemýšlela, pěsti si tiskla pod bradu stejně, jako to dělával její otec, když se zamyslel. Všechno se nakonec poddá logice.

Proti Siuan Sanche by se nepostavila – vždyť to děvče na prvním místě jako amyrlin navrhla! – ale když bylo dokonáno a všechny formule dodrženy, jakkoliv chabě, pomoci jí k útěku určitě byla zrada a schválně zrušit amyrlinin rozkaz stejně tak. A možná i komunikace s al’Thorem. To však záleželo na tom, čeho se týkala a s jakým záměrem. Zjistit, kdo změnil amyrlinin rozkaz, bude obtížné, když nevěděla jaký. A takhle pozdě zjistit, kdo by mohl pomoci Siuan, mělo asi stejnou naději na úspěch, jako zjistit, kdo by mohl psát al’Thorovi. Do Věže a ven létalo každý den tolik holubů, až to vypadalo, že z oblohy prší peří. Pokud Elaida věděla víc, než řekla, tak to tedy vynechala. Celé to nedávalo moc velký smysl. Kvůli zradě by to v Elaidě vřelo vzteky, ale ona nebyla rozčilená. Byla nervózní. A nemohla se dočkat, až odejde. A tajnůstkářská, jako kdyby nechtěla vyzradit všechno, co věděla či tušila. Skoro jako by se toho bála. Jaká zrada by Elaidu polekala nebo vyvedla z míry? Smrt a zkáza celé Věže.

Jako kousky kovářské skládačky vše zapadlo na místo a Seaine zvedla obočí skoro až k vlasům. Zapadalo to. Všechno do sebe zapadalo. Cítila, jak jí odtéká krev z obličeje, a najednou měla ledové nohy. Zapečetěno plamenem. Řekla, že to uchová v srdci, ale od chvíle, kdy ta slova vyslovila, se všechno změnilo. Strach si připouštěla, jen když byl logický, a právě teď byla k smrti vyděšená. Tomuhle nemohla čelit sama. Ale s kým? Za daných okolností, s kým? Odpověď na tuto otázku přišla mnohem rychleji. Chvíli se odhodlávala a pak vyrazila ze svých pokojů a obydlí bílých, přičemž šla mnohem rychlejším krokem než obvykle.

Chodbami pobíhali sloužící, jako obvykle, ačkoliv ona šla tak rychle, že většinu minula dřív, než se stačili uklonit, ale vypadalo to, že je tu méně sester, než by odpovídalo dokonce tak časné hodině. Mnohem méně. A přesto pokud většina těch, co tu přebývala, zůstávala z nějakého důvodu ve svých pokojích, ty na chodbách počty v jednom směru vyrovnávaly. Sestry proplouvaly chodbami ověšenými koberci, tváře samá vyrovnanost, a oči měly zamlžené. Tu a tam spolu rozmlouvaly dvě tři ženy a pátravě se rozhlížely, zda je někdo neposlouchá. Vždycky dvě tři ze stejného adžah. Dokonce i včera si byla jistá, že vidí, jak se ženy přátelí i s někým mimo své adžah. Bílé měly úplně odložit emoce stranou, avšak ona v zaslepenosti nikdy neviděla nic rozumného, jako některé. Podezíráním vzduch ve Věži zhoustl jako horký rosol. Nebylo to nic nového, naneštěstí – amyrlin začala se svými drsnými metodami a pak zpráva o Logainovi situaci jenom zhoršila – ale dnes ráno to zřejmě bylo ještě horší než obvykle.

Za roh před ní zahnula Talene Minly a z nějakého důvodu neměla šátek jenom na ramenou, ale měla ho roztažený k loktům, jako by chtěla ukázat všechny zelené třásně. Seaine si uvědomila, že vlastně každá zelená, kterou dnes ráno potkala, má šátek. Talene, zlatovlasá, sošná a milá, se postavila za sesazení Siuan, ale do Věže přišla, když byla Seaine přijatá, a toto rozhodnutí jejich přátelství nenahlodalo. Talene měla důvody, jež Seaine přijímala, i když s nimi nesouhlasila. Dneska se přítelkyně zastavila a unaveně se na ni podívala. Tolik sester v poslední době sledovalo jedna druhou právě tímhle způsobem. Jindy by se byla Seaine zastavila, avšak ne dnes, když jí hlava praskala ve švech. Talene byla kamarádka a Seaine ji považovala za důvěryhodnou, ale ne dost na tohle. Později, pokud to půjde, za Talene zajde. Doufajíc, že to půjde, a prošla kolem jen s kývnutím.

V obydlí červených byla nálada ještě horší, vzduch hustší. Stejně jako u ostatních adžah, i tady bylo víc pokojů, než mohly sestry zaplnit – bylo tomu tak již dávno předtím, než uprchla první vzbouřenkyně – ale červené bylo největší adžah a sestry zabíraly poschodí, která se stále užívala. Červené často nosívaly své šátky i tehdy, kdy to nebylo nutné, ale i tady měla jedna každá žena červené třásně jako zástavu. Když se Seaine přiblížila, rozhovor ustal a chladné oči ji sledovaly v bublině ledového ticha. Cestou po těch divných dlaždicích, bílých s červenou slzou planeme Tar Valonu, se cítila jako vetřelec hluboko na nepřátelském uzemí. Ale ona vlastně každá část Věže mohla být nepřátelským územím. Nazírány z opačné strany, ty šarlatové plameny vypadaly docela jako červené Dračí špičáky. Ona nikdy nevěřila těm nesmyslným povídačkám o červených a falešných Dracích, ale... Proč je nikdo nepopíral?

Musela se zeptat na směr. „Nebudu ji rušit, jestli má moc práce,“ řekla. „Kdysi jsme bývaly dobré přítelkyně, a já bych ráda, abychom jimi byly zas. Teď víc než kdy jindy si adžah nemůžou dovolit se rozejít.“ Byla to pravda, ačkoliv adžah se spíš trhala od sebe, než rozcházela. Domanka ji však vyslechla s tváří jako odlitou z mědi. Mezi červenými bylo jen málo Domanek a těch pár bylo obvykle vzteklejších než had chycený v plotě.

„Ukážu ti to, sestro,“ řekla žena nakonec a ne moc uctivě. Šla první a pak se dívala, když Seaine klepala na dveře, jako by ji tu nemohla nechat samotnou. Na dveřích byl také vyřezaný plamen a nalakovaný v barvě čerstvé krve.

„Dále!“ ozvalo se zevnitř rázně. Seaine otevřela dveře s nadějí, že jedná správně.

„Seaine!“ zvolala Pevara vesele. „Co tě sem dneska ráno přivádí? Pojď dál! Zavři dveře a posaď se!“ Jako kdyby se všechny ty roky od doby, kdy byly mladší a přijatá novicka, ztratily. Dost baculatá a ne moc vysoká – vlastně na Kandořanku byla poměrně malá – byla docela hezká, v tmavých očích se jí vesele blýskalo a úsměv měla vždy pohotově. Byla škoda, že si vybrala červené, ať už byly její důvody sebelepší, poněvadž muže měla stále ráda. Červené adžah přitahovalo ženy, které k mužům od přírody chovaly nedůvěru, ale další si je zvolily proto, že úkol vyhledávat muže, kteří mohli usměrňovat, byl důležitý. Ať už měly nebo neměly muže rády, nebo jim na tom zpočátku nezáleželo, jenom málokterá žena mohla patřit k červeným déle, aniž by přejala nenávistný názor na všechny muže. Seaine měla důvody věřit, že Pevara brzy poté, co získala šátek, plnila pokání za prohlášení, že by chtěla mít strážce. Od doby, co dosáhla bezpečnějších výšin sněmovny, otevřeně tvrdila, že strážci by červeným práci hodně usnadnili.

„Neumím říct, jak jsem ráda, že tě vidím,“ řekla Pevara, když se uhnízdily v křeslech s vyřezávanými spirálami, jaká byla v Kandoru v módě před sto lety, se šálky z jemného porcelánu s namalovanými motýly a s borůvkovým čajem. „Mockrát mě napadlo, že bych za tebou měla zajít, ale přiznávám se, že jsem se bála, co bys asi řekla, když jsem tě před všemi těmi lety odřízla. Přísahám na čepel, Seaine, nebyla bych to udělala, nebýt toho, že mě Tesien Jorhald držela vlastně za krk a já měla šátek teprve krátkou dobu, abych se jí vzepřela. Odpustíš mi to?“

„No ovšem,“ odpověděla Seaine. „Chápu tě.“ Červené rázně odrazovaly od přátelství vně adžah. Dost rázně a dost účinně. „Když jsme mladé, nemůžeme jít proti adžah, a později už to vypadá, že své kroky nemůžeme zvrátit. Nejméně tisíckrát jsem si vzpomněla, jak jsme si šeptávaly po poslední – Á, a ty šprýmy! Vzpomínáš, jak jsme Seranche posypaly spodničku platanovým lechtacím práškem? – ale stydím se přiznat, že jsem se musela k smrti vyděsit, abych se pohnula. Chci, abychom byly zase přítelkyně, ale potřebuji i tvou pomoc. Jsi jediná, které můžu věřit.“

„Serancha byla ješitná tenkrát a je dodneška,“ zasmála se Pevara. „Šedé adžah je pro ni dobré místo. Ale nemůžu uvěřit, že by tě něco vyděsilo. No, podle tebe nebyl strach logický, dokud jsme nebyly zpátky v posteli. Kromě slibu, že se postavím ve sněmovně, aniž bych věděla zač, tak ti pomůžu s čímkoliv, Seaine. Co potřebuješ?“

Když na to došlo, Seaine zaváhala a napila se čaje. Ne že by o Pevaře pochybovala, jenže dostat slova ze rtů bylo... obtížné. „Dnes ráno za mnou přišla amyrlin,“ začala nakonec. „Pověřila mě jistým vyšetřováním. Zapečetěným plamenem.“ Pevara se lehce zamračila, ale neřekla, že v tom případě by o tom Seaine neměla mluvit. Když byly malé, Seaine sice možná naplánovala většinu jejich šprýmů, avšak Pevara měla tu troufalost většinu vymyslet, a měla víc odvahy je provést. „Mluvila dost opatrně, ale když jsem to trochu promyslela, došlo mi, co chtěla. Mám ve Věži najít...“ nakonec ji opustila odvaha, „temné družky.“

Pevařiny oči, stejně tmavé, jako je ona měla modré, se změnily v kámen. Červená sestra odšustila ke krbové římse, kde měla dokonale vyrovnané miniatury s portréty své rodiny. Všichni zemřeli, když byla ještě mladší novicka, rodiče, bratři, sestry, tety, strýcové a všichni, byli zavražděni při rychle potlačeném povstání temných druhů, kteří byli přesvědčení, že se Temný již brzy osvobodí. Proto si byla Seaine jistá, že jí může věřit. Proto si Pevara zvolila červené – ačkoliv Seaine si doposud myslela, že by si vedla stejně dobře a byla mnohem šťastnější jako zelená – protože věřila, že to, jak červené honí muže, kteří mohou usměrňovat, je nejlepší způsob, jak najít temné druhy. Byla v tom skutečně dobrá. A měla odvahu klidně vyslovit to, k čemu se Seaine nedokázala přimět.

„Černé adžah. Aha. Není divu, že byla Elaida obezřelá.“

„Pevaro, vím, že jsi jeho existenci vždycky popírala víc než tři sestry dohromady, ale jsem si jistá, že tohle měla na mysli, a jestli je ona přesvědčená...“

Její přítelkyně mávla rukou. „Mě přesvědčovat nemusíš, Seaine. Jsem si jistá, že černé adžah existuje, už...“ Zvláštní, teď Pevara zaváhala a zadívala se do šálku jako jasnovidka na jarmarku. „Co víš o událostech těsně po aielské válce?“

„Dvě amyrlin náhle zemřely v průběhu pěti let,“ odvětila Seaine opatrně. Usoudila, že přítelkyně má na mysli události ve Věži. Pravdou bylo, že dokud ji před skoro padesáti lety nepozvedly na přísedící, právě rok po Pevaře, ničemu mimo Věž nevěnovala příliš velkou pozornost. A vlastně ani tomu uvnitř Věže. „V těch letech zemřelo hodně sester, jak si vzpomínám. Chceš říct, že podle tebe v tom mělo prsty... černé adžah?“ Tak, teď to řekla, a nespálilo jí to jazyk.

„Já opravdu nevím,“ odpověděla Pevara tiše a potřásla hlavou. „Udělala jsi skutečně dobře, že ses ponořila hluboko do filozofie. Tenkrát se dály... věci, zapečetěné plamenem.“ Roztřeseně se nadechla.

Seaine na ni netlačila. Sama spáchala něco podobného zradě, když porušila tu stejnou pečeť, a Pevara se bude muset rozhodnout také sama. „Podívat se do hlášení bude bezpečnější než se ptát, když nevíš, co vlastně hledáš. Je logické, že černá sestra musí dokázat lhát i přes přísahy.“ Jinak by už bylo černé adžah dávno odhaleno. To jméno se s používáním vyslovovalo stále snadněji. „Pokud některá sestra napsala, že udělala něco, když my dokážeme, že udělala něco jiného, tak jsme našly černou družku.“

Pevara kývla. „Ano, nesmíme se však omezovat. Černé adžah možná nemělo prsty v tom povstání, ale já si nemyslím, že by si ten zmatek nechalo ujít, aniž by ho využilo. Myslím, že se musíme pořádně podívat na poslední rok.“

S tím Seaine váhavě souhlasila. Ohledně posledních měsíců bude muset pročíst méně papírů a položit víc otázek. Rozhodnout, koho zahrnout do vyšetřování, bylo ještě těžší. Zvlášť když Pevara řekla: „To od tebe bylo odvážné, přijít za mnou, Seaine. Vím, že temní druzi zavraždí své bratry, sestry a rodiče, když se snaží skrýt, kdo jsou a co dělají. Miluji tě za to, ale bylo to opravdu odvážné.“

Seaine se zachvěla, jako by jí někdo přešel po hrobě. Kdyby chtěla být odvážná, byla by si zvolila zelené. Skoro si přála, aby Elaida zašla za někým jiným. Teď už se ale nedalo couvnout.

33

Lázeň

Dny poté, co poslal Perrina pryč, Randovi připadaly nekonečné a noci ještě delší. Stáhl se do svých pokojů a zůstával tam. Děvám nařídil, aby k němu nikoho nepouštěly. Za dveře se zlacenými slunci směla pouze Nandera, když mu nesla jídlo. Šlachovitá Děva položila zakrytý podnos a seznam těch, kteří žádali o slyšení, a on se na ni káravě podíval a zopakoval, že nikoho nepřijímá. Často zaslechl nesouhlasné poznámky Děv venku, když za sebou Nandera zavírala dveře. Měl je slyšet, jinak by použily znakovou řeč. Ale jestli si myslely, že ho vyštvou ven tvrzením, že trucuje... Děvy mu nerozuměly a nepochopily by ho, ani kdyby jim to vysvětlil. Pokud by se k tomu vůbec odhodlal.

Jedl bez chuti a snažil se číst, ale ani jeho oblíbené knihy ho nezaujaly víc než na několik stránek, ani na začátku ne. Ale jednou denně, i když si slíbil, že to neudělá, zvedl na pramenech vzduchu mohutný šatník z leštěného ebenu a slonoviny, který měl v ložnici, odsunul ho stranou, opatrně rozvinul pasti, které nastavěl, i zrcadlovou masku, jež vypadala jako hladká zeď, upravenou tak, že ji kromě něj nikdo jiný neviděl. Tam ve výklenku, vyrobeném s pomocí jediné síly, stály dvě sošky z bílého kamene, půl lokte vysoké, žena a muž, oba v rozevlátých šatech, držící v ruce nad hlavou křišťálovou kouli. V noci, kdy vyslal vojsko do Illianu, zašel sám do Rhuideanu a vyzvedl tyto ter’angrialy. Jestli je bude potřebovat, možná nebude mít dost času. Tohle si aspoň říkal. Natáhl ruku k vousatému mužíkovi, kterého z dvojice mohl použít pouze muž, natáhl ruku a zastavil se, celý roztřesený. Stačilo dotknout se ho prstem a víc jediné síly, než si uměl představit, bude jeho. S tím by ho nikdo nedokázal porazit, nikdo by se mu nemohl postavit. S tím, jak kdysi řekla Lanfear, by mohl vyzvat Stvořitele.

„Je to moje poprávu,“ zamumlal pokaždé s rukou chvějící se těsně u figurky. „Moje! Já jsem Drak Znovuzrozený!“

A pokaždé se přinutil couvnout, znovu spletl zrcadlovou masku a neviditelné pasti, které by každého, kdo by se k nim dostal bez klíče, spálily na uhel. Těžký šatník se vrátil na místo lehce jako peříčko. Byl přece Drak Znovuzrozený. Ale bude to stačit? Bude muset.

„Já jsem Drak Znovuzrozený,“ zašeptal občas do stěny a občas na ně křičel: „Já jsem Drak Znovuzrozený!“ Ať nahlas nebo potichu, zuřil na ty, kteří se mu postavili, slepé hlupáky, kteří neviděli a nechtěli vidět, z ctižádosti, lakoty či strachu. On byl Drak Znovuzrozený, jediná naděje světa proti Temnému. A Světlo světu proto pomáhej. Ale záchvaty vzteku a touha použít tento ter’angrial byly jenom pokus, jak uniknout jiným věcem, a on to věděl. Sám se vrtal v jídle, i když každý den méně, a snažil se číst, ač zřídkakdy, a pokoušel se usnout. O to se s ubíhajícím časem snažil stále víc a bylo mu lhostejné, zda slunce stojí vysoko na obloze či zašlo. Spánek přicházel po neklidných kouscích a to, co ho trýznilo v bdělém stavu, se také plížilo jeho sny, takže se pokaždé probudil příliš brzy, aby si aspoň trochu odpočinul. Sebelepší štít nemohl odrazit to, co již bylo uvnitř. Musel se postavit Zaprodancům a dřív nebo později samotnému Temnému. Hlupáci bojovali proti němu nebo prchali, když jejich jedinou nadějí bylo postavit se mu po boku. Proč ho nepřestávají trápit sny? Z jednoho snu se pokaždé probudil dřív, než pořádně začal, ležel v posteli, opovrhoval sám sebou, zmatený nedostatkem spánku, ale ostatní... Věděl, že si je všechny zaslouží.

Ve snu se mu postavila Colavaere se zpustošenou tváří a šál, na němž se oběsila, měla stále zarytý v napuchlém krku. Colavaere, mlčící a obviňující, a za ní stály v mlčenlivých řadách všechny Děvy, jež pro něj zemřely, všechny ženy, jež pro něj zemřely. Z těchhle snů se probouzel s pláčem.

Stokrát přehodil Perrina přes Velký sluneční sál a stokrát ho přemohl žhoucí strach a vztek. Stokrát Perrina ve svých snech zabil a probudil ho vlastní křik. Proč si ten chlap vybral pro jejich hádku Aes Sedai? Rand se marně snažil na ně nemyslet. Dělal, co jen mohl, aby na jejich existenci úplně zapomněl. Děsily ho. Občas se mu zdálo, že je zase spoutaný v jejich bedně, a Galina, Erian, Katerina a ostatní ho vytahují, aby ho ztřískaly. Z těchhle snů se probouzel s pláčem, a plakal i poté, co se přesvědčil, že má otevřené oči a je venku. Děsily ho, protože se bál, že by se mohl poddat svému strachu a hněvu a pak... Snažil se nemyslet na to, co by mohl udělat pak, ale občas se mu o tom zdálo, a to se probouzel zbrocený studeným potem. To by neudělal. Ať už udělal cokoliv, tohle neudělá.

Ve snech sbíral asha’many k útoku na Bílou věž, aby potrestal Elaidu. Pak, naplněný spravedlivým hněvem a saidinem, proskočil průchodem – a zjistil, že Alviarinin dopis byla lež, uviděl ji stát po Elaidině boku, a uviděl tu také Egwain, Nyneivu a Elain, všechny s tvářemi Aes Sedai, protože byl příliš nebezpečný, aby ho nechaly běhat volně. Díval se, jak asha’many ničí ženy, které za sebou měly léta studia jediné síly, ne jen pár měsíců drsné výuky, a z těch snů se neprobouzel dřív, než zemřel poslední muž v černém kabátě, a on tam stál sám, aby čelil moci Aes Sedai. Sám.

Znovu a znovu mluvila Cadsuane o šílencích, kteří slyší hlasy, až sebou trhal, jako by ho s každým slovem šlehla bičem, škubal sebou ve spánku, kdykoliv se objevila. Ve spánku i v bdělém stavu volal Luise Therina, křičel na něj, ječel, ale odpovídalo mu jen ticho. Sám. Ten malý uzlíček citů a pocitů vzadu v jeho hlavě, ten pocit, že se ho Alanna téměř dotýká, mu pomalu začal být útěchou. A mnoha způsoby ho děsil ze všeho nejvíc.

Čtvrtého rána se omámeně probral ze snu o Bílé věži a zvedl ruku, aby si zastínil zarudlé oči před tím, co považoval za zášleh ze saidaru spleteného ohně. Ve slunečním světle, jež proudilo okny a dopadalo až na postel s hranatými ebenovými sloupky se slonovinovými hranami, tančila malá zrnka prachu. Každý kousek nábytku v místnosti byl z leštěného ebenu a slonoviny, hranatý a strohý a dost těžký, aby ladil s jeho náladou. Chvíli tam jen tak ležel, ale pokud by se spánek vrátil, přinesl by jen další sen.

Jsi tam, Luisi Therine? pomyslel si, aniž by doufal v odpověď, unaveně vstal a urovnal si kabátec. Nepřevlékl se od té doby, co se tu uzavřel.

Když se dopotácel do předpokoje, nejdřív si myslel, že se mu zase zdá ten sen, z něhož se vždy rovnou probudil s pocitem hanby, provinění a nenávisti k sobě samému, ale Min k němu vzhlédla z vysokého zlaceného křesla, na klíně měla položenu v kůži vázanou knihu, a on se neprobudil. Tvář jí rámovaly tmavé kučery a velké tmavé oči na něho upírala tak napjatě, až málem cítil její dotek. Spodky ze zeleného hedvábného brokátu jí padly jako druhá kůže, ladící kabát ze stejné látky měla rozepnutý a smetanová blůzka se jí zvedala a klesala, jak dýchala. Modlil se, aby se probudil. Nezavřel se ze strachu, hněvu či pocitu viny kvůli Colavaere nebo kvůli tomu, že Luis Therin zmizel.

„Za čtyři dny bude nějaká slavnost,“ vyhrkla vesele, „Půlměsíční. Z nějakýho důvodu tomu říkají Den lítosti, ale celou noc se bude tancovat. Jak jsem slyšela, má to být umírněný tanec, jenže každý tanec je lepší než žádný.“ Koženou záložkou pečlivě založila stránku a odložila knihu na podlahu. „Teď je právě čas nechat si ušít šaty, když nechám švadlenu šít hned dnes. Teda pokud si chceš se mnou zatancovat.“

Odtrhl od ní oči a zrak mu padl na látkou zakrytý podnos vedle vysokých dveří. Už jenom z pomyšlení na jídlo se mu dělalo špatně. Nandera neměla nikoho pustit, Světlo ji spal! A už určitě ne Min. Nezmínil se o ní výslovně, ale řekl nikoho! „Min, já – nevím, co říct. Totiž –“

„Ovčáku, vypadáš jako něco, kvůli čemu se servali psi. Nyní už chápu, proč byla Alanna tak hysterická. Vlastně žebrala, abych s tebou promluvila, když ji Děvy už asi popátý vyhodily. Nandera by nepustila ani mě, kdyby nepěnila kvůli tomu, že nic nejíš, a já se taky musela doprošovat. Seš mi dlužnej, sedláčku.“

Rand sebou trhl. Hlavou mu proletěly obrazy sebe sama. Jak jí trhá šaty a vrhá se na ni jako bezduché zvíře. Dlužil jí víc, než mohl kdy splatit. Prohrábl si vlasy a přinutil se na ni podívat. Zvedla nohy, takže v křesle seděla se zkříženýma nohama a pěstmi se opírala o kolena. Jak se na něj mohla dívat tak klidně? „Min, to, co jsem udělal, se nedá omluvit. Pokud by existovala spravedlnost, tak bych šel na šibenici. Kdybych mohl, uvázal bych si provaz sám. Přísahám, že jo.“ Slova chutnala hořce. Byl Drak Znovuzrozený a ona bude muset počkat na spravedlnost až do Poslední bitvy. Jaký byl hlupák, že chtěl přežít Tarmon Gai’don. Nezasloužil si to.

„O čem to mluvíš, ovčáku?“ zeptala se pomalu.

„Mluvím o tom, co jsem ti udělal,“ zaúpěl. Jak to mohl udělat, komukoliv, ale hlavně jí? „Min, vím, jak je pro tebe těžké být se mnou v jedné místnosti.“ Pamatoval si její poddajné tělo, její hebkou pleť. Poté, co z ní serval šaty. „Nikdy jsem si neuvědomil, že jsem zvíře, zrůda.“ Ale byl. Nenáviděl sám sebe za to, co udělal. A nenáviděl se ještě víc, protože to chtěl udělat znovu. „Mám jedinou omluvu, totiž že jsem šílený. Cadsuane měla pravdu. Slyšel jsem hlasy. Myslel jsem, že to byl hlas Luise Therina. Můžeš –? Ne. Ne, nemám právo tě prosit o odpuštění. Ale musíš vědět, jak mě to mrzí, Min.“ Mrzelo ho to. A ruce ho bolely, jak ji chtěl hladit po nahých zádech, po bocích. Byl zrůda. „Strašně. Aspoň tohle bys měla vědět.“

Seděla tam, nehýbala se a dívala se na něj, jako by ho ještě nikdy neviděla. Teď mohla přestat předstírat. Teď mohla říci, co si o něm skutečně myslí, a jakkoliv to bude ošklivé, nebude to stačit ani z poloviny.

„Tak proto jsi za mnou nepřišel,“ pravila nakonec. „Poslouchej mě, ty zabedněnej tupoune. Málem jsem se ubrečela k smrti, protože jsem viděla jednoho mrtvýho přes moc, a ty, tys chtěl udělat to samý a ze stejnýho důvodu. Ty moje nevinný jehňátko, my jsme se jen navzájem utěšovali. Kamarádi se v takovejch dobách utěšují. Zavři pusu, ty dvouříčskej blátošlape.“

Poslechl, ale jen aby polkl. Měl dojem, že mu oči vypadnou na podlahu. Prskal, jak rychle mluvil. „Utěšovali? Min, kdyby se ženský kroužek u nás doma doslechl, jak jsme se utěšovali, tak by se všechny seřadily, aby nás stáhly z kůže, i kdyby nám bylo padesát."

„Aspoň je to teď ‚my‘ místo ‚já‘,“ zavrčela rozdurděně. Vstala a cestou k němu vztekle šermovala prstem. „Myslíš, že jsem nějaká panenka, sedláčku? Myslíš, že jsem moc zabedněná, než abych ti řekla, když nechci, abys na mě sahal? Myslíš, že bych ti to neřekla jasně jak facka?“ Volnou rukou vytáhla z kabátu nůž, zašermovala jím a zase ho schovala, aniž by zpomalila proud slov. „Pamatuju se, že jsem ti servala košili ze zad, protožes ji nedokázal přetáhnout přes hlavu dost rychle, aby mi to stačilo. Tak málo jsem chtěla, abys mě objímal! Dělala jsem s tebou, co jsem nikdy nedělala s žádným chlapem – a nemysli, že jsem nikdy neměla pokušení! – a ty tvrdíš, že to všechno jen ty! Jako bych tady já nebyla!"

Nohama narazil na křeslo a konečně si uvědomil, že před ní couvá. Zamračila se na něj a zamumlala: „Myslím, že se mi nelíbí, jak se na mě teďka díváš.“ Náhle ho silně nakopla do holeně, opřela se mu dlaněmi o prsa a zatlačila. Překotil se do křesla tak tvrdě, že málem přepadl na záda i s křeslem. Lokny se zakývaly, jak pohodila hlavou a upravila si brokátový kabátek.

„To je možné, Min, ale –“

„Takhle to je, ovčáku,“ přerušila ho důrazně, „a jestli řekneš ještě něco jinýho, tak by sis měl radši zavolat Děvy a usměrňovat, co to půjde, protože tě ztřískám, dokud nebudeš prosit o smilování. Potřebuješ se oholit. A vykoupat.“

Rand se zhluboka nadechl. Perrin měl takové vyrovnané manželství s usměvavou, laskavou ženou. Proč ho to vždycky přitahovalo k ženám, z nichž se mu točila hlava jako motovidlo? Kdyby jen o ženách věděl desetinu toho co Mat, věděl by, co na to všechno říkat, ale takhle mohl jenom plácat. „V každém případě,“ řekl opatrně, „můžu udělat jenom jedno.“

„A co to tak asi bude?“ Zkřížila ruce na prsou a začala hrozivě podupávat nohou, ale on věděl, že tohle je správné.

„Poslat tě pryč.“ Stejně jako Elain a Aviendhu. „Kdybych se alespoň trochu ovládal, nebyl bych –“ Začala podupávat rychleji. Možná bude lepší nechat to být. Utěšovali? Světlo! „Min, každý v mé blízkosti je v nebezpečí. Zaprodanci nejsou jediní, kdo chce ublížit těm, co jsou mi blízcí, stejně jako mně. A teď jsem tu ještě já. Už se nedokážu ovládat. Min, skoro jsem zabil Perrina! Cadsuane měla pravdu. Zešílím, nebo už jsem šílený. Musím tě poslat pryč, abys byla v bezpečí.“

„Co je zač ta Cadsuane?“ zeptala se tak klidně, že sebou trhl, když si uvědomil, že pořád ještě podupává nohou. „Alanna se o ní zmiňovala, znělo to, jako by to byla Stvořitelova sestra. Ne, neříkej mi to. Je mi to fuk.“ Ne že by mu dala možnost něco vysvětlit. „A Perrin mi taky může být ukradenej. Mně bys ublížil asi tak jako jemu. Myslím, že ten váš velkej veřejnej spor byl nahranej, to si myslím. Je mi jedno, jestli se vztekáš, a je mi jedno, jestli ses zbláznil. Moc šílenej ale být nemůžeš, jinak by sis s tím nedělal hlavu. Podstatný je...“

Sklonila se, až měla ty velké a velmi tmavé oči v jedné rovině s jeho, ale ne moc daleko, a náhle jí zasvítily tak, že popadl saidín, připraven se bránit. „Poslat mě pryč, abych byla v bezpečí?“ zavrčela. „Jak se opovažuješ? Jakým právem si myslíš, že mě můžeš někam posílat? Ty mě potřebuješ, Rande al’Thore! Kdybych ti pověděla polovinu věcí, co jsem u tebe viděla, polovina vlasů by se ti zkroutila a druhá vypadala! Jen se opovaž! Děvy necháš riskovat, jak se jim zachce, a mě chceš poslat pryč jako malou žábu?“

„Děvy nemiluju.“ Jak se tak vznášel v cituprázdné prázdnotě, uslyšel svá slova a šok mu málem prázdnotu roztříštil a propustil saidín.

„No,“ řekla Min a narovnala se. Usmála se a rty se jí zvlnily ještě víc. „A je to venku.“ A uhnízdila se mu na klíně.

Řekla, že Perrinovi by neublížil stejně, jako by neublížil jí, ale teď jí musel ublížit. Musel, pro její vlastní dobro. „Elain miluju taky,“ řekl surově. „A Aviendhu. Vidíš, jaký jsem?“ Z nějakého důvodu to s ní zřejmě vůbec nepohnulo.

„Rhuark miluje víc než jednu ženu,“ poznamenala. Usmívala se skoro stejně vyrovnaně jako Aes Sedai. „A Bael taky a ani na jednom jsem nikdy neviděla trolločí rohy. Ne, Rande, ty mě miluješ a nemůžeš to popřít. Měla bych tě pověsit do průvanu za to, cos mi způsobil, ale... Jen abys to věděl, tak já tě taky miluju.“ Úsměv pohasl a změnil se v zamračení, jak v duchu bojovala, a povzdechla si. „Život by byl občas o dost jednodušší, kdyby mě moje tety nenaučily být čestná,“ zamumlala. „A abych byla čestná, Rande, musím ti říct, že tě Elain taky miluje. A Aviendha taky. Když můžou Mandelaina milovat obě manželky, tak se třem ženám může dařit milovat tebe. Ale já jsem tady, a jestli se mě pokusíš poslat pryč, uvážu si tě k noze.“ Nakrčila nos. „Teda hned, jak se zase začneš koupat. Ale rozhodně nikam nepůjdu.“

Hlava se mu zatočila přesně jako motovidlo. „Ty – že miluješ mě?“ vydechl nevěřícně. „A jak víš, co cítí Elain? Jak vůbec víš o Aviendze? Světlo! Mandelain si může dělat, co se mu zlíbí, Min. Já nejsem Aiel.“ Zamračil se. „Cos to říkala, že mi povídáš jenom polovinu toho, co vidíš? Myslel jsem, že mi říkáš všechno. A taky tě pošlu někam do bezpečí. A přestaň dělat tohle s nosem! Já nesmrdím!“ Rychle stáhl ruku, jak se škrábal pod kabátem.

Její zvednuté obočí vydalo za celé svazky, ale jazyk za zuby ovšem neudržela. „Jak se opovažuješ mluvit tímhle tónem? Jako kdybys tomu nevěřil?“ Náhle začala zvedat hlas a zabodla mu prst do hrudi, jako by ho chtěla propíchnout. „Ty si myslíš, že bych se vyspala s mužem, kterýho nemiluju? Vážně? Nebo si možná myslíš, že nejsi hoden být milovaný? Je to tak?“ Vydávala zvuky jako kočka, na niž někdo šlápne. „Že jsem nějaká chudinka bez mozku, co se zamilovala do hulváta, co? Sedíš tu a civíš jako prašivej vůl a myslíš si, že jsem praštěná pavlačí, že –“

„Jestli nezmlkneš a nezačneš mluvit rozumně,“ zavrčel, „přísahám, že ti naplácám na zadek!“ To se vzalo kdo ví odkud, z bezesných nocí a zmatku, ale než se stačil omluvit, ta žena se usmála.

Usmála se!

„Aspoň už netrucuješ,“ řekla. „Nesmíš fňukat, Rande. Nijak ti to neprospěje. Tak ty chceš rozumnou řeč? Miluju tě a nepůjdu pryč. Jestli se mě pokusíš poslat pryč, tak Děvám řeknu, žes mě zničil a odvrhl. Řeknu to každýmu, kdo bude poslouchat. Udělám –“

Zvedl pravou ruku, prohlédl si dlaň, na níž měl jasně vypálenou volavku, a pak se podíval na ni. Ona ostražitě hleděla na jeho ruku a poposedla si. Pak se mu nápadně zadívala pouze do obličeje.

„Nechci jít, Rande,“ řekla tiše. „Potřebuješ mě.“

„Jak to děláš?“ povzdechl si a opřel se v křesle. „I když mi skáčeš po hlavě, všechny moje potíže se vytrácejí.“

Min si odfrkla. „Je potřeba ti po hlavě skákat častěji. Pověz mi o té Aviendze. Asi není kostnatá a zjizvená jako Nandera, co?“

Proti své vůli se zasmál. Světlo, jak je to dávno, co se smál od srdce? „Min, řekl bych, že je hezká jako ty, ale jak můžeš srovnávat dva východy slunce?“

Chvíli se na něj dívala s lehkým úsměvem, jako by se nemohla rozhodnout, je-li překvapená nebo potěšená. „Jsi velmi nebezpečný muž, Rande al’Thore,“ zamumlala a pomalu se k němu naklonila blíž. Napadlo ho, že by se mohl v jejích očích utopit. Celou tu dobu, než se mu posadila do klína a políbila ho, celou tu dobu si myslel, že si jenom utahuje z vesnického kluka, a málem vyletěl z kůže, jak ji toužil líbat navěky. A když ho teď políbila znovu...

Pevně ji uchopil za paže, vstal a postavil na nohy i ji. Miloval ji a ona milovala jej, ale nesměl zapomínat, že když pomyslel na Elain, chtěl ji taky líbat navěky, o Aviendze nemluvě. Ať už Min říkala o Rhuarkovi nebo ostatních Aielech cokoli, v den, kdy se do něho zamilovala, uzavřela špatnou dohodu. „Říkalas půlku, Min,“ podotkl tiše. „O kterých viděních jsi mi neřekla?“

Vzhlédla k němu s výrazem, jenž mohl být zklamaný, ale samozřejmě nemohl. „Jsi zamilovaná do Draka Znovuzrozeného, Min Farshaw,“ zabručela si pro sebe, „a neměla bys na to zapomínat. A ty taky ne, Rande,“ dodala a odtáhla se. Váhavě, dychtivě ji pustil. Vlastně nevěděl, co cítí. „Jsi v Cairhienu už půl týdne a pořád jsi nic neudělal s tím Mořským národem. Berelain si myslela, že zase přešlapuješ na místě. Nechala mi dopis a žádala mě, abych ti to připomínala, jenomže tys mě nepustil k sobě – No, to je jedno. Berelain si myslí, že jsou pro tebe nějak důležití, říká, že jsi naplněním nějakýho jejich proroctví.“

„Vím o tom všechno, Min. Já –“ Myslel si, že dokáže zařídit, aby se s ním Mořský národ nezapletl. Dračí proroctví, aspoň pokud zjistil, se o nich nezmiňovala. Ale jestli dovolí Min zůstat poblíž, dovolí jí takhle riskovat... Uvědomil si, že vyhrála. S bolavým srdcem se díval, jak Elain odchází, díval se, jak odchází Aviendha, a žaludek měl stažený. Už to nemohl udělat znovu. Min tam stála a čekala. „Zajdu na jejich loď. Zajdu tam dneska. Mořský národ může pokleknout před Drakem Znovuzrozeným ve vší jeho nádheře. Nic jinýho se asi stejně nedá dělat. Buď patří ke mně, nebo to jsou mí nepřátelé. Tak to je zjevně vždy. Tak už mi povíš o těch viděních?“

„Rande, měl bys nejdřív zjistit, jací jsou, než –“

„Ta vidění?“

Zkřížila ruce a zamračila se na něho zpod sklopených víček. Hryzla si ret a mračila se do země. Potřásla hlavou a cosi si pro sebe bručela. Nakonec řekla: „Vlastně je tu jenom jedno, vážně. Přeháněla jsem. Viděla jsem tebe a ještě jednoho muže. Neviděla jsem ani jednomu do tváře, ale věděla jsem, že jeden jsi ty. Dotkli jste se a vypadalo to, jako byste spolu splynuli, a...“ Ustaraně stiskla rty a potichu pokračovala: „Nevím, co to znamená, Rande, až na to, že jeden z vás zemře a druhý ne. Já – Proč se zubíš? Tohle není vtip, Rande. Nevím, který z vás umře.“

„Směju se, poněvadž jsi mi sdělila velmi dobrou zprávu,“ řekl a pohladil ji po líci. Ten druhý muž musel být Luis Therin. Ještě nejsem šílený a neslyším hlasy, pomyslel si nadšeně. Jeden přežije a druhý umře, ale on už dlouho věděl, že zemře. Aspoň nebyl šílený. Aspoň ne tak šílený, jak se obával. Pořád měl vztek, který jen tak tak ovládl. „Víš, já –"

Náhle si uvědomil, že jí drží hlavu v dlaních. Odtáhl ruce, jako by se spálil. Min našpulila rty a káravě se na něj podívala, ale on ji nehodlal zneužívat. Nebylo by to k ní spravedlivé. Naštěstí mu hlasitě zakručelo v břiše.

„Musím něco sníst, jestli mám jít navštívit Mořský národ. Viděl jsem podnos...“

Když se otáčel, Min si odfrkla, ale vzápětí už plula k vysokým dveřím. „Potřebuješ se vykoupat, jestli půjdeme za Mořským národem.“

Nandera byla nadšená a dychtivě přikyvovala a okamžitě poslala Děvy s pořízením. Ale naklonila se k Min a řekla: „Měla jsem tě pustit hned první den. Chtěla jsem ho nakopnout, ale to se nedělá, kopat do Car’a’carna.“ Z jejího tónu bylo jasné, že by se to dělat mělo. Mluvila tiše, ale ne dost, aby ji neslyšel. Byl si jistý, že je to schválně, jinak by se na něj tak nemračila.

Děvy velkou měděnou vanu přitáhly samy, a když ji postavily, zamávaly rukama ve znakové řeči, smály se a byly příliš vzrušené, aby nechaly palácové sloužící přinést i vědra s horkou vodou. Rand zažil těžkou chvíli, když se chtěl sám svléknout. Vlastně měl potíže se sám umýt a neunikl tomu, aby mu Nandera neumyla vlasy. Somera s vlasy jako len a Enaila s ohnivou kšticí trvaly na tom, že ho oholí, když seděl po prsa ve vodě, a soustředily se na to tak, že se zjevně bály, aby mu nepodřízly krk. Byl na to zvyklý z dřívějška, že mu nedovolily se česat a holit vlastnoručně. Byl zvyklý na Děvy, které postávaly kolem, dívaly se a nabízely mu, že mu umyjí záda, nohy nebo ruce, rukama vedly hovory a stále byly dost pohoršené, že někdo sedí ve vodě. Kromě toho se mu podařilo několika se zbavit tím, že je poslal s příkazy.

Nebyl ale zvyklý na Min, sedící na posteli se zkříženýma nohama a bradou v dlaních, pozorující celý proces s nepochybným zaujetím. V celém tom zástupu Děv si neuvědomil, že tam je, dokud nebyl nahý, a pak už si jenom mohl co nejrychleji sednout, až voda vyšplíchla na podlahu. Ta ženská by si jako Děva vedla moc dobře. Bavila se o něm s Děvami zcela nepokrytě a ani se nezačervenala! On byl ale celý rudý.

„Ano, je velmi skromný,“ řekla bezvýhradně souhlasíc s Malindare, která byla nejkulatější z Děv a měla nejtmavší vlasy, jaké kdy Rand u Aielů viděl. „Skromnost je mužovou největší ctností.“ Malindare na to velice vážně kývla, avšak Min se šklebila od ucha k uchu.

A: „Ach ne, Domeille, to by byla škoda, zkazit tak hezkou tvářičku jizvou.“ Domeille, šedivější a hubenější než Nandera, s vystouplou bradou, trvala na tom, že není dost hezký, aby se obešel bez jizvy, která by zdůraznila jeho krásu. Její slova. Zbytek byl ještě horší. Děvy zjevně byly vždycky rády, když byl celý červený hanbou. Min tedy rozhodně ano.

„Dřív nebo později se budeš muset usušit, Rande,“ řekla a oběma rukama mu podávala dlouhou bílou osušku. Stála dobré tři kroky od vany a Děvy couvly a vytvořily kruh. Min se tvářila tak nevinně, že by ji každý soudce uznal vinnou už jenom kvůli tomu. „Pojď a osuš se, Rande.“

V životě ještě nebyl tak rád, když na sebe dostal šaty.

Tou dobou už byly všechny jeho rozkazy vykonány a vše bylo připraveno. Rand al’Thor byl ve vaně možná zahnaný do kouta, ale Drak Znovuzrozený půjde navštívit Mořský národ v takovém stylu, že padne bázní na kolena.

34

Ta’veren

Vše bylo připraveno tak, jak to Rand nařídil, na nádvoří před Slunečním palácem. Nebo skoro vše. Ranní sluníčko vrhalo šikmé stíny stupňových věží, takže jen deset kroků před vysokou bronzovou bránou bylo v plném slunci. Dashiva, Flinn a Narishma, tři asha’mani, jež si podržel, čekali vedle svých koní, a dokonce i Dashiva byl v plném lesku, se stříbrným mečíkem a rudozlatým drakem na černém límci, i když se mu stále dařilo zacházet s mečem u boku, jako by ho neustále překvapovalo, že ho tam má. Stovka Dobrainových ozbrojenců seděla na koních za Dobrainem samotným, pod dvěma dlouhými plameny, zplihle visícími v nehybném vzduchu. Tmavou zbroj měli nově nalakovanou, až se ve slunci leskla, a pod hlavicemi kopí měli přivázané hedvábné červené, bílé a černé fáborky. Když se objevil Rand, s opaskem ze zlacenou Dračí přezkou přes červený kabát hustě krumplovaný zlatem, začali jásat.

Nádvořím se neslo: „Al’Thor! Al’Thor! Al’Thor!“ K volání se připojili lidé tlačící se na střeleckých balkonech, Tairenové i Cairhieňané v hedvábí a krajkách, kteří před týdnem zcela jistě zdravili stejně hlasitě Colavaere. Lidé, kteří by byli stejně rádi, kdyby se do Cairhienu už nikdy nevrátil, aspoň někteří z nich, mávali rukama a volali. Rand zvedl Dračí žezlo, aby jim poděkoval, a oni začali volat ještě hlasitěji.

Jásotem proniklo hromové dunění bubnů a břeskný zvuk trub. Hudbu vyluzoval další tucet Dobrainových mužů v karmínových tabardech s černobílým kotoučem na prsou, z nichž polovina měla dlouhé trouby, ovinuté stejnou látkou, druhá polovina kotle, také zdobené, zavěšené na sedlech. Když sestupoval po širokém schodišti, vstříc mu vyšlo pět Aes Sedai se šátky. Alespoň k němu vypluly. Alanna si ho pátravě prohlédla svýma velkýma, tmavýma, pronikavýma očima – uzlíček emocí v hlavě říkal, že je klidnější, uvolněnější, než se pamatoval – pátravě si ho prohlédla a pak mávla rukou a Min se ho dotkla a odešla s ní stranou. Bera a ostatní předvedly nepatrné pukrle a lehce sklonily hlavy, jak se za ním z paláce vyhrnuli Aielové. Nandera vedla dvě stovky Děv – nehodlaly se nechat předčit „křivopřísežníky" – a Camar, štíhlý, dlouhonohý Daryne z Ohnutého vršku, šedivější než Nandera a o půl hlavy vyšší než Rand, vedl dvě stě Seia Doon, kteří se nehodlali nechat předčit Far Dareis Mai, natož Cairhieňany. Rozestoupili se na nádvoří vedle něj a Aes Sedai. Bera, jako pyšná selka, a Alanna, jako nějaká snědě krásná královna, v šátcích se zelenými třásněmi, kyprá Rafela, zabalená do modré, ho úzkostlivě pozorovala, a Faeldrin, další zelená s chladnýma očima, s barevnými korálky vpletenými do tenkých cůpků, a štíhlá Merana v šedém, vedle jejíhož mračení vypadala Rafela jako zosobnění aessedaiovské vyrovnanosti. Pět.

„Kde jsou Kiruna a Verin?“ chtěl vědět. „Zavolal jsem vás všechny.“

„To jsi udělal, můj pane Draku,“ odpověděla Bera úlisně. Taky udělala další pukrle. Jen nepatrné, ale zarazilo ho to. „Nemohly jsme Verin najít. Je někde v aielských stanech. Vyslýchá...“ úlisný tón se na okamžik zadrhl, „...zajatce, myslím, ve snaze zjistit něco o tom, co se mělo stát po návratu do Tar Valonu.“ Po jeho příchodu do Tar Valonu. Věděla dost na to, aby to nevybreptla někde, kde by to mohly slyšet nepovolané uši. „A Kiruna je... na poradě se Sorileou ohledně protokolu. Avšak jsem si docela jistá, že se k nám moc ráda připojí, když Sorilee pošleš osobní povolání. Můžu jít já, jestli –“

Mávnutím ji odehnal. Pět by mělo stačit. Třeba se Verin něco dozví. Chtěl to vědět? A Kiruna. Ohledně protokolu? „Jsem rád, že s moudrými vycházíte.“ Bera chtěla něco říci, ale pak pevně zavřela pusu. Ať už se Alanna bavila s Min o čemkoliv, Min na lících naskočily rudé skvrny a zvedla bradu, byť kupodivu zřejmě odpovídala dost klidně. Napadlo ho, jestli mu to řekne. Jediná věc, kterou si byl u žen jist, byla, že každá má v srdci tajná místečka, o něž se občas podělí s jinou ženou, ale nikdy ne s mužem. To bylo jediné, čím si byl u žen jist.

„Nepřišel jsem ven, abych tady postával celý den,“ utrousil podrážděně. Aes Sedai se postavily s Berou v čele, ostatní o půl kroku za ní. Kdyby v čele nestála Bera, byla by to Kiruna. Tohle bylo jejich uspořádání, ne jeho. Vlastně mu na tom nezáleželo, pokud budou dodržovat přísahy, a možná by to nechal plavat, nebýt Min a Alanny. „Odteď za vás bude mluvit Merana. Rozkazy budete přijímat od ní."

Z toho, jak náhle vyvalily oči, by si mohl myslet, že jim všem vyťal políček. Včetně Merany. Dokonce i Alanna otočila hlavu. Proč je to tak polekalo? Pravda, Bera nebo Kiruna mluvily od Dumajských studni nejvíc, ale Merana byla vyslankyně v Caemlynu.

„Už můžeš, Min?“ zeptal se, a aniž by počkal na odpověď, vykročil. Přivedli mu velkého černého valacha s ohnivýma očima, na němž přijel od Dumajských studní, s vysokým, silně zlaceným sedlem a červenou čabrakou, která měla v rozích vyšitý černobílý kotouč. Postroj se ke zvířeti hodil, i k jeho jménu. Tai’daišar, ve starém jazyce Pán slávy. Kůň i postroj se hodily k Draku Znovuzrozenému.

Když nasedal, přivedla si Min kobylu myší barvy, na níž také přijela, a než se vyhoupla do sedla, natáhla si jezdecké rukavičky. „Seiera je hezký zvíře,“ poznamenala a poplácala klisnu po klenuté šíji. „Škoda že není moje. Líbí se mi i její jméno. My tý kytce kolem Baerlonu říkáme barvínek. Na jaře rostou všude.“

„Je tvoje,“ řekl Rand. Ať už klisna patřila kterékoliv Aes Sedai, ta mu ji jistě neodmítne prodat. Byl by dal Kiruně za Tai’daišara tisíc korun. Nemohla si stěžovat. Nejlepší hřebec tairenské krve nestál ani desetinu. „Popovídala sis s Alannou?“

„Nic, co by tě zajímalo,“ řekla ledabyle. Ale tváře jí znovu lehce zrudly.

Tiše si odfrkl a pak zvýšil hlas. „Urozený pane Dobraine, myslím, že jsme nechali Mořský národ čekat už dost dlouho.“

Průvod cestou širokými třídami přitahoval davy, lidé se tlačili v oknech a na střechách, jak se zpráva šířila. V čele jelo dvacet Dobrainových kopiníků, aby pročistili cestu, spolu se třiceti Děvami a stejně tolika Černýma očima, pak hlasitě bubnující bubeníci a trubači, kteří bubnováním podtrhovali trylky. Praporce vlály těsně před Dobrainem a Randem, bílý Dračí praporec a šarlatový Prapor Světla, a vedle kopiníků, jejichž fáborky také povlávaly ve větru, klusali zahalení Aielové. Občas mu lidé házeli květiny. Možná k němu nechovali skutečnou nenávist. Možná se ho jen báli. Bude to muset stačit.

„Průvod hodný krále,“ řekla Merana nahlas, aby ji slyšel.

„Pro Draka Znovuzrozeného to není dost,“ odsekl ostře. „Drž se zpátky. Ty taky, Min.“ Na jiných střechách byli najatí vrazi. Šíp nebo šipka z kuše určená pro něj si dnes nenajde cíl v ženě.

Zařadily se za jeho velkého vraníka na celé tři kroky, pak byly zpátky vedle něj a Min mu vykládala, co Berelain napsala o Mořském národě na lodích, o Jendajském proroctví a Coramoorovi, a Merana dodala, co věděla o proroctví, třebaže přiznala, že toho není moc, jen o málo víc, než věděla Min.

Rand sledoval střechy a poslouchal je na půl ucha. Nedržel saidín, ale cítil ho z Dashivy a druhých dvou těsně za sebou. Necítil svrbění, které by prozradilo, že se pravého zdroje chopila některá z Aes Sedai, ale taky jim řekl, že to bez jeho svolení nemají dělat. Možná by to měl změnit. Zjevně své přísahy dodržovaly. Jak by taky ne? Byly Aes Sedai. Hezká věc, kdyby ho probodl nějaký vrah, zatímco by se sestra snažila rozhodnout, jestli sloužit znamená zachránit ho nebo poslouchat znamená neusměrňovat.

„Čemu se směješ?“ vyzvídala Min. Seiera přiklusala blíž a Min se na něj usmála.

„Tady není nic k smíchu, můj pane Draku,“ poznamenala z druhé strany kysele Merana. „Atha’an Miere umějí být velmi vybíraví. Když dojde na jejich proroctví, jsou úzkostliví všichni.“

„Svět je směšný,“ řekl jí. Min se zasmála s ním, ale Merana zaprskala, a jakmile se přestal smát, hned pokračovala ve výkladu o Mořském národě.

U řeky spadaly městské hradby až k vodě a lemovaly dlouhá mola ze šedého kamene, vystupující z nábřeží. Všude kotvily říční lodě, čluny a bárky všech druhů a velikostí, posádky byly na palubách, aby viděly ten zmatek, ale plavidlo, které Rand hledal, bylo připravené a čekalo, přivázané na konci mola, odkud již odešli všichni dělníci. Lodice, tak se to nazývalo, nízká úzká skořepina bez stěžně, jen s jednou žerdí na přídi, dva sáhy vysokou, na níž byla lucerna, a druhou na zádi. Měla skoro patnáct sáhů na délku a třicet párů vesel a neunesla by náklad, jaké by uvezla plachetnice o stejné velikosti, ale zase nebyla závislá na větru a měla mělký ponor, mohla cestovat dnem i nocí a veslaři se mohli střídat. Lodice se používaly na řece pro důležité a naléhavé náklady. Připadala mu vhodná.

Když Rand sestupoval po lávce, zavěšený do Min a s Aes Sedai a asha’many za patami, kapitán se opakovaně klaněl. Elver Shaene byl hubenější než jeho plavidlo, oblečený ve žlutém kabátě murandského střihu, který mu visel ke kolenům. „Je pro mě čest, že tě povezu, můj pane Draku,“ mumlal a velkým kapesníkem si utíral holou hlavu. „Čest to je. Opravdu čest. Čest.“

Bylo jasné, že by měl raději loď plnou živých zmijí. Zamrkal na šátky Aes Sedai a zíral na jejich bezvěké tváře, olizoval si rty a celý nesvůj pohledem přeskakoval z nich na Randa. Z asha’manů mu spadla brada, když si dal konečně dohromady jejich černé kabáty s tím, co se povídalo v ulicích, a pak se na ně už ani nepodíval. Shaene se díval, jak Dobraine vede na palubu své muže s prapory, pak trubače a bubeníky, táhnoucí své bubny, a pak si prohlédl jezdce na molu, jako by čekal, že snad taky chtějí nastoupit. Nandera, s dvaceti Děvami, a Camar, s dvacítkou Černých očí, všichni se šufami ovinutými kolem hlav, ač nebyli zahaleni, kapitána polekali natolik, že couvl a postavil se tak, aby mezi nimi a sebou měl Aes Sedai. Aielové se mračili, protože okamžik, kdy by se museli zahalit, by je mohl zpomalit, přičemž se mohli těžko tvářit, že jsou v nebezpečí. Randa napadlo, že Shaene si kapesníkem brzy vydře ten zbyteček šedých vlasů, co mu ještě zbýval.

Lodice dlouhými vesly odrazila od mola, dva prapory povlávaly na přídi, bubny duněly a trubky vřeštěly. Na lodích na řece se objevovali lidé, aby se podívali, dokonce lezli do ráhnoví. Na lodi Mořského národa také vyšli ven, lidé v jasných barvách, oproti bezvýrazným šatům na ostatních plavidlech. Bílá pěna byla větší než většina ostatních plavidel, a přesto zároveň štíhlá a elegantní, se dvěma vysokými stěžni, skloněnými hodně dozadu s ráhny rovně mezi nimi, kde skoro všechny jiné lodě měly šikmá ráhna delší než stěžně a na nich většinu oplachtění. Všechno tu mluvilo o odlišnosti, ale Rand věděl, že v jedné věci musejí být Atha’an Miere stejní jako všichni ostatní. Mohli buď souhlasit, že ho budou následovat dobrovolně, nebo k tomu budou donuceni. Proroctví říkala, že k sobě připoutá lidi všech zemí – „Sever se spojí s východem, západ bude připoután k jihu,“ stálo v nich – a nikdo nesměl zůstat stát stranou. Teď už to věděl.

Jelikož posílal rozkazy z vany, neměl příležitost upřesnit, co má v plánu, až dorazí na Bílou pěnu, takže jim to oznámil nyní. Podrobnosti vyvolaly u asha’manů úsměv, jak čekal – no, Flinn a Narishma se usmáli, Dashiva nepřítomně zamrkal – a mračení u Aielů, jak ostatně také čekal. Nebyli rádi, když je někdo nechával vzadu. Dobraine jenom kývl. Věděl, že dneska je tu jen na ukázku. Co ale Rand nečekal, byla reakce Aes Sedai.

„Stane se, jak přikazuješ, můj pane Draku,“ řekla Merana s tím nepatrným pukrletem. Ostatní si vyměnily pohledy, ale také se klaněly a bručely „jak přikazuješ“ hned po ní. Žádná nic nenamítla, nezamračila se, povýšeně se na něj nepodívala ani mu neodříkala, proč by se to mělo udělat jakkoliv jinak, jen ne tak, jak to chtěl on. Může jim začít věřit? Nebo našly nějaký ten aessedaiovský trik, jak se vyvléknout z přísahy, jakmile se k nim obrátil zády?

„Ony slovo dodrží,“ ozvala se náhle Min, jako by mu četla myšlenky. Zavěsila se do něho a oběma rukama ho popadla za rukáv a mluvila tak, že ji slyšel jenom on. „Právě jsem viděla těchhle pět ve tvý dlani,“ dodala pro případ, že by nepochopil. Nebyl si jistý, jestli to dokáže přijmout, i když to viděla.

Na zkoušku neměl moc času. Lodice letěla po hladině a za chvíli už vesla zabírala zpětně pár sáhů od mnohem vyšší Bílé pěny. Bubny a trubky se odmlčely a Rand usměrnil a ze vzduchu protkaného ohněm vytvořil most, jímž spojil zábradlí lodice se zábradlím lodi Mořského národa. S Min po boku se po něm vydal, pro všechny kromě asha’manů kráčeli vzduchem.

Zpola čekal, že Min zaváhá, aspoň na začátku, ale ona prostě šla vedle něj, jako by měla pod holínkami se zelenými podpatky pevný kámen.

„Věřím ti,“ řekla tiše. Taky se usmála, částečně na uklidněnou a částečně, protože ji pobavilo, že mu zase četla myšlenky.

Napadlo ho, jak moc by mu věřila, kdyby věděla, že tohle je nejdelší most, jaký tímto způsobem dokáže udělat. O krok dál, o loket, a celá věc by se při prvním kroku zbortila. V té chvíli by to bylo stejné jako snažit se zvednout s pomocí jediné síly. Zhola nemožné. Dokonce ani Zaprodanci nevěděli, proč to nejde, stejně jako nevěděli, proč žena dokáže udělat delší most než muž, i když by nebyla tak silná. Nebyla to otázka váhy. Most udržel cokoliv.

Těsně před zábradlím Bílé pěny se zastavil – stál ve vzduchu. Přestože mu je Merana popisovala, byli pro něj lidé, kteří k němu vzhlíželi, překvapením. Snědé ženy a muži do pasu nazí, s barevnými šerpami, jejichž konce jim visely po kolena, a stříbrnými či zlatými řetězy kolem krku, kroužky v uších a u některých žen dokonce v nose. Ženy nosily tmavé pytlovité kalhoty a haleny duhových barev. Všichni se tvářili asi stejně jako Aes Sedai, když se hodně snažily. Čtyři z žen, přestože byly bosé jako ostatní, byly v jasném hedvábí, dvě z nich v brokátu, a měly víc náhrdelníků a náušnic než kdokoliv z ostatních, a od náušnice ke kroužku v nose jim vedl řetízek se zlatými medailonky. Neříkaly nic, jen tam stály, dívaly se na něj a čichaly ke zlatým filigránovým krabičkám, které jim na řetěze visely kolem krku. Ohlásil se jim.

„Jsem Drak Znovuzrozený. Jsem Coramoor.“

Posádkou proběhl kolektivní povzdech. Ženy se ale nepřipojily.

„Jsem Harine din Togara Dva větry, paní vln klanu Shodein,“ sdělila mu ta s největším počtem náušnic, hezká žena s plnými rty v červeném brokátu, s pěti tlustými zlatými kroužky v každém uchu. V rovných černých vlasech měla bílé prameny a v koutcích očí jemné vrásky. Byla působivě důstojná. „Mluvím tu za paní lodí. Zlíbí-li se Světlu, Coramoor smí vstoupit na palubu.“ Z nějakého důvodu sebou trhla, a stejně ty tři vedle, ale znělo to příliš jako povolení. Rand vstoupil na palubu s Min a přál si, aby nebyl čekal.

Propustil most i saidin, ale cítil, jak se most okamžitě znovu vytvořil. Asha’mani a Aes Sedai byli vzápětí u něj, sestry stejně nevzrušené jako Min, i když si snad jedna dvě urovnávaly sukně víc, než bylo nutné. V přítomnosti asha’manů pořád nebyly tak klidné, jak předstíraly.

Čtyři ženy Mořského národa se na Aes Sedai jednou podívaly a okamžitě se shlukly k sobě a cosi si špitaly. Harine toho namluvila hodně, a stejně tak mladá hezoučká žena v zeleném hedvábí s osmi kroužky dohromady, ale i párek v obyčejném hedvábí občas něco přidal.

Merana nenápadně zakašlala a promluvila do dlaně, jak to zakrývala. „Slyšela jsem, jak tě jmenovala Coramoorem. Atha’an Miere umějí skvěle vyjednávat, ale myslím, že ona něco pustí.“ Rand kývl a podíval se na Min. Šilhala na ženy Mořského národa, ale jakmile si všimla, že se na ni dívá, lítostivě zavrtěla hlavou. Zatím neviděla nic, co by mu pomohlo.

Harine se otočila tak klidně, jako by k té spěšné poradě vůbec nedošlo. „Toto je Shalon din Togara Ranní příliv, hledačka větru klanu Shodein,“ řekla a lehce se uklonila ženě v zeleném hedvábí, „a toto Derah din Selaan Stoupající vlna, paní plavby na Bílé pěně.“ Obě ženy se lehce uklonily a dotkly se prsty rtů.

Derah, hezká žena zhruba ve středních letech, měla prosté hedvábí a také osm náušnic, i když náušnice, kroužek v nose a řetízek mezi nimi byly lepší než Harininy nebo Shaloniny. „Vítám tě na mé lodi,“ řekla Derah, „a milost Světla tobě, dokud neopustíš jeho paluby.“ Lehce se uklonila čtvrté ženě ve žlutém. „Toto je Taval din Chanai Devět racků, hledačka větru Bílé pěny.“ Taval měla v uších jen po třech kroužcích, hezkých jako měla paní plavby. Vypadala mladší než Shalon, asi v jeho věku.

Slova se znovu ujala Harine a ukázala na zvýšenou záď lodi. „Promluvíme si v mé kajutě, zlíbí-li se ti. Briga není zrovna velké plavidlo, Rande al’Thore, a kajuta je malá. Zlíbí-li se ti, pojď sám, všichni tu jsou zárukou tvého bezpečí.“ Aha. Od Coramoora k obyčejnému Randu al’Thorovi. Pokud to půjde, vezme si zpátky, co dala.

Už chtěl otevřít ústa a souhlasit – hlavně aby to měl za sebou. Harine už mířila ke kajutě a kývala na něj, ať jde. Ostatní ženy šly s ní – když si Merana zase odkašlala.

„Hledačka větru umí usměrňovat,“ zamumlala chvatně do dlaně. „Měl bys s sebou vzít dvě sestry, jinak budou mít dojem, že získaly navrch.“

Rand se zamračil. Navrch? On byl Drak Znovuzrozený. Ale přece... „Půjdu rád, paní vln, ale tady Min chodí všude se mnou.“ Poplácal Min po ruce, kterou měla položenou na jeho paži – ani na chvíli se ho nepouštěla – a Harine kývla. Taval už držela dveře otevřené. Derah se zase lehce uklonila a pokynula mu dál.

„A taky Dashiva, samozřejmě.“ Muž sebou při zmínce o sobě trhl, jako by spal. Aspoň nezíral s vyvalenýma očima po palubě jako Flinn a Narishma. Zíral totiž na ženy. Na svůdnou krásu a půvab žen Mořského národa se pěly ódy a Rand to chápal – chodily, jako by se měly dát vzápětí do tance, a svůdně se vlnily – ale nepřivedl sem muže, aby slintali. „Mějte oči otevřené!“ nařídil jim drsně. Narishma zrudl, prudce se narovnal a přitiskl si pěst k hrudi. Flinn prostě zasalutoval, ale oba vypadali pozorněji. Min se na něj z nějakého důvodu podívala se slabým, hořkým úsměvem.

Harine netrpělivě kývla. Z posádky vystoupil muž v pytlovitých spodcích ze zeleného hedvábného brokátu a za šerpou měl meč se slonovinovým jílcem a dýku. Měl víc bílých vlasů než ona a měl taky v každém uchu pět tlustých kroužků. Ještě netrpělivěji ho zahnala. „Jak se ti zlíbí, Rande al’Thore,“ řekla.

„A samozřejmě,“ dodal Rand, jako kdyby ho to napadlo až teď, „musím mít Meranu a Rafelu.“ Nebyl si jistý, proč si vybral tu druhou – možná proto, že baculatá tairenská sestra byla kromě Merany jediná ne zelená – ale k jeho překvapení se Merana pochvalně usmála. Vlastně i Bera kývla, a Faeldrin a Alanna taky.

Harine se to nelíbilo. Než se ovládla, stiskla rty. „Jak se ti zlíbí,“ řekla zdaleka ne tak příjemně jako předtím.

Když byl ve strohé kajutě, kde zřejmě všechno kromě pár mosazí obitých truhlic bylo zabudováno do stěn, Rand si nebyl jistý, že ta žena nezískala, co chtěla, už jen tím, že ho sem přivedla. Například musel stát přikrčený, dokonce i mezi stropními trámy, nebo jak se tomu na lodi říkalo. Přečetl o lodích pár knih, ale žádná se o tom nezmiňovala. Židle, kterou mu nabídli na konci úzkého stolu, se nedala odstrčit, protože byla připevněná k palubě, a když mu Min ukázala, jak odsunout opěrku a otočit ji, aby se mohl posadit, narazil koleny zespodu na stůl. Bylo tu jen osm židlí. Harine seděla v čele, zády k oknům s červenými okenicemi na zádi, se svou hledačkou větru po levici a paní plavby po pravici a Taval vedle. Merana a Rafela se usadily vedle Shalon a Min si sedla Randovi po levici. Na Dashivu žádná židle nezbyla, a tak se postavil ke dveřím. Mohl stát docela zpříma, i když i on se vlasy otíral o trámy. Mladá žena v jasně modré blůze s jednou tenkou náušnicí v každém uchu přinesla silné šálky čaje, který byl černý a hořký.

„Tak to vyřídíme,“ řekl Rand nedůtklivě, jakmile žena s podnosem odešla. Nechal šálek na stole, když jednou usrkl. Nemohl si natáhnout nohy. Hrozně nerad se cítil stísněný. Hlavou mu proletěly vzpomínky, jak byl skrčený v truhle, a měl co dělat, aby se ovládl. „Tearský Kámen padl, Aielové přešli přes Dračí stěnu, všechny části vašeho Jendajského proroctví se naplnily. Já jsem Coramoor.“

Harine se přes šálek usmála, chladně, bez veselí. „To musí být pravda, zlíbí-li se Světlu, ale –“

„Je to tak,“ vyštěkl Rand i přes to, jak se po něm Merana varovně podívala. Zašla dokonce tak daleko, že ho pod stolem nakopla. Toho si taky nevšímal. Stěny kajuty byly jaksi blíž. „Čemu nevěříš, paní vln? Že mi slouží Aes Sedai? Rafelo, Merano.“ Důrazně jim kývl.

Chtěl jenom, aby k němu přišly a bylo to vidět, ony ale odložily šálky, půvabně vstaly, dopluly k němu – a poklekly. Uchopily ho za ruce a políbily přímo na zářící zlatohřívé hlavy draků, kteří se mu ovíjeli kolem předloktí. Jen tak tak se mu podařilo zakrýt zděšení, aniž by odtrhl zrak od Harine. Trochu zpopelavěla ve tváři.

„Aes Sedai mi slouží a Mořský národ bude taky.“ Pokynem ruky sestry propustil. Zvláštní, tvářily se trochu překvapeně. „Takhle to stojí v Jendajském proroctví. Mořský národ bude sloužit Coramoorovi. A já jsem Coramoor.“

„Ano, ale je tu otázka Dohody.“ To slovo Harine vyslovila s velkým písmenem. „Jendajské proroctví praví, že nás přivedeš ke slávě a že nám budou patřit všechna moře světa. Jak my dáme tobě, tak ty musíš dát nám. Jestli neuzavřu dobrou Dohodu, Nesta mě pověsí bez šatů za kotníky do ráhnoví a svolá prvních dvanáct klanu Shodein, aby jmenovaly novou paní vln.“ Když to říkala, přelétl jí po tváři výraz čiré hrůzy a s každým slovem třeštila oči stále víc. Její hledačka větru na ni civěla a Derah a Taval se tolik snažily na ni nezírat, že hleděly do stolu a vypadalo to, že jim praskne obličej.

A náhle to Rand pochopil. Ta’veren. Viděl účinky, náhle přicházející chvíle, kdy se stala ta nejméně pravděpodobná věc jenom proto, že byl blízko, nikdy však nevěděl, co se stane, dokud k tornu nedošlo. Natáhl si nohy, jak to jen šlo, a lokty se opřel o stůl. „Atha’an Miere mi budou sloužit, Harine. To je dáno.“

„Ano, budeme ti sloužit, ale –“ Harine se zpola zvedla ze židle a rozlila čaj. „Co mi to děláte, Aes Sedai?“ vyvřískla roztřeseně. „Tohle není čestné vyjednávání!"

„My nic neděláme,“ řekla Merana klidně. Dokonce se jí podařilo polknout čaj bez mrknutí.

„Jste v přítomnosti Draka Znovuzrozeného,“ řekla Rafela. „Myslím, že Coramoor z vašeho proroctví vás volá, abyste mu sloužili.“ Položila si prst na kulatou tvář. „Říkalas, že mluvíš za paní lodí. Znamená to, že tvoje slovo váže všechny Atha’an Miere?“

„Ano,“ zašeptala Harine chraplavě a zase si sedla. „Co řeknu, váže každou loď a všechny k paní lodí samotné.“ Příslušník Mořského národa nemohl ve tváři úplně zbělet, a přesto, když zírala na Randa, téměř se jí to podařilo.

Rand se usmál na Min, aby se s ní o tu chvíli podělil. Konečně k němu nějaký lid přijde, aniž by musel bojovat o každý krok nebo se rozdělil jako Aielové. Možná si Min myslela, že po ní chce, aby mu pomohla věci stvrdit, nebo to byl vliv ta’veren. Naklonila se k paní vln. „Za to, co se tu dnes děje, budeš, Harine, potrestaná, ale myslím, že ne tolik, jak se bojíš. A jednoho dne budeš ty paní lodí.“

Harine se na ni zamračila a pak mrkla na hledačku větru.

„Ona není Aes Sedai,“ řekla Shalon a Harine zjevně uvízla mezi úlevou a zklamáním. Dokud nepromluvila Rafela.

„Před několika lety jsem zaslechla něco o dívce s pozoruhodnou schopností vidět věci. Jsi to ty, Min?“

Min se zaškaredila do šálku a pak zdráhavě kývla. Vždycky tvrdila, že čím víc lidí ví o tom, co umí, tím míň dobrého z toho vzejde. Rafela jenom kývla, ale Merana na ni zírala, její oříškové oči dychtivě vyhlížely z masky vyrovnanosti. Nepochybně hodlala zahnat Min co nejdřív do kouta a zjistit, co je její nadání zač a jak funguje, a Min to nepochybně čekala. Rand pocítil podráždění. Měla by vědět, že ji ochrání před obtěžováním. Podráždění a radost, že aspoň před tímhle ji ochránit dokáže.

„Můžeš věřit tomu, co Min říká, Harine,“ dodala Rafela. „Hlášení, co jsem dostala, říkají, že vše, co vidí, se vždy splní. A i když si to neuvědomuje, viděla ještě něco jiného.“ Naklonila hlavu a usmála se. „Jestli budeš potrestána za to, co se tu dnes děje, tak to musí znamenat, že budeš souhlasit s tím, co Coramoor chce.“

„Leda bych nesouhlasila s ničím,“ vybuchla Harine. „Když neuzavřu Dohodu...“ Zaťala pěsti na stole. Už přiznala, že Dohodu musí uzavřít. Přiznala, že Mořský národ bude sloužit.

„Nepožaduji nic těžkého,“ pravil Rand. O tomhle přemýšlel od chvíle, kdy se rozhodl přijít. „Až budu chtít lodě, aby vozily lidi nebo zásoby, Mořský národ mi je poskytne. Chci vědět, co se děje v Tarabonu a Arad Domanu a v zemích mezi nimi. Vaše lodi můžou zjistit – zjistí – co chci vědět. Můžou přistát v Tanchiku a Bandar Ebanu a stovkách rybářských vesniček a městeček mezi nimi. Dostanete se na oceánu dál než kdokoliv jiný. Jsou tady jistí lidé, Seanchané, co žijí za Arythským oceánem a jednou přijdou a pokusí se nás dobýt. Mořský národ mi dá vědět, až přijdou.“

„Žádáš mnoho,“ zamručela trpce Harine. „O těch Seanchanech víme, zdá se, že přicházejí z Ostrovů mrtvých, protože se odtamtud nevrátila žádná loď. Některé naše lodi se střetly s jejich. Používají jedinou sílu jako zbraň. Požaduješ víc, než víme, Coramoore.“ Pro jednou se při titulu nezadrhla. „Na Arythský oceán sestoupilo nějaké temné zlo. Lodi, které odplují na západ, zmizí.“

Randa zamrazilo. Obrátil v rukou Dračí žezlo, vyrobené z kusu seanchanského oštěpu. Mohli se už vrátit? Už je zahnali jednou, u Falme. Ten oštěp nosil proto, aby mu připomínal, že má na světě víc nepřátel, než kolik jich vidí, ale byl si jistý, že Seanchanům potrvá léta, než se vzpamatují z porážky, kdy je Drak Znovuzrozený a mrtví hrdinové, povolaní Valerským rohem, zahnali do moře. Je Valerský roh stále ještě v Bílé věži? Věděl, že ho tam odvezli.

Náhle už stísněné prostředí kajuty nesnesl ani o chvíli déle. Snažil se otevřít západku na opěrce. Nechtěla povolit. Popadl tedy hlazené dřevo a jediným křečovitým pohybem urval ve spršce třísek celou opěrku. „Dohodli jsme se, že mi Mořský národ poslouží,“ řekl a vstal. Kvůli nízkému stropu se musel výhrůžně naklonit nad stůl. Kajuta byla skutečně malá. „Jestli ta vaše Dohoda ještě něco vyžaduje, tady Merana s Rafelou to s tebou dojednají.“ Bez čekání na odpověď se otočil na patě a vyrazil ke dveřím, kde si Dashiva cosi nepřítomně mumlal.

Tam ho dohonila Merana, popadla ho za rukáv a rychle mu potichu vykládala: „Můj pane Draku, lepší by bylo, kdybys zůstal. Viděl jsi, co to, že jsi ta’veren, již dokázalo. Když tu budeš, myslím, že nám postupně odhalí všechno, co chce skrýt, a bude souhlasit dřív, než něco vyjevíme my.“

„Ty jsi ze šedého adžah,“ odsekl drsně. „Tak vyjednávej! Dashivo, pojď se mnou.“

Na palubě se zhluboka nadechl. Nad hlavou měl volnou bezmračnou oblohu. Volnou.

Chvíli mu trvalo, než si všiml Bery a ostatních dvou sester, jež ho vyčkávavě sledovaly. Flinn a Narishma dělali to, co dělat měli, sledovali loď a říční břehy, město na jedné straně a zpola opravené sýpky na druhé. Loď uprostřed řeky byla zranitelné místo, kdyby se jeden ze Zaprodanců rozhodl udeřit. To by pak vlastně bylo nebezpečno všude. Rand nechápal, proč se některý z nich alespoň nepokusil zničit mu Sluneční palác nad hlavou.

Za ruku ho vzala Min a on sebou trhl.

„Mrzí mě to,“ řekl. „Neměl jsem tě tam nechat."

„To je v pořádku,“ zasmála se. „Merana už se dala do práce. Myslím, že ti chce dát Harininu nejlepší blůzu a možná i tu druhou nejlepší. Paní vln vypadala jako králík chycenej mezi dvěma fretkama.“

Rand přikývl. Mořský národ byl jeho, nebo jako kdyby byl. Co záleželo na tom, jestli je Valerský roh v Bílé věži? On je ta’veren. Je Drak Znovuzrozený a Coramoor. Zlaté slunce stále zářilo těsně pod vrcholem své dráhy. „Den je ještě mladý, Min.“ Mohl udělat cokoliv. „Nechtěla bys mě vidět, jak to vyřídím se vzbouřenci? Tisíc korun proti hubičce, že do západu slunce budou moji.“

35

Do lesů

Min seděla se zkříženýma nohama na Randově posteli a pozorovala ho, jak se jen v košili probírá kabáty ve velkém, slonovinou vykládaném šatníku. Jak mohl spát v tomhle pokoji se vším tím černým, těžkým nábytkem? Mimoděk ji napadlo, že všechno přestěhuje a nahradí těmi vyřezávanými kousky, které viděla v Caemlynu, lehce pozlacenými, a dá sem světlé draperie a povlečení, které mu nebude připadat tak skličující. Zvláštní, dosud jí na nábytku nebo povlečení nikdy ani zbla nezáleželo. Ale ten nástěnný koberec, na němž byl osamělý šermíř obklíčen nepřáteli a téměř před koncem – ten bude muset rozhodně pryč. Ale hlavně se dívala na Randa.

V očích, modrých jako obloha po ránu, měl napjatý výraz a pokaždé, když se natáhl hluboko do šatníku, sněhobílá košile se mu napjala na zádech. Měl nádherné nohy a úžasná lýtka, která byla v tmavých těsných spodcích dobře vidět. Občas se zamračil a prsty si prohrábl tmavě rezavé vlasy. I kdyby se česal sebevíc, stejně by je neuhladil. Kolem uší a na šíji se mu pořád lehce kroutily. Min nepatřila k těm hloupým ženám, které muži k nohám se srdcem hodí i mozek. Jenom občas, když byla v jeho blízkosti, měla trochu problémy s myšlením. To bylo vše.

Jeden hedvábný vyšívaný kabát za druhým padal na hromadu na ten, co měl na lodi Mořského národa. Proběhlo by vyjednávání zpola tak dobře, kdyby nebylo jeho vlivu ta’veren? Kdyby tak jen u Mořského národa viděla něco užitečného. Pro její oči se kolem něj jako obvykle mihotaly obrazy a barvité aury. Většina zmizela dřív, než si je stačila prohlédnout, ale prozatím jí žádný až na jeden nedával žádný smysl. To jediné vidění přišlo a odešlo stokrát za den, kdykoliv byli přítomni i Mat a Perrin, obalilo je všechny tři a občas i ostatní. Snesl se nad něj obrovský stín a polykal tisíce a tisíce světýlek, připomínajících světlušky, která se do něj vrhala ve snaze naplnit prázdnotu. Dneska to byly bezčetné desítky tisíc světlušek, ale stín taky vypadal větší. To vidění nějak představovalo boj se Stínem, ale on skoro nikdy nechtěl vědět, jak si stojí. Ne že by mu to mohla říci, kromě toho, že stín zřejmě vždycky tak či onak vyhrál. Když viděla, jak ten obraz mizí, vydechla si úlevou.

Cítila se provinile a poposedla si na přehozu. Vlastně ani nelhala, když se ptal na vidění a ona se držela zpátky. Vlastně nelhala. K čemu by mu bylo, kdyby mu řekla, že téměř jistě neuspěje bez ženy, která je mrtvá? Už tak se snadno zasmušil. Musela ho rozveselit, znovu ho rozesmát. Jenomže...

„Podle mě to není dobrej nápad, Rande.“ Říci tohle mohla být chyba. Muži byli v mnoha směrech divní. Chvilku poslouchali rozumné rady a vzápětí udělali pravý opak. Zřejmě schválně udělali opak. Ale z nějakého důvodu toužila... ochraňovat... toho vysokého chlapa, jenž by ji nejspíš dokázal zvednout jednou rukou. A ani by nemusel usměrňovat.

„Je to skvělý nápad,“ prohlásil a odhodil modrý kabát se stříbrnou výšivkou. „Já jsem ta’veren a dneska to očividně pracuje pro změnu pro mě.“ Na podlahu letěl zlatem vyšívaný zelený kabát. „Nechtěl bys mě radši znovu utěšit?“

Prudce se zarazil a zíral na ni se stříbrem vyšívaným červeným kabátem zapomenutým v rukou. Doufala, že se nečervená. Utěšit. Kde se ten nápad vůbec vzal? napadlo ji. Tety, které ji vychovaly, byly laskavé, milé ženy, ale rozhodně si potrpěly na slušné chování. Neschvalovaly, že nosí spodky, a neschvalovaly, že pracuje ve stájích, kteroužto práci milovala nejvíc, protože se tak dostala ke koním. Nebylo pochyb, co by si pomyslely o utěšování s mužem, za něhož nebyla provdána. Kdyby to zjistily, přijely by z Baerlonu až sem, jen aby ji stáhly z kůže. A jeho taky, samozřejmě.

„Musím... něco dělat, dokud vím, že to ještě funguje,“ řekl váhavě a pak se docela rychle vrátil k šatníku. „Tenhle ujde,“ vykřikl a vytáhl kabátec z prostého zeleného sukna. „Nevěděl jsem, že ho tu mám.“

Byl to kabát, který měl na sobě cestou zpátky od Dumajských studní, a Min si všimla, jak se mu při té vzpomínce roztřásly ruce. Ve snaze chovat se nonšalantně vstala a šla ho obejmout. Když si mu opřela hlavu o prsa, pomačkala kabátec.

„Miluju tě,“ víc neřekla. Přes košili cítila kulatou, zpola zahojenou jizvu, kterou měl na levém boku. Tenkrát to bylo poprvé, kdy ho objala, zatímco ležel v bezvědomí a blíže k smrti.

On jí položil ruce na záda a prudce ji k sobě přitiskl, mačkal ji tak, až nemohla dýchat, ale pak, k jejímu zklamání, se odtáhl. Měla dojem, že si mumlá něco jako „není to spravedlivé". Myslel na Mořský národ, zatímco ji objímal? Vážně by měl. Merana byla šedá, nicméně se říkalo, že Mořský národ dokáže přimět klít i Domanku. Měl by na ně myslet, ale... Napadlo ji, že ho kopne do kotníku. On ji jemně odstavil a začal se oblékat.

„Rande,“ řekla rázně, „nemůžeš si být jistej, jestli to bude nějak účinkovat, jenom kvůli Harine. Jestli to, že jsi ta’veren, všechno pořád ovlivňuje, tak by ti měli touhle dobou klečet u nohou všichni vládcové a bělokabátníci taky.“

„Jsem Drak Znovuzrozený,“ opáčil povýšeně, „a dneska můžu udělat cokoli.“ Sebral opasek s mečem a připnul si ho kolem pasu. Teď na něm měl prostou přezku. Zlacený drak ležel na přehozu na posteli. Rukavice z tenké černé kůže zakryly zlatohřívé hlavy na hřbetech rukou a volavky vypálené na dlaních. „Ale nevypadám jako on, co?“ S úsměvem rozhodil rukama. „Nezjistí to, dokud nebude pozdě."

Málem rozhodila rukama. „Ale jako hlupák taky nevypadáš.“ A ať si to přebere, jak bude chtít. Ten pitomec po ní loupl okem, jako by si nebyl jistý. „Rande, jakmile uvidí Aiely, utečou, nebo začnou bojovat. Jestli nebereš Aiely, vezmi alespoň ty asha’many. Jeden šíp, a jsi mrtvý, Drak Znovuzrozený nebo pasák koz!“

„Ale já jsem Drak Znovuzrozený, Min,“ řekl jí vážně. „A ta’veren. Půjdeme sami, jen ty a já. Teda pokud ještě pořád chceš jít.“ „Beze mě nikam nepůjdeš, Rande al’Thore.“ Zarazila se a neřekla, že by si sám zakopl o vlastní nohy. Tahle euforie byla skoro stejně špatná jako těžká bezútěšnost. „Nandeře se to nebude líbit.“ Nevěděla, co přesně se mezi ním a Děvami děje – občas to bylo vážně divné, podle toho, co viděla – ale naděje, že by ho to mohlo zastavit, se vypařila, když se na ni zakřenil jako kluk, který něco provádí mámě za zády.

„Nedozví se to, Min.“ Dokonce se mu jiskřilo v očích! „Tohle dělám pořád a ony to nevědí.“ Natáhl ruku v rukavici, jak čekal, že skočí na jeho zavolání.

Nemohla dělat nic jiného než si urovnat zelený kabátek, podívat se do stojacího zrcadla, aby si upravila vlasy – a vzít ho za ruku. Potíž byla v tom, že byla až příliš připravená skočit, kdykoliv kývl prstem. Jenom chtěla zařídit, aby na to nikdy nepřišel.

V předpokoji udělal průchod na zlatém vycházejícím slunci, zasazeném do podlahy, a ona se nechala provést do kopcovitých lesů, kde byla půda pokrytá suchým listím. Vyletěl pták a roztáhl červená křídla. Na větvi se objevila veverka a zašvitořila, mávajíc huňatým ocasem s bílou špičkou.

Nebyl to les, na jaký byla zvyklá z okolí Baerlonu. V blízkosti města Cairhienu bylo jen málo skutečných lesů. Většina stromů tu rostla dva tři sáhy od sebe, vysoké kaliny a borovice, ještě vyšší duby a stromy, které neznala, rostly na planině, na níž s Randem stáli, a na svahu, který začínal o několik kroků dál. Dokonce i podrost vypadal řidší než doma. Keře, liány a kapradí rostly v trsech, i když některé nebyly vyloženě malé. Všechno bylo zhnědlé a suché. Min z rukávu vytáhla krajkou obšitý kapesníček a oťukávala si pot, jenž jí náhle vyrazil na obličeji.

„Kudy půjdeme?“ zeptala se. Podle slunce ležel sever za kopcem, směrem, jejž by si vybrala. Město by mělo být sedm osm mil tím směrem. S trochou štěstí by se mohli vrátit pěšky, aniž by někoho potkali. Nebo, vzhledem k jejím holínkám na podpatku a terénu, nemluvě o horku, by to Rand mohl vzdát a udělat další průchod zpět do Slunečního paláce, což by bylo ještě lepší. V paláci byl ve srovnání s tímhle chládek.

Ale ještě dřív než mohl odpovědět, praskající křoví a listí ohlásilo něčí příchod. Jezdcem, jenž se objevil na dlouhonohém šimlovi s uzdou a otěžemi zdobenými barevnými střapci, byla cairhienská žena, malá a poměrně štíhlá, v tmavomodrých, téměř černých hedvábných jezdeckých šatech s vodorovnými červenozelenobílými pruhy od krku pod kolena. Ani zpocený obličej nemohl pokazit její bledou krásu, a její oči pořád vypadaly jako velké tmavé tůně. Na čele jí na zlatém řetízku, upevněném v černých vlasech, jež jí ve vlnách spadaly na ramena, visel malý průsvitný zelený kamínek.

Min zalapala po dechu, ale nebylo to kvůli lovecké kuši, kterou žena nedbale držela v ruce v zelené rukavičce. Chvíli si byla jistá, že je to Moirain. Ale...

„Nevzpomínám si, že bych vás dva viděla v táboře,“ řekla žena hrdelním, téměř smyslným hlasem. Moirain měla hlas čistý jako křišťál. Kuši sklopila, stále jako by nedbale, až mířila Randovi na prsa.

Rand si jí nevšímal. „Řekl jsem si, že bych se mohl podívat na váš tábor,“ prohlásil s lehkou úklonou. „Ty jsi urozená paní Caraline z Damodredů, že?“ Štíhlá žena sklonila hlavu a přiznala se ke svému jménu.

Min si lítostivě povzdechla, ale ne proto, že by skutečně čekala, že se Moirain objeví živá. Moirainino bylo jediné vidění, které se kdy nevyplnilo. Ale Caraline z Damodredů osobně, jedna z vůdců povstání proti Randovi tady v Cairhienu a uchazečka o Sluneční trůn... Vážně k sobě přitahoval všechny nitky vzoru, že se tu objevila právě ona.

Urozená paní Caraline pomalu zvedla kuši. Tětiva hlasitě pleskla a šipka se širokou hlavicí vyletěla do vzduchu.

„Pochybuji, že by to na tebe působilo,“ poznamenala a pobídla valacha blíž, „a nerada bych, aby sis myslel, že tě ohrožuji.“ Mrkla na Min – byl to jen krátký pohled, ale změřila si ji od hlavy k patě a určitě jí nic neuniklo – jinak ale upírala zrak jen na Randa. Tři kroky od něj přitáhla otěže, dost daleko, aby se k ní nedostal, kdyby koně pobídla. „Napadá mě jen jeden šedooký muž tvé výšky, který by se mohl najednou objevit z čista jasna, leda bys byl Aiel v převleku, ale třeba budeš tak laskav a sdělíš mi své jméno.“

„Jsem Drak Znovuzrozený,“ řekl Rand stejně nadutě, jako když hovořil s Mořským národem, ale pokud kolem něj skutečně působil vliv ta’veren, na ženě na koni to nebylo znát.

Místo aby seskočila na zem a padla na kolena, jen kývla a našpulila rty. „Tolik jsem o tobě slyšela. Slyšela jsem, že jsi odešel do Věže pokořit se před amyrlininým stolcem. Slyšela jsem, že chceš dát Sluneční trůn Elain z Trakandů. Taky jsem slyšela, že jsi zabil Elain i její matku."

„Před nikým se nepokořuji,“ opáčil Rand ostře. Hleděl na ni velice zuřivě, že ji pohledem málem stáhl z koně. „Elain je, jak zde mluvíme, na cestě do Caemlynu, aby převzala andorský trůn. Poté bude korunována i v Cairhienu.“ Min sebou škubla. Musel mluvit jako polštář nacpaný nadutostí? Doufala, že se po hovoru s Mořským národem trochu uklidní.

Urozená paní Caraline si položila kuši přes sedlo a rukou v rukavičce ji pohladila. Možná litovala, že vystřelila. „Mohla bych přijmout svou mladou sestřenku na trůně – lepší ona než některé jiné – ale...“ Ty velké tmavé oči, prve tak vlahé, náhle ztvrdly na kámen. „Ale nejsem si jistá, že dokážu přijmout tebe v Cairhienu, a nemyslím jen, jak měníš zvyky a zákony. Ty... měníš osud pouhou svou přítomností. Ode dne, kdy jsi přišel, lidé umírají při nehodách tak bizarních, že se jim nechce věřit. Tolik manželů opouští své ženy a manželek muže, že už to nikdo ani nekomentuje. Rveš Cairhien na kusy už jen tím, že tu zůstáváš.“

„Rovnováha,“ pospíšila si Min. Randovi potemněla tvář tak, že byl připraven vybuchnout. Možná měl nakonec pravdu, že sem šel. Rozhodně nemělo smysl nechat ho, aby tuto schůzku zahodil kvůli výbuchu vzteku. Nedala nikomu příležitost promluvit. „Vždy je tu rovnováha, dobré proti zlému. Tak pracuje vzor. To nezmění dokonce ani on. Jako noc vyrovnává den, tak dobré vyrovnává bolest. Od té doby, co přišel, jediná žena ve městě nepotratila, nenarodilo se zmrzačené dítě. V některých dnech je víc svateb, než bývalo za týden, a na každého muže, který uškrtí svého otce, je tu žena, která spadne ze schodiště, a místo aby si zlámala vaz, vstane bez jediné modřiny. Řekni něco zlého a můžeš ukázat na dobré. Otáčení kola vyžaduje rovnováhu a on jenom zvyšuje šance na to, co by se stejně mohlo stát.“ Náhle zrudla, neboť si uvědomila, že na ni oba hledí. Tedy spíš civí.

„Rovnováha?“ Rand zvedl obočí.

„Četla jsem knížky mistra Fela,“ vyhrkla chabě. Nechtěla, aby si někdo myslel, že si hraje na filozofa. Urozená paní Caraline se na ni usmála přes vysokou přední rozsochu a pohrávala si s otěžemi. Ta ženská se jí smála. Ukáže jí, čemu se může smát!

Náhle se podrostem přihnal vysoký vraný válečný oř, na kterém seděl muž ve středních letech s nakrátko přistřiženými vlasy a špičatou bradkou. Přes žlutý tairenský kabátec s bachratými rukávy prostřihávanými zeleným saténem měl překvapivě hezké modré oči, které v jeho zpocené snědé tváři vypadaly jako leštěné světlé safíry. Nebyl zrovna švihák, avšak oči vyrovnávaly jeho příliš dlouhý nos. V jedné ruce držel kuši a v druhé šipku se širokou hlavicí.

„Tohle mi proletělo pár coulů od obličeje, Caraline, a má to tvoji značku! To, že tu není lovná zvěř, neznamená –“ V té chvíli si uvědomil přítomnost Randa a Min a namířil nataženou kuši na ně. „Tihle dva zabloudili, Caraline, nebo jsi našla špehy z města? Já nikdy nevěřil, že nás tady ten al’Thor nechá v klidu.“

Za ním se objevilo půl tuctu dalších jezdců, celých zpocených. Muži měli kabátce s nabíranými rukávy se saténovými pruhy, ženy jezdecké šaty se širokými krajkovými límci. Všichni měli kuše. Poslední jezdci nezastavili, koně dupali a pohazovali hlavami, dokud se dvakrát tolik koní neobjevilo z opačné strany a nezastavilo vedle Caraline. Jezdci byli útlí, bledí muži a ženy v tmavých šatech z barevnými pruhy občas až pod pás. Všichni s kušemi. Za nimi se objevili opěšalí sloužící, udření a funící z panujícího vedra, muži, kteří by rozbourali a odnesli případnou kořist. Příliš nezáleželo na tom, že žádný neměl u pasu víc než zavazák. Min polkla a mimoděk si začala kapesníčkem oťukávat tváře důrazněji. Pokud by jediný z nich poznal Randa dřív, než by si to on uvědomil...

Urozená paní Caraline ani na okamžik nezaváhala. „Nejsou to špehové, Darline,“ pravila obracejíc koně k tairenským jezdcům. Vznešený pán Darlin Sisnera! Teď už jenom chyběl urozený pán Toram Riatin. Min si náhle přála, aby Randův vliv ta’veren na vzor byl o něco méně důkladný. „Z Andoru mě přijel navštívit bratranec se ženou,“ pokračovala Caraline. „Smím ti představit Tomase Trakanda – z menší větve našeho rodu – a jeho ženu Jaisi?“ Min se na ni málem zamračila. Jediná Jaisi, již kdy potkala, byla před dvacítkou vyschlá jako švestka a vzteklá a zatrpklá až do morku kostí.

Darlin znovu zalétl pohledem k Randovi a na chvilku spočinul na Min. Sklonil kuší a nepatrně se uklonil, vznešený pán pozdravil menšího šlechtice. „Jsi tu vítán, urozený pane Tomasi. Chce to odvahu, připojit se k nám v této chvíli. Al’Thor na nás může s každým dnem vypustit své divochy.“ Urozená paní Caraline se na něj rozčileně podívala, čehož si on okatě nevšímal.

Ale všiml si, že Rand jeho úklonu opětoval stejně nedbale. Snědá hezká žena z jeho doprovodu si cosi rozzlobeně mumlala – měla dlouhý tvrdý obličej, vztekání určitě hodně cvičila – a pořízek, mračící se a potící v červeném, zeleně prostřihávaném kabátě, pobídl koně blíž, jako by chtěl Randa přejet.

„Kolo tká, jak si kolo přeje,“ pronesl Rand chladně, jako kdyby si ničeho nevšiml. Drak Znovuzrozený mluvící k... Drak Znovuzrozený mluvící v podstatě ke komukoliv, tak to bylo. Nadutost jako hora. „Jen máloco proběhne tak, jak čekáme. Například jsem slyšel, že jsi v Tearu v Haddon Mirku.“

Min by se ráda odvážila promluvit, odvážila se říci něco, co by ho uklidnilo. Spokojila se s tím, že ho pohladila po ruce. Nedbale. Manželka – tak tohle slovo znělo moc pěkně – manželka mimoděk hladící svého manžela. Další hezké slovo. Světlo, bylo těžké být spravedlivá! Nebylo spravedlivé být spravedlivá.

„Vznešený pán Darlin přijel nedávno na lodici s několika nejbližšími přáteli, Tomasi.“ Caralinin hrdelní hlas se ani na okamžik nezměnil, ale její bělouš najednou poskočil, nepochybně ho kopla, a než ho jezdkyně zase zvládla, otočila se zády k Darlinovi a vrhla na Randa zamračený varovný pohled. „Neobtěžuj vznešeného pána, Tomasi.“

„Mně to nevadí, Caraline,“ řekl Darlin a pověsil kuši na sedlo. Popojel blíž a opřel se o přední rozsochu. „Člověk by měl vědět, do čeho jde. Možná jsi slyšel příběhy o tom, že al’Thor jede do Věže, Tomasi. Přijel jsem, protože za mnou před pár měsíci přišly Aes Sedai a naznačily, že by se to mohlo stát, a tvoje sestřenice mě informovala, že dostala tutéž zprávu. Mysleli jsme si, že bychom ji mohli posadit na Sluneční trůn, než se ho zmocní Colavaere. No, al’Thor není žádný hlupák. Nikdy jsem si to o něm nemyslel. Podle mě hraje na Věž jako na harfu. Colavere visí, on sedí bezpečně za hradbami Cairhienu – bez uzdy Aes Sedai, to se vsadím, ať už se povídá cokoliv – a dokud nepřijdeme na nějaký způsob, jak se z toho vymotat, tak mu sedíme v dlani a čekáme, až zatne pěst.“

„Přijel jsi na lodi,“ poznamenal Rand prostě. „Můžeš zase na lodi odjet.“ Min si náhle uvědomila, že ji jemně poplácává po ruce. On se snaží uklidňovat ji!

Darlin kupodivu zvrátil hlavu dozadu a rozesmál se. Hodně žen by na jeho nos zapomnělo jenom pro ty jeho oči a smích. „To je pravda, Tomasi, ale já tvou sestřenku požádal, aby se za mě provdala. Ona neřekne ano nebo ne, ale muž nemůže zanechat případnou manželku vydanou na milost a nemilost Aielů, a ona neodjede.“

Caraline z Damodredů se narovnala v sedle s chladnou tváří, kterou by zahanbila i Aes Sedai, ale náhle se kolem ní a Darlina zablýskla červená a bílá aura, a Min věděla své. Na barvách zřejmě nezáleželo, ale tihle dva se vezmou – poté, co ho Caraline bude chvíli prohánět. Navíc se Darlinovi na hlavě náhle zjevila koruna, prostý zlatý kroužek se zakřiveným mečem položeným na bok na čele. Královská koruna, již bude jednoho dne nosit, ačkoliv které zemi patřila, to netušila. Tear měl vznešené pány místo králů.

Obraz a aury zmizely, jakmile Darlin otočil koně ke Caraline. „Dneska žádnou kořist nenajdeme. Toram se již vrátil do tábora. Navrhuji, abychom učinili totéž.“ Modrýma očima rychle zapátral mezi stromy. „Zdá se, že tvůj bratranec a jeho žena ztratili koně. Často se zatoulají, když je nehlídáš,“ dodal k Randovi velice laskavě. Velmi dobře věděl, že žádné koně nemají. „Ale Ines a Rovair se určitě svých zvířat vzdají. Procházka na vzduchu jim prospěje.“

Pořez v červeném pruhovaném kabátě okamžitě seskočil z vysokého ryzáka, na Darlina vrhl pochlebovačný a na Randa mnohem méně milý, byť stejně úlisný úsměv. Rozzlobená žena ze své stříbřité klisny škrobeně slezla až po chvíli. Netvářila se nijak nadšeně.

Min také ne. „Ty chceš jít do jejich tábora?“ pošeptala Randovi, když ji vedl ke koním. „Copak ses zbláznil?“ dodala bez přemýšlení.

„Ještě ne,“ opáčil tiše a špičkou prstu jí sáhl na nos. „Díky tobě to vím.“ A vyhodil ji na klisnu. Sám se vyškrábal do sedla ryzáka a pobídl zvíře k Darlinovi.

Zamířili přes kopec k severu a mírně na západ a Rovaira s Ines nechali stát pod stromy, kde se na sebe ti dva zamračeně dívali. Když se zařadili dozadu s Cairhieňany, ostatní Tairenové na ně pokřikovali, ať si užijí procházku.

Min by byla jela vedle Randa, ale Caraline jí položila ruku na paži a stáhla ji za oba muže. „Chci vidět, co dělá,“ poznamenala Caraline tiše. Který, napadlo Min. „Ty jsi jeho milenka?“ zeptala se Caraline.

„Ano,“ odpověděla Min vzdorně, jakmile popadla dech. Tváře jí hořely. Ale žena jenom kývla, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Možná byla, v Cairhienu. Občas si uvědomila, že všechna ta blazeovanost, kterou získala hovory se světaznalými lidmi, je silná asi jako její blůzka.

Rand a Darlin jeli před nimi těsně vedle sebe, mladší muž byl o půl hlavy vyšší a oba nosili pýchu jako plášť. Ale přesto si povídali. Poslouchat nebylo snadné. Mluvili tiše a koňům pod kopyty šustilo suché listí a praskaly spadlé větvičky, takže jim často nebylo rozumět. Taky křik dravce ve vzduchu či švitoření veverky na stromě jejich slova přehlušily. Přesto bylo možné občas nějaké zachytit.

„Jestli to můžu říci, Tomasi,“ pravil Darlin v jedné chvíli, když sjížděli z prvního vršku, „a pod Světlem nemíním to neuctivě, máš štěstí, že máš takovou krásnou ženu. Světlo dá, že budu mít taky takovou krasavici.“

„Proč nemluví o něčem důležitém?“ zavrčela Caraline.

Min otočila hlavu, aby skryla úsměv. Urozená paní Caraline nevypadala ani zpolovice tak potěšeně, jako mluvila. Jí samotné nikdy nezáleželo na tom, jestli ji někdo považuje za hezkou. No, aspoň dokud nepotkala Randa. Možná Darlin nakonec neměl nos tak dlouhý.

„Nechal bych ho vzít Callandor z Kamene,“ prohlásil Darlin o chvíli později, když jeli do stráně řídce porostlé stromy, „ale nemohl jsem stát stranou, když do Tearu přivedl aielské vetřelce.“

„Četl jsem Dračí proroctví,“ řekl Rand, předklonil se a pobídl ryzáka dál. Na pohled to byl hezký kůň s lesklou srstí, ale byl asi stejně vytrvalý jako jeho pán, napadlo Min. „Kámen musel padnout, než mohl vzít Callandor,“ pokračoval Rand. „Jak jsem slyšel, tak jiní tairenští pánové za ním šli.“

Darlin si odfrkl. „Krčí se a lížou mu boty! Taky bych byl za ním šel, kdyby byl chtěl, kdyby...“ S povzdechem potřásl hlavou. „Příliš mnoho kdyby, Tomasi. V Tearu máme rčení. ‚Každou hádku lze odpustit, ale králové nikdy nezapomínají.‘ Tear neměl krále od Artuše Jestřábí křídlo, ale Drak Znovuzrozený je podle mě skoro jako král. Ne, on mě obvinil ze zrady, jak tomu říká, a já musím pokračovat, jak jsem začal. Světlo dej, kéž bych viděl Tear jako suverénní stát, než zemřu.“

Min věděla, že to musí být práce ta’veren. Ten člověk by nikdy nemluvil takhle s někým, koho potkal náhodou, ať už by to byl údajný bratranec Caraline z Damodredů nebo ne. Co si ale myslel Rand? Nemohla se dočkat, až mu poví o té koruně.

Vyjeli na kopec a narazili na hlouček oštěpníků. Někteří měli zprohýbané kyrysy či přilby, většina byla beze zbroje. Jakmile oddíl uviděli, hned se klaněli. Napravo a nalevo mezi stromy Min viděla další skupinky stráží. Dole se ve zdánlivě věčném prašném oparu rozkládal tábor, zabíral svah téměř beze stromů, celé údolí a kopec naproti. Stanů nebylo mnoho, byly velké a na žerdi nad vrcholem zplihle visel prapor toho či onoho šlechtice. Bylo tu uvázáno skoro tolik koní, kolik tu bylo lidí. Kolem povozů a ohňů na vaření se motaly tisíce mužů a hrstka žen. Když přijel jejich vůdce, nikdo nejásal.

Min si je prohlížela přes kapesník, který si tiskla k nosu kvůli prachu, a bylo jí jedno, jestli Caraline vidí, co dělá. Dívali se na ně sklíčení lidé, zachmuření lidé, lidé, kteří věděli, že jsou v pasti. Občas některému muži visel ztuhle nad hlavou con, nicméně většina na sobě měla to, co jim právě přišlo pod ruku, kousky zbroje, které spolu neladily ani nositeli zrovna nepadly. Ale hodně jich bylo na Cairhieňany příliš vysokých a pod otlučenými kyrysy měli červené kabátce. Min na špinavém červeném rukávě zahlédla vyšitého již téměř sedřeného stříbrného lva. Darlin sem na lodici mohl přivézt jen pár lidí, možná jen svůj lovecký oddíl. Caraline se cestou přes tábor dívala přímo před sebe, ale když se přiblížili k muži v červeném kabátě, stiskla rty.

Darlin sesedl před obrovským stanem, největším, jaký kdy Min viděla, byl větší, než si vůbec uměla představit. Byl to velký červeně pruhovaný ovál a na slunci se leskl jako hedvábí, střechu tvořily čtyři vysoké kužely a nad každým se ve větru líně vlnilo vycházející slunce Cairhienu, zlaté na modrém poli. Mumláním hlasů, připomínajícím štěbetání hus, se nesl zvuk harf. Když sloužící odváděli koně, Darlin nabídl rámě Caraline. Po dost dlouhé pauze mu zlehka položila prsty na zápěstí a s dokonale bezvýraznou tváří mu dovolila, aby ji doprovodil dovnitř.

„Má paní?“ řekl Rand s úsměvem a natáhl ruku.

Min si odfrkla a položila ruku na jeho. Raději by ho třískla. Neměl právo si z toho tropit šprýmy. Neměl právo ji sem přivést, ta’veren neta’veren. Mohli ho tu zabít, Světlo ho spal! Ale co jemu záleželo na tom, jestli ona propláče zbytek života? Cestou do stanu sáhla na pruhovanou chlopeň a údivem zakroutila hlavou. Bylo to hedvábí. Hedvábný stan!

Sotva se dostali dovnitř, Rand ztuhl. Darlinův a Caralinin zmenšený doprovod se kolem nich protlačil s neupřímnými omluvami. Mezi čtyřmi hlavními stanovými tyčemi se dlouhé stoly na kozách prohýbaly jídlem a pitím. Na podlaze byly rozloženy barevné koberce a všude byli lidé, cairhienští šlechtici ve svých nejlepších šatech, pár vojáků s vyholenými a napudrovánými čely, podle dobrého střihu kabátců očividně s vysokou hodností. V davu hrála hrstka bardů, kteří se poznali stejně tak podle mnohem nafoukanějšího chování, než měl kterýkoliv šlechtic, jako podle vyřezávaných a zlacených harf. Přesto Minin pohled přitáhlo to, nač se ustaraně díval Rand, na tři Aes Sedai, hovořící spolu, se šátky se zelenými, hnědými a šedými třásněmi. Kolem nich se míhaly obrazy a aury, ale nic z toho, co viděla, nedávalo smysl. Zavíření v davu odhalilo další, příjemnou ženu s kulatými tvářemi. Další obrazy, další zářící barvy, ale Min stačil šátek s červenými třásněmi, přehozený přes kypré ruce.

Rand si strčil její ruku pod paži a poplácal ji. „Neboj se,“ řekl tiše. „Všechno jde dobře.“ Byla by se ho zeptala, co tady dělají, ale bála se, že by jí to řekl.

Darlin a Caraline zmizeli v davu spolu se svými dvořany, ale když jim uklánějící se sloužící s červenozelenobílými pruhy na tmavých manžetách nabídl na podnose stříbrné číše, Caraline se zase objevila a setřásla dotěru s protáhlou tváří v jednom z těch červených kabátů. Když si vzala číši s punčem a pokynem sluhu propustila, muž se na ni zlobně zamračil, a Min zalapala po dechu, když kolem něj náhle vzplála aura, ošklivé modravé odstíny, tak tmavé, až byly skoro černé.

„Nevěř tomu muži, urozená paní Caraline.“ Neovládla se. „Zavraždí každého, o kom si myslí, že mu stojí v cestě. Zabije z rozmaru, zabije každýho.“ Prudce zavřela pusu, než řekne víc.

Caraline se ohlédla přes rameno a muž v červeném kabátě se náhle otočil zády. „U Daveda Hanlona tomu klidně věřím,“ prohlásila trpce. „Jeho Stříbrní lvi bojují pro zlato, ne pro Cairhien, a rabují hůř než Aielové. V Andoru je již zřejmě pálí půda pod nohama.“ A vrhla na Randa povýšený pohled. „Toram mu, myslím, slíbil hodně zlata a pozemky, které znám.“ Vzhlédla k Min. „Ty toho člověka znáš, Jaisi?“

Min jenom vrtěla hlavou. Jak vysvětlit, co o Hanlonovi věděla teď, že mu ruce zrudnou krví z dalších znásilnění a vražd, než sám zemře? Kdyby věděla kdy nebo koho... Ale věděla jen, že to udělá. A stejně když někomu o vidění řekla, tak se tím nic nezměnilo. Co viděla, to se stalo, ať toho člověka varovala nebo ne. Občas, než se poučila, se to stalo právě proto, že ho varovala.

„O těch Stříbrných lvech jsem slyšel,“ poznamenal Rand chladně. „Hledej mezi nimi temné druhy a nebudeš zklamána.“ Byli mezi nimi Gaebrilovi vojáci. Tolik Min věděla, ale to bylo všechno, jenom že urozený pán Gaebril byl ve skutečnosti Rahvin. Bylo naprosto logické, že mezi vojáky, sloužícími Zaprodanci, budou temní druzi.

„Co on?“ Rand kývl na muže na druhé straně stanu, který měl na dlouhém tmavém kabátě stejně tolik pruhů jako Caraline. Na Cairhieňana byl hodně vysoký, snad jen o hlavu menší než Rand, štíhlý, ale širokoplecí, a úžasně pohledný, se silnou bradou, tmavými vlasy a nepatrně prošedivělými spánky. Z nějakého důvodu Minin pohled přitáhl jeho společník, hubený mužíček s velkým nosem a ušima, ve špatně padnoucím hedvábném červeném kabátě. Pořád hladil zakřivenou dýku u pasu, vyumělkovaný kousek ve zlaté pochvě s velkým červeným kamenem na jílci, který temně chytal světlo. Kolem něho žádné aury neviděla. Připadal jí nějak známý. Oba se dívali na ni a na Randa.

„To,“ vydechla Caraline napjatým hlasem „je sám urozený pán Toram Riatin. A jeho společník z posledních dní, mistr Jeraal Mordeth. Odporný chlap. Když se na mě podívá, chtěla bych se umýt. Z obou se cítím špinavá.“ Zamrkala, překvapena, že to řekla, ale rychle se vzpamatovala. Min usoudila, že Caraline z Damodredů jen máloco vyvede z míry na delší dobu. „Být tebou, měla bych se na pozoru, bratranče Tomasi,“ pokračovala. „Na mě jsi možná použil nějaké kouzlo nebo vliv ta’veren – a možná i na Darlina – i když nevím, kam směřovalo – a já ti nic neslibuji – ale Toram tě z duše nenávidí. Nebylo to tak zlé, dokud se k němu nepřipojil Mordeth, ale od té doby... Toram chce, abychom v noci zaútočili na město. Hned. Říká, že až budeš mrtvý, Aielové odejdou, ale já myslím, že teď usiluje víc o tvou smrt než o trůn.“

„Mordeth,“ řekl Rand. Zalétl pohledem k Toramu Riatinovi a hubenému mužíkovi. „Jmenuje se Padan Fain a na jeho hlavu je vypsaná odměna sto tisíc zlatých korun.“

Caraline téměř upustila číši. „Královny byly vyměněny za menší výkupné. Co udělal?“

„Zničil můj domov, protože to byl můj domov.“ Rand měl tvář jako z ledu a hlas rovněž. „Přivedl trolloky, aby zabili mé přátele, protože to byli mí přátelé. Je to temný druh a mrtvý muž.“ Poslední slova procedil se zaťatými zuby. Ze stříbrné číše, kterou ohnul v ruce, vyšplíchl na koberec punč.

Min ho bylo líto, pro tu bolest – slyšela, co Fain napáchal ve Dvouříčí – ale polekaně Randovi položila ruku na hruď. Jestli se teď prozradí a usměrní, když je kolem kdo ví kolik Aes Sedai... „Pro lásku Světla, ovládej se,“ začala a za ní promluvila příjemným hlasem jakási žena.

„Představíš mě svému vysokému mladému příteli, Caraline?"

Min se ohlédla přes rameno přímo do bezvěké tváře s chladnýma očima pod ocelově šedými vlasy staženými do drdolu, z něhož visely malé zlaté ozdůbky. Min spolkla zaječení a zakašlala. Myslela si, že Caraline si ji pořádně prohlédla, ale tyhle chladné oči jako by o ní věděly věci, které sama již zapomněla. Úsměv Aes Sedai, když si upravovala šátek se zelenými třásněmi, nebyl zdaleka tak příjemný jako její hlas.

„Jistě, Cadsuane Sedai.“ Caraline mluvila otřeseně, ale ovládla se dávno předtím, než dokončila představování svého „bratrance“ a jeho „ženy". „Ale obávám se, že Cairhien teď pro ně není zrovna vhodné místo,“ prohlásila znovu s dokonalým sebeovládáním a lítostivě se usmívala, že si tu nemůže Randa a Min podržet déle. „Souhlasili, že poslechnou mou radu a vrátí se do Andoru.“

„Skutečně?“ opáčila Cadsuane suše. Min pokleslo srdce. I když o ní Rand nemluvil, z toho, jak se na něj dívala, bylo jasné, že ho zná. Když kroutila hlavou, malí zlatí ptáčci, měsíčky a hvězdičky se zahoupaly. „Většina chlapců se naučí nestrkat prsty do hezkého ohýnku ve chvíli, kdy se poprvé spálí, Tomasi. Jiní potřebují naplácat, aby se to naučili. Lepší bolavý zadek než spálená ruka.“

„Víš, já nejsem dítě,“ řekl jí Rand ostře.

„Vážně?“ Prohlédla si ho od hlavy k patě a podle toho, jak se dívala, zrovna moc vysoký nebyl. „No, zdá se, že brzy zjistím, jestli potřebuješ naplácat nebo ne.“ Chladnýma očima zalétla k Min a ke Caraline, naposledy škubla šálem a odplula do davu.

Min spolkla knedlík v krku a s radostí si všimla, že Caraline udělala totéž. Rand – ten slepý hlupák! – se za Aes Sedai díval, jako by za ní chtěl jít. Tentokrát mu ruku na hruď položila Caraline. „Soudím, že Cadsuane znáš,“ vydechla. „Dávej si na ni pozor. Dokonce i ostatní sestry se jí bojí.“ Do hrdelního hlasu se jí vloudil vážný tón. „Nemám tušení, co z toho vzejde, ale ať je to cokoliv, myslím, že je čas, abys šel, ‚bratránku Tomasi‘. Vlastně už byl. Nechám připravit koně –“

„Tohle je tvůj bratranec, Caraline?“ pravil zvučný mužský hlas a Min proti své vůli nadskočila.

Toram Riatin vypadal zblízka ještě lépe než z dálky, byl krásný takovým tím silným mužným způsobem a choval se jako světa znalý muž, ten druh, který by Min před setkáním s Randem přitahoval. No, pořád jí tihle muži připadali přitažliví, jenom ne tolik jako Rand. Usmíval se velmi půvabně.

Toram se podíval na Caralininu ruku, kterou stále držela Randovi na prsou. „Urozená paní Caraline bude mou ženou,“ řekl líně. „Věděli jste to?“

Caraline rozzlobeně zrudla. „To neříkej, Torame! Řekla jsem ti, že ne, a taky si tě nevezmu!“

Toram se usmál na Randa. „Myslím, že ženy nikdy nevědí, co si myslet, dokud jim to neřekneš. Co myslíš ty, Jeraale? Jeraale?“ Zamračeně se rozhlédl kolem. Min na něho užasle zírala. A byl tak hezký, s tím správným... Přála si, aby mohla přivolat vidění na povel. Moc ráda by byla věděla, co čeká tohoto muže.

„Viděla jsem tvého přítele mizet támhle tudy, Torame.“ Caraline, se rty zkřivenými odporem, nejasně mávla rukou. „Najdeš ho, myslím, někde u pití nebo jak obtěžuje služebné.“

„Později, drahoušku.“ Pokusil se jí sáhnout na tvář a zatvářil se velice pobaveně, když couvla. Bez přestávky přenesl své pobavení na Randa. A na meč po jeho boku. „Co takhle trocha zábavy, bratránku? Říkám ti tak, protože jakmile se Caraline stane mou ženou, budou z nás, samozřejmě, bratranci.“

„To rozhodně ne,“ zasmála se Caraline. „Je to ještě chlapec, Torame, a těžko pozná jeden konec od druhého. Jeho matka by mi nikdy neodpustila, kdybych dovolila –“

„Zábava,“ přerušil ji náhle Rand. „Klidně můžu zjistit, kam tohle povede. Souhlasím.“

36

Čepele

Min nevěděla, jestli má úpět nebo se posadit na zadek a rozbrečet se. Caraline, třeštící oči na Randa, měla zřejmě úplně stejné potíže.

Toram si se smíchem zamnul ruce. „Poslouchejte, všichni,“ zvolal. „Teď se pobavíte. Udělejte místo. Udělejte místo.“ Odešel a vyháněl lidi z prostředka stanu.

„Ovčáku,“ zavrčela Min, „ty nemáš místo mozku vlnu. Ty nemáš žádnej mozek!“

„Tak bych to sice neřekla,“ přisadila si Caraline velmi suchým tónem, „ale radím vám, abyste hned odešli. Ať už si myslíš, že použiješ jakékoliv... triky... tady ve stanu je sedm Aes Sedai a z toho čtyři červené. Nedávno sem přibyly z jihu a jsou na cestě do Tar Valonu. Kdyby některá vytušila pravdu, velmi se bojím, že to, co by z dneška mohlo vzejít, se nikdy nenaplní. Odejděte.“

„Já nepoužiju žádné... triky.“ Rand si odepjal opasek s mečem a podal ho Min. „Jestli jsem tebe a Darlina nějak ovlivnil, třeba Torama ovlivním jinak.“ Lidé couvali a mezi dvěma stanovými tyčemi uprostřed se udělalo místo asi dvacet kroků v průměru. Někteří se dívali na Randa a šťouchali se do žeber a zlomyslně se smáli. Aes Sedai samozřejmě dostali čestné místo. Cadsuane a její dvě kamarádky na jedné a čtyři bezvěké ženy v šátcích červeného adžah na druhé straně. Cadsuane a její společnice se na Randa dívaly s otevřeným nesouhlasem a natolik podrážděně, nakolik to jen Aes Sedai dávaly najevo, ale červené sestry vypadaly ustaraněji. Aspoň, třebaže stály přímo naproti, dařilo se jim tvářit se, že přítomnost ostatních sester nevnímají. Takhle slepý nemohl být nikdo bez námahy.

„Poslouchej mě, bratranče.“ Caralinin tichý hlas se málem lámal naléhavostí. Stála hodně blízko a zakláněla hlavu, aby na něj viděla. Nesahala mu ani k ramenům a vypadalo to, že mu dá za uši. „Jestli nepoužiješ ty své zvláštní triky,“ pokračovala Caraline, „tak ti může ošklivě ublížit, i s cvičnými meči, a udělá to. Nikdy se mu nelíbilo, když někdo sáhl na něco, co považoval za své, a každého hezkého mladého muže, který se mnou promluví, podezírá, že je mým milencem. Když jsme byli malí, strčil přítele – přítele! – ze schodů, protože se Derowin projel na jeho poníkovi bez dovolení. Jdi, bratranče. Nikdo si o tobě nebude myslet nic špatného. Nikdo nečeká, že se kluk postaví mistru šermíři. Jaisi... ať už se skutečně jmenuješ jakkoliv... pomoz mi ho přesvědčit!“

Min pootevřela ústa – a Rand jí položil prst na rty. „Jsem, kdo jsem,“ usmál se. „A kdybych nebyl, tak bych před ním nejspíš nedokázal utýct. Takže on je mistr šermíř.“ Rozepnul si kabát a došel na volné místo.

„Proč musejí být tak umínění zrovna ve chvíli, kdy si to přeješ nejméně?“ zašeptala zoufale Caraline. Min mohla jen přikývnout na souhlas.

Toram se svlékl do košile a spodků a nesl dva cvičné meče, jejich „čepele“ tvořily svazky tenkých prutů, svázaných k sobě. Když viděl, že Rand má rozepnutý kabát na sobě, zvedl obočí. „To ti bude bránit v pohybu, bratránku.“ Rand pokrčil rameny.

Toram mu bez varování hodil meč. Rand ho obratně chytil za dlouhý jílec.

„Ty rukavice budou určitě klouzat, bratránku. Chceš mít pevný úchop.“

Rand uchopil jílec oběma rukama a pootočil se, čepel držel dole a předsunul levou nohu.

Toram rozhodil rukama, jako by říkal, že udělal vše, co mohl. „No, aspoň se umí postavit,“ zasmál se a při posledním slově zaútočil, cvičným mečem zamířil vší silou Randovi na hlavu.

Jeden svazek prutů narazil na druhý s hlasitým třesknutím. Rand pohnul jen mečem. Toram na něj chvíli zíral a Rand jeho pohled chladně opětoval. Pak se dali do tance.

Jinak to Min nazvat neuměla. Vznášeli se a plynule přecházeli kolem sebe, dřevěné čepele se míhaly a otáčely. Min Randa viděla cvičit šerm s nejlepšími, které našel, často proti dvěma, třem i čtyřem šermířům zároveň, ale tomuhle se to zdaleka nepodobalo. Bylo to krásné a snadno se dalo zapomenout, že kdyby ty čepele byly z ocele, mohla by téci krev. Až na to, že žádná čepel, ať ocelová nebo dřevěná, se nedotkla těla. Oba muži tančili sem a tam, kroužili kolem sebe, bodali a sekali, Rand hned zaútočil, hned se bránil, a každý pohyb podtrhlo hlasité prásknutí.

Caraline sevřela Min ruku, aniž by odtrhla zrak od bojujících. „On je taky mistr šermíř,“ vydechla. „Musí být. Podívej se na něj!“

Min se dívala a tiskla k sobě Randův opasek a meč v pochvě, jako by to byl on. Sem a tam, v celé své kráse, a ať už si Rand myslel cokoliv, Toram si již přál mít ocelový meč. V obličeji se mu objevila chladná zuřivost a dorážel stále tvrději. Avšak žádná čepel nezasáhla nic jiného než zase dřevo, přestože teď Rand neustále couval a bránil se a Toram postupoval a útočil a oči se mu leskly ledovým vztekem.

Venku někdo vykřikl, zaječel čirou hrůzou, a velký stan se náhle zvedl do vzduchu a zmizel v husté šedi, zakrývající oblohu. Všude se vlnila mlha a z ní se ozýval křik a řev. Tenká chapadla mlhy se natahovala do čisté obrácené mísy, jež zůstala po stanu. Všichni na to ohromeně zírali. Skoro všichni.

Toram zasáhl čepelí Randa do boku, až se mládenec předklonil. „Jsi mrtvý, bratranče,“ zasyčel a zvedl čepel k dalšímu úderu – a s vyvalenýma očima zíral, jak část těžké šedé mlhy nad nimi... ztuhla. Mohlo to být mlžné chapadlo, silná tříprstá ruka, sáhlo to dolů, sevřelo se to kolem bachraté červené sestry a dřív, než se někdo stačil pohnout, ji to vytáhlo do vzduchu.

Cadsuane se ze šoku vzpamatovala první. Zvedla ruce, setřásla šátek, mávla rukama a z dlaní do mlhy nahoře vyletěly ohnivé koule. V mlze cosi vzplálo, divoce se zazmítalo a vzápětí to zmizelo a červená sestra se zase objevila, se zaduněním dopadla na břicho na koberce vedle místa, kde Rand klečel a držel se za bok. Tedy, ležela na břiše, ale hlavu měla otočenou v neuvěřitelném úhlu a mrtvýma očima zírala na mlhu.

S tím se ze stanu vytratily poslední zbytky sebeovládání. Stín získal tělo. Ječící lidé se rozprchli na všechny strany, převrhávali stoly, šlechtici se drali přes sloužící a sloužící přes šlechtice. Min se s pomocí pěstí, loktů a Randova meče, který používala jako kyj, probojovala k Randovi samotnému.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho a pomohla mu na nohy. S překvapením uviděla vedle sebe Caraline, která mu taky pomáhala. Vlastně i Caraline se tvářila překvapeně.

Rand vytáhl ruku, kterou měl pod kabátem na boku. Na prstech naštěstí nebyla žádná krev. Zpola zhojená rána, tak křehká, se znovu neotevřela. „Asi bychom měli vyrazit,“ řekl a připjal si opasek s mečem. „Musíme se z toho dostat.“ Obrácená mísa čistého vzduchu byla menší. Skoro všichni ostatní utekli. Z mlhy se ozýval křik a většinou náhle skončil, jen aby ho nahradil další.

„Souhlasím, Tomasi,“ řekl Darlin. S mečem v ruce se postavil zády ke Caraline mezi ni a mlhu. „Otázkou je, kudy? A taky, jak daleko musíme jít?“

„Tohle je jeho práce,“ odplivl si Toram. „Al’Thorova.“ Odhodil cvičný meč, došel si pro kabát a klidně si ho oblékl. Ať byl jinak cokoliv, zbabělec rozhodně nebyl. „Jeraale?“ zařval do mlhy, když se opásával mečem. „Jeraale, Světlo tě spal, chlape, kde jsi? Jeraale!“ Mordeth – Fain – neodpověděl a Toram dál hulákal.

Kromě nich tu zůstala jen Cadsuane a její dvě společnice, tvářily se klidně, ale neklidně si upravovaly šátky. Cadsuane sama jako by se připravovala na odpolední procházku. „Myslím, že na sever,“ pravila. „Tam je nejbližší kopec a nahoře bychom se nad to mohli dostat. Přestaň s tím mňoukáním, Torame! Buď je ten tvůj člověk mrtvý, nebo neslyší.“ Toram se na ni zamračil, ale křičet přestal. Cadsuane si toho nevšímala nebo jí to bylo jedno, hlavně pokud mlčel. „Takže na sever. My tři se postaráme o vše, co nezvládne vaše ocel.“ Když to říkala, dívala se na Randa, a on nepatrně kývl, než si připjal opasek a tasil meč. Min se snažila nevyvalovat oči a jen si vyměnila pohled s Caraline. Ta měla oči jako talíře. Aes Sedai věděla, kdo Rand je, a nehodlala to nikomu prozradit.

„Kéž bychom nenechaly strážce ve městě,“ postěžovala si hubená žlutá sestra. Stříbrné zvonečky v jejích tmavých vlasech zazvonily, když potřásla hlavou. Působila skoro stejně velitelským dojmem jako Cadsuane, dost na to, aby si člověk neuvědomil, jak je vlastně hezká, až na to, že pohazování hlavou vypadalo... no... trucovitě. „Kéž bych tu měla Roshana.“

„Kruh, Cadsuane?“ zeptala se šedá. Rozhlížela se do mlhy a vypadala jako baculatý světlovlasý vrabec s ostrým nosem a pátravýma očima. Ne vyděšený vrabec, ale vrabec, který rozhodně nehodlá vzlétnout. „Neměly bychom se propojit?“

„Ne, Niande.“ Cadsuane si povzdechla. „Jestli něco uvidíš, musíš být schopná udeřit bez toho, abys mi to nejdřív musela ukázat. Samitsu, přestaň si dělat hlavu kvůli Roshanovi. Máme tu s sebou tři skvělé meče, a jak vidím, dva mají znamení volavky. To bude stačit."

Toram se usmál, když si všiml volavky na meči, který Rand vytáhl. Ten úsměv však byl neveselý. Na jeho obnažené čepeli byla volavka též. Na Darlinově ne, ale Darlin pohledem zvážil Randa a jeho meč a pak uctivě kývl a úklona byla o hodně hlubší, než když zdravil obyčejného Tomase Trakanda z menší větve rodu.

Šedovlasá zelená se jasně ujala velení a udržela si ho i přes námitky Darlina, jenž, tak jako mnoho Tairenů, nechoval Aes Sedai zrovna ve velké úctě, a Torama, který zřejmě nesnášel, když rozkazy vydával někdo jiný než on. Vlastně stejně tak to nesnášela Caraline, ale Cadsuane si nevšímala jejího mračení stejně jako hlasitých námitek mužů. Na rozdíl od nich si Caraline zřejmě uvědomila, že námitky nepomůžou. Div divoucí, Rand se poslušně nechal postavit napravo, když Cadsuane rychle rozestavovala lidi. No, ne zrovna poslušně – díval se na ni svrchu způsobem, za jaký by mu Min jednu vrazila, kdyby to udělal jí. Cadsuane jenom zavrtěla hlavou a zamumlala cosi, z čeho zrudl – ale aspoň držel pusu zavřenou. V té chvíli se Min lekla, že se prohlásí, mohl by čekat, že mlha zmizí ze strachu před Drakem Znovuzrozeným. Usmál se na ni, jako by mlha v tomhle počasí nebyla nic neobvyklého, dokonce ani mlha, která lapá stany a lidi.

Do husté mlhy vstoupili ve tvaru šesticípé hvězdy, Cadsuane šla v čele a Aes Sedai a muži tvořili zbylé vrcholy. Toram samozřejmě hlasitě protestoval, že má jít vzadu, dokud se Cadsuane nezmínila o tom, jaká čest patří zadní stráži, nebo něco podobného. To ho umlčelo. Min nic nenamítala, že má jít s Caraline uprostřed. V rukou držela nože a říkala si, jestli jí k něčemu budou. Byla to jen malá úleva, vidět, že se dýka v Caralinině pěsti chvěje. Aspoň jí se ruce netřásly. Ale pak ji napadlo, že se možná příliš bojí, než aby se ještě třepala.

Mlha byla studená jako v zimě. Šeď kolem nich vířila, tak těžká, že na ostatní viděli jen stěží. Zato slyšet bylo dobře. Šerem se nesl křik, muži i ženy ječeli, koně řičeli. Mlha zvuky nějak tlumila, takže zněly dutě a ten hrozný křik se naštěstí ozýval jakoby z dálky. Mlha před nimi zhoustla, avšak ohnivé koule, které Cadsuane létaly z rukou, ledovou šeď propalovaly a hustá břečka vybuchovala v plamenech. Řev vzadu, světlo blýskající v mlze jako blesky v oblacích, byly důkazem, že ani ostatní sestry nezahálejí. Min se ani nechtěla ohlížet. To, co viděla, jí víc než stačilo.

Procházeli kolem podupaných stanů, nejasných v šedavém oparu, kolem těl a občas částí těl, které zdaleka nebyly dost nejasné. Noha. Paže. Muž, jemuž chyběla spodní polovina trupu. Jednou ženská hlava, která se na ně křenila z převráceného vozu. Terén začal stoupat. Připotácel se k nim muž v jednom z těch červených kabátů a chabě mával levou rukou. Pravá mu chyběla a tam, kde míval půlku obličeje, byla vidět vlhká bílá kost. Z hrdla mu bublalo něco, co mohla být slova. Potom se zhroutil. Samitsu k němu poklekla a položila prsty na zkrvavené čelo. Vstala a zavrtěla hlavou. Pokračovali v cestě. Stále výš do kopce, až Min napadlo, jestli nešplhají na horu, místo do kopce.

Těsně před Darlinem mlha náhle získala tvar, vypadala jako člověk, samé chapadlo a vyceněné ostré zuby. Vznešený pán možná nebyl mistr šermiř, ale pomalý taky nebyl. Vrazil meč doprostřed zhmotňující se postavy, otočil a rozsekl ji od hlavy k patě. Na zem dopady čtyři kusy mlhy, hustší než okolní opar. „No,“ prohlásil, „aspoň víme, že ocel na tyhle... tvory... platí.“

Hustší kousky mlhy splynuly do sebe a znovu se začaly zvedat. Cadsuane natáhla ruku a z prstů jí padaly ohnivé kapičky. Vyšlehl plamen a tuhnoucí mlhu spálil. „Ale zřejmě jen dočasně,“ zamumlala.

Před nimi napravo se náhle objevila nějaká žena, jíž kolem nohou vířily šedé hedvábné sukně, které si při běhu držela nahoře, a cestou ze svahu k nim málem upadla. „Díky Světlu!“ zaječela. „Díky Světlu! Myslela jsem, že jsem sama!“ Přímo za ní se mlha srazila a vztyčila se nad ni. Vypadalo to jako noční můra samý zub a dráp. Min si byla jistá, že kdyby to byl muž, Rand by byl počkal. Zvedl ruku dřív než Cadsuane a pruh... něčeho... tekutého bílého ohně jasnějšího než slunce... proletěl běžící ženě nad hlavou. Stvoření prostě zmizelo. Na jeho místě byl chvíli čistý vzduch, než se mlha znovu zavřela. Žena chvíli stála jako přimražená. Pak zaječela z plných plic, otočila se a utíkala pryč od nich, stále z kopce, prchala před tím, čeho se bála víc než nočních můr v mlze.

„Ty!“ zařval Toram tak hlasitě, že se k němu Min otočila a zvedla nože. Stál tam a ukazoval mečem na Randa. „Ty jsi on! Měl jsem pravdu! Tohle je tvoje práce! Mě nechytíš, al’Thore!“ Náhle uhnul a divoce se hnal do kopce. „Mě nechytíš!“

„Vrať se!“ volal za ním Darlin. „Musíme se držet pohromadě! Musíme...“ Odmlčel se a podíval se na Randa. „Ty jsi on. Světlo mě spal, ty jsi on!“ Zpola se otočil, jako by se chtěl postavit mezi Randa a Caraline, ale aspoň neutekl.

Cadsuane klidně popošla k Randovi. A vrazila mu facku, až trhl hlavou. Min šokovaně zalapala po dechu. „Tohle už nikdy neuděláš,“ řekla Cadsuane. V jejím hlase nebyl žár, jen ocel. „Slyšíš mě? Ne odřivous. Už nikdy.“

Rand si překvapivě jen třel tvář. „Mýlila ses, Cadsuane. On je skutečný. Jsem si tím jistý. Vím, že je.“ A ještě překvapivější bylo, že mluvil, jako by jí chtěl věřit.

Min s ním soucítila. Zmínil se o tom, že slyší hlasy. Musel myslet tohle. Natáhla k němu pravou ruku, přičemž zapomněla, že v ní drží nůž, a otevřela ústa, aby řekla něco na uklidněnou. Ale nebyla si tak docela jistá, že ještě někdy dokáže to slovo použít neškodně. Otevřela ústa – a z mlhy za Randem vyskočil Padan Fain a v pěsti se mu leskla ocel.

„Za tebou!“ zavřískla Min a ukázala nožem v natažené ruce, přičemž hodila tím v levé. Všechno se událo naráz, rozmazané ve studené mlze.

Rand se začal otáčet a zkroutil se stranou a Fain se také zkroutil, když po něm skočil. Díky tomu její nůž minul, ale Fainova dýka Randa škrábla na levém boku. Zdálo se, že to nic není, přesto Rand zaječel. Ječel tak, že Min zaťala zuby, popadl se za bok a padl na Cadsuane, které se zachytil, aby se udržel, přičemž však ji srazil na zem.

„Uhni mi z cesty!“ křikla jedna ze sester – Min myslela, že Samitsu – a náhle Min cosi podrazilo nohy. Přistála ztěžka a zachrčela, jak dopadla na zem zároveň s Caraline, která jen zafuněla: „Krev a oheň!“

Všechno naráz.

„Uhni!“ křikla Samitsu znovu, když se po Fainovi vrhl Darlin s mečem. Kostnatý mužík se pohyboval s neuvěřitelnou rychlosti, vrhl se na zem a odkulil se z Darlinova dosahu. Zvláštní, když se škrábal na nohy, řehtal se. Vzápětí ho spolkla mlha.

Min se roztřeseně zvedla.

Caraline byla živější. „Něco vám řeknu, Aes Sedai,“ řekla studeným hlasem a otřepávala si sukně, „takhle se mnou zacházet nebudete. Jsem Caraline z Damodredů, hlava rodu...“

Min přestala poslouchat. Cadsuane seděla nad nimi a na klíně chovala Randovu hlavu. Bylo to jenom škrábnutí, Fainova dýka se ho nemohla než zlehka dotknout... Min se k nim s výkřikem vrhla. Aes Sedai nebo ne, odstrčila ji od Randa a uchopila jeho hlavu. Oči měl zavřené a ztěžka dýchal. Na dotek byl horký.

„Pomoz mu!“ křičela na Cadsuane, jako ozvěna vzdálených zvuků v mlze. „Pomoz mu!“ Jedna její část říkala, že to nedává velký smysl poté, co ji odstrčila, ale jeho obličej ji pálil do dlaní, spaloval zdravý rozum.

„Samitsu, rychle,“ vyhrkla Cadsuane, vstala a upravila si šátek. „Tohle moje nadání na léčení nezvládne.“ Položila ruku Min na hlavu. „Děvče, určitě ho nenechám umřít dřív, než ho naučím způsobům. Tak přestaň brečet.“

Bylo to hodně zvláštní. Min si byla docela jistá, že ta žena jí neudělala nic prostřednictvím jediné síly, přesto uvěřila. Naučit ho způsobům. To tedy bude pěkný propletenec. Neochotně pustila jeho hlavu a po kolenou couvala. Velmi zvláštní. Ani si neuvědomila, že brečí, přesto Cadsuanino ujištění proud slz zastavilo. Popotáhla a hřbetem ruky si otírala líce, zatímco k Randovi si klekla Samitsu a špičky prstů mu položila na čelo. Min napadlo, proč nevezme jeho hlavu do obou rukou, jako to dělávala Moirain.

Náhle Rand dostal křeč, lapal po dechu a zmítal se tak tvrdě, že žlutou sestra srazil na záda. Jakmile se ho přestala dotýkat, přestal sebou házet. Min přilezla blíž. Dýchal lépe, ale oči měl stále zavřené. Sáhla mu na tvář. I když byla chladnější, stále byla horká. A bledá.

„Něco je špatně,“ poznamenala Samitsu trucovitě, když se posadila. Rozhrnula Randovi kabát, uchopila zkrvavenou košili a udělala v látce velkou díra.

Rána od Fainovy dýky, dlouhá jako její dlaň a ne příliš hluboká, vedla přímo přes kulatou starou jizvu. Dokonce i v nejasném světle Min viděla, že okraje rány jsou napuchlé a zhnisané, jako by rána byla stará několik dní a neošetřovaná. Už nekrvácela, ale měla být pryč. Takhle fungovalo léčení. Rány se stáhly přímo před očima.

„Tohle,“ pravila Samitsu učitelským tónem a zlehka se dotkla jizvy, „vypadá jako cysta, ale plná zla, místo hnisu. A tohle...“ Prstem přejela ránu. „...jako by bylo plné jiného zla.“ Náhle se zamračila na zelenou stojící nad ní a začala mluvit vzdorně, na svou obranu. „Kdybych měla slova, Cadsuane, použila bych je. Ještě nikdy jsem nic podobného neviděla. Nikdy. Jedno ti ale povím. Myslím, že kdybych byla o chvíli pomalejší nebo kdybys to nezkusila první, už by byl mrtvý. Takhle...“ S povzdechem, jako by se žlutá sestra vyfoukla, svěsila ramena. „Takhle jsem přesvědčená, že zemře.“

Min zakroutila hlavou, snažila se to popřít, ale nedokázala se přimět, aby promluvila. Slyšela, jak se Caraline tiše modlí. Stála tam a oběma rukama držela Darlinův rukáv. Darlin sám se na Randa mračil, jako by se snažil najít smysl v tom, co viděl.

Cadsuane se sklonila a poplácala Samitsu po rameni. „Jsi nejlepší žijící, možná vůbec nejlepší,“ řekla jí potichu. „Nikdo neumí léčit tak jako ty.“ Samitsu kývla a vstala, a než se narovnala, zase byla ztělesněním aessedaiovské vyrovnanosti. Cadsuane se s rukama v bok zamračila na Randa a vyrovnaně se rozhodně netvářila. „Pche! Nedovolím ti, abys mi umřel, chlapče,“ zavrčela a znělo to, jako kdyby to byla jeho chyba. Tentokrát ale, místo aby Min položila ruku na hlavu, klepla ji kloubem. „Vstávej, holka. Nejsi žádná padavka – to vidí každý trouba – tak to přestaň hrát. Darline, ty ho poneseš. Obvazy musejí počkat. Tahle mlha od nás neodejde, tak bychom měli my odejít z ní."

Darlin zaváhal. Možná že to bylo Cadsuaniným přísným pohledem, možná tím, jak Caraline zpola zvedla ruku k jeho tváři, ale náhle vrátil meč do pochvy, cosi zabručel a přehodil si Randa přes ramena, takže se mu nohy a ruce klátily.

Min vzala meč s volavkou a pečlivě ho zasunula do pochvy, která Randovi visela u pasu. „Bude ho potřebovat,“ řekla Darlinovi a on po chvíli kývl. Naštěstí pro něj. Vložila všechnu svou naději do zelené sestry a nehodlala nikomu dovolit, aby si myslel něco jiného.

„Teď opatrně, Darline,“ řekla Caraline svým hrdelním hlasem, jakmile je Cadsuane zase seřadila. „Zůstávej pořád za mnou a já tě ochráním.“

Darlin se začal smát, až sípal, a stále ještě se chechtal, i když se znovu vydali na cestu tou studenou mlhou a vzdáleným křikem a on uprostřed kruhu žen nesl Randa.

Min věděla, že je jenom další osobou, co má dávat pozor, právě jako Caraline na druhé straně, a věděla, že nůž, který drží obnažený v ruce, je proti mlžným tvorům k ničemu, ale někde tam mohl pořád ještě žít Padan Fain. Podruhé nemine. Caraline taky držela dýku a podle toho, jak se ohlížela na Darlina, zápolícího do kopce s Randovou váhou, i ona možná chtěla chránit Draka Znovuzrozeného. Ale možná ne jeho. Žena by pro ten smích dokázala zapomenout na sebevětší nos.

V mlze se stále tvořily a v ohni umíraly tvorové a jednou cosi obrovského strhlo řičícího koně kousek napravo dřív, než to mohla některá Aes Sedai zabít. Min se poté udělalo poněkud zle, ale ani trochu se za to nestyděla. Lidé umírali, jenže lidé sem alespoň přišli dobrovolně. I ten nejhorší voják mohl včera zběhnout, kdyby chtěl, kůň však ne. Tvorové se objevovali a umírali, lidé umírali s křikem, vždycky někde v dálce, i když prošli kolem rozervané mršiny, která ještě před hodinou byla člověkem. Min napadlo, jestli ještě někdy uvidí denní světlo.

S udivující rychlostí a bez varování do něj vklopýtala, jednu chvíli byla obklopena šedí, vzápětí jí na modré obloze nad hlavou zářilo zlaté slunce, tak jasné, že si musela zastínit oči. A tam, asi pět mil daleko přes vršky beze stromů, se rozkládal Cairhien, pevný a hranatý na svých vlastních pahorcích. Nějak jí už nepřipadal skutečný.

Ohlédla se na okraj mlhy a zachvěla se. Byl to okraj, vzdouvající se stěna, táhnoucí se mezi stromy na kopci, příliš rovná, bez vírů či řidších míst. Prostě tady byl čistý vzduch a támhle hustá šeď. Kousek napravo se objevil strom a ona si najednou uvědomila, že se mlha stahuje, snad ji vysávalo slunce. Ale příliš pomalu, aby to bylo přirozené. Ostatní hleděli stejně překvapeně, dokonce i Aes Sedai.

Dvacet kroků nalevo náhle z mlhy po čtyřech vylezl jakýsi muž. Čelo měl vyholené a podle otlučeného černého kyrysu to byl obyčejný voják. Divoce se rozhlížel, je zřejmě vůbec neviděl, a dál se po čtyřech škrábal z kopce. O kus dál napravo vyběhli dva muži a žena. Žena měla barevné pruhy po celém předku šatů, ale kolik přesně bylo těžké říci, poněvadž měla sukně hezky vyhrnuté, aby mohla běžet co nejrychleji, a utíkala stejně rychle jako muži. Nikdo z nich se nedíval napravo nalevo, všichni se hnali z kopce, padali, kutáleli se a zase vstávali a běželi dál.

Caraline si chvíli prohlížela tenkou čepel své dýky a pak ji vrátila do pochvy. „Tak mizí mé vojsko,“ povzdechla si.

Darlin, s bezvládným Randem stále na ramenou, se na ni podíval. „V Tearu je jedno vojsko, stačí zavolat.“

Caraline se podívala na Randa, visícího jako pytel. „Možná,“ řekla. Darlin otočil hlavu k Randovu obličeji a ustaraně se mračil.

Cadsuane byla praktická. „Silnice je támhletím směrem,“ ukázala k západu. „Bude to rychlejší než jít krajinou. Pohodlná cesta.“

Pohodlná by tomu Min rozhodně neříkala. Vzduch byl po chladné mlze dvakrát žhavější. Pot se z ní jen řinul a vysával jí sílu. Nohy se jí podlamovaly. Zakopávala o obnažené kořeny a padala. Zakopávala o kameny a padala. Zakopávala i o vlastní boty a padala. Jednou jí podjely nohy a ona po zadku klouzala dobrých dvacet sáhů z kopce, než se jí konečně podařilo zachytit se kmínku. Caraline se taky mnohokrát rozplácla. Šaty se na takovou cestu nehodily a zanedlouho – poté, co udělala kotrmelec se sukní kolem hlavy – se zeptala Min na jméno švadleny, která jí šila kabát a spodky. Darlin nepadal. Ano, klopýtal a zakopával a klouzal stejně jako ony, ale kdykoliv začal padat, něco ho popadlo a udrželo na nohou. Ze začátku se zlostně zamračil na Aes Sedai, pyšný vznešený tairenský pán, který Randa unese bez pomoci. Cadsuane a ostatní se tvářily, že to nevidí. Ony nespadly ani jednou. Prostě kráčely dál, klevetily mezi sebou a chytaly Darlina, aby neupadl. Než se dostaly na silnici, tvářil se zároveň vděčně i uštvaně.

Na široké udusané silnici na dohled od řeky Cadsuane zvedla ruku, aby zastavila první dopravní prostředek, co se objevil, rozvrzaný povoz tažený dvěma vypelichanými mulami, poháněnými hubeným sedlákem v záplatovaném kabátě, jenž hbitě přitáhl opratě. Do čeho si ten bezzubý chlapík myslel, že se dostal? Tři bezvěké Aes Sedai i se šátky, které jako by před chvíli vystoupily z kočáru. Propocená Cairhieňanka, podle pruhů na šatech vysoce postavená. Nebo snad žebračka, která se oblékla do šatů, které šlechtična vyhodila, podle stavu, v jakém nyní byly. Očividně tairenský urozenec, jemuž z nosu kapal pot, se špičatou bradkou, který měl přes ramena přehozeného dalšího muže jako pytel zrní. A ona. Kolena jí koukala ze spodků a další díru na zadnici jí zakrýval kabát, díky Světlu, i když rukáv měla na cáry. Měla na sobě víc skvrn a prachu, než se jí líbilo.

Nečekajíc na nikoho vytáhla z rukávu nůž – a utrhla většinu cárů – a mávla jím, jak ji tomu naučil Tom Merrilin, jílec přendávala mezi prsty, takže se sluneční světlo odráželo na čepeli. „Žádáme o svezení do Slunečního paláce,“ oznámila mu a Rand sám by si nevedl lépe. Občas panovačnost zabránila dohadování.

„Dítě,“ napomenula ji Cadsuane, „jsem si jistá, že Kiruna a její přítelkyně udělají vše, co bude v jejich silách, ale není mezi nimi jediná žlutá. Samitsu a Corele jsou skutečně dvě nejlepší. Urozená paní Arilyn nám velmi laskavě přepustila svůj palác ve městě, takže ho vezmeme –“

„Ne.“ Min neměla tušení, kde v sobě vzala odvahu říci tohle slovo téhle ženě. Jenže... Tady mluvily o Randovi. „Jestli se probudí...“ Zarazila se a polkla. On se probudí. „Jestli se zas probudí na cizím místě obklopenej cizíma Aes Sedai, neumím si představit, co by mohl udělat. To si radši nechtěj ani představit.“ Dlouho neuhýbala před tím chladným pohledem, pak však Aes Sedai kývla.

„Sluneční palác,“ řekla Cadsuane sedlákovi. „A co nejrychleji to tyhle pytle blech dokážou.“

Samozřejmě to nebylo tak snadné, dokonce ani pro Aes Sedai. Ander Tol vezl náklad svraštělých tuřínů, jejž chtěl prodat ve městě, a ke Slunečnímu paláci se nehodlal ani přiblížit, protože tam, jak jim řekl, Drak Znovuzrozený pojídá lidi, které mu na rožni pečou Aielanky dva a půl sáhu vysoké. Ani kvůli Aes Sedai se nepřiblíží na míli k paláci. Na druhou stranu mu Cadsuane hodila váček, až mu málem vylezly oči z důlků, a pak mu řekla, že si právě koupila jeho tuříny a najala vůz. Pokud se mu to nelíbí, může měšec vrátit. Přitom měla ruce v bok a výraz, který říkal, že jestli se jí ho pokusí vrátit, může klidně na místě sníst vůz i s tuříny. Jak se ukázalo, byl Ander Tol rozumný muž. Samitsu a Niande vyložily vůz, tuříny prostě létaly vzduchem a skládaly se na úhlednou hromadu u silnice. Z jejich ledového výrazu bylo jasné, že nikdy nečekaly, že jedinou sílu budou používat na něco takového. Podle toho, jak se tvářil Darlin, stojící opodál s Randem stále na ramenou, bylo zřejmé, jak se mu ulevilo, že tím úkolem nepověřily jej. Ander Tol seděl na kozlíku a brada mu klesala málem ke kolenům, přičemž ohmatával měšec, jako by uvažoval, jestli to je nakonec dost.

Když se konečně usadili na voze, kde slámu, která byla pod tuříny, shrnuli na hromádku jako lůžko pro Randa, Cadsuane se přes něj podívala na Min. Pantáta Tol už plácl muly opratěmi a ty vyrazily překvapivě rychle. Vůz sebou hrozně trhal a natřásal se, kola nejen poskakovala, ale občas byla viditelně kus nad zemí. Min si přála, aby si trochu slámy nechala pro sebe, a pobavilo ji, že Samitsu a Niande se na hrkotajícím voze tváří stále napjatěji. Caraline se na ně otevřeně usmívala, hlava rodu Damodredů se nenamáhala skrýt radost, že Aes Sedai pro jednou čeká tvrdá jízda. I když jak byla sama lehká, skákala výš a dopadala tvrději než ony. Na Darlina, jenž se držel stranou, to ale zřejmě neúčinkovalo, i když byl otřesen. Stále se mračil a díval se z Caraline na Randa a zase zpátky.

Cadsuane byla další, komu zjevně nezáleželo na tom, jestli cvaká zuby. „Čekám, že tam budeme do západu slunce, mistře Tole,“ zavolala, načež následovalo další plácání opratěmi, když už ne rychlejší pohyb. „Teď mi řekni,“ obrátila se na Min, „co přesně se stalo, když se tenhle kluk naposledy probudil obklopený Aes Sedai?“ Zachytila Minin pohled a nedovolila jí uhnout.

Chtěl to pokud možno uchovat v tajnosti, jak nejdéle to půjde. Ale umíral, a jeho jedinou nadějí, pokud Min viděla, byly tyhle tři ženy. Možná nepomůže, když se to dozvědí. Možná ho pak aspoň trochu pochopí. „Strčily ho do truhly,“ začala.

Nebyla si jistá, jak pokračovat – jen že musí – nebo jak se nerozplakat – jen že se nehodlá znovu zhroutit, když ji Rand potřebuje – ale nějak prošla celým uvězněním a výprasky, aniž by se jí sebeméně zachvěl hlas, až k tomu, jak Kiruna a ostatní klečely a přísahaly věrnost. Darlin a Caraline se tvářili ohromeně. Samitsu a Niande šokovaně. I když, jak se ukázalo, ne z důvodů, které jim připisovala.

„On... utišil tři sestry?“ vyvřískla pronikavě Samitsu. Náhle se plácla přes pusu, otočila se a hlasitě zvracela přes bočnici. Niande se k ní vzápětí připojila a obě tam visely a vyprazdňovaly žaludky.

A Cadsuane... Cadsuane Randovi sáhla na bledý obličej a odhrnula mu z čela pramínky vlasů. „Neboj se, chlapče,“ pravila tiše. „Ony můj úkol, i tvůj, ztížily, ale já ti neublížím víc, než musím.“ Min zamrazilo.

Strážní v městské bráně na rychle jedoucí vůz zavolali, ale Cadsuane pantátovi Tolovi řekla, ať nezastavuje, a on pobízel muly ještě víc. Lidé v ulicích jim uskakovali z cesty, aby je neporazili, a za vozem zůstával křik a nadávky, převrácená nosítka a kočáry vražené do stánků se zbožím. Projeli ulicemi a nahoru po široké rampě vedoucí ke Slunečnímu paláci, odkud se vyhrnuli strážní v barvách urozeného pána Dobraina, jako by se připravovali k boji s hordami nepřátel. Zatímco pantáta Tol křičel z plných plic, že ho k tomu Aes Sedai donutily, vojáci uviděli Min. Potom uviděli Randa. Jestli si Min prve myslela, že je ve víru, tak se mýlila.

Do vozu se zároveň snažily dostat dva tucty mužů, aby Randa vyndaly, a ti, kterým se podařilo ho dostat do rukou, s ním zacházeli něžně jako s dítětem, čtyři z každé strany ho zvedli na spojených rukou. Když spěchali do paláce a chodbami, které Min připadaly delší, než se pamatovala, Cadsuane musela tisíckrát zopakovat, že není mrtvý. Za nimi se hrnuli další cairhienští vojáci. Ve dveřích a bočních chodbách se objevovali šlechtici s bezkrevnými tvářemi a vykulenýma očima a sledovali Randa. Min někde ztratila Caraline a Darlina, uvědomila si, že je neviděla od chvíle, kdy vystoupila z vozu, kde se s nimi rozloučila a zapomněla na ně. Rand byl to jediné, na čem jí záleželo. Jediná věc na světě.

Nandera byla s Far Dareis Mai, které hlídaly dveře do Randových pokojů s pozlacenými vycházejícími slunci. Když prošedivělá Děva uviděla Randa, kamenný aielský výraz se roztříštil. „Co se mu stalo?“ zakvílela s vytřeštěnýma očima. „Co se stalo?“ Další Děvy začaly tiše úpět, z toho zvuku se ježily vlasy jako ze žalozpěvů.

„Buďte zticha!“ zařvala Cadsuane a její tlesknutí znělo jako zahřmění. „Ty, děvče. Potřebuje svou postel. Hop!“ Nandera skočila. Randa svlékli a uložili do postele, než by řekl švec, a Samitsu a Niande se nad ním skláněly. Cairhieňany Děvy vyhodily a Nandera u dveří opakovala Cadsuanin rozkaz, že ho nikdo nemá rušit. Všechno se stalo tak rychle, až se z toho Min zatočila hlava. Doufala, že jednoho dne uvidí střetnutí mezi Cadsuane a moudrou Sorileou. Musí přijít a bude zapamatováníhodné.

A přesto, jestli si Cadsuane myslela, že její rozkazy skutečně udrží všechny venku, mýlila se. Než stačila s pomocí jediné síly posunout křeslo, aby si přisedla k Randově posteli, vřítily se dovnitř Kiruna a Bera s tvářemi plnými pýchy – vládkyně u dvora a vládkyně na statku.

„Co jsem to slyšela –?“ začala Kiruna zuřivě. Uviděla Cadsuane. Bera uviděla Cadsuane. K Mininu úžasu zůstaly stát s otevřenou pusou. „Je v dobrých rukou,“ pravila Cadsuane. „Jedině že by některá z vás najednou přišla k většímu nadání na léčení, než si pamatuji.“

„Ano, Cadsuane,“ odpověděly pokorně. „Ne, Cadsuane.“ Min zavřela ústa.

Samitsu došla ke slonovinou vykládanému křeslu u zdi, roztáhla tmavě žluté sukně a posadila se, zkřížila ruce v klíně a dívala se, jak Rand pod pokrývkou dýchá. Niande zašla k polici s knihami, a než se posadila k oknu, vzala si něco na čtení. Na čtení! Kiruna a Bera se chtěly posadit, ale pak se podívaly na Cadsuane a počkaly, až netrpělivě kývne, než si opravdu sedly.

„Proč něco neděláte?“ zavřískla Min.

„Na to bych se mohla ptát já,“ řekla Amys, vstoupivší do místnosti. Mladistvě vypadající bělovlasá moudrá se chvíli dívala na Randa, pak si upravila tmavohnědou loktuši a obrátila se na Kirunu a Beru. „Vy můžete jít,“ propustila je. „A Kiruno, Sorilea s tebou chce znovu mluvit.“

Kirunina snědá tvář zbledla, ale obě vstaly, udělaly pukrle a zamumlaly: „Ano, Amys,“ ještě pokorněji než před Cadsuane, než odešly s rozpačitým ohlédnutím na zelenou sestru.

„Zajímavé,“ prohodila Cadsuane, když odešly. Tmavé oči upřela do Amysiných modrých a konečně se jí zřejmě líbilo, co vidí. Rozhodně se usmála. „S touhle Sorileou bych se ráda seznámila. Je to silná žena?“ Na slovo „silná“ položila důraz.

„Nejsilnější, co jsem kdy poznala,“ odpověděla Amys prostě. Klidně. Člověk by si nepomyslel, že před ní leží Rand v bezvědomí. „Neznám vaše léčení, Aes Sedai. Soudím, že jste udělaly, co se dalo, ano?“ Mluvila zpříma. Min pochybovala, nakolik jí Amys věří.

„Co se dalo udělat, to se udělalo.“ Cadsuane si povzdechla.

„Teď můžeme jenom čekat.“

„Než zemře?“ pronesl drsný mužský hlas a Min nadskočila. Do místnosti vstoupil Dashiva a obyčejný obličej měl zkřivený, jak se mračil. „Flinne!“ štěkl.

Niande kniha vypadla z bezvládných prstů a s hlasitým bouchnutím dopadla na podlahu. Aes Sedai zírala na tři muže v černých kabátech, jako by uviděla samotného Temného. Samitsu, celá bledá, si mumlala cosi, co se podobalo modlitbě.

Na Dashivův příkaz přikulhal prošedivělý asha’man k posteli z druhé strany, než seděla Cadsuane, a přejel rukama po celé délce Randova nehybného těla asi půl lokte nad pokrývkami. U dveří se značně mračil mladý Narishma s rukou na jílci meče a snažil se nespustit žádnou Aes Sedai z velkých tmavých očí. Aes Sedai a Amys. Nevypadal ustrašeně, jen jako muž, který ví své a čeká, až se z těch žen vyklubou otevření nepřátelé. Na rozdíl od Aes Sedai si Amys asha’manů kromě Flinna nevšímala. Sledovala ho a ve tváři neměla žádný výraz. Ale palcem velmi výmluvným způsobem pohladila nůž u pasu.

„Co to děláš?“ chtěla vědět Samitsu a vyskočila z křesla. Přestože ji asha’mani vyváděli z míry, její starost o pacienta v bezvědomí to překonala. „Ty, Flinne, nebo kdo vlastně jsi.“ Vyrazila k posteli a Narishma se jí postavil do cesty a zastavil ji. Ona se zamračila a pokusila se ho obejít a on jí položil ruku na paži.

„Další kluk, co nemá vychování,“ utrousila Cadsuane. Ze tří sester se jen ona jediná na asha’many tvářila klidně. Vlastně si je prohlížela přes sepjaté prsty.

Narishma se při její poznámce sice začervenal a ruku odtáhl, jenomže když se ho Samitsu pokusila znovu obejít, znovu se postavil před ni.

Spokojila se tedy s tím, že se mu mračila přes rameno. „Ty, Flinne, co to děláš? Nedovolím ti zabít ho svou nevědomostí! Slyšíš mě?“ Min prakticky poskakovala na místě. Nemyslela si, že by nějaký asha’man Randa zabil, ne schválně, ale... Rand jim věřil, jenže... Světlo, dokonce ani Amys si zjevně nebyla jistá a mračila se z Flinna na Randa.

Flinn stáhl pokrývky Randovi k pasu a odhalil ránu. Šrám se zřejmě ani nezhoršil, ani nezlepšil od té doby, co ho viděla naposledy. Rozšklebená, zapálená a bezkrevná rána vedoucí přes kulatou jizvu. Rand na pohled spal.

„Už mu víc ublížit nemůže,“ poznamenala Min. Nikdo jí nevěnoval pozornost.

Dashiva zavrčel a Flinn se na něj podíval. „Vidíš něco, asha’mane?“

„Já nemám nadání na léčení,“ řekl Dashiva a hořce zkřivil rty. „To ty sis vzal k srdci mou radu a učil ses.“

„Jakou radu?“ dožadovala se Samitsu. „Trvám na tom, abys –“

„Buď zticha, Samitsu,“ ozvala se Cadsuane. Byla kromě Amys zřejmě jediná v místnosti, kdo zachovával klid, a z toho, jak moudrá hladila nůž, si u ní Min jistá nebyla. „Myslím, že poslední, co chce, je ublížit chlapci.“

„Ale, Cadsuane,“ začala naléhavě Niande, „ten muž je –“

„Řekla jsem, buď zticha,“ vyjela na ni šedovlasá Aes Sedai ostře.

„Ujišťuji tě,“ řekl Dashiva a dařilo se mu mluvit úlisně i drsně zároveň, „že Flinn ví, co dělá. Už dokáže věci, o kterých se vám, Aes Sedai, nikdy ani nesnilo.“ Samitsu hlasitě frkla a Cadsuane jen kývla a znovu se posadila.

Flinn přejel prstem napuchlý šrám na Randově boku a přes starou jizvu. Ta vypadala měkčí. „Jsou stejné, ale jiné, je to, jako by tu pracovaly dvě různé infekce. Jenomže to není infekce. Je to... temnota. Žádný lepší slovo mě nenapadá.“ Pokrčil rameny a díval se na Samitsuin šátek se žlutými třásněmi, zatímco ona se na něj mračila, ale teď ho taky zvažovala.

„Pokračuj, Flinne,“ pravil Dashiva. „Jestli umře...“ Nakrčil nos, jako by ucítil něco ošklivého, a zřejmě nedokázal od Randa odtrhnout zrak. Rty se mu pohybovaly, jak mluvil sám se sebou, a jednou vydal zvuk, zpola vzlyk a zpola hořký smích, aniž by změnil výraz.

Flinn se zhluboka nadechl a rozhlédl se po místnosti, na Aes Sedai, na Amys. Když si všiml Min, trhl sebou a ošlehaná tvář mu zrudla. Spěšně natáhl pokrývky Randovi až ke krku, takže nyní byla vidět jen stará a nová rána.

„Doufám, že nikomu nevadí, když budu mluvit,“ prohlásil a začal pohybovat mozolnatýma rukama nad Randovým bokem. „Mluvení mi zřejmě kapku pomáhá.“ Zašilhal, soustředil se na zranění a pomalu kmital prsty. Skoro jako by splétal vlákna, uvědomila si Min. Mluvil skoro nepřítomným hlasem, na slova se soustředil jen částečně. „Dalo by se říct, že do Černý věže jsem šel právě kvůli léčení. Byl jsem voják, dokud jsem nedostal kopím do stehna. Pak už nemůžete pořádně stisknout sedlo ani daleko nedojdete. To bylo popatnáctý, co mě zranili za skoro čtyrycet let v královniny gardě. Patnáctkrát, co se to počítalo. Nepočítá se, když pak můžete jít nebo ject. Za těch čtyrycet let jsem viděl umřít spoustu kamarádů. Tak jsem šel a M’Hael mě naučil léčení. A další věci. Drsný léčení. Jednou mě léčila Aes Sedai – nó, takovejch třicet let už to bude – a tohle ve srovnání s tím bolí. Ale funguje to moc dobře. Jednou tady Dashiva – pardon, asha’man Dashiva – řek, že se diví, proč je to pořád to samý, ať už si člověk zlomí kotník nebo chytne rýmu, a tak jsme se o tom začali bavit a... No, on pro to nemá žádnej cit, ale já znám ten fígl, dalo by se říct. Mám to nadání. Tak jsem začal přemejšlet, co kdybych...? Tak. Víc nedokážu.“

Dashiva zavrčel, když se Flinn náhle posadil na paty a hřbetem ruky si otřel čelo. Byl celý zpocený, poprvé, co Min viděla, jak se nějaký asha’man potí. Rána na Randově boku sice nezmizela, ale byla o něco menší a méně napuchlá. Pořád spal, ale byl už méně bledý.

Samitsu proběhla kolem Narishmy tak rychle, že ji nestačil zastavit. „Cos udělal?“ chtěla vědět a položila Randovi prsty na čelo. Ať už s jedinou silou našla cokoliv, obočí se jí vyšplhalo do půlky čela a její tón přeskočil od panovačného k nevěřícímu. „Co jsi udělal?“

Flinn jen lítostivě pokrčil rameny. „Nic moc. Nedokázal jsem se opravdu dotknout toho, co je v nepořádku. Tak jsem to tak nějak uzavřel mimo něj, teda aspoň na čas. Nevydrží to. Bojuje to proti sobě. Možná se to navzájem zabije a on se uzdraví.“ Povzdechl si a potřásl hlavou. „Na druhou stranu nemůžu říct, že ho to nezabije. Ale myslím, že teď má větší naději než prve.“

Dashiva důležitě přikyvoval. „Ano, teď má naději.“ Člověk by si málem myslel, že to léčení provedl sám.

K Flinnovu očividnému překvapení Samitsu obešla postel, aby mu pomohla vstát. „Povíš mi, co jsi udělal,“ nařídila mu velitelským tónem, který byl v příkrém rozporu s tím, jak starému pánovi rychle urovnávala límec a uhlazovala klopy. „Kdyby jen existoval nějaký způsob, jak bys mi to mohl ukázat! Ale ty mi to popíšeš. Musíš! Dám ti všechno zlato, co mám, porodím ti dítě, cokoliv si budeš přát, ale povíš mi o všem, co umíš.“ Zřejmě si nebyla jistá, jestli přikazuje nebo prosí, a táhla velice zmateného Flinna k oknu. Muž nejednou otevřel ústa, ale ona byla příliš zaneprázdněná tím, jak se ho snažila přimět mluvit, aby si toho všimla.

Nestarajíc se o to, co si budou ostatní myslet, Min vlezla do postele a lehla si tak, aby měla Randovu hlavu pod bradou, a objala ho. Naděje. Kradmo sledovala tři lidi kolem postele. Cadsuane pohodlně usazenou v křesle, Amys, stojící naproti, a Dashivu, opírajícího se o hranatý sloupek v nohou postele. Kolem všech tancovaly pro jiné oči než její neviditelné aury a obrazy. Všichni upírali zrak na Randa. Amys nepochybně viděla pohromu pro Aiely, kdyby Rand zemřel, a Dashiva, jediný, který se nějak tvářil, totiž temně a zamračeně, přesto ustaraně, pohromu pro asha’many. A Cadsuane... Cadsuane, kterou nejenže Kiruna a Bera znaly, ale která je přinutila skákat jako holčičky podle toho, jak pískala, i přes přísahy, které složily Randovi. Cadsuane Randovi neublíží „víc, než musí".

Cadsuanin zrak se na chvíli setkal s Mininým a Min se zachvěla. Nějak ho ochrání, dokud se nedokáže ochránit sám. Ochrání ho před Amys, Dashivou a Cadsuane. Nějak. Mimoděk začala broukat ukolébavku a jemně Randa kolébala. Nějak.

37

Dopis z paláce

Ráno po Ptačí slavnosti se rozbřesklo do silných větrů vanoucích od Bouřlivého moře, které skutečně zmenšily vedro panující v Ebú Daru. Obloha byla bez mráčku a rudozlatá sluneční koule na obzoru slibovala horký den, jakmile utichne vítr. Mat spěchal Tarasinským palácem, zelený kabátec měl rozepnutý a košili zašněrovanou jenom tak napůl v očekávání věcí příštích. Sice při každém zvuku nenadskočil, ale trhl sebou, a byl mnohem vykulenější, než se mu líbilo, pokaždé, kdy kolem prošla nějaká služka, šustící spodničkami a usmívající se na něho. Jedna každá se usmívala zvláštním... vědoucím... způsobem. Jen tak tak že neběžel.

Nakonec zpomalil a skoro po špičkách se protáhl na zastíněný chodníček vedoucí kolem stájí. Mezi kanelovanými sloupy tvořily tenkou stěnu zažloutlé šlahouny rostlin, zasazených ve velkých červených kameninových mísách, a liány se širokými, červeně pruhovanými listy, visící z kovových košíků na řetězech. Mimoděk si stáhl klobouk hlouběji do čela, aby mu zakrýval tvář. Rukama pohladil oštěp, ashandarei, tak ho nazývala Birgitte – a bezmyšlenkovitě hmatal po ratišti, jako by se musel bránit. V hlavě se mu divoce otáčely kostky, a přesto to nemělo co dělat s jeho neklidem. Jeho zdrojem byla Tylin.

V řadě před vysokým obloukem vnější brány již čekalo šest kočárů se zelenou kotvou a mečem rodu Mitsobar, vyvedenými v laku na dvířkách, koně byli zapřažení a olivrejovaní kočí seděli na kozlících. Viděl, jak Nalesean ve žlutě pruhovaném kabátci zívá na druhé straně a Vanin se zhrouceně rozvaloval na převráceném sudu kousek ode dveří do stáje a vypadalo to, že spí. Většina ostatních Rudých paží trpělivě dřepěla na dlažbě. Několik mužů hrálo v kostky ve stínu velkých bílých stájí. Mezi Matem a kočáry stála Elain, hned za stěnou z rostlin. Byla s ní Reanne Corlyová a opodál sedm dalších žen, které byly na té podivné schůzce, na niž vrazil včerejšího večera. Reanne z nich byla jediná, která neměla červený pás moudré ženy. Zpola čekal, že se dneska ráno neobjeví. Vypadaly jako ženy, které jsou zvyklé řídit život svůj i ostatních, většina měla aspoň pár bílých vlasů, přesto se na růžovolící Elain dívaly vyčkávavě, tak nějak na špičkách, jako by byly připravené na její příkaz skočit. Celá ta banda ho ale tolik nezajímala, kvůli žádné z nich by nevyskočil z kůže. Ale z Tylin se cítil... no... „bezmocný“ bylo jediné slovo, které mu odpovídalo, jakkoliv směšné se to zdálo být.

„Nepotřebujeme je, panímámo Corlyová,“ říkala Elain. Dědička mluvila jako žena, která právě poplácává po hlavě dítě. „Řekla jsem jim, aby tu zůstali, dokud se nevrátíme. Budeme tak přitahovat menší pozornost, zvlášť za řekou, když nikdo nepozná Aes Sedai.“ Její představa o tom, co si obléknout při návštěvě nejdrsnější části města bez toho, aby přitahovala pozornost, byl široký zelený klobouk s nazeleno obarveným peřím, lehký prachoplášť ze zeleného plátna se zlatě vyšívanými spirálami na zádech a jezdecké šaty ze zeleného hedvábí s vysokým límečkem se zlatou výšivkou na rozdělených sukních a zdůrazňující ovál odhalující polovinu jejího poprsí. Dokonce měla jeden z těch náhrdelníků pro svatební nůž. Z toho širokého pásku tkaného zlata bude svrbět ruka každého zloděje v Rahadu. Kromě malého nože u pasu neměla jinou zbraň. Ale jakou zbraň taky potřebovala žena, která dokáže usměrňovat? Samozřejmě každá z těch s červeným pásem za ním měla zastrčenou zakřivenou dýku. Stejně tak Reanne za pásem z obyčejné vydělané kůže.

Reanne si sundala velký modrý slamák, zamračila se na něj a pak si ho znovu nasadila a zavázala stuhy. Starosti jí asi nedělal Elainin tón. S kloboukem nasadila bázlivý úsměv a pokorný způsob řeči. „Ale proč si Merilille Sedai myslí, že lžeme, Elain Sedai?“

„Myslí si to všechny,“ vyhrkla bez dechu jedna s červeným páskem. Všechny měly ebúdarské šaty ve střízlivých barvách s úzkými hlubokými výstřihy a sukně na jedné straně zvednuté a přišité, aby byly vidět spodničky, ale tahle, hubená jako koza a s dlouhými vlasy spíš bílými než černými, měla olivovou pleť a tmavé oči Ebúdarky. „Sareitha Sedai mě do očí nazvala lhářkou kvůli tomu, kolik nás je, kvůli –“ Odmlčela se, když se na ni Reanne zamračila a řekla: „Buď zticha, Tamarlo.“ Panímáma Corlyová možná byla ochotná klanět se a usmívat se na dítě, pokud to dítě bylo Aes Sedai, ale své společnice držela hezky zkrátka.

Mat se zamračil na okna vedoucí ze stáje, na něž viděl z místa, kde stál. Některé zakrývaly složité bílé zástěny z tepaného železa, jiné bílé dřevěné okenice se složitou řezbou. Nebylo pravděpodobné, že tam Tylin bude. Nebylo pravděpodobné, že by se objevila u stájí. Dával si dobrý pozor, aby ji při oblékání neprobudil. Kromě toho by si tady nic nezkusila. Aspoň si myslel, že ne. Ale zase to byla všeho schopná osoba, když včera v noci poslala šest služek, aby ho chytily na chodbě a dovlekly ho do jejích komnat. Ta zatracená ženská s ním zacházela jako s loutkou! Už to nehodlal snášet dál. Nehodlal. Světlo, koho se to snaží oblafnout? Jestli nepopadnou tuhle Větrnou mísu a nevypadnou z Ebú Daru, Tylin ho bude večer zase štípat do zadku a říkat mu holoubku.

„To kvůli tvému věku, Reanne.“ Elain sice neváhala – to nikdy nedělala – ale mluvila velice opatrně. „Mezi Aes Sedai se považuje za hrubost mluvit o věku, ale... Reanne, od Rozbití světa zřejmě žádná Aes Sedai nežila tak dlouho, jak tvrdíte vy v tom vašem šicím kroužku.“ Takhle zvláštní název rodinka dala vládnoucí radě. „Ve tvém případě skoro o sto let.“ Červené pásy zalapaly po dechu a vyvalily oči. Štíhlá hnědooká žínka se světle medovými vlasy se nervózně zahihňala a na Reannino rychlé: „Famelle!“ si okamžitě dala ruku před pusu. „To není možné,“ řekla Reanne Elain chabě. „Aes Sedai určitě musejí –“

„Dobré ráno,“ pozdravil Mat a prošel květinovou stěnou. Celá ta debata byla pitomá. Každý věděl, že Aes Sedai žijí déle než ostatní. Místo aby tu marnili čas, měli by vyrazit do Rahadu. „Kde jsou Tom a Juilin? A Nyneiva.“ Musela se včera v noci vrátit, jinak by byla Elain bez sebe. „Krev a popel, nevidím tu ani Birgitte. Musíme vyrazit, Elain, ne tady postávat. Půjde s náma rovněž Aviendha?“

Zamračila se na něj, zalétla pohledem k Reanne a Mat poznal, že uvažuje, co mu má zahrát. Vykulená nevinnost by mohla zničit její postavení u těchto žen stejně jako úsměv s dolíčky. Elain vždy čekala, že dolíčky zaberou i tam, kde již všechno ostatní selhalo. Zvedla bradu. „Tom a Juilin pomáhají Aviendze a Birgitte hlídat Carridinův palác, Mate.“ Musela to být dědička v téměř celé své kráse. Ne úplně celé, protože určitě věděla, jak by reagoval na tohle, ale hlas přetékající jistotou, velitelský pohled chladných modrých očí a hezoučká tvář samý led, když už ne dokonale zamrzlý pýchou. Existovala vůbec někde na světě nějaká žena, která by v sobě měla jen jednu osobnost? „Nyneiva určitě brzy přijde. Není důvod, abys s námi chodil, víš, Mate. Nalesean a tví vojáci nám poskytnou víc než dostatečnou ochranu. Mohl by ses veselit v paláci, dokud se nevrátíme.“

„Carridin!“ vykřikl. „Elain, nezůstaneme v Ebú Daru, abychom to vyřídili s Jaichimem Carridinem. Seberem tu mísu a pak ty nebo Nyneiva uděláte průchod a odjedeme. Je to jasný? A já jdu s váma do Rahadu.“ Veselit se! Světlo jenom vědělo, s čím by Tylin přišla, kdyby zůstal celý den v paláci. Už z pouhého pomyšlení na ni dostával záchvaty hysterického smíchu.

Moudré ženy po něm vrhaly ledové pohledy. Podsaditá Sumeko rozzlobeně špulila rty a Melore, baculatá Domanka ve středních letech, jejímž poprsím se včera kochal, si dala ruce v bok s tváří jako bouřkový mrak. Od včerejška by měly vědět, že jeho Aes Sedai nezastraší, ale dokonce i Reanne se na něho mračila tak, až zpola čekal, že se ho pokusí zpohlavkovat. Bylo jasné, že když ony se hodlají kvůli Aes Sedai přetrhnout, tak to musejí dělat všichni ostatní.

Elain viditelně vedla vnitřní boj. Stiskla rty, ale jednu věc jí musel přiznat. Byla příliš chytrá, aby pokračovala v něčem, co očividně nefungovalo. Na druhou stranu byla skrz naskrz nafoukaná, ať se snažila sebevíc ovládat. A ostatní ženy se dívaly. „Mate, víš, že nemůžeme odjet, dokud mísu nepoužijeme.“ Zvednutá brada zůstala nahoře a její tón byl někde v půli cesty mezi vysvětlováním a nařizováním. „Možná potrvá několik dní, než přijdeme na to, jak funguje, možná půl týdne, i víc, takže klidně můžeme vyřídit Carridina, pokud to za tu dobu zvládneme.“ Do hlasu se jí při vyslovení bělokabátníkova jména vloudilo takové napětí, až to vypadalo, že proti němu má osobní zášť, ale něco vyskočilo a pěstí mu sevřelo myšlenky.

„Půl týdne!“ Měl pocit, že se dusí, takže strčil prst pod šátek, který měl uvázaný kolem krku, a uvolnil si ho. Tylin včera použila ten kus černého hedvábí, aby mu svázala ruce, dřív než si uvědomil, co dělá. Půl týdne. Nebo víc! Přes veškeré úsilí se mu roztřásl hlas. „Elain, tu mísu můžete určitě použít kdekoliv. Nemusí to být tady. Egwain tě chce zpátky, hned jak to půjde. Sázím se, že by se jí kamarádka nebo dvě hodily.“ Podle toho, jak ji viděl naposledy, by se jí jich hodilo pár set. Možná až tyhle ženy dostane zpátky, Egwain přestane s tím nesmyslem, že je amyrlin, a nechá ho vzít ji k Randovi spolu s Elain, Nyneivou a Aviendhou. „A co Rand, Elain? Caemlyn, Lví trůn? Krev a popel, víš, že bys měla vyrazit do Caemlynu, jak nejrychleji to půjde, aby ti Rand mohl předat Lví trůn.“ Z nějakého důvodu jí s každým jeho slovem potemněla tvář a v očích se jí zablesklo. Byl by řekl, že je rozčilená, jenže k tomu neměla žádný důvod.

Rozzlobeně otevřela ústa, aby se s ním pohádala, a on se připravil, chtěl jí vyjmenovat seznam toho, co mu slíbila, a do Jámy smrti s tím, že to udělá před očima Reanne a ostatních. Podle jejich výrazů by ho na jejím místě už dávno usadily.

Než ale stačil někdo něco říci, kulatá prošedivělá žena v livreji rodu Mitsobar udělala pukrle nejdřív před Elain, pak před ženami s červenými pásy a nakonec před ním. „Královna Tylin posílá tohle, pane Cauthone,“ řekla Laren a zvedla košík zakrytý plátnem, s uchem opleteným červenými kytičkami. „Nesnídal jsi a musíš si uchovat síly.“

Mat zrudl. Žena se na něj jenom podívala, ale když ho poprvé strkala k Tylin, viděla z něj mnohem větší kus. Opravdu mnohem větší. Včera v noci přinesla večeři a on se snažil schovat pod hedvábným prostěradlem. Nechápal to. Tyhle ženy dokázaly, že nadskakoval a červenal se jako holka. Prostě to nechápal.

„Určitě nechceš raději zůstat tady?“ zeptala se Elain. „Tylin by s tebou určitě ráda posnídala. Královna říkala, že jsi úžasně zábavný a zdvořile ochotný,“ dodala pochybovačný tónem.

Mat s košem v jedné a ashandarei v druhé ruce prchal do kočáru.

„Jsou všichni muži na severu tak plaší?“ chtěla vědět Laren.

Mat se odvážil ohlédnout přes rameno, aniž by zastavil, a vydechl si úlevou. Služebná si už zvedla sukně, otočila se a prošla rostlinnou zástěnou. Elain potom pokynem ruky přivolala Reanne a moudré ženy blíž. Přesto se zachvěl. Ženské ještě budou znamenat jeho smrt.

Obešel nejbližší kočár a málem koš upustil na zem, když uviděl na schůdku sedět Beslana. Sluneční světlo se odráželo na úzké čepeli jeho meče, když kontroloval ostří. „Co tady děláš?“ vyjekl Mat.

Beslan vrátil meč do pochvy a zakřenil se od ucha k uchu. „Jdu s vámi do Rahadu. Určitě tam pro nás najdeš nějakou zábavu.“

„Měla by přijít nějaká zábava,“ zívl Nalesean do dlaně. „Včera v noci jsem se moc nevyspal, a teď mě vlečete pryč, když tu jsou ženy Mořského národa.“ Vanin se na sudu narovnal, rozhlédl se kolem, zjistil, že se nikde nic nehýbe, a zase se opřel a zavřel oči.

„Jestli do toho budu mít co mluvit, tak žádná zábava nebude,“ zavrčel Mat. Nalesean že se moc nevyspal? Cha! Celá ta banda se bavila na slavnosti. Ne že by se on sám chvílemi nebavil, ale jen když dokázal zapomenout, že je se ženou, která ho považuje za nějakou zatracenou panenku. „Jaké ženy Mořského národa?“

„Když se Nyneiva Sedai včera v noci vrátila, přivedla jich asi tucet, Mate.“ Beslan hvízdl a rukama udělal vlnovku. „Jak se pohybují, Mate...“

Mat potřásl hlavou. Nemyslelo mu to jasně. Tylin mu lezla na mozek. Nyneiva a Elain mu řekly o hledačkách větru, zdráhavě a ve vší tajnosti, poté, co se před ním snažily utajit i to, kam má Nyneiva namířeno, natož proč. A ani se kvůli tomu nezačervenaly. „Ženské dodržují slib podle svého,“ znělo rčení. Když na to tak myslel, Lawtin a Belvyn nebyli se zbytkem Rudých paží. Možná Nyneivu napadlo, že to ostatním vynahradí, když si tyhle dva nechá u sebe. „...Podle svého.“ Ale jestliže už měla hledačky větru v paláci, nemůže jim trvat půl týdne, než přijdou na to, jak s mísou pracovat. Světlo, prosím ne!

Jako kdyby ji ta myšlenka přivolala, rostlinnou stěnou ke stájím přišla Nyneiva. Matovi spadla brada. Ten dlouhán v tmavozeleném kabátě na její ruce byl Lan! Nebo spíš ona visela na něm, držela se ho oběma rukama a usmívala se na něj. U každé jiné ženy by Mat řekl, že je opilá a zasněná, jenže tohle byla Nyneiva.

Když si uvědomila, kde je, trhla sebou a spěšně ustoupila o krok stranou, i když se ještě chvíli držela Lana. Šaty si nevybrala o nic lepší než Elain, samé modré hedvábí a zelená výšivka, hluboký výstřih, aby byl vidět těžký zlatý prsten, do něhož by strčila oba palce a ještě by jí byl volný, který jí na tenkém zlatém řetízku visel mezi prsy. Široký klobouk, jejž nesla za stuhy, byl lemovaný modrým peřím a zelený prachoplášť modře vyšívaný. Vedle ní a Elain vypadaly ostatní ženy v suknu ošuntěle.

V každém případě, ať už před chviličkou dělala telecí oči nebo ne, teď byla sama sebou a škubla se za cop. „Zatím běž za ostatními muži, Lane,“ nařídila přísně, „a můžeme jet. Poslední čtyři kočáry jsou pro muže.“

„Jak říkáš,“ odtušil Lan a s rukou na jílci se jí uklonil.

Užasle se dívala, jak kráčí k Matovi, nejspíš nedokázala uvěřit, že poslouchá tak pokorně, pak se otřásla, a vzápětí už to byla zase ta stará naježená Nyneiva. Sehnala Elain a ostatní ženy a nahnala je do prvních dvou kočárů, jako kdyby poháněla husy. Když řvala, ať někdo otevře bránu u stájí, nikdo by si nepomyslel, že to ona jejich odjezd zdržovala. Řvala i na kočí, takže popadli opratě a zapráskali biči. Byl div, že vůbec počkali, až všichni nastoupí.

Mat neohrabaně nastoupil za Lanem, Naleseanem a Beslanem do třetího kočáru, opřel oštěp o dveře a tvrdě dosedl s košem na klíně, když se kočár prudce rozjel. „Kde se tu bereš, Lane?“ vyhrkl, jakmile všechny představil. „Jseš poslední, koho bych čekal, že uvidím. Kdes byl? Světlo, myslel jsem, že jsi mrtvej. Vím, že se toho Rand bál. A necháváš Nyneivu, aby ti takto přikazovala. Proč to ve Světle děláš?"

Strážce s kamenným obličejem zřejmě zvažoval odpověď na jeho otázku. „Včera v noci nás paní lodí s Nyneivou oddala,“ pravil nakonec. „Atha’an Miere mají několik... neobvyklých... svatebních zvyků. Oba nás dost překvapily.“ Pousmál se, jen nepatrně. Lehce pokrčil rameny. Podrobněji odpovídat zjevně nehodlal.

„Požehnání Světla na tebe a tvou nevěstu,“ zamručel zdvořile Beslan a uklonil se, jak to jen v omezeném prostoru kočáru šlo, a Nalesean cosi zamumlal, i když z jeho výrazu bylo jasné, že podle něj musel Lan zešílet. Nalesean měl Nyneivy plné zuby.

Mat tam jenom seděl, houpal se spolu s kočárem a zíral. Nyneiva vdaná? Lan ženatý s Nyneivou? Ten muž byl šílený. Nebylo divu, že se tváří tak sklíčeně. Mat by si raději nacpal za košili vzteklou lišku. Ženili se jen hlupáci a jenom šílenec by se oženil s Nyneivou.

Pokud si Lan všiml, že ne všichni jsou radostí bez sebe, nedal to najevo. Až na oči vypadal úplně stejně, jak si ho Mat pamatoval. Možná byl trochu tvrdší, pokud to bylo možné. „Je tu něco důležitějšího,“ řekl Lan. „Nyneiva nechce, aby ses to dozvěděl, Mate, ale měl bys to slyšet. Tví dva muži jsou mrtví, zabila je Moghedien. Mrzí mě to, ale pokud je ti to nějakou útěchou, tak byli mrtví dřív, než si to uvědomili. Nyneiva si myslí, že Moghedien už musí být pryč, jinak by to zkusila znovu, já si ale tak jistý nejsem. Zdá se, že k Nyneivě chová osobní zášť, třebaže mi Nyneiva odmítá prozradit důvod.“ Znovu ten úsměv. Lan si ho zřejmě neuvědomoval. „Aspoň ne celý důvod, ale na tom nezáleží. Hlavně když víš, čemu bychom mohli za řekou čelit.“

„Moghedien,“ vydechl Beslan a zazářily mu oči. Ten chlap to nejspíš považoval za zábavu.

„Moghedien,“ vydechl Nalesean, ale v jeho případě to bylo spíš zaúpění a škubl si za špičatou bradku.

„Ty zatracený pitomý ženský,“ zavrčel Mat.

„Doufám, že do toho nepočítáš i mou ženu,“ podotkl Lan chladně a sevřel jílec meče. Mat rychle zvedl ruce.

„Ovšemže ne. Jenom Elain a... a rodinku.“

Lan po chvíli kývl a Mat si vydechl úlevou. To se Nyneivě podobalo, nechat ho zabít svým manželem – manželem! – když, jako že chleba je hnědý, utají skutečnost, že by po městě mohl pobíhat jeden ze Zaprodanců. Dokonce ani Moghedien ho vlastně neděsila, ne, dokud měl kolem krku liščí hlavu, ale medailon neochrání Naleseana a ostatní. Nyneiva si nepochybně myslela, že to zvládnou s Elain. Nechaly ho přivést Rudé paže a celou dobu se mu chechtaly za zády, zatímco –

„Ty si nepřečteš, co ti píše matka, Mate?“

Dokud se o tom Beslan nezmínil, Mat si neuvědomil, že mezi koš a plátno je zasunutý složený kousek papíru. Byl z něj vidět jen růžek se zelenou pečetí s kotvou a mečem.

Palcem pečeť zlomil a stránku rozvinul. Držel ji tak, aby Beslan neviděl, co se tam píše. A dobře udělal. I když, vzhledem k tomu, jak mladý muž věci viděl, na tom možná nezáleželo. Mat byl ale stejně rád, že zprávu četl jen on. S každou řádkou mu srdce klesalo hlouběji.

Mate, můj milý,

nechávám tvé věci přestěhovat do svých komnat. Bude to mnohem pohodlnější. Než se vrátíš, ve tvých starých pokojích bude Riselle a dohlédne na Olvera. Má ji zjevně rád.

Poslala jsem pro švadlenu, aby tě změřila. Ráda budu přihlížet. Musíš nosit kratší kabáty. A nové spodky, samozřejmě. Máš rozkošný zadek. Kuřátko, kdo je ta Dcera Devíti měsíců, kterou jsem ti připomněla? Napadlo mě několik roztomilých způsobů, jak tě přimět, abys mi to prozradil.

Tylin

Všichni se na něj zvědavě dívali. No, Lan se prostě jenom díval, ale Mata znervózňoval stejně jako ostatní. Jeho pohled byl skoro... mrtvý.

„Královna si myslí, že potřebuju nový šaty,“ řekl Mat a nacpal dopis do kapsy. „Myslím, že si zdřímnu.“ Stáhl si okraj klobouku do očí, ale nezavřel je, díval se z okna, kudy přes odhrnutou záclonku dovnitř občas zavál prach. Ale také vítr, což bylo mnohem lepší než horko a dusno uzavřeného kočáru.

Moghedien a Tylin. Z těch dvou by raději čelil Moghedien. Sáhl si na liščí hlavu, která mu visela ve výstřihu košile. Před Moghedien měl aspoň nějakou ochranu. Před Tylin měl asi stejnou jako před Dcerou zatracených Devíti měsíců, ať to byl kdokoliv. Pokud nepřijde na nějaký způsob, jak přimět Nyneivu a Elain opustit do večera Ebú Dar, dozvědí se to všichni. Mrzutě si stáhl klobouk ještě hlouběji do čela. Ty prokleté ženské skutečně dokázaly, že se choval jako holka. Chvilku se bál, že se rozpláče.

38

Šest poschodí

Kdyby byl Mat mohl, byl by vystoupil a táhl kočár sám. Říkal si, že by mohli jet rychleji. Ulice již byly plné, ač slunce ještě pořádně nevyšlo, povozy a bryčky se hlasitě proplétaly davem a vítr zvedal prach mezi voláním a kletbami vozků i těch, kdož museli uhnout z cesty. Po kanálech plulo takové množství bárek, poháněných bidly, že se člověk skoro mohl procházet kanály jako ulicemi, přecházet z jedné loďky na druhou. Nad zářivě bílým městem visel hlasitý šum. Ebú Dar jako by se snažil dohnat čas ztracený včera, nemluvě o velkých chasaline a Svátku světel, což bylo jen dobře, vzhledem k tomu, že zítra v noci bude Svátek uhlíků a dva dny nato Maddinův den, oslavující zakladatele Altary, a noc na to Půlměsíční svátek. Jižané byli vyhlášení svou pracovitostí, avšak Mat usoudil, že pracují tak tvrdě, aby dohnali všechny svoje svátky a slavnosti. Byl div, že na to ještě mají sílu.

Nakonec se kočáry dostaly k řece a zastavily u dlouhého kamenného mola, vyčnívajícího do vody, lemovaného nástupními schůdky ke člunům, jež byly uvázané vedle. Strčil si do kapsy klínek tmavě žlutého sýra a patku chleba a koš šoupl pod sedadlo. Měl hlad, ale někdo v kuchyni měl naspěch. V koši byly v podstatě jenom hliněné džbánky s ústřicemi, ale kuchařky je zapomněly uvařit.

Vystoupil za Lanem a nechal Naleseana a Beslana, aby pomohli Vaninovi a ostatním z posledních kočárů. Namačkal se tam skoro tucet mužů – dokonce ani Cairhieňané mezi nimi nepatřili právě k nejmenším – jako jablka do sudu, takže teď byli celí ztuhlí. Mat k prvnímu kočáru dorazil před strážcem a ashandarei měl položený přes rameno. Nyneivě a Elain to pěkně vytmaví, ať už poslouchá kdokoliv. Snažit se utajit Moghedien! Nemluvě o smrti jeho dvou mužů! Hodlal –! Náhle si uvědomil, že se Lan za ním tyčí jako kamenná socha s mečem u boku, a změnil rozhodnutí. Aspoň dědička uslyší o tom, že si nechává taková tajemství pro sebe.

Když k nim dorazil, Nyneiva stála na schůdcích, přivazovala si modrý klobouk a mluvila do kočáru, „...samozřejmě to bude fungovat, ale kdo by si pomyslel, že ze všech lidí právě Mořský národ bude chtít něco takovýho, i když jenom v soukromí?“

„Ale Nyneivo,“ řekla Elain a sestoupila se zeleným kloboukem v ruce „jestli byla včerejší noc tak úžasná, jak říkáš, jak si můžeš stěžovat na –?“

V té chvíli si všimly Lana a jeho. Vlastně Lana. Nyneiva vytřeštila oči, až je měla jako talíře, a byla rudá, že by barva stačila na dva západy slunce. Možná na tři. Elain ztuhla s jednou nohou na stupínku a na strážce se zamračila, jako by se k nim tajně připlížil. Lan se ale díval na Nyneivu asi s takovým výrazem, jaký má kůl v plotě, a ačkoliv se Nyneiva tvářila, že by nejradši zalezla pod kočár a schovala se tam, civěla na Lana, jako by nikdo jiný na světě neexistoval. Když si Elain uvědomila, že tady svým mračením plýtvá, sundala nohu ze stupínku a ustoupila, aby mohla vystoupit i Reanne a další dvě moudré ženy, které s nimi jely v kočáře, Tamarla a šedivá Saldejka jménem Janira. Dědička se však nevzdávala a přenesla zamračený pohled na Mata Cauthona, a pokud se nějak změnil, tak byl ještě zamračenější. Mat si odfrkl a zakroutil hlavou. Obvykle, když se nějaká žena zmýlila, dokázala si najít tolik věcí, které mohla hodit na nejbližšího muže, až si ten chudák začal myslet, že je to možná jeho chyba. Ze zkušenosti, ze starých i nových vzpomínek, věděl, že existují jen dva případy, kdy žena přizná, že se zmýlila: když něco chce a když sněží uprostřed léta. Nyneiva chňapla po svém copu, nedávala však do toho srdce. Chvíli ho mačkala a potom ho pustila a začala místo toho lomit rukama. „Lane,“ začala roztřeseně, „nesmíš si myslet, že bych se bavila o –“

Strážce ji klidně uťal, uklonil se a nabídl jí rámě. „Jsme na veřejnosti, Nyneivo. Cokoliv chceš říct na veřejnosti, řekni. Smím tě doprovodit do člunu?“

„Ano,“ řekla a kývala hlavou tak, že jí málem spadl klobouk. Rychle si ho oběma rukama narovnala. „Ano. Na veřejnosti. Ty mě doprovodíš.“ Popadla ho za loket a trochu se uklidnila, aspoň v obličeji. Volnou rukou chytila prachoplášť a málem Lana po nábřeží ke člunu vlekla.

Mata napadlo, jestli není nemocná. Dost rád viděl, když Nyneivě někdo srazil hřebínek, ale obvykle jí to moc dlouho nevydrželo. Aes Sedai se samy léčit nemohly. Možná by mohl poradit Elain, aby to s Nyneivou dala do pořádku. On se vyhýbal léčení jako smrti nebo svatbě, ale u jiných lidí to podle něj bylo něco jiného. Ale nejdřív jim chtěl povědět něco od plic o tajnostech.

Otevřel ústa a varovně zvedl prst...

...a Elain ho svým prstem píchla do prsou a pod péřovým kloboukem se mračila tak studeně, až ho zabolely prsty u nohou. „Panímáma Corlyová,“ pronesla ledovým hlasem královny vynášející konečný rozsudek, „mně a Nyneivě vysvětlila význam těch červených květin na koši. Vidím, že jsi měl aspoň tolik studu, abys ho schoval."

Mat zrudl víc než Nyneiva. O pár kroků dál si Reanne Corlyová a druhé dvě přivazovaly klobouk a upravovaly šaty, jak to ženy dělají pokaždé, když vstanou, sednou si nebo udělají tři kroky. Nicméně přesto, že věnovaly pozornost šatům, zbývalo jim dost času na to, aby po něm mohly pokukovat, a pro jednou se netvářily ani kriticky, ani polekaně. On vůbec netušil, že ty zatracené kytky něco znamenají! Deset západů slunce by se jeho obličeji nevyrovnalo.

„No!“ Elain mluvila potichu, aby ji slyšel jen on, ale z hlasu jí odkapávalo znechucení a opovržení. Škubla si pláštěm, aby se ho ani nedotkl. „Je to pravda! Nevěřila bych tomu dokonce ani u tebe! Nyneiva určitě ne. Jakýkoliv slib, který jsem ti kdy dala, je zrušen! Nebudu dodržovat sliby dané muži, který může vnucovat svou pozornost ženě, jakékoliv ženě, ale zvlášť královně, která mu nabídla –“

„Já že jsem vnucoval svou pozornost jí?“ zařval. Nebo spíš se snažil zařvat, jelikož se dusil, znělo to spíš jako sípot.

Popadl Elain za ramena a odtáhl ji kus od kočárů. Kolem spěchali dělníci bez košil, v zelených kožených vestách, na ramenou nosili pytle či po nábřeží kutáleli sudy a někteří tlačili káry naložené bednami. Kočárům se všichni zdaleka vyhýbali. Altarská královna možná neměla moc velkou moc, ale její erb na dvířkách kočáru zajistil, že se mu každý plebán vyhne, Nalesean a Beslan si povídali a vedli Rudé paže ke člunu. Vanin šel poslední a zachmuřeně hleděl do zčeřené vody. Tvrdil, že když dojde na čluny, mívá v kalhotách. Moudré ženy z obou kočárů se shromáždily kolem Reanne a dívaly se, ale nebyly dost blízko, aby je slyšely. Přesto Mat chraptivě šeptal.

„Teď mě poslouchej! Ta ženská nevezme ne jako odpověď. Já řeknu ne a ona se mi vysměje. Mučí mě hladem, zastrašuje mě, honí mě jako jelena! Má víc rukou než kterýchkoliv šest žen, co jsem kdy potkal. Vyhrožuje, že mě nechá svlíknout služkama, když jí nedovolím –“ Náhle mu došlo, co říká. A komu to říká. Podařilo se mu zavřít pusu dřív, než spolkl mouchu. Zaujal ho jeden z tmavých kovových krkavců na ratišti ashandarei, aby se jí nemusel dívat do očí. „Chci říct, že tomu nerozumíš,“ zavrčel. „Máš to všecko obráceně.“ Odvážil se na ni podívat zpod okraje klobouku.

Lehce zruměněla, ale tvářila se vyrovnaně jako mramorová busta. „Zdá se, že jsem to špatně pochopila,“ řekla střízlivě. „To je od Tylin... ošklivé.“ Měl dojem, že se jí chvějí rty. „Napadlo tě vyzkoušet si před zrcadlem jiné úsměvy, Mate?“

Překvapeně zamrkal. „Cože?“

„Ze spolehlivého zdroje jsem se doslechla, že to mladé ženy dělávají, aby přitáhly královskou pozornost.“ Něco v jejím střízlivém hlase se zlomilo a tentokrát se jí rty rozhodně pohnuly. „Mohl bys taky zkusit mrkat.“ Skousla si spodní ret a otočila se k němu zády. Ramena se jí třásla, a když spěchala ke člunu, prachoplášť se jí vlnil. Než odběhla z doslechu, slyšel, jak prská něco jako „zkusit vlastní medicínu". Reanne a moudré ženy se za ní zařadily, hejno slepic táhnoucí se za kuřetem, místo obráceně. Pár lodníků s nahou hrudí přestalo stáčet lana, nebo co zrovna dělali, a uctivě se tomu procesí klanělo.

Mat si prudce strhl z hlavy klobouk a napadlo ho, že ho hodí na zem a bude po něm skákat. Ženské! Měl vědět své, místo aby čekal soucit. Nejradši by tu zatracenou dědičku uškrtil. A Nyneivu taky, už ze zásady. Jenže to samozřejmě nemohl. Dal slovo. A ty pitomé kostky pořád používaly jeho lebku jako pohárek. A kolem by mohl brousit jeden ze Zaprodanců. Narazil si klobouk na hlavu, došel na molo, prošel kolem moudrých žen a dohonil Elain. Pořád se snažila potlačit hihňání, ale pokaždé, když jí na něj padl zrak, zrudla a znovu se rozesmála.

Mat hleděl přímo před sebe. Zatracené ženské! Zatracené sliby. Sundal si klobouk na dost dlouho, aby si stáhl řemínek z krku, a váhavě jí ho přistrčil. Z pěsti mu visela stříbrná liščí hlava. „Musíte se s Nyneivou domluvit, která z vás ho bude nosit. Ale až odjedem z Ebú Daru, chci ho zpátky. Rozumíš? V momentě, kdy vyrazíme –“

Náhle si uvědomil, že je sám. Otočil se a uviděl Elain stát jako sochu o dva kroky zpět. Zírala, na něj, a Reanne a ostatní se tlačily za ní.

„Co je zas?“ zeptal se. „Aha, no jo, vím všecko o Moghedien.“ Hubený muž s červenými kamínky v mosazných kroužcích v uších, sklánějící se nad vázacím lanem, se při tom jméně otočil tak rychle, že s hlasitým výkřikem a ještě hlasitějším šplouchnutím spadl do vody. Matovi bylo lhostejné, kdo ho slyší. „Snažit se udržet to v tajnosti – a dva moji muži jsou mrtví! – po tom, co jste mi daly slovo. No, o tom si promluvíme později. Jestli se Moghedien ukáže, půjde po vás dvou. Tak na.“ Znovu k ní přistrčil medailon.

Pomalu zmateně zavrtěla hlavou a pak se otočila a něco řekla Reanne. Teprve když starší ženy zamířily k nástupním schůdkům u člunu, kde na ně hlavou kývala Nyneiva, vzala si Elain liščí hlavu a obrátila ji v prstech.

„Máš představu, co bych dala za to, abych to mohla studovat?“ zeptala se tiše. „Vůbec nějakou představu?“ Na ženu byla vysoká, přesto k němu musela vzhlížet. Jako by ho ještě nikdy neviděla. „Jsi složitý muž, Mate Cauthone. Lini by řekla, že se opakuji, ale ty...!“ Elain vydechla, sundala mu klobouk a přetáhla mu řemínek přes hlavu. Doslova mu medailon nacpala pod košili a poplácala ho, než mu vrátila klobouk. „Tohle nebudu nosit, dokud něco takového nebude mít i Nyneiva nebo Aviendha, a ony jistě budou mít stejný názor. Nos to ty. Koneckonců, těžko budeš moci dodržet svůj slib, jestli Moghedien zabije tebe. I když tu podle mě už není. Podle mě je přesvědčená, že Nyneivu zabila, a nepřekvapilo by mě, kdyby jí tu o nic jiného nešlo. Ale musíš být opatrný. Nyneiva říká, že se blíží bouře, a nemyslí tenhle vítr. Já...“ Znovu zrudla. „Mrzí mě, že jsem se ti smála.“ Odkašlala si a odvrátila zrak. „Občas zapomínám na své povinnosti ke svým poddaným. Ty jsi cenný poddaný, Matrime Cauthone. Zařídím, aby i Nyneiva pochopila pravdu o... o tobě a Tylin. Snad budeme moci nějak přispět.“

„Ne,“ vyprskl. „Totiž, ano. Chci říct... Hele... Á, políbím zadek pitomý koze, jestli vím, co chci říct. Skoro bych radši, abyste pravdu neznaly.“ Nyneiva a Elain si sedají, aby si o něm a o Tylin popovídaly nad čajem. Přežije to? Dokáže se jim ještě někdy podívat do očí? Ale kdyby to nevěděly... Dostal se mezi vlka a medvěda a neměl, kam by utekl. „Ách, ovčí bobky! Ovčí bobky a zatracený namazaný cibule!“ Skoro by byl rád, kdyby ho za tohle vyjadřování sepsula, jako by to udělala Nyneiva, jen aby změnili téma.

Elain mlčky pohybovala rty a on měl chvíli dojem, že si opakuje, co právě řekl. Což byl nesmysl. Něco se mu zdálo, to bylo vše. Nahlas řekla: „Chápu.“ A znělo to tak. „Pojď, Mate. Nemůžeme marnit čas a postávat tu.“

Užasle se díval, jak zvedá sukně a plášť a jde na molo. Chápala to? Chápala, a ani jedna jedovatá poznámka, ani jedna ostrá připomínka? A on byl její poddaný. Její cenný poddaný. Pohladil medailon a šel za ní. Byl si jistý, že si ho zpátky bude muset vybojovat. I kdyby žil stejně dlouho jako dvě Aes Sedai, stejně by ženy nikdy nepochopil, a šlechtičny z nich byly bezpochyby nejhorší.

Když došel ke schůdkům, Elain už byla dole a dva veslaři s mosaznými kruhy v uších plavidlo vesly odstrkovali od mola. Elain zaháněla Reanne a zbytek moudrých žen do kajuty a Lan stál na přídi s Nyneivou. Beslan ho zavolal z vedlejšího člunu, na němž byli kromě strážce všichni muži.

„Nyneiva řekla, že tam pro nikoho z nás není místo,“ řekl Nalesean, když se již člun kolébal ve vodách Eldar. „Prý bychom je utlačovali.“ Beslan se zasmál a obhlédl člun. Vanin seděl se zavřenýma očima vedle kajuty a snažil se předstírat, že je někde jinde. Harnan a Tad Kandel, Andořan i přes snědou pleť, si vylezli na kajutu. Ostatní Rudé paže se rozesadily na palubě a snažily se nezavazet veslařům. Do kajuty nešel nikdo, všichni očividně čekali, jestli o ni projeví zájem Mat s Naleseanem a Beslanem.

Mat sám se postavil vedle vysokého stožáru na přídi a díval se za prvním člunem, plazícím se těsně před nimi. Vítr bičoval tmavé, zčeřené vody řeky i jeho šátek a musel si držet klobouk. Co má Nyneiva za lubem? Zbylých devět žen na člunu bylo v kajutě, palubu zanechaly jí s Lanem. Stáli na přídi, Lan se zkříženýma rukama. Nyneiva gestikulovala, jako by něco vysvětlovala. Až na to, že Nyneiva málokdy něco vysvětlovala. Spíš nikdy než málokdy.

Ať už dělala cokoliv, dlouho jí to nevydrželo. V zátoce byly vidět bílé čepičky, kde se na kotvách zmítaly brigy, karavely a feluky Mořského národa. Řeka byla celkem klidná, přesto se člun kolébal víc, než si Mat pamatoval z předchozích plaveb. Zanedlouho byla Nyneiva omotaná kolem zábradlí a vyhazovala snídani. Lan ji při tom držel. To Matovi připomnělo vlastní žaludek. Strčil si klobouk pod paži, aby mu neuletěl, a vytáhl sýr.

„Beslane, myslíš, že ta bouřka propukne dřív, než se vrátíme z Rahadu?“ Ukousl si kousek ostrého sýra. V Ebú Daru měli na padesát různých druhů sýrů a všechny byly dobré. Nyneiva pořád visela přes bok. Kolik toho ta ženská ráno spořádala? „Nevím, kde se schováme, jestli nás to chytne.“ V Rahadu neviděl jedinou hospodu, do které by pustili ženy.

„Žádná bouřka,“ uklidnil ho Beslan a posadil se na zábradlí. „Tohle jsou zimní obchodní větry. Obchod přichází dvakrát do roka, koncem zimy a v pozdním létě, ale musí foukat mnohem víc, než přijde bouře.“ Kysele se podíval na zátoku. „Každý rok tyhle větry přinášejí – přinášely – lodě z Tarabonu a Arad Domanu. Rád bych věděl, jestli se to ještě někdy vrátí.“

„Kolo tká,“ začal pomalu Mat a málem se udávil kusem sýra. Krev a popel, už začínal mluvit jako nějaký bělovlasý dědek s bolavými klouby, posedávající u krbu. Dělat si starosti, že vezme ženy do sprosté krčmy. Před rokem, před půl rokem by je tam byl vzal a smál by se, když by kulily oči, vysmál by se každému přísnému frknutí. „No, nakonec možná v Rahadu najdem nějakou zábavu. Někdo se určitě pokusí některý odříznout váček nebo Elain stáhnout náhrdelník.“ Možná potřeboval tohle, aby dostal z jazyka tu pachuť vážnosti. Vážnost. Světlo, jaké to slovo v souvislosti s Matem Cauthonem! Tylin ho musela vyděsit víc, než si myslel, Když se takhle třese. Možná potřeboval nějakou tu Beslanovu zábavu. Bylo to šílené – ještě nepotkal bitku, kterou by raději neobešel širokým obloukem – ale možná...

Beslan zavrtěl hlavou. „Jestli ji někdo dokáže najít, tak ty, ale... Budeme se sedmi moudrými ženami, Mate. Sedmi. Stačí jedna po tvém boku a můžeš uhodit muže, dokonce i v Rahadu, a on polkne jazyk a odejde. A ženy. Co je to za zábavu, políbit ženu bez toho, abys riskoval, že do tebe vrazí nůž?“

„Světlo spal moji duši,“ zamumlal si Nalesean pod vousy. „To zní, jako že jste mě vytáhli z postele kvůli pěkně nudnému ránu.“

Beslan soucitně kývl. „Ale když budeme mít štěstí... Občanská garda do Rahadu občas vysílá patroly, a když jdou po pašerácích, vždycky se oblékají jako všichni ostatní. Zřejmě si myslí, že si nikdo nevšimne, když jde spolu tucet chlapů s meči, ať už na sobě mají cokoliv, a vždycky je překvapí, když je pašeráci přepadnou ze zálohy, k čemuž dojde téměř vždycky. Jestli bude Matovo štěstí ta’veren pracovat pro nás, tak by nás nějací pašeráci mohli považovat za občanskou gardu a zaútočit na nás dřív, než uvidí ty červené pásky.“ Nalesean se rozveselil a začal si mnout ruce.

Mat se na ně mračil. Možná Beslanova zábava nakonec nebyla to, co potřeboval. Například už měl plné zuby žen s noži. Nyneiva pořád ještě visela přes zábradlí člunu před nimi. To ji odnaučí se přecpávat. Spolykal zbytek sýra, pustil se do chleba a snažil se nevšímat si kostek v hlavě. Snadný výlet bez potíží vůbec nevypadal špatně. Rychlý výlet s rychlým odjezdem z Ebú Daru.

Rahad byl takový, jak se pamatoval a jak se Beslan bál. Vítr změnil výstup po schodech z popraskaného šedého kamene na molo v nebezpečný úkol a potom se to ještě zhoršilo. Všude byly kanály, stejně jako na druhém břehu, ale tady byly mosty prosté, zábradlí z ponurého šedého kamene popukané a drolilo se. Polovina kanálů byla tak zanesená, že se v nich brodili chlapci a voda jim sahala jenom k pasu, a bárky byly vzácné. Vysoké domy se tlačily k sobě, hranaté stavby byly omšelé, kdysi bílá omítka oprýskaná a vespod byly vidět rozpadající se červené cihly. Dláždění v úzkých ulicích bylo rozbité. Tedy tam, kde nebyla všechna dlažba vytrhaná. Ráno se do stínů mezi budovami jaksi nedostalo. Z každého třetího okna viselo vlhké prádlo, pokud nebyl dům opuštěný. V těch prázdná okna zela jako oční důlky v lebce. Vzduch byl plný nasládlého pachu rozkladu, páchly tu staré nočníky a ještě starší odpadky, tlející tam, kde je někdo zahodil, a na každou mouchu, která bzučela na druhé straně Eldar, tady byly stovky, hotová zelená a modrá hejna. Mat zahlédl odlupující se modrou barvu na dve řích u Zlaté nebeské koruny a otřásl se při pomyšlení, že by tam musel některou ženu vzít, kdyby propukla bouře, i přes to, co říkal Beslan. Pak se znovu otřásl, že se vůbec otřásl. Něco se s ním dělo a jemu se to nelíbilo.

Nyneiva a Elain trvaly na tom, že půjdou první, s Reanne mezi sebou a moudrými ženami za zády. Lan se držel u Nyneivy jako vlkodav, ruku měl položenou na jílci meče, neustále se měl na pozoru a vyzařovala z něj hrozba. Vlastně by nejspíš stačil jako doprovod i pro dva tucty hezkých šestnáctiletých děvčat nesoucích pytle zlata, dokonce i tady, ale Mat trval na tom, aby Vanin a ostatní měli oči otevřené. Vlastně se bývalý zloděj koní a pytlák držel tak blízko Elain, až si mohl každý myslet, že je její strážce, i když poněkud tlustý a pomačkaný. Beslan na Matovy příkazy výmluvně zakoulel očima a Nalesean se podrážděně podrbal ve vousech a zavrčel, že mohl ještě ležet v posteli.

Ulicemi si pyšně vykračovali muži v často rozedraných vestách a bez košil, s ohromnými mosaznými kruhy v uších a mosaznými prsteny osazenými barevnými sklíčky, s nožem nebo dvěma za pasem. Ruce drželi blízko těch nožů a tvářili se, jako by všechny vyzývali, aby se jen opovážili špatně se pohnout nebo podívat. Další přebíhali od rohu k rohu, ode dveří ke dveřím, oči přimhouřené, a napodobovali vychrtlé psy, kteří občas zavrčeli z tmavé boční uličky, jíž se člověk jen stěží protáhl. Tito muži se krčili nad svými noži a nedalo se poznat, který uteče a který bodne. Vedle žen pak většina mužů vypadala pokorně, ty si vykračovaly v obnošených šatech se spoustou mosazných šperků. Samozřejmě také ony měly nože a drzýma tmavýma očima vysílaly v každém pohledu deset různých druhů výzvy. Zkrátka a dobře, Rahad patřil k těm místům, kde člověk v hedvábí mohl jen stěží doufat, že udělá deset kroků, aniž by dostal po hlavě. A pak mohl doufat přinejlepším v to, že ho jen oberou na kůži a hodí na hromadu odpadků do uličky, místo aby se vůbec neprobudil. Jenže...

Snad z každých druhých dveří vybíhaly děti s otlučenými poháry s vodou. Posílaly je matky pro případ, že by moudré ženy měly žízeň. Muži se zjizvenými tvářemi a vraždou vepsanou v očích zírali s otevřenou pusou na sedm moudrých žen pohromadě, potom se trhaně uklonili a zdvořile se otázali, jestli mohou nějak pomoci, nemohli by něco nést? Ženy, občas taky hodně zjizvené a vždycky s výrazem, z něhož by se zachvěla i Tylin, předvedly neohrabané pukrle a s funěním se dotazovaly, jestli mohou pomoci najít cestu, když už je někdo obtěžoval a pozval tolik moudrých žen najednou. Čišelo z toho, že se Tamarla a ostatní už ani nemusí namáhat chodit dál, stačí jen uvést jméno.

Na vojáky se mračili stejně zlostně jako obvykle, i když i ten nejtvrdší z nich uhnul před Lanovým pohledem po jediném mrknutí. A kupodivu i před Vaninovým. Pár mužů zavrčelo na Beslana a Naleseana, kdykoliv se některý až příliš dlouho díval ženě do hlubokého výstřihu. Někteří vrčeli na Mata, ačkoliv on nechápal proč. Na rozdíl od těch dvou mu nehrozilo nebezpečí, že mu oči spadnou ženě za šaty. Uměl se dívat nenápadně. Nyneivy a Elain si nikdo nevšímal, přes veškerou jejich výstroj, a stejně tak Reanne v jejích červených šatech, i když neměly červené pásy. Ale měly jejich ochranu. Mat si uvědomil, že Beslan měl pravdu. Mohl by vysypat měšec na zem a nikdo by nesebral ani měďák, aspoň dokud byly moudré ženy v dohledu. Mohl štípnout do zadku každou ženu v dohledu, a i kdyby ji z toho málem ranila mrtvice, šla by dál.

„Jaká to příjemná procházka,“ procedil Nalesean suše, „s úžasně zajímavým výhledem a vůněmi. Říkal jsem ti, Mate, že jsem se včera v noci moc nevyspal?“

„To chceš umřít v posteli?“ odsekl Mat. Klidně všichni mohli ještě spát. Tady byli k ničemu, to bylo zatraceně jisté. Tairen rozčileně prskl. Beslan se zasmál, ale nejspíš si myslel, že Mat myslel něco jiného.

Pochodovali Rahadem, dokud se Reanne konečně nezastavila před budovou, která vypadala úplně jako všechny ostatní, samá loupající se omítka a drolící se cihly, tatáž, k níž Mat včera sledoval jinou ženu. Z oken neviselo žádné prádlo. Tady žily jenom krysy. „Tady,“ řekla Reanne.

Elain pomalu zvedla zrak k ploché střeše. „Šest,“ zamumlala nesmírně spokojeným tónem.

„Šest,“ povzdechla si Nyneiva a Elain ji poplácala po ruce, jako by s ní soucítila.

„Nebyla jsem si úplně jistá,“ řekla. A Nyneiva se taky usmála a poplácala ji. Mat z toho nepochopil hlavu ani patu. Budova měla šest poschodí. Ženy se občas chovaly skutečně divně. No, vlastně většinou.

Dlouhá chodba plná prachu vedla do šera vzadu a její konec se ztrácel ve stínech. Jenom v několika otvorech byly dveře a ty byly z hrubých prken. Za jedněmi dveřmi, asi ve třetině chodby, bylo úzké schodiště, vysoké schody mířily nahoru. Tudy šel včerejšího dne, když sledoval stopy v prachu, ale myslel si, že v některých dalších dveřích musejí být kolmé chodby. Tenkrát se nezdržoval jejich prohlížením, ale budova byla příliš rozlehlá, aby na poschodí byla tahle jediná chodba. Byla příliš velká na jediné vstupní dveře.

„Vážně, Mate,“ řekla Nyneiva, když nařídil Harnanovi a polovině Rudých paží, aby šli najít zadní vchod a hlídali ho. Lan se držel těsně u ní, jako by k ní byl přilepený. „Copak nevidíš, že je to zbytečný?“

Mluvila tak mírným tónem, že jí Elain musela prozradit pravdu o Tylin, ale pokud něco, tak mu to náladu ještě zhoršilo. Nechtěl, aby to věděl každý. To bylo k ničemu! Jenomže v hlavě se mu pořád koulely ty kostky. „Možná že má Moghedien ráda zadní dveře,“ utrousil suše. Ve tmě na konci chodby něco zapískalo a jeden z mužů, co byli s Hamanem, hlasitě zanadával na krysy.

„Řekni mu to ty,“ vyjela Nyneiva zuřivě na Lana a popadla se za cop.

Elain rozčileně prskla. „Teď není vhodná chvíle se hádat, Nyneivo. Mísa je nahoře! Větrná mísa!“ Náhle se objevila malá světelná koule, vznášela se před ní. Aniž by Elain počkala na Nyneivu, sebrala sukně a rozběhla se do schodů. Vanin vyrazil za ní a na někoho tak tělnatého se pohyboval překvapivě rychle. Za ním běžela Reanne a většina moudrých žen. Kulatolící Sumeko a Leine, vysoká, snědá a hezká i přes vrásky kolem očí, zaváhaly a pak zůstaly s Nyneivou.

Mat by byl šel také, nebýt toho, že mu Nyneiva s Lanem stáli v cestě. „Pustíš mě, Nyneivo?“ zeptal se. Zasloužil si tam být, přinejmenším, když budou odhalovat tu zatracenou slavnou mísu. „Nyneivo?“ Nyneiva se tolik soustředila na Lana, že zřejmě zapomněla na celý svět. Mat si vyměnil pohled s Beslanem, jenž se zazubil a klidně si dřepl s Corevinem a zbývajícími Rudými pažemi. Nalesean se opíral o stěnu a okatě zívl. Což byla chyba, vzhledem k tomu, kolik tu bylo prachu. Zívnutí se změnilo v záchvat kašle, při němž potemněl v obličeji a předklonil se. Ani to Nyneivu nevyrušilo. Opatrně odtáhla ruku od copu. „Já se nezlobím, Lane,“ řekla.

„Ano, zlobíš,“ opáčil klidně. „Ale musel se to dozvědět.“

„Nyneivo?“ řekl Mat. „Lane?“ Ani jeden se na něj nepodíval.

„Řekla bych mu to, až by byl připravenej, Lane Mandragorane!“ Zavřela pusu, ale rty se jí kroutily, jako by mluvila sama se sebou. „Nebudu se na tebe zlobit,“ pokračovala mírnějším tónem a znělo to, jako by to říkala i sobě. Pomalu si přehodila cop přes rameno, narovnala si modrý péřový klobouk a sevřela ruce v pase.

„Když to říkáš,“ prohodil Lan klidně.

Nyneiva se otřásla. „Tímhle tónem se mnou nemluv!“ zařvala. „Říkám ti, že se nezlobím! Slyšíš mě?“

„Krev a popel, Nyneivo,“ zavrčel Mat. „On si nemyslí, že se zlobíš. Já si nemyslím, že se zlobíš.“ Ještě že ho ženy naučily lhát. „Tak můžem už jít nahoru a vzít tu zatracenou Větrnou mísu?“

„Úžasný nápad,“ řekla ode dveří do ulice jakási žena. „Nepůjdeme nahoru společně a nepřekvapíme Elain?“ Mat dvě ženy, které vstoupily do chodby, ještě nikdy neviděl, ale jejich tváře byly tvářemi Aes Sedai. Mluvčí měla obličej dlouhý a chladný jako hlas, její společnice rámovaný tucty tmavých cůpků propletených barevnými korálky. Za nimi se tlačilo na dva tucty mužů, pořezů s mohutnými plecemi a palicemi a noži v rukou. Mat přehmátl na ashandarei. Poznal potíže, když je uviděl, a liščí hlava na prsou zchladla, málem ho studila na kůži. Někdo držel jedinou sílu.

Obě moudré ženy málem upadly, jak dělaly pukrlata, jakmile uviděly ty bezvěké tváře, ale Nyneiva rozhodně poznala potíže také. Bezhlesně pohybovala rty, jak se ty dvě blížily chodbou, tvářila se ustaraně a provinile. Za sebou Mat zaslechl, jak někdo vytahuje meč z pochvy, ale nehodlal se obracet, aby viděl kdo. Lan tam jenom stál, což znamenalo, že vypadal jako panter připravený ke skoku.

„Jsou to černý adžah,“ vypravila ze sebe Nyneiva nakonec. Začala chabě, ale hlas jí nabýval na síle. „Falion Bhoda a Ispan Shefar. Spáchaly ve Věži vraždu a ještě horší věci. Jsou to temný družky a...“ Hlas jí zakolísal, „...odstínily mě.“

Nově příchozí se klidně blížily. „Už jsi někdy slyšela takový nesmysl, Ispan?“ optala se Aes Sedai s dlouhým obličejem své družky, která se zastavila, aby se zamračila na prach, a přitom se zaculila na Nyneivu. „S Ispan přicházíme z Bílé věže, kdežto Nyneiva a její kamarádky se vzbouřily proti amyrlininu stolci. Za to budou přísně potrestány, a s nimi každý, kdo jim pomáhá.“ Mat si šokovaně uvědomil, že ta žena to neví. Myslela si, že jsou s Lanem a ostatními muži jenom najatí rváči. Falion se usmála na Nyneivu. Vedle jejího úsměvu vypadala i vánice teple. „Někdo tě nesmírně rád uvidí, až tě vezmeme zpátky, Nyneivo. Myslí si, že jsi mrtvá. Vy ostatní raději jděte. Nebudete se plést do záležitostí Aes Sedai. Moji muži vás doprovodí k řece.“ Bez toho, aby odtrhla zrak od Nyneivy, Falion kývla na muže za sebou, aby přišli blíž.

Lan se pohnul. Netasil meč, a proti Aes Sedai by stejně neměl šanci, i kdyby to udělal, ale jednu chvíli stál nehybně a vzápětí se vrhl na ty dvě. Těsně předtím, než mohl udeřit, zachrčel, jako kdyby tvrdě narazil, ale dopadl na ně a strhl obě černé sestry na zaprášenou podlahu. To protrhlo přehradu.

Lan se zvedl na kolena a omámeně potřásal hlavou a jeden hromotluk zvedl železem obitou palici, aby mu rozrazil lebku. Mat ho bodl do břicha oštěpem ve chvíli, kdy Nalesean a pět Rudých paží s řevem zaútočili na temné druhy. Lan se vyškrábal na nohy, mávl mečem a rozsekl jednoho temného druha od krku ke slabině. Na chodbě nebylo dost místa na boj s mečem nebo s ashandarei, ale díky stísněné prostoře měli šanci jeden proti dvěma nebo víc, aniž by je nepřátelé přemohli při prvním střetu. Vrčící muži zápolili a šťouchali do sebe, aby získali místo na nápřah palicí či bodnutí nožem.

Kolem černých sester a Nyneivy zůstávalo trochu místa, to sestry zařídily. Šlachovitý Andořan z Rudých paží málem vrazil do Falion, ale v posledním okamžiku ho to zvedlo do vzduchu a odhodilo přes chodbu, kde srazil dva svalnaté temné druhy, než sám narazil na zeď a sklouzl na zem. Jeho temeno zanechávalo na popraskané, zaprášené omítce krvavou šmouhu. Mezi obránce se protáhl holohlavý temný druh a s napřaženým nožem se hnal na Nyneivu. Zaječel, když mu najednou cosi podrazilo nohy, ale výkřik utichl, když narazil obličejem na podlahu, až mu hlava odskočila.

Nyneiva už zřejmě nebyla odstíněná, a pokud studící stříbrná liščí hlava, která Matovi při boji klouzala po prsou, nebyla dostatečným důkazem, že se černé sestry účastní zápasu, to, jak se mračily na ni a ona na ně, nevšímajíce si rvačky kolem, to přímo vykřičelo. Obě moudré ženy je zděšeně sledovaly. Držely v rukou zakřivené nože, ale krčily se u zdi a s vytřeštěnýma očima a otevřenou pusou se dívaly z Nyneivy na druhé dvě.

„Bojujte,“ vyštěkla na ně Nyneiva. Pootočila hlavu, takže viděla na ně i na Falion a Ispan. „Tohle sama nezvládnu. Jsou propojený. Jestli s nima nebudete bojovat, tak vás zabijí. Už o nich víte!“ Moudré ženy civěly, jako by navrhla, že mají plivnout do obličeje královně. Uprostřed křiku a chrčení se Ispan zvonivě zasmála. Uprostřed křiku a chrčení se shora ozval pronikavý výkřik.

Nyneiva otočila hlavu ke schodům. Náhle se zapotácela a potřásla hlavou jako raněný jezevec. Mračila se tak, že by Falion a Ispan měly okamžitě odejít, kdyby měly trochu rozumu. Pro Mata si ale Nyneiva schovala pohled plný utrpení. „Nahoře někdo usměrnil,“ procedila skrz zuby. „Něco se tam děje.“

Mat zaváhal. To spíš Elain uviděla krysu. Spíš... Odrazil dýku, mířící mu na žebra, ale neměl tady dost místa, aby mohl bodnout ashandarei nebo použít ratiště jako palici. Beslan bodl podle jeho těla a zasáhl útočníka do srdce.

„Prosím, Mate,“ vydechla Nyneiva sísněně. Nikdy neprosila. To by si raději sama dřív podřízla krk. „Prosím.“

Mat se s kletbou vymanil z boje a vyrazil nahoru. Schodiště bylo úzké, schody vysoké, ale on vyběhl tryskem až nahoru do podkroví. Nebylo tu jediné okno, kudy by pronikalo světlo. Jestli to byla jen krysa, tak s Elain zatřepe, až jí zuby... Dorazil na vrchol schodiště, kde nebylo o moc víc světla než na schodišti, a vpadl do scény jako vyšedší z noční můry.

Všude ležely ženy. Elain byla jednou z nich, zády se opírala o zeď, oči měla zavřené. Vanin klečel, z nosu a uší mu tekla krev a chabě se snažil vytáhnout podél stěny. Poslední žena, která ještě stála na nohou, Janira, se rozběhla k Matovi, jakmile ho spatřila. Prve ji považoval za dravce, s orlím nosem a vystouplými lícními kostmi, ale teď byla její tvář maskou čiré hrůzy, tmavé oči měla vytřeštěné.

„Pomoz mi!“ zaječela na něj a zezadu ji chytil jakýsi muž. Vypadal docela obyčejně, byl možná o něco starší než Mat, stejně vysoký a štíhlý, v prostém šedém kabátě. S úsměvem uchopil Janiřinu hlavu do rukou a prudce zakroutil. Když jí praskl vaz, znělo to, jako když se zlomí suchá větev. Když ji pustil, Janira se bezvládně zhroutila na zem. Vrah se na ni podíval. Usmál se a chvíli vypadal... jako u vytržení.

Ve světle dvou luceren páčil malý hlouček mužů těsně za Vaninem dveře, jejich rezavé závěsy pronikavě skřípěly, ale Mat si jich příliš nevšímal. Očima přelétl ze zhroucené mrtvé Janiry na Elain. Slíbil, že ji bude opatrovat pro Randa. Dal své slovo. S výkřikem a napřaženým ashandarei se vrhl na vraha.

Mat viděl pohybujícího se myrddraala, jenže tenhle chlapík byl rychlejší, jakkoliv bylo těžké tomu uvěřit. Jako by před hrotem oštěpu proplul, popadl topor, otočil se a odhodil Mata na pět kroků do chodby.

Když mládenec dopadl do prachu na podlahu, vyrazil si dech a pustil ashandarei. Lapaje po dechu se vyškrábal na nohy a liščí hlava mu visela ve výstřihu košile. Zpod kabátu vytáhl nůž a znovu po muži skočil ve chvíli, kdy se na schodišti objevil Nalesean s mečem v ruce. Teď ho měli, byť by byl seberychlejší...

Vedle toho člověka vypadal myrddraal pomalý. Proklouzl kolem Naleseanova výpadu, jako by v těle neměl jedinou kost, a pravou rukou se sápal Naleseanovi po hrdle. Když ruku odtahoval, ozval se ošklivě mlaskavý, trhavý zvuk. Zpod vousů Naleseanovi vytryskl proud krve. Jeho meč zazvonil na zaprášené kamenné podlaze a on se oběma rukama chytil za zničený krk. Jak padal, mezi prsty mu protékala červená.

Mat zabijákovi vrazil do zad a na podlahu dopadli všichni tři zároveň. Mat neměl zábrany v případě nutnosti bodnout muže do zad, zvlášť muže, který dokázal někomu rozervat hrdlo holou rukou. Měl nechat Naleseana v posteli. Tahle smutná myšlenka ho napadla, když vrážel nůž do těla, podruhé a potřetí.

Muž se mu v hrsti otočil. Nemělo to být možné, ale ten chlapík se pod ním nějak překulil a vyrval mu nůž z ruky. Naleseanovy vytřeštěné oči a zkrvavené hrdlo měl přímo před očima. Zoufale popadl muže za zápěstí a jedna ruka mu uklouzla v krvi, která muži stékala po předloktí.

Muž se na něj usmál. Z boku mu trčel nůž a on se usmál! „Tebe chce mrtvého stejně jako ji,“ řekl tiše. A jako by ho Mat vůbec nedržel, zvedl ruce Matovi k hlavě a odtlačil mu paže dozadu.

Mat se zuřivě vzpíral a vší silou tlačil proti, ale k ničemu to nebylo. Světlo, stejně dobře mohl být malý kluk bojující s dospělým mužem. Ten člověk si s ním pohrával, dával si zatraceně načas. Dosáhl Matovi na hlavu. Mata napadlo, kde asi je jeho prokleté štěstí? Z posledních sil se vzepjal – a medailonek muži spadl na tvář. Muž zaječel. Kolem okraje medailonu se objevil kouř a bylo slyšet praskání, jako když se smaží slanina. Muž v křeči odmrštil Mata rukama i nohama. Tentokrát Mat odletěl deset kroků a klouzal se dál.

Když se, zpola omámený, hrabal na nohy, muž již stál a třesoucí se ruce si tiskl na líc. Na místě, kam dopadla liščí hlava, měl vypálenou značku. Mat nesměle sáhl na medailonek. Byl studený. Ne tak studený, jako když se nedaleko usměrňovalo – tedy dole možná ještě ženy usměrňovaly, ale to bylo příliš daleko – bylo to jenom chladné stříbro. Mat neměl tušení, co je ten chlapík zač, až na to, že není člověk, ale s tou spáleninou a třemi bodnými ranami, kdy mu jílec nože ještě trčel z podpaždí, musel být dost pomalý, aby se Mat kolem něj dostal ke schodům. Pomstít Elain bylo v pořádku, a Naleseana taky, ale dnes to zřejmě nebude, a pomstít Mata Cauthona by pak už nikdo nemusel.

Muž vytrhl nůž z rány a hodil ho po Matovi. Mat ho bez přemýšlení chytil ve vzduchu. Žonglovat ho naučil Tom a Tom taky říkal, že má nejrychlejší ruce, co kdy viděl. Mat otočil nůž v prstech do správné pozice, špičkou šikmo nahoru. Všiml si lesklé čepele a srdce mu pokleslo. Žádná krev. Na čepeli měla být alespoň rudá šmouha, ale ocel se leskla, čistá a jasná. Možná ani tři bodné rány nezpomalí to tohle – ať je to kdokoliv.

Odvážil se ohlédnout přes rameno. Ostatní muži se hrnuli ze dveří, které prve otevřeli, ze dveří, k nimž ho včera zavedly stopy, ale teď měli náruč plnou smetí, nesli malé, zpola zetlelé truhlice, bedýnku, v níž mezi chybějícími prkýnky byly vidět předměty zabalené v látce, jeden nesl dokonce rozbité křeslo a další prasklé zrcadlo. Museli dostat rozkaz sebrat všechno. Matovi nevěnovali sebemenší pozornost a spěchali na konec chodby, kde zmizeli za rohem. Muselo tam být další schodiště. Možná že by je mohl z dálky sledovat. Možná... Těsně přede dveřmi se Vanin znovu pokusil vstát, jenomže upadl. Mat spolkl kletbu, Vanin ho bude zdržovat, ale pokud by fungovalo jeho štěstí... Elain nezachránilo, ale možná... Koutkem oka si všiml, že se mírně pohnula a pozvedla ruku k hlavě.

Muž v šedém kabátě si toho ale všiml též. S úsměvem se k ní obrátil.

Mat si povzdechl a zastrčil zbytečný nůž do pochvy. „Nemůžeš ji mít,“ řekl nahlas. Sliby. Serval si kožený řemínek z krku. Stříbrná liščí hlava se mu houpala kousek pod pěstí. Když ho roztočil dvojitou smyčkou, medailon tiše bzučel. „Zatraceně, ji mít nemůžeš.“ Vykročil a točil medailonem. První krok byl nejtěžší, ale musel splnit slib.

Chlapík se přestal usmívat. Ostražitě pozoroval blýskající se liščí hlavu a po špičkách couval. Stejné světlo z jediného okna, ve kterém se třpytilo roztočené stříbro, kolem něho vytvářelo auru. Když ho Mat dokázal zatlačit takhle daleko, třeba by pád ze šestého patra dokázal to, co nezvládl nůž.

S vypálenou značkou na obličeji chlapík couval, občas natáhl ruku, jako by se snažil dostat přes medailon. A náhle odskočil stranou do místnosti. Tady byly dveře, které za sebou zavřel.

Možná ho tam měl nechat, ale Mat bez přemýšlení zvedl nohu a kopl do dveří. Z hrubě otesaného dřeva vyletěl prach. Druhé kopnutí, a shnilé držáky závory povolily, stejně jako závěsy. Dveře vpadly dovnitř a zůstaly viset našikmo.

V místnosti nebyla úplná tma, z okna na konci chodby o jedny dveře dál sem dopadala trocha světla a rozbitý trojúhelník zrcadla opřený o protější stěnu odrážel slabou záři. V zrcadle viděl všechno, aniž by musel dovnitř. Kromě kusu skla a křesla tu nebylo nic vidět. Odejít se dalo jedině dveřmi, kromě nich tu byla pouze krysí díra vedle zrcadla, ale muž v šedém kabátě byl pryč.

„Mate,“ zavolala Elain slabým hlasem. Rozběhl se k ní a byl rád, že se dostal pryč z místnosti. Dole kdosi křičel, ale Nyneiva a ostatní se o sebe prozatím postarají.

Elain seděla, a když si k ní klekl, pohnula čelistí a škubla sebou. Šaty měla zaprášené a klobouk jí visel nakřivo, peří bylo polámané a její rudozlaté vlasy vypadaly, jako by ji za ně někdo tahal. „Praštil mě tak tvrdě,“ stěžovala si. „Asi nemám nic zlomeného, ale...“ Oči upřela do jeho, a pokud ho někdy napadlo, že se na něj bude dívat jako na cizince, tak teď se to splnilo. „Viděla jsem, co jsi udělal, Mate. S ním. Bylo to, jako bychom byli slepice zavřené v krabici s lasičkou. Usměrňování se ho nedotklo, prameny se roztekly, stejně jako když ty...“ Podívala se na medailon, který mu stále visel z pěsti, a nadechla se, což udělalo zajímavé věci s jejím oválným výstřihem. „Děkuji, Mate. Omlouvám se za vše, co jsem kdy udělala nebo si myslela.“ Mluvila, jako by to myslela vážně. „Mám k tobě stále víc toh,“ usmála se lítostivě, „ale nenechám si od tebe naplácat. Aspoň jednou se necháš zachránit ty ode mě, aby se to trochu vyrovnalo.“

„Uvidím, co se mi podaří zařídit,“ utrousil suše a strčil medailon do kapsy kabátu. Toh? Naplácat jí? Světlo! Ta ženská rozhodně trávila moc času s Aviendhou.

Když jí nakonec pomohl na nohy, podívala se do chodby na Vanina s krvavými šmouhami na obličeji a na ženy ležící na podlaze a zamračila se. „Ach Světlo!“ vydechla. „Ach, krev a zatracenej prokletej popel!“ Přes situaci, v níž byli, sebou Mat trhl. Nejenže by nečekal, že tato slova někdy uslyší z jejích úst, ale zněla divně, jako kdyby znala zvuky, ale ne význam. Díky tomu vypadala nějak mladší.

Setřásla jeho ruku, stáhla si klobouk a odhodila ho stranou a už spěchala, klekla si k nejbližší moudré ženě, Reanne, a uchopila její hlavu do rukou. Žena ležela bezvládně, tváří k zemi a s pažemi nataženými, jako by jí v běhu podrazili nohy. Běžela směrem k místnosti, kam mířili všichni, ke svému útočníkovi, ne od něj.

„Tohle nezvládnu,“ zamumlala Elain. „Kde je Nyneiva? Proč nepřišla s tebou, Mate? Nyneivo!“ křikla ke schodišti.

„Nemusíš vřískat jako kočka,“ zavrčela Nyneiva, která se právě vynořila ze schodiště. Ale ohlížela se dolů ze schodů. „Pořádně ji drž, jasný!“ zavřískla jako kočka. V ruce držela klobouk a třásla jím na toho, na něhož ječela. „Jestli pustíte i ji, tak vás ztřískám tak, že vám bude ještě rok zvonit v uších!“

Pak se obrátila a oči jí málem vylezly z důlků. „Světlo na nás sviť,“ vydechla a rozběhla se k Janiře. Jeden dotek a narovnala se, přičemž sebou škubla bolestí. Mohl jí říci, že je mrtvá. Nyneiva zřejmě brala smrt osobně. Otřásla se a šla k další, k Tamarle. Tentokrát zřejmě mohla něco vyléčit. Taky to vypadalo, že Tamarla je vážně zraněná, protože nad ní Nyneiva klečela a mračila se. „Co se tady stalo, Mate?“ chtěla vědět, aniž by se na něj podívala. Z jejího tónu si povzdechl. Měl vědět, že to podle ní bude jeho vina. „No, Mate? Co se stalo? Tak budeš mluvit, člověče, nebo tě musím –“ Nikdy se nedozvěděl, čím mu chtěla vyhrožovat.

Za Nyneivou šel po schodech nahoru Lan, samozřejmě, se Sumeko za patami. Statná moudrá žena přelétla pohledem chodbu, okamžitě si zvedla sukně a utíkala k Reanne. Ustaraně se podívala po Elain, klekla si a začala nad Reanne divným způsobem pohybovat rukama. Tohle Nyneivu zvedlo.

„Co to děláš?“ vyjela ostře. Nepřestala cosi provádět s Tamarlou a na kulatolící ženu vrhala jen krátké pohledy, ale byly stejně pronikavé jako její hlas. „Kde ses to naučila?“

Sumeko sebou trhla, ale její ruce se nezastavily. „Odpusť, Aes Sedai,“ vydechla spěšně. „Vím, že nemám... Umře, jestli to neudělám... Vím, že jsem se neměla snažit... Jenom jsem se chtěla učit, Aes Sedai. Prosím.“

„Ne, ne, pokračuj,“ řekla Nyneiva nepřítomně. Pozornost věnovala hlavně ženě ve svých rukou. „Zřejmě znáš pár věcí, který ani já – Chci říct, že s pramenama pracuješ zajímavým způsobem. Asi zjistíš, že se od tebe bude chtít učit spousta sester.“ Zpola pro sebe dodala: „Třeba mě teď nechají na pokoji.“ Sumeko to slyšet nemohla, ale z toho, co slyšela, jí spadla brada až na pozoruhodnou hruď. Ale ruce se jí téměř nezastavily.

„Elain,“ pokračovala Nyneiva, „koukla by ses, prosím, po tý míse? Bude asi támhle.“ Kývla ke správným dveřím, které byly otevřené stejně jako tucet dalších. Mat zamrkal, až si všiml dvou malých, v látce zabalených ranečků, ležících přede dveřmi, kde je museli lupiči upustit.

„Ano,“ zavrčela Elain. „Ano, alespoň to udělat můžu.“ Zvedla ruku směrem k Vaninovi, který pořád ještě klečel, s povzdechem ji nechala klesnout a prošla dveřmi, odkud vzápětí vyletěl oblak prachu a bylo slyšet kašlání.

Bachratá moudrá žena nebyla jediná, kdo přišel za Nyneivou a Lanem. Ze schodiště přišla Ieine, tlačící před sebou tarabonskou temnou družku, jíž zkroutila ruku za záda a držela jí zezadu za krk. Ieine zatínala zuby a tiskla rty. Z jejího výrazu vyzařovala zpola ustrašená jistota, že ji zaživa stáhnou z kůže za to, jak zachází s Aes Sedai, a zpola odhodlání držet ji bez ohledu na následky. Nyneiva občas měla na lidi tenhle vliv. Černá sestra třeštila oči hrůzou a hroutila se, nebýt Ieinina sevření, jistě by upadla. Musela být odstíněná a nejspíš by se raději nechala zaživa stáhnout z kůže, než strpěla to, co se jí dělo. Z očí jí kanuly slzy a tiše vzlykala.

Za nimi pak přicházel Beslan, jenž si při pohledu na Naleseana smutně povzdychl, a ještě smutněji kvůli ženám. Následovali Harnan a tři Rudé paže, Fergin, Gorderan a Metwyn. Ti tři původně zůstali hlídat před budovou. Harnan a dva další měli v kabátech zkrvavené díry, ale Nyneiva je musela vyléčit už dole, protože nešli jako zranění. Ale vypadali velice zkrotlí.

„Co se stalo vzadu?“ zeptal se Mat tiše.

„Ať shořím, jestli to vím,“ odpověděl Harnan. „Nakráčeli jsme přímo do hloučku vazounů s nožema ve tmě. Jeden se pohyboval jako had...“ Pokrčil rameny a nepřítomně si sáhl na zkrvavenou díru v kabátě. „Jeden z nich do mě vrazil nůž a pak už si vzpomínám jenom na to, jak se nade mnou skláněla Nyneiva Sedai a Mendair a ostatní byli mrtví jako včerejší skopový.“

Mat kývl. Jeden se pohyboval jako had. A jako had se dostal z místnosti. Rozhlédl se po chodbě. Reanne a Tamarla už byly na nohou – no ovšem, urovnávaly si šaty, co jiného – a Vanin se díval do místnosti, kde se Elain očividně pokoušela o další nadávky, byť s o nic větším úspěchem než posledně. Ale dalo se to těžko poznat, protože kašlala. Nyneiva stála a pomáhala na nohy Sibelle, snědé žlutovlasé ženě, a Sumeko ještě pracovala na Famelle s vlasy jako světlý med a velkýma hnědýma očima. Ale Melořin výstřih už nikdy obdivovat nebude. Reanne si klekla, aby jí srovnala údy a zatlačila oči, Tamarla posloužila stejně Janiře. Dvě moudré ženy mrtvé, šest rudých paží. Zabil je... muž... jehož se jediná síla nedotkla.

„Našla jsem ji!“ vykřikla vzrušeně Elain. Vyběhla zpět do chodby se širokým oblým rancem ze zetlelé látky a nedovolila, aby jí ho Vanin vzal. Od hlavy k patě byla šedá a vypadala, jako by si lehla a válela se v prachu. „Máme Větrnou mísu, Nyneivo!“

„V tom případě,“ ohlásil Mat, „odsud zatraceně vypadnem.“ Nikdo nic nenamítal. Ach, Nyneiva a Elain trvaly na tom, že muži musejí udělat z kabátů pytle na věci, které hnily v místnosti – dokonce těmi krámy naložily jednu moudrou ženu i sebe – a Reanne musela zajít dolů a zverbovat muže, aby na nábřeží odnesli mrtvé, ale nikdo nic nenamítal. Mat pochyboval, jestli Rahad někdy viděl tak divný průvod, jako když šli k řece, nebo rychlejší.

39

Jak držet slovo

„Teď odsud zatraceně vypadneme,“ pravil Mat znovu později, a tentokrát k hádce došlo. Hádka vlastně trvala skoro celou půlhodinu. Venku se slunce překlonilo k západu. Obchodní větry trochu srazily vedro. Tuhé žluté záclony, upevněné nad vysokými okny, se v nárazovém větru vlnily a pleskaly. Už byli zpět v Tarasinském paláci tři hodiny a jemu se pořád v hlavě odrážely kostky. Nejraději by do něčeho kopl. Nebo do někoho. Zatahal se za šátek, co měl uvázaný kolem krku. Měl pocit, že je to provaz, po němž měl jizvu, kterou šátkem zakrýval, a smyčka se pomalu stahuje. „Pro lásku Světla, to jste všechny slepý? Nebo jenom hluchý?“

Místnost, kterou jim poskytla Tylin, byla velká, stěny měla zelené, vysoký strop modrý, a kromě pozlacených křesel a stolečků vykládaných perletí tu nebyl žádný nábytek, nicméně tu bylo přecpáno. Aspoň to tak vypadalo. Tylin sama seděla s nohou přes nohu před jedním ze tří mramorových krbů, upírala na něj tmavé orlí oči, usmívala se a nepřítomně kopala nohou do vrstev modrých a žlutých spodniček a pohrávala si s jílcem zakřivené dýky. Elain nebo Nyneiva s ní mluvily. Byly tu též, seděly po královnině boku. Nějak se dostaly k čistým šatům a vypadalo to, že se dokonce koupaly, ačkoliv se mu od návratu z paláce z dohledu ztratily jen na pár minut. Důstojností se v jasném hedvábí téměř rovnaly Tylin. Nebyl si jistý, na koho vlastně chtějí udělat dojem, se všemi těmi krajkami a složitou výšivkou. Jako by se chystaly na královský ples, a ne na cestu. On sám byl pořád ještě špinavý, zaprášený zelený kabát měl rozepnutý a ve výstřihu košile byla vidět stříbrná liščí hlava. Když koženou šňůrku zavázal, zkrátila se, ale on chtěl, aby se medailon dotýkal jeho těla. Koneckonců se pohyboval v přítomnosti žen, které uměly usměrňovat.

Pravda, tyhle tři ženy by nejspíš celou místnost zaplnily, i kdyby tu byly samy. Tylin by to zvládla i bez nich, alespoň pokud se Mata týkalo. Jestli s ní Elain nebo Nyneiva mluvily, tak bylo moc dobře, že odchází. Tyhle tři by to zvládly samy, ale...

„Tohle je neslýchané,“ ohlásila Merilille. „Ještě nikdy jsem neslyšela o zplozenci Stínu jménem gholam. Vy snad ano?“ Otázka patřila Adeleas, Vandene, Sareitze a Careane. Pětice Aes Sedai se studeným pohledem seděla naproti Tylin a docela se jim dařilo, že jejich křesla s vysokým opěradlem vypadala jako trůny. Nechápal, proč tu Nyneiva a Elain sedí jako pecky, rovněž chladné a vyrovnané, ale úplně zticha. Věděly, chápaly, a Merilille a její banda si teď před nimi z nějakého důvodu dávaly pozor na jazyk a mluvily pokorně. Mat Cauthon, na druhou stranu, byl halama s chlupy v uších, do kterého bylo třeba neustále kopat, a od Merilille dolů byly všechny ochotny ho zkopat.

„Viděl jsem to,“ vyštěkl, „Elain to viděla, Reanne a moudrý ženy to viděly. Tak se zeptej jich!“

Reanne a pět přeživších moudrých žen stály na konci místnosti a nyní se přikrčily jako slepice, jak se bály, že se jich skutečně zeptají. Tedy všechny až na Sumeko. Kulatá bába měla palce za dlouhým červeným páskem a vždycky se na Aes Sedai zamračila, potřásla hlavou, zamračila se a zase potřásla hlavou. Nyneiva si s ní dlouze soukromě promluvila v kajutě, když se s člunem vraceli zpátky, a Mat měl dojem, že to má něco společného s její nově nalezenou páteří. Nejednou totiž zachytil zmínku o Aes Sedai. Ne že by se je ovšem snažil odposlouchávat. Ostatní zřejmě uvažovaly, jestli se mají nabídnout, že přinesou čaj. Jen Sumeko to aspoň zvážila, když jim nabídly křeslo. Sibella zděšeně plácala kostnatýma rukama a málem omdlela.

„Slovo Elain Aes Sedai nikdo nezpochybňuje, pane Cauthone,“ řekla Renaile din Calon Modrá hvězda studeným, hlubokým hlasem. I kdyby mu tuhle důstojnou ženu v hedvábí odpovídajícím červenožlutým dlaždicím na podlaze prve nepředstavily, podle deseti tlustých zlatých kroužků v uších, spojených zlatým řetízkem a zpola zakrytých bílými prameny v jinak rovných černých vlasech, by v ní poznal hledačku větru paní lodí. Medailonky na tenčím řetízku, jenž se jí táhl k nosnímu kroužku, mu kromě jiného prozradily, z kterého je klanu. Stejně jako tetování na útlých snědých rukou. „My zpochybňujeme nebezpečí,“ pokračovala. „Neradi opouštíme vodu bez dobrého důvodu.“

Za jejím křeslem stálo skoro dvacet žen Mořského národa, vřava převážně barevného hedvábí, různých náušnic a medailonků na řetízcích. První divnou věcí, které si na nich všiml, byl jejich postoj k Aes Sedai. Byly dokonale uctivé, alespoň na povrchu, ale ještě nikdy neviděl, že by se na Aes Sedai někdo díval blazeovaně. Druhá divná věc přišla ze vzpomínek těch cizích mužů. Z nich se sice o Mořském národě nedozvěděl moc, ale stačilo to. Každý Atha’an Miere, muž i žena, začal na nejspodnější palubě, ať už se měl jednoho dne stát mistrem šermířem nebo samotnou paní lodí, a musel projít všechny úrovně. Mořský národ si potrpěl na hodnosti tak, že vedle nich králové či Aes Sedai vypadali jako lajdáci. Ženy za Renaile byly rozhodně dost zvláštní tlupa – hledačky větru paní vln se tu mačkaly s hledačkami větru z karavel, což bylo poznat podle řetízků – ale dvě měly jasné blůzky z prostého sukna nad tmavými naolejovanými spodky plavčíků a jediný tenký řetízek v levém uchu. Druhý a třetí kroužek v pravém uchu ukazoval na to, že se cvičí na hledačky větru, jenže musely získat ještě dva další, nemluvě o kroužku v nose, takže je čekala dlouhá cesta, než některou z nich vůbec zavolají, aby spustila plachtu, kdykoliv si správce paluby vzpomene, a ještě ji přetáhne po zadku, pokud jím nepohne dost rychle. Ty dvě do tohohle shromáždění nepatřily podle žádné vzpomínky. Hledačka větru paní lodí by s nimi za normálních okolností ani nepromluvila.

„Jak už jsem ostatně říkala, Renaile,“ vyjela Merilille, ledově žoviální. Ty blazeované pohledy jí zcela jistě neunikly. Její tón se nezměnil, ani když se obrátila na něj. „Netrucuj, pane Cauthone. Jsme ochotny vyslechnout rozumné návrhy. Pokud nějaké máš.“

Mat sebral všechnu svou trpělivost. Doufal, že to bude stačit. Možná kdyby použil obě ruce i nohy. „Gholamy stvořili za války síly ve věku pověstí,“ začal od začátku. Skoro od začátku, podle toho, co mu vyprávěla Birgitte. Obracel se a při řeči se střídavě díval na všechny skupinky. Ať shoří, jestli některou bandu nechá, aby si myslela, že je důležitější než ostatní. Nebo že je zatraceně prosí. Zvlášť když to dělal. „Stvořili je, aby vraždili Aes Sedai. Pouze pro tohle. Aby zabíjeli lidi, co dokážou usměrňovat. Jediná síla vám nepomůže. Jediná síla se gholama ani netkne. Vlastně schopnost usměrňovat vycítí, když se k vám dostane řekněme na padesát kroků. Taky ve vás vycítí sílu. Gholama si nevšimnete, dokud není pozdě. Vypadají jako obyčejní lidi. Navenek. Uvnitř... Gholamové nemají žádné kosti, dokážou se protáhnout pode dveřmi. A jsou dost silní, aby jednou rukou rozervali ocelový dveře.“ Nebo něčí hrdlo. Světlo, měl nechat Naleseana ležet v posteli.

Potlačil zachvění a pokračoval. Všechny ženy ho pozorovaly téměř bez mrkání. Nedovolí, aby viděly, že se třese. „Vytvořili pouze šest gholamů – tři muže a tři ženy. Aspoň tak vypadali. Zdá se, že znervózňovali dokonce i Zaprodance. Nebo usoudili, že šest je dost. Tak nebo tak, víme, že jeden je v Ebú Daru. Od Rozbití ho nejspíš udržovala naživu stázová skříň. Nevíme, jestli takhle uchovali i další, ale jeden je víc než dost. Ať ho poslal kdokoliv – a musel to být jeden ze Zaprodanců – věděl, že nás má sledovat přes řeku. Museli ho poslat pro Větrnou mísu, a z toho, co mi řekl, taky zabít Nyneivu nebo Elain, možná obě.“ Soucitně na ně mrkl. Nikdo nemohl být klidný, když věděl, že po něm jde tenhle tvor. Na oplátku se mu dostalo zmateného zamračení od Elain, jen nakrčila čelo, a od Nyneivy mávnutí rukou, netrpělivé gesto, aby už pokračoval

„Abych pokračoval,“ a na obě se zamračil. Když jednal se ženami, dalo mu práci nevzdychat. „Ať už toho gholama poslal kdokoliv, musí vědět, že mísa je teď tady v Tarasinském paláci. Jestli on nebo ona pošle gholama sem, některý z vás umřou. Možná vás bude víc. Všechny naráz vás neochráním. Možná dostane i tu mísu. A navrch tu je Falion Bhoda. Určitě není sama, i když je Ispan chycená, takže to znamená, že máme na krku i černý adžah. Čistě pro případ, že by vám nestačil Zaprodanec s gholamem.“ Reanne a moudré ženy se při zmínce o černých adžah navztekaly ještě víc než Merilille a její kamarádky, a to se Aes Sedai nafrněly, sebraly suknice a byly připravené uraženě odejít. Tlačit na ně, víc dělat nemohl. „No, už chápete, proč byste měly všechny vypadnout z paláce a mísu odnýst někam, kde to gholam nezná? Někde, kde to neznají černý adžah? Chápete, proč musíte vypadnout hned?“

Renaile si odfrkla tak, že by to z vedlejší místnosti vyhnalo husy. „Jenom se opakuješ, pane Cauthone. Merilille Sedai říká, že tomhle gholamovi nikdy neslyšela. Elain Sedai říká, že tam byl divný muž, ale nic víc. Co je vůbec ta... stázová skříň? To jsi nám nevysvětlil. Jak víš to, co tvrdíš, že víš? Proč bychom měli chodit od vody na slovo muže, který si vymýšlí?“

Mat se podíval na Nyneivu a Elain, ale moc nedoufal. Kdyby jenom otevřely zobák. Tohle mohlo skončit už dávno, ale ony na něj jenom civěly a cvičily si bezvýrazné aessedaiovské čelisti, až jim musely praskat. Nechápal, proč mlčí. Jen zcela stručně vylíčily, co se událo v Rahadu, a on byl ochoten se vsadit, že by se o černých adžah ani nezmínily, pokud by existoval nějaký způsob, jak vysvětlit, že se v paláci objevily s jednou Aes Sedai v poutech a odstíněnou. Ispan drželi v jiné části paláce a o její přítomnosti věděla jen hrstka vyvolených. Nyneiva jí do krku nalila nějaký lektvar, odporně páchnoucí směs bylin, po němž Ispan lezly oči z důlků a vzápětí se začala hihňat a potácet se. Zbytek šicího kroužku byl v místnosti s ní jako stráž. Neochotná stráž, zato vytrvalá. Nyneiva jim dala velmi jasně najevo, že jestli nechají Ispan uniknout, měly by raději utéci, než je dostane do rukou.

Dával si pozor, aby se nepodíval na Birgitte, stojící u dveří spolu s Aviendhou. Aielanka byla oblečená po ebúdarsku. Ne v prostém suknu, v němž se vrátila, nýbrž ve stříbrošedém hedvábí, které bylo v příkrém rozporu s nožem s rohovinovou rukojetí v prosté pochvě. Birgitte si taky pospíšila a převlékla se do obvyklého krátkého kabátku a širokých kalhot, tentokrát tmavomodrých a tmavozelených. U boku se jí již houpal toulec. Kromě toho, co viděl na vlastní oči v Rahadu, všechno, co věděl o gholamech – a stázových skříních – věděl právě od ní. A to by neprozradil ani kdyby ho mučili.

„Četl jsem jednu knížku, kde se psalo o –“ začal a Renaile ho uťala.

„Kniha,“ ohrnula pysk. „Nedala bych ani zlámanou grešli za knihu, o níž Aes Sedai nevědí.“

Náhle Matovi došlo, že je tu jediný muž. Lan odešel na Nyneivin rozkaz stejně krotce jako Beslan na matčin. Tom a Juilin balili. Nejspíš už dobalili. Pokud to bude mít smysl, poněvadž stejně neodjedou. Jediný muž, obklopený stěnou žen, které ho očividně hodlaly nechat bušit hlavou do té zdi, dokud si nevyrazí mozek. Nedávalo to vůbec smysl. Naprosto žádný. Vyčkávavě se na něj dívaly.

Nyneiva, ve žlutě prostřihávaných, krajkou lemovaných modrých šatech, si přetáhla cop přes rameno, takže jí visel mezi prsy, ale ten těžký zlatý prsten – Lanův, jak se dozvěděl – měla stejně pečlivě umístěný tak, aby byl vidět. Tvářila se klidně a ruce měla v klíně, ale prsty se jí občas kroutily. Elain, v zeleném ebúdarském hedvábí takového střihu, že vedle ní vypadala Nyneiva zakrytá od hlavy k patě, i když měla pod bradou límeček z kouřové krajky, se na něj dívala očima jako studené tůně hluboké modré vody. Ruce měla taky v klíně, ale občas začala ohmatávat zlatou výšivku na sukni a hned toho nechala. Proč něco neřeknou? Snaží se na něj zase vyzrát? Byl to čistě jenom případ, že „Mat chce zase velet, tak mu ukažme, jak dobře si povede bez nás"? U Nyneivy by tomu klidně věřil, kdykoliv jindy rozhodně, ale ne u Elain, už ne. Tak proč?

Reanne a moudré ženy před ním necouvaly jako před Aes Sedai, ale začaly se k němu chovat jinak. Tamarla mu docela uctivě kývla hlavou. Famelle s medovými vlasy zašla až k přátelskému úsměvu. Reanne se kupodivu začervenala. Ale do opozice se stejně nepostavily. Těch šest žen od chvíle, kdy vstoupilo do místnosti, dohromady neproneslo ani tucet slov, ke kterým nebylo vyzváno. Každá by vyskočila, kdyby Nyneiva nebo Elain luskla prsty, a skákala by, dokud by neřekla dost.

Obrátil se k ostatním Aes Sedai. Nekonečně klidné tváře, nekonečná trpělivost. Až na... Merilille na okamžik zalétla pohledem za něj k Nyneivě a Elain. Sareitha si pod jeho pohledem začala pomalu uhlazovat sukně, ač si to zjevně neuvědomovala. V hlavě se mu zrodilo temné podezření. Ruce uhlazující sukně. Reannin ruměnec. Birgittin toulec. Neblahé podezření. Nevěděl, oč jde. Přísně se podíval na Nyneivu a na Elain ještě přísněji. Zatraceně se tvářily, jako by neuměly do pěti napočítat.

Pomalu se vydal k Mořskému národu. Jenom šel, ale zaslechl, jak si Merilille odfrkla a Sareitha zamručela: „Taková drzost!“ No, on jim ještě ukáže, co je to drzost. Jestli se to Nyneivě a Elain nelíbilo, tak se mu měly svěřit. Světlo, jak nenáviděl, když ho někdo využíval. Zvlášť když nevěděl jak ani proč.

Zastavil se před Renailiným křeslem a prohlédl si pozorně snědé tváře atha’anmierských žen za ní, než se podíval na ni. Renaile se zamračila a pohladila nůž vyložený měsíčními kameny za šerpou. Byla spíš pohledná než krasavice, zhruba ve středních letech, a za jiných okolností by se mu líbily její oči. Velké černé studánky v nichž by se muž mohl utopit. Za jiných okolností. Mořský národ byl mouchou v krajáči smetany a on netušil, jak mouchu vytáhnout. Podařilo se mu zvládnout podráždění, ale jen tak tak. Co má zatraceně dělat?

„Jestli jsem to pochopil, tak všechny dokážete usměrňovat,“ začal tiše, „ale to pro mě nic moc neznamená.“ Nejlepší být od začátku upřímný. „Můžete se zeptat Adeleas nebo Vandene, jak moc mi záleží na tom, jestli nějaká ženská usměrňuje nebo ne.“

Renaile se podívala za něj na Tylin, ale nepromluvila ke královně. „Nyneivo Sedai,“ řekla suše, „v naší dohodě podle mě nebyla zmínka o tom, že budu muset poslouchat tohohle cucáka. Nebudu –“

„Mně je zatraceně fuk, jaký máš dohody a s kým, ty dcero písků,“ štěkl Mat. Takže se neovládal tak dobře, jak si myslel. Chlap prostě snese jen určitou míru.

Ženy za Renaile začaly funět. Asi před tisíci lety žena Mořského národa nazvala synem písků jednoho essenijského vojáka těsně před tím, než se mu pokusila vrazit čepel mezi žebra. Ta vzpomínka nyní ležela v hlavě Mata Cauthona. Pro Atha’an Miere to nebyla nejhorší urážka, ale skoro nejhorší. Renaile se tvář nalila krví. Zasyčela a vztekle vyvalila oči, vyskočila a v pěsti se jí zableskla dýka s měsíčními kameny.

Mat jí dýku sebral z ruky dřív, než se čepel dostala k jeho hrudi, a strčil ženu zpátky do křesla. Měl rychlé ruce. A pořád ještě se ovládal. Nezáleželo na tom, kolik žen si myslelo, že ho můžou tahat na provázcích jako loutku, mohl – „Dobře mě poslouchej, ty smrdutá rybo.“ Tak dobrá, zřejmě se neovládl. „Nyneiva a Elain tě potřebují, jinak bych tě nechal, aby ti ten gholam zlámal všechny kosti v těle a černý adžah by posbíraly zbytky. No, co se tebe týče, tak já jsem mistr šermíř a moje čepele jsou obnažený.“ Netušil, co Přesně to znamená, jen kdysi slyšel: „Když jsou čepele obnažené, Pokloní se mistru šermíři i paní lodí.“ „Tahle dohoda je mezi náma dvěma. Půjdeš tam, kam budou Nyneiva a Elain chtít, a já na oplátku neuvážu tuhle tvou bandu na sedla jako pytle a nedovleču vás tam!“

Takhle se s hledačkou větru paní lodí prostě nemluvilo. Vlastně ani s plavčíkem ze škuneru se zlomeným kýlem ne. Renaile se třásla, nejradši by po něm skočila holýma rukama, bez ohledu na dýku v jeho pěsti. „Je dohodnuto, pod Světlem!“ zavrčela. Oči jí vylézaly z důlků. Pohybovala rty, v jejím výraze se střídal zmatek a nevíra. Tentokrát ženy funěly, až to znělo, jako kdyby vítr strhával záclony.

„Dohodnuto,“ pospíšil si Mat, dotkl se svých rtů a pak přitiskl prsty na její.

Ona za okamžik udělala totéž a ruka se jí chvěla. Podal jí dýku a ona na ni jen tupě hleděla, než si ji vzala zpět. Čepel se vrátila do drahocenné pochvy. Nebylo zdvořilé zabít někoho, s kým jste uzavřeli dohodu. Aspoň ne, dokud nebyly splněny její podmínky. Ženy za křeslem jen mručely a Renaile se vzpamatovala a tleskla. To umlčelo hledačky větru i paní vln stejně rychle jako oba plavčíky v zácviku.

„Myslím, že jsem právě uzavřela dohodu s ta’veren,“ pronesla chladným, hlubokým hlasem. Ta ženská by mohla i Aes Sedai učit, jak se rychle vzpamatovat. „Ale jednoho dne, pane Cauthone, zlíbí-li se Světlu, se pro mě projdeš po provaze.“

Nevěděl, co to znamená, jen to od ní znělo nepříjemně. Předvedl svou nejlepší poklonu. „Všechno je možný, zlíbí-li se Světlu,“ zamumlal. Koneckonců, zdvořilost se vyplácela. Ale její úsměv byl znepokojivě nadějný.

Když se obrátil k ostatním, člověk by si myslel, že mu narostly rohy a křídla, jak se na něj ženy dívaly. „Jsou ještě nějaký námitky?“ zeptal se trpce a na odpověď nečekal. „Myslel jsem si to. V tom případě vám radím, abyste si vybraly místo někde hodně daleko odsud, a jakmile si sbalíte rance, můžem vyrazit.“

Začaly okatě debatovat. Elain se zmínila o Caemlynu a znělo to dokonce zpola vážně. Careane navrhla několik odlehlých vesnic v Černých horách, k nimž se dalo snadno dostat průchodem. Světlo, průchodem se dalo snadno dostat kamkoliv. Vandene mluvila o Arafelu a Aviendha o Rhuideanu v Aielské pustině, přičemž se ženy Mořského národa mračily tím víc, čím dál bylo navrhované místo od moře. Všechno naoko. Aspoň Matovi to bylo jasné z toho jak si Nyneiva netrpělivě pohrávala s copem přes to, že návrhy létaly sem a tam.

„Smím promluvit, Aes Sedai?“ přihlásila se nakonec pokorně o slovo Reanne. Dokonce zvedla ruku. „Rodinka má statek na druhým břehu řeky pár mil na sever. Všichni vědí, že tam chodí ženy, když potřebují rozjímání a klid, ale nikdo si to nespojuje s náma. Budovy jsou velký a docela pohodlný, kdyby bylo třeba zůstat dýl, a –“

„Ano,“ skočila jí do řeči Nyneiva. „Ano, to je myslím to pravý. Co říkáš, Elain?“

„Myslím, že to zní skvěle, Nyneivo. Vím, že Renaile ráda zůstane blízko moře.“ Ostatních pět sester připojilo, jak dobře to zní, jak je to lepší než všechny ostatní návrhy.

Mat vyvrátil oči k nebi. Tylin vypadala jako zosobnění člověka, který nevidí, co má přímo pod nosem, ale Renaile po tom skočila jako pstruh po vážce. A přesně o tohle samozřejmě šlo. Z nějakého důvodu neměla vědět, že Nyneiva a Elain to všechno připravily dopředu. Odvedla své ženy, aby si posbíraly, co budou potřebovat, než si to Nyneiva a Elain rozmyslí.

Ty dvě chtěly jít za Merilille a ostatními Aes Sedai, ale Mat na ně zakýval prstem. Vyměnily si pohledy – on by musel mluvit celé hodiny, aby vyjádřil to, co mezi nimi proběhlo v tom jediném pohledu – a pak, k jeho překvapení, k němu přišly. Aviendha a Birgitte to sledovaly ode dveří a Tylin z křesla.

„Moc mě mrzí, že jsme tě zneužily,“ řekla Elain, než se vzmohl na slovo, a předvedla mu svůj úsměv s dolíčky. „Měly jsme důvody, Mate. Musíš mi věřit.“

„Nepotřebuješ vědět jaký,“ přerušila ji Nyneiva ostře a nacvičeným pohozením hlavy si přehodila cop přes rameno, takže se jí zlatý prsten odrazil od prsou. Lan se musel zbláznit. „Musím říct, že jsem nečekala, že uděláš tohle. Jak tě pro všechno na světě napadlo, že je můžeš zastrašovat? Mohls všechno zničit.“

„Co bys měla ze života, kdybys občas trochu neriskovala?“ zeptal se bezstarostně. Bude dobře, když si budou myslet, že to udělal schválně, ne že mu ujely nervy. Ale ony ho zase zneužily, aniž by mu o tom řekly, a on za to chtěl něco na oplátku. „Příště, až budete muset uzavřít smlouvu s Mořským národem, tak to nechte vyřídit mě. Tak se to možná nezvrtne jako posledně.“ Barevné skvrny na Nyneiviných tvářích mu prozradily, že trefil do černého. Na střelu naslepo to nebylo špatné.

Elain ale jenom zamrmlala „velice všímavý poddaný“ lítostivě pobaveným tónem. Být u ní dobře zapsaný mohlo nakonec být horší než špatně.

Aniž by ho ještě pustily ke slovu, vyrazily ke dveřím. No, jeho vlastně ani nenapadlo, že by mu něco vysvětlily. Byly Aes Sedai do morku kostí. Muž se nauči žít s tím, co má.

Na Tylin málem zapomněl, ona na něj ale ne. Dohonila ho dřív, než udělal dva kroky. Nyneiva a Elain se zastavily u dveří s Aviendhou a Birgitte a dívaly se. Takže viděly, když ho Tylin štípla do zadku. S některými věcmi se člověk prostě nikdy nesmíří. Elain se zatvářila soucitně, Nyneiva se nesouhlasně zamračila. Aviendha se nepříliš úspěšně snažila potlačit výbuch smíchu a Birgitte se křenila docela otevřeně. Zatraceně, věděly to všecky.

„Nyneiva si myslí, že jsi malý chlapec, co potřebuje ochranu,“ zafuněla na něj Tylin. „Já vím, že jsi dospělý muž.“ Hrdelně se zachechtala, takže to vyznělo jako ta nejsprostší poznámka, co kdy slyšel. Čtyři ženy u dveří se teď dívaly, jak rudne jako mák. „Budeš mi chybět, holoubku. To, co jsi dokázal s Renaile, bylo úchvatné. Nesmírně obdivuji obratné muže.“

„Ty mi taky budeš chybět,“ zamumlal. K jeho zděšení to byla pravda. Odjížděl z Ebú Daru právě včas. „Ale jestli se ještě někdy setkáme, tak lovec budu já.“

Nepokrytě se řehtala a tmavé orlí oči jí zářily. „Obdivuji obratné muže, kuřátko. Ale ne, když to zkoušejí na mě.“ Popadla ho za uši a stáhla mu hlavu, aby ho mohla políbit.

Ani neviděl Nyneivu a ostatní odcházet, sám vycházel na nejistých nohou a zastrkával si košili. Musel se vrátit pro svůj oštěp, který nechal opřený v rohu, a klobouk. Ta žena neměla kouska studu. Ani ždibíček.

Když vycházel z Tylininých komnat, potkal Toma s Juilinem. Za nimi se táhli Nerim a Lopin, Naleseanův pořízek, a oba vláčeli velký proutěný koš k pověšení na sedlo. Uvědomil si, že nesou všechny jeho věci. Juilin měl v ruce jeho nenapjatý luk a toulec hozený přes rameno. No, ona říkala, že ho posílá pryč.

„Tohle jsem našel na polštáři,“ řekl Tom a hodil mu prsten, jejž si koupil, jak mu připadalo, před rokem. „Zřejmě dárek na rozloučenou. Na obou polštářích byly naházený laskavce a nějaký další kytky."

Mat si prsten nasadil. „Tenhle je můj, Světlo tě spal. Sám jsem za něj zaplatil.“

Starý kejklíř si uhladil kníry a zakašlal, jak se marně snažil potlačit široký úsměv. Juilin si strhl svůj směšný tarabonský klobouček a plně se soustředil na jeho vnitřek.

„Krev a zatracenej –!“ Mat se zhluboka nadechl. „Doufám, že jste si vy dva vyšetřili chvilku pro svý krámy,“ prohlásil mírně, „protože jakmile dostanu do ruky Olvera, tak vyrážíme, i kdybychom tady museli nechat nějakou plesnivou harfu nebo rezavej lamač mečů.“ Juilin si prstem stáhl koutek oka, ať už to mělo znamenat cokoliv, avšak Tom se skutečně zamračil. Kdokoliv se otřel o jeho flétnu nebo harfu, urážel jej osobně.

„Můj pane,“ řekl Lopin žalostně. Byl to tmavý, plešatějící muž, kulatější než Sumeko, a prostý černý tairenský kabát, přiléhavý do pasu a pak do zvonu, jaký nosil i Juilin, mu byl skutečně dost těsný. Obvykle byl skoro stejně vážný jako Nerim, ale nyní měl zarudlé oči, jako kdyby plakal. „Můj pane, je tu nějaká možnost, že bych tu mohl zůstat, abych zařídil pohřeb urozeného pána Naleseana? Byl to dobrý pán.“

Mat jen nerad odmítl. „Každý, kdo tu zůstane, by mohl zůstat hodně dlouho, Lopine,“ řekl laskavě. „Poslyš, potřebuju, aby někdo dohlíd na Olvera. Nerim má plný ruce práce se mnou. Vlastně Nerim se vrátí k Talmanesovi, víš. Kdybys chtěl, vzal bych si tě sám.“ Už si zvykl na to, že má komorníka, a tohle byly pro muže hledajícího práci těžké časy.

„To bych skutečně moc rád, můj pane,“ řekl chlapík truchlivě. „Mladý Olver mi hodně připomíná sestřina nejmladšího syna.“

Jenže když vstoupili do Matových bývalých pokojů, byla tam urozená paní Riselle, mnohem slušněji oblečená, než když ji viděl naposledy, a docela sama.

„Proč bych ho měla držet jen u sebe?“ zeptala se, a když si dala ruce v bok, její skutečně pozoruhodné poprsí se dmulo city. Královnin holoubek očividně nesměl štěkat na královninu dvorní dámu. „Přistřihni chlapci křídla příliš a nikdy z něj nevyroste správný muž. Četl nahlas a seděl mi na klíně – dokázal by číst celý den, kdybych mu to dovolila – a počítal, tak jsem ho nechala jít. Proč se tak zlobíš? Slíbil, že se do západu slunce vrátí, a zřejmě si hodně potrpí na to, aby své sliby držel.“

Mat opřel ashandarei do rohu, přikázal mužům, aby nechali věci tady a šli najít Vanina a ostatní Rudé paže. Potom opustil Risellino ukázkové poprsí a utíkal do pokojů, kde přebývala Nyneiva a ostatní ženy. Všechny byly tam, i s Lanem, který už měl přes ramena stražcovský plášť a na rameni sedlové brašny, zřejmě svoje i Nyneiviny. Na podlaze ležela spousta ranců se šaty a ne zrovna malé truhlice. Mata napadlo, jestli nechají Lana, aby odnesl i tohle.

„Ovšemže ho musíš najít, Mate Cauthone,“ řekla Nyneiva. „Copak si myslíš, že bychom to dítě vážně opustily?“ Slyšet ji, člověk by si myslel, že právě tohle měl v plánu on.

Náhle ho zaplavily nabídky s pomocí, nejen Nyneiva a Elain navrhovaly, že odchod na statek odloží, ale Lan, Birgitte a Aviendha se nabídli, že pomůžou s hledáním. Lan byl studený jako kámen a zachmuřený jako obvykle, ale Birgitte a Aviendha...

„Zlomilo by mi to srdce, kdyby se tomu klukovi něco stalo,“ řekla Birgitte a Aviendha, stejně mile, dodala: „Vždycky jsem říkala, že se o něj staráš špatně.“

Mat zaskřípal zuby. V ulicích města mohl Olver osmi mužům klidně unikat, dokud se večer nevrátí zpátky do paláce. Své slovo držel, ale byla jenom malá naděje, že by se vzdal chvilky svobody, kdyby nemusel. Víc očí znamenalo rychlejší pátrání, zvlášť když se do toho pustí i moudré ženy. Chviličku váhal. Ale musel dodržet vlastní sliby, ačkoliv byl dost chytrý, aby to takhle neřekl.

„Mísa je příliš důležitá,“ řekl jim. „Ten gholam je pořád tam někde venku, Moghedien snad taky a černý adžah určitě.“ Kostky mu duněly v hlavě. Aviendze se nebude líbit, že ji háže do jednoho pytle s Nyneivou a Elain, ale v té chvíli mu na tom nezáleželo. Obrátil se na Lana s Birgitte. „Dávejte na ně pozor, dokud se k vám nedostanu. Dávejte pozor na všechny.“

Aviendha kupodivu řekla: „Dáme. Slibuji.“ Pohladila nůž. Očividně nepochopila, že ona je jednou z těch, na něž se má pozor dávat.

Nyneiva a Elain ano. Nyneiva se náhle zamračila a pohledem mu málem vyvrtala díru do hlavy. Čekal, že si začne škubat za cop, ale ona kupodivu jen zvedla ruku a vzápětí ji dala dolů. Elain se spokojila s tím, že zvedla bradu a velké modré oči jí zamrzly. Tentokrát žádné dolíčky.

Lan a Birgitte také pochopili.

„Nyneiva je můj život,“ řekl Lan prostě a položil jí ruku na rameno. Zvláštní, ona se náhle zatvářila smutně a pak, stejně náhle, zaťala zuby, jako by se připravila projít kamennou stěnou a udělat větší díru.

Birgitte se laskavě podívala na Elain, ale promluvila k Matovi. „Dám,“ slíbila. „Na pravdu cti.“

Mat si znepokojeně popotáhl kabát. Pořád si nebyl jist, kolik jí toho řekl, když byl nalitý. Světlo, ta ženská nasávala jako suchý písek. Přesto ale odpověděl tak, jak se slušelo na barashandanského pána, a přijal její přísahu. „Na čest krve, na pravdu krve.“ Birgitte kývla a z toho, jak se na něj Nyneiva a Elain polekaně podívaly, bylo zřejmé, že jeho tajemství pořád zachovává. Světlo, kdyby se některá Aes Sedai dozvěděla o jeho vzpomínkách, to už by se klidně mohly dozvědět, že zadul na Valerský roh. Liščí hlava neliščí hlava, sápaly by se po něm, dokud by nevykutaly poslední proč a nač.

Když se obracel k odchodu, chytila ho Nyneiva za rukáv. „Nezapomeň na tu bouřku, Mate. Brzy propukne. Vím to. Dávej na sebe pozor, Mate Cauthone. Slyšíš mě? Až se vrátíš s Olverem, Tylin ti řekne, kde je ten statek.“

Mat kývl a vyklouzl ven. Kostky v hlavě mu zněly ozvěnou ke krokům, když se rozběhl. Měl se o sebe postarat během hledání, nebo až mu bude Tylin vysvětlovat cestu? Nyneiva a to její stálé naslouchání větru. Copak si myslí, že se z trochy deště rozpustí? Když na to přijde, až použijí Větrnou mísu, zase začne pršet. Připadalo mu to jako roky, co pršelo naposledy. Něco ho napadlo, něco o počasí a Elain, co nedávalo smysl, ale on to zahnal. Jedno po druhém, teď musel najít Olvera.

Všichni muži čekali v dlouhé místnosti Rudých paží v blízkosti stájí. Byli tu všichni kromě Vanina, který ležel na posteli s rukama na břiše. Tvrdil, že člověk má odpočívat, když může. Ale jakmile uviděl Mata, shodil nohy z postele. Na Olverovi mu záleželo stejně jako ostatním. Mat se jenom bál, že chlapce začne učit krást koně a pytlačit v bažantnicích. Mata pozorně sledovalo sedm párů očí.

„Riselle říkala, že Olver má červený kabát,“ oznámil jim. „Občas je rozdává, ale každý uličník v červeným kabátě, kterýho uvidíte, nejspíš bude vědět, kde byl Olver naposledy. Půjdem každý na jinou stranu. Obejdeme Mol Hara a za hodinu se zkusíme vrátit. Počkáme, až se vrátí všichni, než se vydáme hledat dál. Tak, pokud ho někdo najde, my ostatní nebudeme hledat ještě zítra. Je to jasný?“ Přikyvovali.

Občas ho překvapili. Hubený Tom s bílými vlasy a kníry, jenž býval milencem královny, a ochotnějším než Mat, nemluvě o tom, že byl víc než milencem, pokud člověk věřil aspoň polovině toho, co vykládal. Harnan s hranatou bradou a tetováním na tváři a dalšími jinde po těle, který celý život vojákoval. Juilin se svou bambusovou holí a lamačem mečů u boku, který se považoval za rovna každému urozenému pánovi, i když ho představa, že by sám měl nosit meč, stále vyváděla z míry, a tlustý Vanin, vedle něhož Juilin vypadal jako patolízal. Vyzáblý Fergin a Gorderan, pomalu dvakrát širší v ramenou než Perrin. Metwyn, bledý Cairhieňan, který vypadal pořád jako kluk, i když byl starší než Mat. Někteří šli za Matem Cauthonem, protože si mysleli, že má štěstí, protože je jeho štěstí mohlo udržet naživu tam, kde by to meče již nedokázaly, a někteří z jemu neznámých důvodů, ale šli za ním. Dokonce ani Tom se jeho rozkazu nevzepřel, pouze občas remcal. Možná to s Renaile bylo víc než štěstí. Možná ho ale to, že je ta’veren, dostalo nejmíň do poloviny potíží. Náhle se za tyhle muže cítil... zodpovědný. Nelíbilo se mu to. Mat Cauthon a zodpovědnost, to nešlo dohromady. Nebylo to přirozené.

„Dávejte na sebe pozor a pořádně se koukejte,“ přikázal jim. „Víte, co tam je. A blíží se bouřka.“ Proč řekl tohle? „Pohyb. Světla ubývá.“

Stále vál silný vítr a hnal prach přes náměstí Mol Hara se sochou dávno mrtvé královny nad kašnou, ale jiné známky bouře tu nebyly. Nariene nebyla vyhlášená právě svou počestností, ale měla jí dost, aby ji nevytesali s úplně nahou hrudí. Odpolední slunce žhnulo vysoko na bezmračné obloze, ale lidé po náměstí spěchali, jako by tu panoval ranní chládek. Ten byl pryč, i když vál vítr. Dlažební kameny pod jeho podrážkami byly rozpálené jako plotna.

Mat vrhl nenávistný pohled přes náměstí k Tulačce a zamířil k řece. Olver neběhal s děcky z ulice ani z poloviny tak často, když bydleli tam. Docela se spokojil s tím, že valil bulvy na služebné a dcery Setalle Ananové. Tolik k tomu, že mu kostky řekly, aby se přestěhoval do paláce. Všechno, co od té doby udělal – všechno, co chtěl udělat, opravil se mysle na Tylin a její oči a ruce – mohl stejně dobře udělat odtamtud. Kostky se znovu otáčely a on si přál, aby se ztratily.

Snažil se jít rychle, netrpělivě uhýbal plahočícím se kárám a povozům, nadával lakovaným nosítkům a kočárům, které ho málem přejely, ale kvůli tlačenici v ulicích se musel pohybovat pomalu a klikatě. Což vlastně bylo jen dobře. Nemělo smysl honit se za klukem, dokud ho neuvidí. Přál si, aby si byl z palácových stájí vzal Oka, a mračil se na lidi kolem. Muž na koni by se sice v davu nepohyboval o nic rychleji, ale ze sedla by měl lepší výhled. Ale zase vyptávat se z koňského hřbetu by bylo nepohodlné, navíc ve městě bylo jezdců pomálu a někteří lidé měli sklon před každým na koní utíkat.

Ptal se stále na totéž. Poprvé se zeptal na mostě těsně za náměstím chlapíka, co z podnosu, který měl na popruhu kolem krku, prodával jablka pečená v medu. „Neviděl jsi kluka, asi takhle vysokýho, v červeným kabátku?“ Olver byl na sladké.

„Kluka, můj pane?“ opáčil chlapík a vysál si pár zbývajících zubů. „Viděl jsem tisíc kluků. Ale na kabát se nepamatuju. Nechtěl by můj pán jablíčko nebo dvě?“ Kostnatými prsty dvě jablka sebral a přistrčil je k Matovi, Podle toho, jak se mu pod prsty prohýbala, byla měkčí, než by po pečení být měla. „Neslyšel můj pán o těch pouličních bouřích?“

„Ne,“ odsekl Mat kysele a šel dál. Za mostem zastavil bachratou ženu s podnosem stužek. Stužky Olvera nezajímaly, ale pod sukní přišitou skoro u boku jí byly vidět červené spodničky a střih jejího živůtku odhaloval skoro stejně velký kus poprsí jako Risellin. „Nevidělas kluka...?“

Od ní se taky doslechl o bouřích, a od poloviny lidí, kterých se zeptal. Usoudil, že ten drb měl začátek v událostech, které se ráno odehrály v jistém domě v Rahadu. Jedna vozatajka s dlouhým bičem stočeným kolem krku mu řekla, že nepokoje začaly za řekou, hned jak přiznala, že si chlapců nevšímá, pokud jí neběhají pod mulami. Muž s hranatým obličejem, prodávající medové plástve – neuvěřitelně suše vypadající plástve – tvrdil, že k bouřím došlo u majáku na konci Přístavní silnice, což bylo asi stejně pravděpodobné místo pro pouliční nepokoje jako uprostřed samotné zátoky. Každým městem kolovaly tisíce klepů, když člověk dobře poslouchal, a on se zřejmě musel doslechnout všechny. Jedna z nejpozoruhodnějších krasavic, jaké kdy viděl, stojící před tavernou – Maylin pracovala u Staré ovce, ale jejím jediným úkolem zjevně bylo postávat venku a lákat zákazníky, což zvládala velmi dobře – mu sdělila, že ráno došlo k nějaké bitvě, myslela, že na Cordeské vrchovině západně od města. Nebo to možná bylo na Rhannonské vrchovině za zátokou. Nebo snad... Byla pozoruhodná krasavice, tahle Maylin, ale ne zrovna bystrá. Olver se na ni dokázal koukat celé hodiny, pokud neotevřela pusu. Ale nevzpomínala si na chlapce v... Jakou barvu že říkal? Slyšel o bouřích a bitvách. Slyšel o tolika divných tvorech na obloze či v kopcích, že by zabydlili Morau. Slyšel, že Drak Znovuzrozený se hodlá vrhnout na město s tisíci muži, kteří dokážou usměrňovat, že přicházejí Aielové, vojsko Aes Sedai – ne, bylo to vojsko bělokabátníků. Pedron Niall je mrtev a děti se hodlají pomstít, ačkoliv nebylo zrovna jasné, proč na Ebú Daru. Člověk by si myslel, že ve městě zavládne panika, když tu kolovaly takové povídačky, ale faktem bylo, že i ti, co je zrovna vykládali, jim obvykle věřili jenom napolo. Takže slyšel všechny možné nesmysly, ale o chlapci v červeném kabátě ani slovo.

Pár ulic od řeky uslyšel dunění, duté rány, které se valily od moře. Lidé zvědavě vzhlédli k bezmračné obloze, poškrábali se ve vousech a šli si po svých. On také, a přeptal se u každého prodavače ovoce, jehož uviděl, každé hezké ženy, jdoucí pěšky. Bylo to k ničemu. Došel na dlouhé kamenné nábřeží, táhnoucí se podél řeky celým městem, zastavil se a prohlížel si šedá mola, sahající do řeky, a lodi zde ukotvené. Vál silný vítr a plavidla se na kotevních řetězech zmítala a narážela do kamenných mol i přes pytle nacpané vlnou, tvořící nárazníky. Na rozdíl od koní lodi Olvera nezajímaly, jen jako prostředek přepravy mezi dvěma místy, a v Ebú Daru byly lodi mužskou záležitostí, třebaže náklad, jejž vozily, často ne. Ženy v přístavu budou buď obchodnice, dohlížející na své zboží, nebo ozbrojené příslušnice cechu nakladačů, a žádná tu nebude prodávat sladkosti.

Už se chtěl otočit, když si uvědomil, že se nikdo nehýbe. V docích to obvykle kypělo, a přesto na každé lodi, kterou viděl, lemovala posádka zábradlí, někteří námořníci dokonce vyšplhali do ráhnoví, aby viděli na zátoku. Sudy a bedny stály opuštěny a muži bez košil a šlachovité ženy v zelených kožených vestách se tlačili na konci mol, aby mezi plavidly viděli k jihu, ke zdroji hřmění. Tam stoupaly obrovské sloupy černého dýmu a ve větru se ostře stáčely k severu.

Mat zaváhal jen chvilku a už klusal k nejbližšímu molu. Nejdřív mu výhled na vše kromě kouře zakrývaly lodi uvázané k dlouhým kamenným prstům. Ale kvůli tvaru pobřeží se mola postupně prodlužovala. Jakmile se protlačil mumlajícím davem na konec, široká řeka tvořila otevřenou stezku zpěněné zelené vody vedoucí až k dmoucí se zátoce.

Na široké rozloze zátoky hořely nejméně dva tucty lodí, možná víc, byly celé zahalené v plamenech. Značný počet dalších se již potopil a nad vodou byla vidět jen příď či záď, klouzající pod hladinu. Když se podíval, náhle se s řevem a duněním rozpadla příď širokého dvoustěžníku s velkou červenomodrozlatou vlajkou Altary a vítr odnášel rychle houstnoucí pruhy dýmu, jak se plavidlo začalo od přídě potápět. Stovky plavidel byly v pohybu, každá loď v zátoce, trojstěžníky Mořského národa, fregaty a korvety, a dvoustěžňové brigy, příbřežní lodi s trojúhelníkovými plachtami, říční lodi pod plachtou či vesly, některé prchaly po řece, jiné se snažily dostat na moře. Do zátoky se s větrem v zádech hnaly tucty dalších lodí, velká bachratá plavidla, vysoká jako brigy, se řítila vlnami, až pěna vysoko stříkala. Matovi se zadrhl dech v hrdle, když poznal čtvercové, žebrované plachty.

„Krev a zatracenej popel,“ zamumlal zděšeně. „To jsou ty prokletý Seanchani!“

„Kdo že?“ chtěla vědět vážná žena vedle. Podle tmavomodrých soukenných šatů to byla obchodnice, stejně jako podle koženého pouzdra na účty či cechovního špendlíku nad prsem, stříbrného brku. „To jsou Aes Sedai,“ prohlásila přesvědčeně. „Poznám usměrňování, když ho vidírn. Děti Světla to s nimi vyřídí, jakmile dorazí. Uvidíš.“

Vyzáblá šedovlasá žena v umatlané zelené vestě se k ní otočila a nahmátla jílec dýky. „Drž zobák, nemluv o Aes Sedai, ty pitomá držgrešle, nebo ti rozříznu hubu a bělokabátníka ti nacpu do toho tvýho proklatýho chřtánu!"

Mat od nich odešel, když na sebe začaly mávat rukama a ječet, protlačil se pryč z davu a rozběhl se po nábřeží. Na jihu nad městem už viděl kroužit tři – ne, čtyři – obrovské tvory s velkými, jakoby netopýřími křídly. Tvorům na zádech seděly postavy, zřejmě v nějakých sedlech. Objevil se další létající tvor a ještě víc. Pod nimi nad střechami s řevem vybuchovaly plameny.

Lidé teď do Mata strkali, když se dral ulicemi. „Olvere!“ volal a doufal, že bude slyšet nad křikem a jekem ze všech stran. „Olvere!“

Náhle všichni zamířili opačným směrem a vráželi do něj. Mat umíněně mířil vytyčeným směrem proti proudu. A dostal se na ulici, kde bylo až příliš jasné, před čím všichni ti lidé prchají.

Kolem se hnal seanchanský zástup, sto či víc mužů v přilbách připomínajících hmyzí hlavy a zbroji z překrývajících se plátků, všichni jeli na zvířatech, jež vypadala jako kočky o velikosti koně, ale místo srsti měla bronzové šupiny. Jezdci se předkláněli v sedlech, kopí s modrými fáborky měli sklopená, cválali na náměstí Mol Hara a nedívali se napravo nalevo. Ačkoliv „cval“ zrovna nevystihoval způsob, jakým se ta zvířata pohybovala. Rychlost byla v pořádku, ale ona... splývala. Byl čas zmizet. Vlastně už minul. Jakmile najde –

Na konci zástupu, v davu za křižovatkou, se objevil záblesk červeni, ve výši pasu, a upoutal jeho pozornost. „Olvere!“ Rozběhl se téměř za patami posledního šupináče a protlačil se davem právě včas, aby viděl, jak žena s vytřeštěnýma očima popadla holčičku v červených šatičkách a s ní v náručí se rozběhla pryč. Mat se rázně prodíral dál, odstrkával stranou lidi, kteří do něj vrazili, a sám narážel do dalších. „Olvere! Olvere!“

Ještě dvakrát viděl, jak se nad střechami nakrátko objevil ohnivý sloup a k obloze stoupal tucet sloupů kouře. Několikrát zaslechl dunivý rachot, nyní mnohem blíž k zátoce. Ve městě, tím si byl jist. Země se mu několikrát zachvěla pod nohama.

A potom se ulice znovu pročistila, lidé prchali na všechny strany, uličkami, do domů a krámků, protože se blížili Seanchané na koních. Ne všichni jezdci byli ozbrojení muži. V čele houštiny kopí jela tmavá žena v modrých šatech. Mat věděl, že na velkých červených štítcích na sukních a prsou má vyšité stříbrné blesky. Stříbrné vodítko, lesknoucí se na slunci, spojovalo její zápěstí s krkem ženy v šedém, damane, klusající vedle koně sul’dam jako pes. Ve Falme viděl víc Seanchanů, než by chtěl, ale v ústí uličky se mimoděk zastavil a díval se. Rachot a požáry ukazovaly, že někdo ve městě se konečně pokouší o obranu, a on teď takový pokus uvidí na vlastní oči.

Seanchané nebyli jediným důvodem, proč všichni prchali z dohledu. Na druhém konci ulice dobrá stovka jezdců sklopila kopí s dlouhým hrotem. Měli nabírané bílé spodky a zelené kabátce a zlaté šňůry na důstojníkově přilbě se leskly. Se sborovým křikem se stovka Tylininých vojáků vrhla na útočníky. Stáli proti přesile nejméně dva na jednoho.

„Zatracení hlupáci,“ zamumlal Mat. „Takhle ne. Ta sul’dam.."

Mezi Seanchany se pohnula jen žena s blesky na šatech, zvedla ruku a ukázala, jako by vysílala sokola či psa. Zlatovlasá žena na druhém konci stříbrného vodítka udělala krok dopředu. Mata na hrudi zamrazila liščí hlava.

Pod čelem ebúdarského útoku náhle vybuchla ulice, dlažební kameny, muži i koně létali s ohlušujícím řevem vzduchem. Náraz Mata srazil na záda, nebo to možná bylo tím, jak se mu pod nohama zvedla půda. Zvedl se právě včas, aby viděl, jak se náhle předek hostince přes ulici zbortil v oblaku prachu, takže bylo vidět dovnitř.

Všude leželi lidé a koně, kusy lidí a koní, ti, kteří ještě žili, se zmítali kolem díry přes půlku ulice. Vzduchem se nesl křik raněných. Na nohy se vyškrábala jen necelá polovina Ebúdarců, byli omámení a potáceli se. Někteří s podlamujícími se koleny chytali otěže koní, šplhali do sedel a pobízeli koně do běhu. Jiní utíkali pěšky. Všichni směrem od Seanchanů. Byli ochotní postavit se oceli, ale tomuhle ne.

Mat si uvědomil, že útěk je docela dobrý nápad. Ohlédl se do uličky a uviděl prach a hromadu rumu nejmíň poschodí vysokou. Rozběhl se ulicí před prchajícími Ebúdarci a snažil se držet co nejblíž zdí v naději, že ho žádný ze Seanchanů nebude považovat za Tylinina vojáka. Neměl si brát ten zelený kabátec.

Sul’dam očividně nebyla spokojená. Liščí hlava ho znovu zastudila a zezadu ho další tlaková vlna srazila na dláždění, které jako by mu vyskočilo vstříc. Přes zvonění v uších uslyšel sténat zdivo. Nad ním se vyboulila bíle omítnutá cihlová zeď.

„Co se stalo s mým zatraceným štěstím?“ zařval. Na to měl ještě čas. A ještě na to, aby si, když se na něj řítily cihly a krovy, uvědomil, že se kostky v jeho hlavě právě zastavily.

40

Oštěpy

Kolem Galiny Casban se zvedaly hory, za sebou měla spíš větší kopce, ale před ní se zvedaly štíty se sněhovými čepicemi, ona však nic z toho nevnímala. Kameny na svahu jí rozdíraly bosé nohy. Již teď namáhavě lapala po dechu. Slunce žhnulo, jako již po zdánlivě nekonečnou řadu dní, takže málem potila krev. Nedokázala udělat víc než klást jednu nohu před druhou. Zvláštní, přestože se tolik potila, v ústech měla sucho.

Nebyla Aes Sedai ani devadesát let a dlouhé vlasy měla zcela černé, ale téměř dvacet let stála v čele červeného adžah – které ostatní sestry v soukromí nazývaly nejvyšším a stavěly ho na roveň amyrlininu stolci – a až na pět let, co nosila šátek, byla ve skutečnosti černou adžah. Ne na úkor svých povinností jako červené, ale nadřazeně k nim. Ve svrchované radě měla místo hned po Alviarin samotné a byla jedna ze tří, které znaly jméno ženy, jež vedla jejich tajné schůzky, při nichž měly všechny kápě. Na těch schůzkách mohla pronést jakékoliv jméno – i krále – a věděla, že to jméno patří mrtvému. Stalo se to, s králem i s královnou. Pomohla zlomit dvě amyrlin, dvakrát pomohla změnit nejmocnější ženu na světě v kvílející trosku dychtivou vypovědět všechno, co věděla, a pomohla zařídit, aby to vypadalo, že jedna zemřela ve spánku, a druhou nechala sesadit a utišit. Takové věci pro ni byly povinností, ne něco, co by vykonávala s radostí, kromě radosti z dobře vykonané práce, ale líbilo se jí vést kruh, který utišil Siuan Sanche. Všechny tyhle věci určitě znamenaly, že Galina Casban patří k nejmocnějším lidem na světě, k nejvlivnějším. Určitě ano. Musely.

Kolena se jí podlomila jako pružiny, které ztratily napětí, a ona upadla. Jelikož měla paže a lokty spoutané za zády, nemohla se o ně opřít. Kdysi bílá hedvábná spodnička, jediný kus oděvu, který jí zbyl, se znovu roztrhla, když klouzala po uvolněných kamenech, rozdírajících jí podlitiny. Zastavila se o strom. S tváří přitisknutou k zemi začala vzlykat. „Jak?“ zaúpěla sevřeným hlasem. „Jak se mi to mohlo stát?“

Po chvíli si uvědomila, že ji nikdo netahá na nohy. Kdykoliv spadla, nikdy předtím jí neposkytli chvilku na to, aby se vzpamatovala. Potlačila slzy a zvedla hlavu.

Na úbočí mezi stromy bez listí byly aielské ženy, několik set jich bylo, s oštěpy, a závoje, které mohly okamžitě zvednout, jim visely na prsou. Galině bylo do smíchu. Děvy. Těmhle obludám říkali Děvy. Přála si, aby se mohla smát. Aspoň tu nebyli žádní muži, malá útěcha. Z mužů jí naskakovala husí kůže, a kdyby ji některý viděl teď, jen zpola přioděnou...

Úzkostlivě hledala Theravu, jenomže většina z asi sedmdesátky moudrých stála pohromadě a dívala se na něco výš po svahu a zavazela jí ve výhledu. Neslo se od nich mručení. Moudré se o něčem radily. Moudré. Byly krutě výkonné, když ji učily správným jménům. Nikdy ne jenom aielská žena a nikdy divoženka. Vycítily opovržení, jakkoliv ho skrývala. Ovšem to, co z ní vypálily, to skrývat nemohla.

Většina moudrých se dívala jinam, ale ne všechny. Jednu mladou hezkou rusovlásku s jemnými rty, jež na Galinu upírala velké modré oči, obklopovala záře saidaru. Snad aby ukázaly své vlastní opovržení, dnes ráno k jejímu odstínění určily nejslabší z nich. Micara nebyla v jediné síle doopravdy slabá – to nebyla žádná z nich – ale i když ji pálilo celé tělo od ramen po kolena, dokázala by Galina prolomit Micahn štít bez větší námahy. Na tváři se jí neovladatelně škubal sval. To se jí stávalo vždy, když pomyslela na další pokus o útěk. První byl už tak dost špatný. Druhý... Otřásla se a snažila se potlačit brek. Nepokusí se znovu, dokud si nebude naprosto jistá úspěchem. Úplně jistá. Naprosto jistá.

Skupina moudrých se rozdělila, ženy se obracely za Theravou. Žena s jestřábí tváří zamířila ke Galině, která začala zase frkat úzkostí a snažila se vyškrábat na nohy. Se svázanýma rukama a svaly jako z vody se dostala jen na kolena, když se nad ní Therava sklonila s tichým cinkáním slonovinových a zlatých náhrdelníků. Popadla Galinu za vlasy a zvrátila jí hlavu dozadu. Byla vyšší než většina mužů a tohle dělala, i když stály, bolestně Galině zvedala hlavu, aby se moudré musela dívat do tváře. Therava byla v jediné síle o něco silnější než ona, což byla málokterá žena, ale kvůli tomu se Galina netřásla. Do očí se jí zabodly studené tmavomodré oči moudré, které ji přidržely pevněji než její drsná ruka. Jako by jí svlékla duši do naha stejně snadno jako tělo. Ještě nežebrala, i když ji nutily jít celý den jen s kapkou vody, ne, když ji nutily držet krok a běžely celé hodiny, ne, když ji třískaly, až vyla nahlas. Theravin krutý, tvrdý obličej, který měla těsně před sebou, však způsobil, že chtěla žebrat. Občas se v noci probrala, natažená mezi čtyřmi kůly, kam ji připoutaly, probudila se s fňukáním ze snů, kde celý život prožívala v Theraviných rukou.

„Už se hroutí,“ řekla moudrá hlasem jako kámen. „Napojte ji a přiveďte ji.“ Otočila se a upravila si loktuši, na Galinu Casban zapomněla, dokud ji nebude potřebovat. Pro Theravu byla Galina Casban méně důležitá než toulavý pes.

Galina se nepokoušela vstát. Už ji „napájely“ několikrát, takže to znala. Jinak ji pít nenechaly. Toužící po vlhkosti, neodporovala, když ji hranatá Děva popadla za vlasy stejně jako Therava a zvrátila jí hlavu dozadu. Galina co nejvíc otevřela ústa. Další Děva, s nabobtnalou jizvou přes nos a líc, naklonila měch s vodou a velmi pomalu Galině lila vodu do pusy. Voda byla zteplalá. Byla skvělá. Galina křečovitě, neohrabaně polykala a pusu měla pořád otevřenou. Skoro tolik jako pít chtěla nechat ten tenký pramínek stékat po obličeji. Místo toho hlavou pokud možno nehýbala, aby se každá kapka dostala do krku. Rozlít vodu byl důvod k dalšímu výprasku. Ztřískaly ji na dohled šest kroků širokého potoka za to, že si vyplivla trochu vody na bradu.

Když měch nakonec odnesly, hranatá Děva ji za spoutané lokty vytáhla na nohy. Galina zaúpěla. Moudré si vyhrnovaly sukně, takže jim byl vidět hodný kus nohou nad holínkami z měkké kůže. Nemohly už zase někam běžet. Ne zase. Ne tady v horách.

Moudré klusaly, jako by se pohybovaly po rovné zemi. Nějaká Děva Galinu švihla zezadu přes stehna proutkem a ona se klopýtavě rozběhla. Hranatá Děva ji zpola táhla. Proutek ji švihl přes nohy pokaždé, když se zdržela. Pokud poběží celý den, budou se střídat, jedna Děva s proutkem, druhá ji povleče. Galina se hrabala do kopců a klouzala dolů. Z římsy na ně zaprskala pískově hnědá horská kočka s hnědými pruhy, těžší než člověk. Samice, protože neměla štětičky na uších a široké líce. Galina na ni chtěla zakřičet, ať uteče dřív, než ji Therava chytí. Aielové běželi kolem vrčící šelmy bez zájmu a Galina se rozplakala, jak kočce záviděla svobodu.

Nakonec ji zachrání, to věděla. Věž nemohla dovolit, aby nějaká sestra zůstávala v zajetí. Elaida by nedovolila, aby drželi červenou. Alviarin určitě pošle zachránce. Někdo to udělá, kdokoliv, aby ji zachránil z pracek těchto oblud, zvlášť z Theraviných. Za vysvobození by slíbila cokoliv. Dokonce by ty sliby dodržela. Když se připojila k černému adžah, byla osvobozena od tří přísah a místo nich přišla jiná trojice, ale v této chvíli věřila, že by své slovo dodržela, kdyby jí přineslo záchranu. Jakýkoliv slib komukoliv, kdo by ji vysvobodil. Dokonce i muži.

Když se objevily nízké stany, jejichž tmavé barvy splývaly se zalesněným svahem stejně dobře jako kočka, táhly už Galinu dvě Děvy. Zvedl se křik, volání na přivítanou, avšak Galinu vlekly za moudrými hlouběji do tábora, stále klusem.

Bez varování ji pustily. Přepadla na břicho a ležela tam s nosem v hlíně a suchém listí, ale byla příliš slabá, aby otočila hlavu. Vykašlala list, ale hlasy, které slyšela, jí pomalu začínaly dávat smysl.

„...Nespěchalas, Theravo,“ říkal známý ženský hlas. „Devět dní. Už dávno jsme zpátky.“

Devět dní? Galina potřásla hlavou a odřela si tvář o zem. Od chvíle, kdy pod ní Aielové sestřelili koně, jí vzpomínky na všechny dny splývaly do směsi žízně, běhu a výprasků, ale to určitě bylo déle než před devíti dny. Týdny, určitě. Měsíc či víc.

„Přiveďte ji,“ řekl známý hlas netrpělivě.

Ruce ji zvedly a šouply dopředu, ohnuly ji pod chlopně velkého stanu se zdviženými bočnicemi. Hodily ji na vrstvy koberců, okraj modročerveného tairenského bludiště překrýval veselý květinový vzor pod jejím nosem. S obtížemi zvedla hlavu.

Zprvu neviděla nic kromě Sevanny sedící před ní na velké podušce se žlutými třásněmi. Sevanny s vlasy jako z předeného zlata a jasnýma smaragdovýma očima. Proradné Sevanny, která jí dala slovo, že rozptýlí pozornost a pojede ke Cairhienu, a místo toho porušila slovo a pokusila se osvobodit al’Thora. Sevanny, která by ji aspoň mohla vytáhnout z Theraviných spárů.

Vyškrábala se na kolena a poprvé si uvědomila, že ve stanu jsou i další lidé. Therava seděla na podušce napravo od Sevanny a v čele zakřivené řady moudrých, čtrnácti celkem, jež všechny dokázaly usměrňovat, ačkoliv Micara, jež stále ještě držela její štít, stála na konci řady, místo aby seděla. Polovina z nich patřila k moudrým, které ji s tak opovržlivou lehkostí chytily. Už nikdy nebude při jednání s moudrými tak lehkovážná, už nikdy. Za moudrými se pohybovali malí bledí muži a ženy v bílých šatech a beze slova nabízeli zlaté a stříbrné podnosy se Šálky. Další dělali totéž na druhé straně stanu, kde po Sevannině levici seděla šedovlasá žena v šedohnědém aielském kabátě a spodcích v čele dvanácti Aielů s kamennými tvářemi. Mužů. A ona měla jen svou spodničku, celou roztrhanou. Galina zaťala zuby, aby potlačila zaječení. Přinutila se narovnat, místo aby se pokusila zahrabat do koberců a skrýt se před těma chladnýma mužskýma očima.

„Aes Sedai zřejmě můžou lhát,“ řekla Sevanna a Galině se vytratila krev z obličeje. Ta ženská to přece nemohla vědět. Nemohla. „Dala jsi slovo, Galino Casban, a porušila je. Myslíš, že můžeš zavraždit moudrou a pak utéct z dosahu oštěpů?“

Galině na chvíli ztuhl jazyk úlevou. Sevanna o černém adžah nevěděla. Kdyby Světlo již dávno neopustila, byla by mu poděkovala. Úleva jí zmrazila jazyk, a také jiskřička rozčilení. Ony napadnou Aes Sedai a pak se zlobí, že některé zemřely? Víc než na jiskřičku se nezmohla. Koneckonců, co bylo Sevannino překrucování faktů vedle dní výprasků a Theraviných očí? Začala se smát, bolestně, s popukanými rty, jak to bylo všechno absurdní. Měla vyschlo v hrdle.

„Buďte rády, že aspoň některé z vás jsou naživu,“ podařilo se jí ze sebe vypravit. „Ještě teď není pozdě litovat svých chyb, Sevanno.“ S námahou spolkla lítostivé veselí, než se změní v slzy. Těsně předtím. „Až se vrátím do Bílé věže, budu si pamatovat ty, kteří mi pomohli, i teď.“ Byla by dodala: „I ty, kdo udělají opak,“ ale Theravin upřený pohled do ní zasel strach. Pokud věděla, Theravě pořád mohly dovolit dělat si, co se jí zachce. Musel existovat nějaký způsob, jak Sevannu navést, aby... se jí ujala. Chutnalo to hořce, ale cokoliv bylo lepší než Therava. Sevanna byla ctižádostivá a chamtivá. Zatímco se usilovně mračila na Galinu, všimla si své ruky a obdivně se podívala na prsteny s velkými smaragdy a ohnivými opály. Měla prsteny na polovině prstů a na mohutných prsou vyložené náhrdelníky s perlami, rubíny a brilanty, jaké by se hodily i pro královnu. Sevanně se nedalo věřit, ale možná ji půjde koupit. Therava byla přírodní síla, to by se mohla snažit koupit si povodeň nebo lavinu. „Věřím, že uděláš, co je správné, Sevanno,“ dokončila. „Odměna za přátelství s Bílou věží je veliká.“

Dlouho bylo ticho, bylo slyšet jen šustění bílých šatů, jak sloužící roznášeli podnosy. Pak …

„Jsi da’tsang,“ pronesla Sevanna. Galina jen zamrkala. Ona že je opovrženíhodná? Své opovržení daly rozhodně dost najevo, jenže proč –?

„Jsi da’tsang“ řekla kulatolící moudrá, kterou neznala, a žena o hlavu vyšší než Therava zopakovala: „Jsi da’tsang“

Theravina jestřábí tvář jako by byla vytesána z kamene, obviňující oči upírala na Galinu. Galina měla pocit, že je přibitá na místě, neschopná hnout svalem. Jako hypnotizovaný pták dívající se na hada plazícího se opodál. Takhle se ještě kvůli nikomu necítila. Nikdy.

„Tři moudré promluvily.“ Sevannin spokojený úsměv byl skoro příjemný. Therava se tvářila stroze. Té ženské se nelíbilo, co se právě událo. Něco se událo, ačkoliv Galina nevěděla co. Kromě toho, že se tím zřejmě dostala z Theravina dosahu. To prozatím docela stačilo. Víc než stačilo.

Když jí Děvy přeřízly pouta a nacpaly ji do černého vlněného hábitu, byla tak vděčná, že jí bylo skoro jedno, že jí nejdřív servaly zbytky spodničky přímo před těmi muži s ledovýma očima. Silná vlna hodně hřála a škrábala, svrběla ji na podlitinách, ale ona ji vítala jako hedvábí. Přestože ji Micara stále odstiňovala, byla by se málem smála, když ji Děvy vedly ven. Netrvalo dlouho a smích ji přešel docela. Netrvalo dlouho a už přemýšlela, jestli by jí pomohlo, kdyby Sevannu prosila na kolenou. Byla by to udělala, nebýt toho, že jí Micara jasně sdělila, že nikam nepůjde, pokud jí neřeknou, a nepromluví, dokud jí neřeknou.

Sevanna se se založenýma rukama dívala, jak Aes Sedai, da’tsang, klopýtá ze svahu, zastavuje se vedle Děvy s proutkem dřepící na patách a pouští kámen velký jako hlava, který přinesla. Černá kápě se na okamžik obrátila Sevanniným směrem, ale potom se da’tsang rychle sehnula pro další velký kámen a vydala se zpátky padesát kroků, kde čekala Micara s další Děvou. Tam pustila kámen, zvedla další a vracela se. Da’tsang vždycky zahanbovali neužitečnou prací. Pokud nebylo nutné, takové ženě nikdy nedovolili nést ani hrnek vody, ale její čas vyplňovala zbytečná práce, dokud nepukla hanbou. Slunce zatím nebylo příliš vysoko a podobných dní bude ještě hodně.

„Nemyslela jsem si, že se odsoudí vlastními ústy,“ řekla potichu u Sevannina ramene Rhiale. „Efalin a ostatní si jsou téměř jisté, že vraždu Desaine otevřeně přiznala.“

„Je moje, Sevanno.“ Therava zatínala zuby. Tu ženu si mohla vzít, ale da’tsang nepatřila nikomu. „Hodlala jsem ji obléknout do gai’šainskeho bílého hedvábí,“ zamumlala. „K čemu je tohle, Sevanno? Čekala jsem, že budu namítat proti podříznutému krku, ne tohle.“

Rhiale pohodila hlavou a úkosem mrkla na Sevannu. „Sevanna ji chce zlomit. Dlouho jsme probíraly, co by se mělo se zajatou Aes Sedai podniknout. Sevanna chce zkrocenou Aes Sedai v bílém, která jí bude sloužit. Aes Sedai v černém ale postačí.“

Sevanna si upravila loktuši, ženin tón ji podráždil. Nebyl otevřeně posměšný, ale příliš jasně si uvědomovala, že chce nějak využít usměrňování Aes Sedai, jako by bylo Sevannino vlastní. Bylo by to možné. Kolem tří moudrých prošli tři gai’šainové s velkou, mosazí obitou truhlicí. Byli malí a bledí, manželé, v zemích zabijáků stromů to byl urozený pár. Teď sklonili hlavy pokorněji než kterýkoliv Aiel v bílém kdy dokázal. V tmavých očích měli strach z drsného slova, natož z proutku. Mokřiňany bylo možné krotit jako koně.

„Ta ženská je už zkrocená,“ vrčela Therava. „Dívala jsem se jí do očí. Je jako pták třepotající se v ruce, co se bojí vzlétnout.“

„Za devět dní?“ řekla Rhiale nevěřícně a Sevanna zuřivě vrtěla hlavou.

„Je to Aes Sedai, Theravo. Vidělas, jak zbledla vzteky, když jsem ji obvinila. Slyšelas, jak se smála, když mluvila o zabíjení moudrých.“ Rozčileně zachrčela. „A slyšelas, jak nám vyhrožovala.“ Ta ženská byla kluzká jako zabiják stromů, mluvila o odměně a zároveň zařídila, aby hrozba, co se stane, nedojde-li odměny, byla zcela jasná. Ale co jiného se taky dalo čekat od Aes Sedai? „Zlomit ji potrvá déle, ale tahle Aes Sedai bude prosit, aby mohla poslouchat, i kdyby to trvalo rok.“ A jakmile to udělá... Aes Sedai samozřejmě nemohla lhát. Čekala, že Galina její obvinění popře. Jakmile odpřisáhne, že bude poslouchat...

„Jestli chceš, aby tě Aes Sedai poslouchala,“ řekl za ní mužský hlas, „tak by tohle mohlo pomoci.“

Sevanna se nevěřícně otočila a uviděla tam stát Caddara a vedle něj tu ženu – Aes Sedai – Maisii, oba v tmavém hedvábí a jemné krajce, jaké měli před šesti dny, a oběma z ramene na popruhu visel podivný naditý vak. Caddar natáhl ruku s hladkou bílou tyčí půl lokte dlouhou.

„Jak ses sem dostal?“ chtěla vědět Sevanna a potom rozzlobeně stiskla rty. Očividně přišel stejně jako předtím. Jenom ji překvapilo, že se objevil takhle uprostřed tábora. Popadla bílou tyč, kterou jí podával, a on jako vždycky couvl z dosahu. „Proč jsi přišel?“ zeptala se mírněji. „Co je to?“ Tyč byla tenčí než její zápěstí a hladká, jenom na plochém konci bylo vyryto pár divných rozmáchlých symbolů. Na pohmat nepřipomínala slonovinu ani sklo a na dotek byla studená.

„Můžeš tomu třeba říkat hůl přísah,“ sdělil jí Caddar a vzápětí ukázal na okamžik zuby, což nepochybně považoval za úsměv. „Dostalo se mi to do ruky teprve včera a okamžitě jsem si vzpomněl na tebe.“

Sevanna tyč pevně sevřela, aby ji nezahodila. Každý věděl, co dělá hůl přísah Aes Sedai. Snažila se ani nemyslet, natož mluvit, vrazila tyč za pás a ruce dala pryč.

Rhiale se na tyč u Sevannina pasu zamračila a pak pomalu zvedla chladné oči k Sevaninně tváři. Therava si za chřestění náramků upravila loktuši a tvrdě se usmála. Žádná z nich se tyče ani nedotkne a možná ani žádná z moudrých. Ale pořád tu byla Galina Casban. Jednoho dne se zlomí.

Maisia s havraníma očima, stojící kousek za Caddarem, se usmála stejně slabě jako Therava. Viděla a pochopila. Na mokřiňanku byla docela všímavá.

„Pojď,“ vyzvala Caddara Sevanna. „Ve stanu si dáme čaj.“ O vodu se s ním rozhodně dělit nehodlala. Zvedla sukně a vydala se do kopce.

K jejímu překvapení byl Caddar taky pozorný. „Stačí jen, aby tvoje Aes Sedai," – snadno s ní držel krok, měl dlouhé nohy, a náhle se usmál na Rhiale a Theravu – „nebo kterákoliv žena, co dokáže usměrňovat, hůl podržela a vyslovila, jaký slib budeš chtít, jen přitom musí někdo usměrnit trochu ducha do čísel. Do těch značek na konci,“ dodal a urážlivě vytáhl obočí. „Můžeš to použít i k tomu, abys ji propustila, ale to je dost bolestivé. Aspoň jsem to slyšel.

Sevanna položila prsty na tyč. Zřejmě to bylo spíš sklo než slonovina, a hodně studené. „Funguje to jen na ženy?“ Do stanu vešla první. Moudré a vůdcové válečných společenstev byli pryč, ale tucet gai’šainských zabijáků stromů zůstal a trpělivě klečel u vchodu. Ještě nikdo si nedržel tucet gai’šainů a ona jich měla víc. Ale bude jim muset dát nové jméno, protože oni bílou nikdy nesvléknou.

„Na ženy, které dokážou usměrňovat, Sevanno,“ pravil Caddar a vstoupil do stanu za ní. Jeho tón byl neuvěřitelně urážlivý. Tmavé oči mu svítily otevřeným pobavením. „Budeš muset počkat, až budeš mít al’Thora, než ti dám něco, co ho ovládne.“

Shodil si pytel ze zad a posadil se. Samozřejmě ne na podušku vedle ní. Maisia se čepele v žebrech nebála, uhnízdila se vedle Sevanny a opřela se o loket. Sevanna si ji kradí prohlédla, pak si nedbale rozvázala další tkanici na jupce. Nevzpomínala si, že by ženino poprsí bylo tak klenuté. Vlastně i její tvář vypadala krásnější. Sevanna se snažila neskřípat zuby.

„Samozřejmě,“ pokračoval Caddar, „jestli myslíš jiné muže – Je tady jedna věc, jmenuje se poutací židle. Spoutat lidi, kteří nedokážou usměrňovat, je těžší než ty, kteří to dokážou. Třeba nějaká poutací židle přežila Rozbití, ale budeš muset počkat, než ji najdu.“

Sevanna znovu sáhla na tyč a pak netrpělivě nařídila gai’šainům, ať přinesou čaj. Mohla počkat. Caddar byl hlupák. Dřív nebo později jí dá všechno, co chce. A tahle tyč od něj může Maisii osvobodit. Pak ho ta žena určitě nebude ochraňovat. Za své urážky bude nosit černou. Sevanna si z podnosu, který jí podal gai’šain, vzala šálek ze zeleného porcelánu a vlastníma rukama ho podala Aes Sedai. „Je s mátou, Maisie. Je velmi osvěžující.“

Žena se usmála, ale ty černé oči... No, co se dá udělat jedné Aes Sedai, dá se udělat dvěma. Nebo víc.

„Co cestovní krabičky?“ zeptala se stroze Sevanna.

Caddar zahnal gai’saina zpět a poplácal pytel vedle sebe. „Přinesl jsem tolik nar’baha – tak se jim říkalo – kolik jsem našel. Dost na to, aby vás do soumraku všechny přenesly, pokud si pospíšíte. A to bych udělal, být vámi. Al’Thor to s vámi zřejmě hodlá skoncovat. Od jihu se blíží dva kmeny a další přijdou ze severu. S moudrými, které jsou připravené usměrňovat. Mají rozkaz zůstat, dokud jedna každá z vás nebude mrtvá nebo zajatá.“

Therava si odfrkla. „To je skutečně důvod se přesunout, mokřiňane, ale ne prchat. Ani čtyři kmeny nedokážou pročesat Rodovrahovu Dýku za den.“

„Já to neřekl?“ Caddarův úsměv nebyl v žádném případě příjemný. „Al’Thor k sobě zřejmě taky připoutal pár Aes Sedai a ony naučily moudré cestovat bez nar’baha, přinejmenším na krátké vzdálenosti. Dvacet třicet mil. Zřejmě je to nedávný objev. Můžou tu být – no, dneska. Všechny čtyři kmeny.“

Možná lhal, ale riziko... Sevanna si uměla až příliš dobře představit, jaké by to bylo ve spárech Soriley. Poslala Rhiale, aby to sdělila ostatním moudrým. Z jejího hlasu se nedalo poznat, že se v duchu třese.

Caddar ze svého pytle vytáhl šedou kamennou krychli, menší než volací krabičku, kterou použila, aby ho přivolala, a mnohem prostší, bez označení kromě jasně červeného kolečka. „Tohle je nar’baha“ řekl. „Používá saidín, takže žádná z vás nic neuvidí, a má své hranice. Když se jí dotkne žena, tak potom celé dny nefunguje, proto ti je dávám sám, a má další omezení. Jakmile ji otevřeš, průchod zůstane otevřený po předem danou dobu, dost na to, aby prošlo několik tisíc lidí, pokud se nebudou loudat, a nar’baha pak potřebuje tři dny, aby se vzpamatovala. Mám jich tu dost navíc, aby přenesly všechny, kteří to budou potřebovat, ještě dnes, ale...“

Therava se předklonila, až málem přepadla, avšak Sevanna poslouchala jen na půl ucha. O Caddarovi vlastně nepochybovala, neopovážil by se je zradit, ne, když toužil po zlatě, které mu Shaidové dají. Ale byly tu jisté maličkosti. Maisia byla zřejmě zabraná do svého čaje. Proč? A pokud bylo nutné tolik spěchat, proč Caddar mluvil tak klidně? Nezradí je, ale ona stejně učiní jistá opatření.

Maerik se zamračil na kamennou krychličku, kterou mu dal mokřiňan, a potom na tu... díru... která se objevila, když stiskl červené kolečko. Díra měla pět kroků na šířku a asi tři na výšku a byla ve vzduchu. Za ní byla kopcovitá krajina, ne nízké vršky porostlé zhnědlou trávou. Maerik neměl rád nic, co mělo něco společného s jedinou silou, zvlášť s její mužskou částí. Sevanna prošla jinou, menší dírou s mokřiňanem a tmavou ženou, za nimi se objevily moudré, které vybraly Sevanna s Rhiale. S Moshaine Shaidy zůstala jen hrstka moudrých. Druhou dírou viděl, jak se Sevanna baví s Bendhuin. I klanu Zelená slaniska budou nějaké moudré chybět. Maerik si tím byl jistý.

Jeho ruky se dotkla Dyrele. „Manželi,“ zamumlala, „Sevanna říkala, že to zůstane otevřené jen chvíli.“

Maerik kývl. Dyrele vždycky pochopila podstatu. Náčelník se zahalil, rozběhl se a proskočil dírou, kterou udělal. Ať už říkali Sevanna a ten mokřiňan cokoliv, nepošle tam žádného ze svých Moshaine, dokud se nepřesvědčí, že je to bezpečné.

Přistál ztěžka na svahu pokrytém suchou trávou a málem se skutálel dolů, než se vzpamatoval. Chvíli se ohlížel na díru. Na této straně visela půl lokte nad zemí.

„Manželko!“ zařval. „Je to tu níž!“

Otvorem proskočily Černé oči, zahalené, s oštěpy připravenými, a také Děvy. Zbytek Moshainů rychle následoval, algai’dsiswai, manželky a děti, rychle přibíhali, řemeslníci, obchodníci i gai’šainové, většina táhla těžce naložené soumary a mezky, dohromady skoro šest tisíc jich bylo. Jeho klan, jeho lid. A budou jimi i poté, co půjde do Rhuideanu. Sevanna mu nemůže moc dlouho bránit stát se kmenovým náčelníkem.

Zvědové se okamžitě rozběhli na výzvědy, zatímco zbytek klanu ještě probíhal dírou. Maerik si stáhl závoj a vykřikoval rozkazy. Vzápětí se rozběhla řada algai’d’siswai na okolní kopce, zatímco ostatní zůstali ukrytí dole. Nedalo se poznat kdo nebo co může být za těmi kopci. Mokriňan tvrdil, že je to bohatý kraj, ale tahle část mu zrovna bohatá nepřipadala.

Za jeho klanem následovala záplava algai’d’siswai, jimž tak docela nevěřil, mužů, kteří uprchli od vlastních kmenů, protože nevěřili, že Rand al’Thor je Car’a’carn. Maerik si nebyl jistý, čemu sám věří, ale muž svůj klan a kmen neopouští. Tihle muži si říkali Mera’din, Bezbratří, vhodné jméno, a měl dvě st –

Díra se náhle změnila ve vodorovnou stříbrnou čáru, která prořízla deset Bezbratrých. Po svahu se sypaly kusy lidí, paže a nohy. Přední část jednoho muže sklouzla Maerikovi skoro až k nohám.

Náčelník zíral na místo, kde předtím byla díra, a palcem mačkal červené kolečko. Věděl, že je to k ničemu, jenomže... Darin, jeho nejstarší syn, byl jedním z Kamenných psů, čekajících jako zadní stráž. Oni by procházeli poslední, Suraile, jeho nejstarší dcera, zůstala s Kamenným psem, kvůli němuž se chtěla vzdát oštěpu.

Jeho oči se setkaly s Dyrelinýma, zelenýma a krásnýma jako v den, kdy mu k nohám položila věneček. A pohrozila mu, že mu podřízne krk, jestli ho nezvedne. „Můžeme počkat,“ řekl tiše. Mokřiňan řekl tři dny, jenže možná se mýlil. Znovu zapíchl palec do červeného kolečka. Dyrele klidně kývla. Doufal, že nebude třeba, aby si plakali v náručí, až budou zase sami.

Po svahu se přihnala Děva, spěšně si stahovala závoj a skutečně funěla. „Maeriku,“ řekla Naeise, aniž by počkala, až ji uvidí, „na východě jsou oštěpy, jen pár mil, a běží přímo k nám. Myslím, že to jsou Reynové. Je jich aspoň sedm osm tisíc.“

Náhle viděl, jak k němu přibíhají algai’d’siswai. Mladý Orlí bratr, Cairdin, se se sklouznutím zastavil a promluvil, jakmile ho Maerik uviděl. „Vidím tě, Maeriku. Jen asi pět mil na sever jsou oštěpy a mokřiňané na koních. Obou je po deseti tisících. Myslím, že nikdo z nás se neukázal na hřebeni, ale některé oštěpy zamířily k nám.“

Maerik věděl, o co jde, dřív, než prošedivělý Hledač vody jménem Laerad otevřel pusu. „Oštěpy přicházejí přes kopec tři čtyři míle na jihu. Osm tisíc nebo víc. Zahlédli jednoho z chlapců.“ Laerad nikdy neplýtval slovy a nikdy by neřekl, kterého chlapce viděli, i když ten pro Laerada klidně mohl mít taky šedé vlasy.

Maerik věděl, že není čas na plýtvání slovy. „Hamale!“ křikl. Nebyl čas ani na správnou zdvořilost ke kováři.

Kolohnát poznal, že něco není v pořádku. Přiběhl a pohyboval se tak rychle, jako když poprvé uchopil kladivo.

Maerik mu podal kamennou krychličku. „Musíš zmáčknout ten červený puntík a pořád ho mačkat, ať se stane cokoliv, ať to trvá sebedýl, než se díra otevře. To je pro vás jediná cesta pryč.“ Hamal kývl, ale Maerik ani nepočkal, než přitaká. Hamal to pochopí. Maerik pohladil Dyrele po tváři a nezáleželo mu na tom, kolik očí je vidí. „Stíne mého srdce, musíš se připravit obléknout bílou.“ Rukou zabloudila k jílci nože – když uvila věneček, byla Děvou – on ale důrazně zavrtěl hlavou. „Musíš žít, ženo, správkyně střechy, podržet ty, kdo zbydou.“ Kývla a přitiskla mu prsty na tvář. Ohromilo ho to, na veřejnosti byla vždycky velmi zdrženlivá.

Zvedl si závoj a zdvihl oštěp nad hlavu. „Moshaine!“ zakřičel. „Zatančíme si!“

Následovali ho do kopce – muži i Děvy – téměř tisíc jich bylo včetně Bezbratrých. Možná by se dali počítat ke klanu. Nahoru do kopce a na západ. Tam byl nejbližší nepřítel a v nejmenším počtu. Snad se jim podaří získat čas, i když tomu příliš nevěřil. Napadlo ho, jestli o tom Sevanna věděla. Á, ze světa se po příchodu Randa al’Thora stalo pěkně divné místo. Ale některé věci se změnit nemohly. Se smíchem se dal do zpěvu.

„Umejte oštěpy, když slunce stoupá.

Umejte oštěpy, když slunce klesá.

Umejte oštěpy, kdo by se smrti bál?

Umejte oštěpy, nikdo, koho znám!"

Moshaine Shaidové se se zpěvem vrhli do tance své smrti.

Graendal podmračeně sledovala, jak se průchod zavírá za posledními Jumai Shaidy. Jumai a značným počtem moudrých. Na rozdíl od ostatních Sammael tuto síť prostě nezavázal, aby se nakonec rozpadla. Aspoň usoudila, že ji do posledka držel, protože průchod se zavřel za patami posledních hnědošedě oděných mužů, což by byla jinak příliš velká náhoda. Sammael se smíchem odhodil pytel, kde ještě bylo pár neužitečných kousků kamene. Ona už měla pytel dávno prázdný a zahodila ho. Slunce se sklánělo nad horami na západě, zářící rudá polokoule.

„Jednou,“ prohodila suše, „přechytračíš i sám sebe. Hloupá krabička, Sammaeli? Co kdyby některá rozuměla?“

„Ale nerozuměla,“ odpověděl prostě, mnul si ruce a díval se na místo, kde byl průchod. Nebo možná na něco za tím. Stále držel zrcadlovou masku, díky čemuž vypadal vyšší. Ona svou spustila, jakmile se průchod zavřel.

„No, rozhodně se ti je podařilo vyplašit.“ Kolem nich ležely důkazy. Několik nízkých stanů ještě stálo, válely se tu pokrývky, kotlík, hadrová panenka a všechny možné krámy. „Kam jsi je poslal? Někam před al’Thorovo vojsko, co?“

„Jen některé,“ přiznal nepřítomně. „Dost.“ Přestal se pozorovat a shodil i převlek. Jizva na tváři byla zvlášť dobře patrná. „Dost, aby vyvolali potíže, zvlášť když jejich moudré budou usměrňovat, ale ne tolik, aby mě někdo podezíral. Ostatní jsou roztroušení od Illianu po Ghealdan. A jak a proč? Možná že to udělal al’Thor ze svých vlastních důvodů, ale já bych jich přece většinu nevyplýtval, kdyby to byla moje práce, ne?“ Znovu se zasmál, cele ho zaujala vlastní chytrost.

Graendal si upravila živůtek, aby zakryla překvapení. Soupeřit tímto způsobem bylo pozoruhodně hloupé – říkala si to desettisíckrát a nikdy se neposlechla – pozoruhodně hloupé, a teď měla pocit, že ze šatů vypadne. Což nemělo nic společného s tím, proč se polekala. Nevěděl, že Sevanna s sebou vzala jednu každou shaidskou ženu, která mohla usměrňovat. Nastal konečně čas ho opustit? Kdyby se Demandredovi vydala na milost a nemilost...

Jako by jí četl myšlenky, Sammael řekl: „Jsi ke mně připoutaná pevně jako můj opasek, Graendal.“ Otevřel se průchod do jeho soukromých komnat v Illianu. „Na pravdě už nezáleží, pokud vůbec někdy záleželo. Pozvedneš se se mnou, nebo se mnou padneš. Veliký pán odměňuje úspěchy, a nikdy se nestaral o to, jak jich bylo dosaženo.“

„Jak říkáš,“ odrušila. Demandred se slitovat neuměl. A Semirhage... „Pozvednu se, nebo padnu s tebou.“ Přesto by se dalo něco podniknout. Veliký pán odměňoval úspěch, ale ona se nenechá strhnout s sebou, pokud Sammael padne. Otevřela průchod do svého paláce v Arad Domanu, do dlouhé místnosti se sloupy, odkud se dívávala na své mazlíčky skotačící v bazénu. „Ale co když za tebou al’Thor přijde osobně? Co pak?“

„Al’Thor za nikým nepůjde,“ zasmál se Sammael. „Mně stačí jenom čekat.“ Stále se smíchem prošel průchodem a zavřel ho.

Myrddraal vyšel z hlubšího stínu, takže byl vidět. V jeho očích průchody nechávaly zbytky – tři skvrny zářící mlhy. Nepoznal jedno vlákno od druhého, ale podle pachu poznal saidín od saidaru. Saidín byl cítit ostře jako břit nože, hrot trnu. Saidar byl cítit měkce, ale jako něco, co pod tlakem ztvrdne. Žádný jiný myrddraal ten rozdíl necítil. Shaidar Haran nebyl jako žádný jiný myrddraal.

Zvedl odhozený oštěp a s jeho pomocí pak převrátil pytel, který Sammael odhodil, a pak rozhrábl kusy kamene, které vypadly. Mimo plán se děla spousta věcí. Rozvíří tyto události chaos nebo...

Po ratišti oštěpu se od Shaidarovy ruky rozběhly černé plameny, od ruky Ruky Stínu. Dřevěná tyč rychle zuhelnatěla a zkroutila se, hlavice odpadla. Myrddraal nechal zčernalou tyč upadnout a oprášil si dlaň. Pokud Sammael sloužil chaosu, bylo všechno v pořádku. Pokud ne...

Náhle ho zabolelo v šíji, slabost se mu přelila do údů. Byl příliš dlouho mimo Shayol Ghul. To pouto bude nutné nějak přerušit. S prsknutím se otočil a našel si okraj stínu, který potřeboval. Ten den přicházel. Přijde.

41

Koruna z mečů

Rand se ve spánku zmítal, něco se mu zdálo. Divoké sny, ve kterých se hádal s Perrinem a prosil Mata, ať najde Elain, kde se mu těsně mimo zorné pole míhaly barvy a Padan Fain po něm skákal s blýskavou čepelí, a občas měl dojem, že ze srdce mlhy zaslechl hlas volající mrtvou ženu. V těch snech se snažil vysvětlit, co dělá, Elain, Aviendze, Min, všem třem najednou, a dokonce i Min se na něj dívala s opovržením.

„...nesmí být rušen!“ Cadsuanin hlas. Součást snu?

Ten hlas ho vyděsil. Ve snu křičel na Luise Therina a ten zvuk se ozýval hustou mlhou, ve které se cosi pohybovalo, lidé a koně s křikem umírali, mlhou, kde ho Cadsuane neúprosně pronásledovala a on s funěním prchal. Alanna se ho snažila uklidnit, ale také se Cadsuane bála. Cítil její strach, byl stejně silný jako jeho vlastní. Bolela ho hlava. A bok. Ta stará jizva byla jako v ohni. Cítil saidín. Někdo držel saidín. Byl to on? Nevěděl. Snažil se probudit.

„Zabíjíš ho!“ zaječela Min. „Nedovolím ti ho zabít!“

Otevřel oči a uviděl její obličej. Nedívala se na něho, objímala jeho hlavu a zlobně se mračila na někoho vedle postele. Oči měla zarudlé. Prve plakala, ale nyní už ne. Ano, ležel ve své posteli ve svých pokojích ve Slunečním paláci. Viděl těžké hranaté sloupky u postele z černého dřeva s klínky slonoviny. Min, bez kabátu, ve smetanové hedvábné blůzce, ležela ochranitelsky stočená kolem něj na lněné pokrývce, která ho zakrývala až po bradu. Alanna se bála, tento pocit se mu chvěl v hlavě. Bála se o něj. Z nějakého důvodu si tím byl jistý.

„Myslím, že je vzhůru, Min,“ podotkla Amys laskavě.

Min se na něj podívala, její obličej rámovaly tmavé kučery, a najednou se na něj usmála.

Opatrně – protože se cítil slabý – ze sebe sundal její ruce a posadil se. Zatočila se mu hlava, ale nelehl si. Kolem jeho postele stála spousta lidí.

Na jedné straně byla Amys s Berou a Kirunou po boku. Amys, s příliš mladistvými rysy, se tvářila zcela bezvýrazně, ale odhodila si dlouhé bílé vlasy přes rameno a upravovala si loktuši, jako by se připravovala na zápas. Navenek byly obě Aes Sedai ztělesněný klid, ale odhodlaný klid, jedna vypadala jako královna připravená k boji o svůj trůn a druhá jako venkovanka připravená bojovat o svůj statek. Zvláštní, pokud někdy viděl tři lidi stát semknutě vedle sebe – a nejen doslovně – tak to byly tyhle tři, rameno vedle ramene, tvořily jednotnou frontu.

Na druhé straně postele viděl vedle Cadsuane, stojící s rukama v bok, Samitsu se stříbrnými zvonečky ve vlasech a štíhlou sestru s hustým černým obočím a zcuchanými havraními vlasy. Samitsu a černovlasá Aes Sedai měly šátky se žlutými třásněmi a zuby zaťaté stejně jako Bera nebo Kiruna, avšak vedle Cadsuanina výrazu vypadaly všechny čtyři váhavě. Obě skupiny žen se však nedívaly na sebe, nýbrž na muže.

V nohách postele stál Dashiva, jemuž se na límci třpytil stříbrný meč a rudozlatý drak, a Flinn s Narishmou, všichni zachmuření, snažící se sledovat ženy na obou stranách postele zároveň. Vedle nich stál Jonan Adley a černý kabát jako by měl na boku ohořelý. Všechny čtyři muže plnil saidín, až přetékal. Dashiva udržel skoro tolik, co zvládl Rand. Rand se podíval na Adleyho, jenž lehce kývl.

Náhle si Rand uvědomil, že pod pokrývkou, která se mu shrnula k pasu, nemá vůbec nic na sobě, jen obvaz kolem rány na břiše. „Jak dlouho jsem spal?“ zeptal se. „Jak to, že jsem ještě naživu?“ Nesměle si sáhl na obvaz. „Fainova dýka pochází ze Shadar Logothu. Jednou jsem viděl, jak muž po škrábnutí ve chvilce zemřel. Umíral rychle a těžce.“ Dashiva vyplivl nadávku s Fainovým jménem.

Samitsu a druhá žlutá si vyměnily polekané pohledy, ale Cadsuane jenom kývla a zlaté ozdůbky kolem ocelově šedého drdolu se zhouply. „Ano. Shadar Logoth. To by několik věcí vysvětlovalo. Můžeš poděkovat Sumeko, že jsi ještě naživu, a panu Flinnovi.“ Na prošedivělého muže s věnečkem bílých vlasů se nepodívala, ale on se zakřenil, jako by se mu poklonila. Vlastně mu žlutá překvapivě pokynula. „A taky tady Corele,“ pokračovala Cadsuane. „Každý udělal kousek, včetně pár věcí, které podle mě od Rozbití nikdo neudělal.“ Mluvila ponuře. „Beze všech tří bys už byl mrtvý. A pořád ještě můžeš zemřít, jestli se nenecháš vést. Musíš odpočívat, nesmíš se namáhat.“ Náhle mu hlasitě zakručelo v břiše a Cadsuane dodala: „Dostali jsme do tebe jen trochu vody a vývaru. Dva dny bez jídla je pro nemocného muže dlouhá doba.“

Dva dny. Jenom dva. Vyhnul se pohledu na Adleyho. „Vstanu,“ prohlásil.

„Nedovolím jim, aby tě zabily, ovčáku,“ řekla Min s umanutým leskem v očích, „a nedovolím to ani tobě.“ Položila mu ruce na ramena, jako by ho chtěla udržet v posteli.

„Přeje-li si Car’a’carn vstát,“ prohodila nedbale Amys, „nechám Nanderu, aby z chodby přivedla Děvy. Somera a Enaila mu moc rády poskytnou přesně tu pomoc, kterou potřebuje.“ Koutky úst se jí zvedly v úsměvu. Kdysi byla sama Děvou a o téhle situaci věděla skoro všechno. Kiruna ani Bera se neusmály, mračily se na něj, jako by byl padlý na hlavu.

„Chlapče,“ prohodila suše Cadsuane, „už jsem viděla víc tvých půlek, než bych chtěla, ale jestli je chceš nám šesti předvést, třeba se to některé bude líbit. Jestli však upadneš, možná ti nasekám na zadek, než tě zase uložím.“ Podle toho, jak se tvářily Samitsu a Corele, tak by jí ještě rády pomohly.

Narishma a Adley zděšeně zírali na Cadsuane a Flinn si popotahoval kabát, jako by se dohadoval sám se sebou. Ale Dashiva se drsně zachechtal. „Jestli chceš, abychom ty ženský vyprali ven...“ Začal připravovat prameny. Ne štíty, nýbrž složité tkanivo s ducha a ohně, které, usoudil Rand, způsobí každé takovou bolest, že na usměrňování ani nepomyslí.

„Ne,“ vyhrkl rychle. Bera a Kiruna poslechnou prostý příkaz a odejdou, a jestli ho Corele a Samitsu pomohly udržet naživu, tak jim dlužil víc než bolest. Jestli si ale Cadsuane myslela, že ho nahota udrží v posteli, tak ji čekalo překvapení. Nebyl si jistý, zda mu Děvy nechaly aspoň trochu studu. Usmál se na Min, sundal ze sebe její ruce, odhodil pokrývku a slezl z postele vedle Amys.

Moudrá stiskla rty. Skoro viděl, jak zvažuje, nemá-li Děvy přece jenom zavolat. Bera po Amys vrhla bolestínský, nejistý pohled, kdežto Kiruna, celá rudá, se k němu spěšně otočila zády. Rand pomalu došel k šatníku. Pomalu, protože si uvědomil, že Cadsuane možná poskytne její příležitost, pohne-li se příliš rychle.

„Pche!“ zavrčela za ním. „Přísahám, že bych tomu umíněnýmu klukovi měla naplácat na zadek.“ Někdo zavrčel, mohlo to být na souhlas, nebo naopak nesouhlas s tím, co dělal.

„Á, ale má tak hezké půlky, což?“ zazpíval za ním kdosi s murandským přízrakem. To musela být Corele.

Ještě že měl hlavu strčenou v šatníku. Možná z něj Děvy neslouply tolik studu, kolik si myslel. Světlo! Obličej měl celý rozpálený. Doufaje, že oblékání zakryje každé případné zakolísání, si spěšně natahoval šaty. Jeho meč byl opřený v rohu šatníku s pásem omotaným kolem pochvy z tmavé kančí kůže. Sáhl na dlouhý jílec, pak ruku stáhl.

Bosý se obrátil k ostatním a zavazoval si tkanice u košile. Min ještě seděla na posteli se zkříženýma nohama v těsných spodcích a podle toho, jak se tvářila, se nemohla rozhodnout, jestli mu to schvaluje či ji to rozčiluje. „Musím si promluvit s Dashivou a ostatními asha’many,“ řekl. „O samotě.“

Min slezla z postele, doběhla k němu a objala ho. Ne moc pevně, na jeho obvázaný bok dávala dobrý pozor. „Čekala jsem moc dlouho, abych tě viděla zase vzhůru,“ řekla a dala mu ruku kolem pasu. „Potřebuju být s tebou.“ Lehce to zdůraznila. Musela mít vidění. Nebo ho možná jen chtěla podepřít. Tak nebo tak, kývl. Zas tak pevné nohy neměl. Položil jí ruku na ramena a náhle si uvědomil, že nechce, aby asha’mani věděli, jak je slabý, stejně jako nechtěl, aby to věděly Cadsuane a Amys.

Bera a Kiruna se poklonily a vyrazily ke dveřím, když se však Amys nepohnula, zaváhaly. „Hlavně abys zůstal v pokoji,“ řekla moudrá, a vůbec to nevypadalo, jako by mluvila s Car’a’carnem.

Rand zvedl bosou nohu. „Vypadám snad, jako bych se někam chystal?“ Amys si odfrkla, ale pak mrkla na Adleyho, sebrala Beru a Kirunu a odešla.

Cadsuane a druhé dvě je vzápětí následovaly. Šedovlasá zelená se také podívala na Adleyho. Nemohlo být tajemstvím, že byl několik dní mimo Cairhien. U dveří se zastavila. „Neudělej nějakou hloupost, chlapče.“ Mluvila jako přísná teta, varující líného synovce, aniž by čekala, že ji poslechne. Samitsu a Corele odešly za ní a mračily se střídavě na něj a na asha’many. Když zmizely, Dashiva se zasmál, ostře sípal a kroutil hlavou. Zřejmě ho to opravdu pobavilo.

Rand odešel pro holínky, jež stály hned vedle šatníku, a zevnitř vyndal stočené punčochy. „Jak se obuju, přijdu za vámi do předpokoje, Dashivo.“

Asha’man sebou trhl. Mračil se na Adleyho. „Jak přikazuješ, můj pane Draku,“ řekl a přitiskl si pěst na hruď.

Rand počkal, až všichni čtyři odejdou, pak se vděčně posadil do křesla, vydechl si úlevou a začal si natahovat punčochy. Byl si jistý, že díky tomu, že vstal a prošel se, má nohy silnější. Silnější, ale stejně ho nechtěly pořádně nosit.

„Jseš si jistej, že je to moudrý?“ zeptala se Min, klečící u křesla, a Rand sebou trhl. Kdyby v těch dvou dnech mluvil ze spaní, Aes Sedai by to věděly. Amys by zařídila, aby zde, až se probudí, čekala Enaila, Somera a padesát dalších Děv.

Natáhl si punčochy. „Máš vidění?“

Min se posadila na paty, zkřížila ruce na prsou a podívala se na něj. Po jisté chvíli usoudila, že to nefunguje, a povzdechla si. „Je to Cadsuane. Něco tě naučí, tebe a asha’many. Myslím všechny asha’many. Je to něco, co se musíš naučit, ale nevím, co přesně to je, jenom že se to učení žádnýmu z vás nebude líbit. Vůbec se vám to nebude líbit."

Rand se zarazil s botou v ruce, pak do ní strčil nohu. Co by mohla Cadsuane, nebo kterákoliv Aes Sedai, naučit asha’mana? Ženy nemohly učit muže, ani muži ženy. To bylo stejně dané jako jediná síla sama. „Uvidíme,“ víc neřekl.

Min to očividně neuspokojilo. Věděla, že se to stane, a on také. Nikdy se nemýlila. Ale co by ho Cadsuane mohla naučit? Co jí dovolí, aby ho naučila? Ta žena ho sama o sobě vyváděla z míry způsobem, jaký nezažil od pádu Tearského Kamene.

Dupl, aby se mu holínka usadila na noze, vzal si ze šatníku opasek s mečem a červený, zlatem krumplovaný kabátec, tentýž, co měl na návštěvě u Mořského národa. „Jakou dohodu za mě Merana uzavřela?“ zeptal se a Min rozčileně zachrčela.

„Žádnou, alespoň dodnes,“ odvětila netrpělivě. „S Rafelou ještě neodešly z lodi, ale poslaly půl tuctu zpráv s dotazem, jestli už je ti dost dobře, aby ses mohl vrátit. Myslím, že bez tebe smlouvání neprobíhá právě nejlíp. Asi to je marná naděje, doufat, že půjdeš tam, co?“

„Ještě ne,“ řekl jí. Min mlčela, ale pěstmi v bok a zdviženým obočím dala jasně najevo, co si myslí. No, brzy se to dozví.

Když se Rand s Min objevili v předpokoji, vyskočili všichni asha’mani kromě Dashivy z křesel. Dashiva zíral do prázdna a mluvil sám k sobě, takže si Randa všiml teprve tehdy, když mladý muž došel na vycházející slunce, zasazené do podlahy, a pak zamrkal, než se zvedl.

Rand se obrátil na Adleyho a zapínal si přitom opasek s Dračí přezkou. „Dorazilo už vojsko k horským pevnostem v Illianu?“ Nejradši by se posadil do pozlaceného křesla, ale neudělal to. „Jak? Mělo to trvat přinejlepším pár dní. Přinejlepším.“ Flinn a Narishma se zatvářili stejně překvapeně jako Dashiva. Nikdo nevěděl, kam se Adley a Hopwil poděli – nebo Morr. Rozhodnout se, komu může důvěřovat, bylo vždycky těžké, a důvěra byla jako ostří břitvy.

Adley se narovnal. Měl cosi v očích pod tím hustým obočím. V Cairhienu se tomu říkalo, že viděl vlka. „Vznešený pán Weiramon nechal pěchotu za sebou a spěchal s jízdou,“ hlásil škrobeně. „Aielové samozřejmě udrželi krok.“ Zamračil se. „Včera jsme se setkali s Aiely, se Shaidy. Nevím, jak se tam dostali. Bylo jich dohromady tak devět deset tisíc, avšak zřejmě s sebou neměli žádné moudré, které by usměrňovaly, a ani nás moc nezpomalili. K pevnostem jsme dorazili dneska v poledne.“

Rand by nejradši vrčel. Nechat pěchotu vzadu! Copak si Weiramon myslí, že dobude palisádou obehnané pevnosti na kopcích jen s jezdci? Možná. Ten člověk by vzadu nejspíš nechal i Aiely, kdyby je dokázal předběhnout. Hloupí šlechtici a jejich hloupá čest! Ale vlastně na tom nezáleželo. Jen mužům, kteří zemřou, protože vznešený pán Weiramon pohrdal každým, kde nebojoval z koňského hřbetu.

„S Ebenem jsme hned po příjezdu začali likvidovat první palisády,“ pokračoval Adley. „Weiramonovi se to moc nelíbilo. Myslím, že nás chtěl zarazit, ale bál se. No, tak jsme začali zapalovat klády a dělat díry do hradeb, ale jenom jsme začali, a dorazil Sammael. Teda aspoň muž, co dokáže usměrňovat saidín, a o hodně silnější než Eben nebo já. Řekl bych, že tak silný jako ty, můj pane Draku.“

„On tam byl hned?“ zeptal se Rand nevěřícně, ale pak pochopil. Byl si jistý, že Sammael zůstane v bezpečí v Illianu za ochranami spletenými s pomocí jediné síly, pokud by si myslel, že čelí Randovi. Příliš mnoho Zaprodanců to zkusilo a skoro všichni teď byli mrtví. Rand se proti své vůli zasmál – a musel se chytit za bok. Smích bolel. Všechny ty složité lsti, aby Sammaela přesvědčil, že bude kdekoliv jinde, jenom ne s útočícím vojskem, aby ho vylákal z Illianu, a všechno to pokazil nůž v ruce Padana Faina. Dva dny. Tou dobou už každý, kdo měl v Cairhienu špehy – k nimž určitě patřili i Zaprodanci – věděl, že Drak Znovuzrozený leží na pokraji smrti. To klidně mohl házet mokré dříví do ohně jako si myslet opak. „Muži pletichaří a ženy intrikují, avšak kolo tká, jak si kolo přeje.“ Tohle se říkalo v Tearu. „Pokračuj,“ vybídl Adleyho. „Včera v noci s vámi byl Morr, ne?“

„Ano, můj pane Draku. Fedwin přichází každou noc, jak taky má. Včera v noci bylo jasný jako Ebenův nos, že dneska dorazíme k pevnostem.“

„Já tomu vůbec nerozumím.“ Dashiva mluvil nešťastně a cukal mu sval ve tváři. „Tys ho vylákal ven, ale proč? Jakmile ucítí muže, co dokáže usměrňovat tak silně jako ty, uprchne zpátky do Illianu mezi pasti, které setkal. Tam se na něj nedostaneš. Okamžitě pozná, když se na míli od města otevře průchod.“

„Můžeme zachránit vojsko,“ vyhrkl Adley, „to můžem udělat. Když jsem odcházel, Weiramon pořád ještě nechal útočit na pevnost a nechal Sammaela, aby každý útok rozsekal na cucky přese všechno, co jsme s Ebenem dokázali.“ Zvedl ruku s ožehnutým rukávem. „Museli jsme zaútočit a hned utéct, ale on nás přesto párkrát skoro spálil. Aielové mají taky ztráty. Bojují jenom s Illiánci, co vylezou ven – ostatní pevnosti už musej být prázdný, tolik jich přicházelo, když jsem odcházel – ale pokaždý, když Sammael uvidí padesát našich pohromadě, Aielů nebo ostatních, roztrhá je na kusy. Kdyby tam byli tři jako on, nebo jenom dva, tak nevím, jestli bych po návratu našel ještě někoho naživu.“ Dashiva na něj zíral, jako by se zbláznil, a Adley náhle pokrčil rameny, jako by cítil, jak je jeho prázdný límec lehký ve srovnání s mečem a drakem na límci staršího muže. „Odpusť, asha’mane,“ zamumlal zaraženě a pak dodal ještě tišším hlasem: „Ale aspoň je můžem zachránit.“

„Zachráníme je,“ ujistil ho Rand. Jenom ne tak, jak Adley čekal. „Dneska mi všichni pomůžete zabít Sammaela.“ Pouze Dashiva se zatvářil poplašeně. Ostatní muži jen kývli. Už je neděsili dokonce ani Zaprodanci.

Rand čekal, že se Min bude hádat, možná chtít jít s ním, ale překvapila ho. „Asi bys rád, aby nikdo nezjistil, že jsi pryč, dokud neodejdeš, ovčáku.“ Kývl a ona si povzdechla. Možná byli i Zaprodanci závislí na holubech a špezích, stejně jako všichni ostatní, ale spolehnout se na to by mohla být osudová chyba.

„Děvy budou chtít jít taky, jestli se to dozvědí, Min.“ Chtěly by a on by měl těžký úkol jim odmítnout. Pokud by jim dokázal odmítnout. Přesto i kdyby zmizela jen Nandera a ty, které poslala na stráž, bylo by to příliš.

Min si znovu povzdechla. „Asi bych si mohla s Nanderou promluvit. Třeba se mi je podaří tak hodinku zdržet v chodbě, ale nebudou ze mě mít radost, až na to přijdou.“ Skoro se znovu zasmál, než si vzpomněl, že nemá. Rozhodně z ní nebudou mít velkou radost, a z něj také ne. „Důležitější je, sedláčku, že radost nebude mít Amys. Nebo Sorilea. Pořád tě nechávám, abys mě dostával do malérů.“

Rand otevřel ústa, aby jí řekl, že ji o nic nežádal, jenomže než stačil říci slovíčko, ona k němu přistoupila. Vzhlédla k němu skrz dlouhé řasy, položila mu ruku na prsa a zaťukala prsty. Hřejivě se usmála a mluvila mírně, ale prsty ji zrazovaly. „Jestli dovolíš, aby se ti něco stalo, Rande al’Thore, pomůžu Cadsuane, ať to bude potřebovat nebo ne.“ Její úsměv se na okamžik rozjasnil, téměř rozveselil, než se otočila ke dveřím. Díval se, jak odchází. Občas mu pěkně zamotala hlavu – tohle nejmíň jednou dvakrát dokázala každá žena, kterou kdy potkal – ale moc rád se na ni díval, když šla.

Najednou si uvědomil, že ji pozoruje i Dashiva. A olizuje si rty. Rand si odkašlal dost hlasitě, aby ho bylo slyšet přes zavírání dveří. Dashiva z nějakého důvodu zvedl ruce na obranu. Ne že by se na něj Rand mračil. Nemohl se mračit na muže jen proto, že Min nosila těsné spodky. Ponořil se do prázdnoty, popadl saidín a přinutil mrazivý oheň a roztavenou špínu vytvořit tkanivo průchodu. Když se průchod otevřel, Dashiva odskočil. Možná kdyby mu odřízl ruku, přestal by si olizovat rty jako kozel. Po prázdnotě se rozběhla jakási pokřivená, rudá pavučina.

Rand prošel průchodem na holou hlínu s Dashivou a ostatními za patami, a jakmile byli všichni na druhé straně, propustil saidín. Když to udělal, cítil ztrátu, Alannu si náhle uvědomoval mnohem slaběji. Ztráta nebývala tak velká, dokud s ním byl Luis Therin, ne tak ohromná.

Slunce zde již bylo v polovině cesty k obzoru. Poryv větru mu zpod bot zvedl prach, aniž by se trochu ochladilo. Průchod se otevřel na vyčištěném místě, označeném provazem nataženým mezi čtyřmi dřevěnými sloupky. V každém rohu stály stráže v krátkých kabátech a baňatých kalhotách nacpaných do holínek, s mírně prohnutými meči u boku. Některým mužům visely dlouhé kníry až na bradu, jiní měli hustý plnovous, a všichni bez výjimky měli drzé nosy a zešikmené tmavé oči. Jakmile se Rand objevil, někteří se rozběhli.

„Co tady děláme?“ chtěl vědět Dashiva a nevěřícně se rozhlížel kolem sebe.

Kolem stály stovky špičatých stanů, šedých a špinavě bílých, a řady provazů, u nichž byli uvázáni již nasedlaní koně. Caemlyn ležel o pár mil dál, skrytý za lesem, a Černá věž byla rovněž blízko, ale Taim se o tomhle nedozví, pokud tu neměl špehy. Jedním z úkolů Fedwina Morra bylo poslouchat – vnímat – jestli někdo nešpehuje. Od provazů se rozběhly vlny šeptání, muži s drzými nosy a vlnitými meči se zvedali z podřepu a vyčkávavě se obraceli k Randovi. Tu a tam se zvedla i nějaká žena. Saldejské ženy často vyjížděly do války po boku svých manželů, alespoň manželky šlechticů a důstojníků. Dnes s nimi ale žádná nepojede.

Rand podlezl provaz a zamířil přímo ke stanu, který se od ostatních lišil pouze praporem se třemi červenými květy na modrém poli na žerdi před vchodem. Penízovka nezahynula dokonce ani během saldejské zimy, a když les zničil požár, jako první se vždycky objevily její červené kvítky. Květ, který nic nezabije, erb rodu Bashere.

Bashere ve stanu již byl obutý a měl připjaté ostruhy a meč u pasu. Jako zlověstný stín s ním byla i Deira v jezdeckých šatech stejného odstínu, jako měl manžel na kabátě. Neměla sice meč, ale za pásem z těžkých stříbrných kroužků měla zastrčenou dlouhou dýku spolu s koženými rukavicemi, které prozrazovaly, že hodlá jet na koni.

„Nečekal jsem tě ještě několik dní,“ pravil Bashere a vstal ze skládací táborové stoličky. „Vlastně jsem doufal, že týdnů. Doufal jsem, že budu mít většinu těch, co mi posílá Taim, vyzbrojených tak jako Mat, a chtěl jsem – no, sebral jsem každého výrobce kuší, mám tady manufakturu a ta je vyrábí jako prasnice selata – ale zatím mám jenom patnáct tisíc kuší a vím, co s nimi.“ S tázavým výrazem zvedl stříbrný džbán, stojící na mapách rozložených na skládacím stolku. „Máme čas na punč?“

„Ne, žádný punč,“ řekl Rand netrpělivě. Bashere mluvil už dřív o mužích, které Taim našel, kteří se však nedokázali naučit usměrňovat, ale poslouchal jen na půl ucha. Záleželo jen na tom, že si Bashere myslel, že je dobře vycvičil. „Dashiva a další tři asha’mani čekají venku. Jakmile se k nim připojí Morr, budeme připravení.“ Zadíval se na Deiru ni Ghaline ťBashere, tyčící se nad svým malým manželem, s nosem jako dravčí zoban a očima, vedle kterých i dravci vypadali mírně. „Žádný punč, urozený pane Bashere. A žádné manželky. Dneska ne.“

Deira otevřela pusu a v tmavých očích jí zažhnulo.

„Žádné manželky,“ řekl Bashere a hřbetem ruky si uhladil prošedivělé kníry. „Předám rozkaz.“ Obrátil se k Deiře a natáhl ruku.

„Ženo,“ řekl mírně. Rand sebou trhl i přes jeho mírný tón a čekal výbuch.

Deira pevně stiskla rty. Mračila se na manžela, jestřáb připravený vrhnout se na myš. Samozřejmě ne že by Bashere v nejmenším připomínal myš. Jenom menšího jestřába. Zhluboka se nadechla. Deira se uměla nadechnout, až to vypadalo, že se z toho roztřese země. A odepjala si dýku v pochvě a vložila ji manželovi do dlaně. „O tomhle si promluvíme později, Davrame,“ řekla. „A pořádně.“

Rand se rozhodl, že jednoho dne, až bude mít čas, přiměje Bashereho, aby mu vysvětlil, jak to dělá. Pokud vůbec někdy bude mít čas.

„Pořádně,“ souhlasil Bashere, a když si strkal dýku za opasek, křenil se přes kníry. Možná měl prostě sebevražedné sklony.

Venku sundali provaz a Rand pak čekal s Dashivou a ostatními asha’many, než se devět tisíc saldejských lehkých jezdců seřadí do trojstupu. Někde za nimi se bude sbírat patnáct tisíc pěšáků, kteří si říkali Dračí legie. Rand je zahlédl, každý voják měl modrý kabát se zapínáním na boku, takže rudozlatý drak na prsou byl neporušený. Většina měla ocelí vyztužené kuše, někteří místo nich měli těžké, neohrabané štíty, jediný však neměl píku. Ať už Mat s Basherem upekli cokoliv, Rand doufal, že to nepovede ke smrti téhle legie.

Morr se při čekání dychtivě zubil a skoro poskakoval na místě. Možná byl prostě jenom rád, že má zpátky svůj černý kabát se stříbrným mečem na límci, nicméně Adley a Narishma se křenili skoro stejně a vlastně i Flinn do toho neměl daleko. Už věděli, kam půjdou a co tam budou dělat. Dashiva se jako obvykle mračil do prázdna a mlčky pohyboval rty. Jako obvykle. Také mlčky a podmračeně se za Deirou shromáždily saldejské ženy a přihlížely. Orlice a sokolice, celé načepýřené a vzteky bez sebe. Randovi nezáleželo na tom, jak se tváří a mračí. Když se on bude muset postavit Nandeře a ostatním Děvám za to, že je z tohohle vynechal, tak saldejší muži vydrží jakékoliv pořádné debaty. Dneska, dá-li Světlo, kvůli němu žádná žena nezemře.

Tolik mužů se za minutku seřadit nemohlo, ani když tento rozkaz očekávali, přesto v pozoruhodně krátkém čase zvedl Bashere meč a zvolal: „Můj pane Draku!“

Ten křik opakoval velký zástup za ním. „Můj pane Draku!“ Rand popadl pravý zdroj a udělal průchod mezi dřevěnými kůly, dva sáhy na dva, a jak zavazoval tkanivo, již proběhl na druhou stranu, plný saidínu, s asha’many za patami, na otevřené veliké náměstí obklopené mohutnými bílými sloupy s mramorovými hlavicemi v podobě věnce z olivových větviček. Na dvou koncích náměstí stály téměř stejné paláce s purpurovou střechou, sloupořadími, vysokými balkony a štíhlými věžemi. Byly to Královský palác a o něco menší Radnice rady a náměstí bylo Tammuzovo náměstí v srdci Illianu.

Při pohledu na to, jak se tu z čista jasna objevil Rand s černě oděnými asha’many za zády, spadla brada hubenému muži v modrém kabátě s plnovousem a oholeným horním rtem a macatá ženská v zelených šatech se sukní tak krátkou, až jí byly vidět zelené střevíčky a kotníky v zelených punčochách, si přitiskla ruce na obličej a stála před nimi jako přikovaná, jenom tmavé oči jí vylézaly z důlků. Všichni lidé stáli a zírali, obchodníci s podnosy, vozkové zastavovali voly, muži, ženy a děti civěli s otevřenou pusou.

Rand zvedl ruce a usměrnil. „Jsem Drak Znovuzrozený!“ Jeho slova se nyní nesla celým náměstím, zesílená vzduchem a ohněm, a z prstů mu vyletěly pětadvacet sáhů vysoké plameny. Za ním asha’mani zaplnili oblohu ohnivými koulemi, které létaly na všechny strany. Všichni kromě Dashivy, který nad náměstím vytvořil praskající báň z modrých blesků.

Víc nebylo třeba. Lidská záplava se s jekem rozprchla na všechny strany, hlavně pryč z Tammuzova náměstí. Uprchli právě včas. Rand a asha’mani uhnuli od průchodu a Davram Bashere provedl divoce povykující Saldejce do Iilianu, záplavu jezdců, kteří hned za průchodem tasili meče a mávali jimi nad hlavou. Bashere vedl prostřední zástup přímo vpřed, tak jak to před zdánlivě dávnými časy naplánovali, a boční zástupy uhnuly do stran. Jezdci zamířili od průchodu, dělili se do menších skupin, cválali do ulic vedoucích od náměstí.

Rand nečekal, až projede poslední jezdec. Když jich projela teprve asi třetina, okamžitě udělal další, menší otvor. Když chtěl člověk urazit jen krátkou vzdálenost, nemusel kvůli cestování vůbec znát místo, kde se nacházel. Za sebou cítil, jak Dashiva a ostatní setkávají své průchody, ale on už prošel tím svým a nechal ho za sebou zavřít na jedné ze štíhlých věží Královského paláce. Nepřítomně ho napadlo, jestli je Mattin Stepaneos den Balgar, illiánský král, někde v budově pod ním.

Vrcholek věže měl jenom pět kroků napříč a byl obkroužen zídkou z červeného kamene, sahající stěží do výše prsou. S výškou pětadvaceti sáhů to bylo nejvyšší místo v celém městě. Odsud viděl přes střechy, červené, zelené, všech možných barev, lesknoucí se v odpoledním slunci, na dlouhé hatě, protínající rozlehlá blata s vysokou trávou kolem města a přístavu. Ve vzduchu byla cítit sůl. Obklopen bažinami Illian nepotřeboval hradby. Pokud ovšem útočník nedokázal udělat díru do vzduchu. Ale pak by mu hradby stejně byly k ničemu.

Bylo to hezké město, domy byly převážně ze světlého tesaného kamene, město křižovalo stejně tolik kanálů co ulic a z výšky připomínaly modrozelenou síť, ale on je neobdivoval. Nízko nad střechami taveren, krámků a paláců s věžemi usměrnil prameny vzduchu, vody, ohně, země a ducha, a obracel se při tom. Nesnažil se prameny splétat, prostě s nimi šlehl nad městem a dobrou míli nad blaty. I z dalších pěti věží vyletěly prameny, a kde se nekontrolovatelně dotkly, vyšlehly blesky a jiskry a objevila se oblaka barevné páry, jaké by mohli závidět všichni ohňostrůjci. Lepší způsob, jak vyděsit lidi a zahnat je pod postele, aby nezavazeli Bashereho vojákům, si neuměl představit, i když to nebyl hlavní důvod.

Kdysi dávno usoudil, že Sammael musel ve městě splést ochrany, které spustí poplach, pokud by tady někdo usměrnil saidín. Převrácené ochrany, aby je nenašel nikdo kromě Sammaela, ochrany, které mu přesně prozradí, kde je muž, který usměrňuje, aby ho mohl okamžitě zničit. S trochou štěstí teď byly spuštěny všechny tyto ochrany. Luis Therin si byl jist, že je Sammael vycítí, ať je kdekoliv, dokonce i na dálku. Proto teď budou k ničemu. Tenhle druh musel být po spuštění znovu vyroben. Sammael přijde. Za celý svůj život se nikdy nevzdal ničeho, co považoval za své, byť byl jeho nárok sebepochybnější, ne bez boje. To všechno věděl od Luise Therina. Pokud byl skutečný. Musel být. Na to byly jeho vzpomínky příliš podrobné. Ale copak nemohl šílenec snít sny plné podrobností?

Luisi Therine! zavolal v duchu. Odpověděl mu vítr vanoucí nad Illianem.

Tammuzovo náměstí dole bylo opuštěné a tiché, prázdné až na pár opuštěných kár. Průchod otočený bokem by byl neviditelný, nebýt vláken.

Rand sáhl pro tkanivo a rozvázal uzel, a když průchod vzápětí zmizel, propustil saidín. Všechny prameny zmizely z oblohy. Některý asha’man možná ještě držel pravý zdroj, on jim ale řekl, aby to nedělali. Musel jim říci, že každého muže, kterého v Illianu ucítí usměrňovat poté, co sám přestane, hodlá zabít bez varování. Nechtěl pak zjistit, že usměrňujícím byl jeden z nich. Opřel se o zeď a čekal, nejraději by se byl posadil. Bolely ho nohy a v boku ho pálilo, ať se postavil jakkoliv, jenže možná bude potřebovat tkanivo vidět stejně jako cítit.

Město nebylo úplně tiché. Z několika stran slyšel křik a slabé řinčení kovu o kov. Dokonce i když Sammael přesunul tolik mužů na hranici, nenechal Illian zcela bez ochrany. Rand se obrátil a snažil se vidět na všechny strany zároveň. Myslel si, že Sammael přijde do Královského paláce nebo do toho na druhém konci náměstí, ale nebyl si jistý. V ulici zahlédl skupinku Saldejců bojujících se stejným počtem jezdců v lesklých kyrysech. Ze strany najednou přicválali další Saldejci a bojovníci zmizeli za domem. O kus dál uviděl část Dračí legie, pochodující přes nízký most nad kanálem. V čele asi dvacítky mužů s pavézami kráčel důstojník, jehož bylo lze poznat podle vysokého červeného chocholu na přilbě, a za nimi následovaly asi dvě stovky vojáků s těžkými kušemi. Jak budou bojovat? Z dálky se sem nesl křik a zvonění ocele o ocel a slabý jek umírajících.

Slunce klouzalo dolů a stíny nad městem se dloužily. Soumrak, a slunce bylo karmínovou kupolí nízko nad západním obzorem. Objevilo se pár hvězd. Nezmýlil se? Neodejde Sammael prostě někam jinam, nenajde si k ovládnutí nějakou jinou zemi? Neposlouchal celou dobu jen vlastní šílené blábolení?

Nějaký muž usměrnil. Rand na okamžik ztuhl a zíral na Radnici. Bylo tam dost saidínu na průchod. Menší usměrnění nemusel přes celé náměstí vycítit. Musel to být Sammael.

Vmžiku se chopil pravého zdroje, spletl průchod a proskočil jím, blesky mu již vyskakovaly z rukou. Ocitl se v rozlehlé místnosti, osvětlené velkými zlatými kandelábry se zrcadly a lustry visícími na řetězech ze stropu. Na sněhobílých mramorových stěnách byly reliéfní vlysy s bitevními výjevy a s vyobrazením lodí v blaty obklopeném illiánském přístavu. Na druhém konci místnosti stálo na vysokém bílém stupníku se schůdky vepředu devět hustě vyřezávaných a zlacených křesel jako trůny, prostřední křeslo pak mělo nejvyšší opěradlo. Než za sebou stačil propustit průchod, vrcholek věže, kde stál, vybuchl. Cítil, jak se přes něj přelévá oheň a země a průchodem proletěl déšť úlomků kamene a prachu, který ho srazil na zem. Když dopadl, projela mu bokem bolest a do prázdnoty, v níž se vznášel, se zarylo ostré rudé kopí, a díky tomu, stejně jako kvůli ostatním věcem, propustil průchod. Byla to bolest někoho jiného, slabost někoho jiného. V prázdnotě si jich mohl nevšímat.

Pohnul se, přinutil svaly jiného muže k pohybu, zvedl se na nohy a klopýtavě se rozběhl ke stupínku ve chvíli, kdy ze stropu sjely stovky rudých vláken, která se propálila mořsky modrou mramorovou podlahou v širokém kruhu kolem místa, kde ještě zhasínaly zbytky jeho průchodu. Jedno vlákno mu projelo podpatkem i patou, a on slyšel sám sebe, jak při pádu křičí. Nebyla to jeho bolest, v boku ani v noze. Nebyla jeho.

Převalil se na záda a stále viděl pozůstatky těch žhavých rudých drátů, viděl je dost jasně, aby rozeznal jemu dosud neznámý způsob, jakým byly oheň a vzduch spleteny. Dost na to, aby přesně poznal, odkud přišly. Černé díry v podlaze a složitý bílý štuk na stropě při styku se vzduchem syčely a hlasitě praskaly.

Zvedl ruce a setkal odřivous. Začal ho setkávat. Cizí tvář zabolela po políčku, na nějž si pamatoval, a v hlavě mu syčel a praskal Cadsuanin hlas, jako díry, které vytvořila ta rudá vlákna. Už nikdy, chlapče. Tohle už nikdy neuděláš. Měl dojem, že v dálce strachy z toho, co hodlal vypustit, co kdysi téměř zničilo svět, kňučí Luis Therin. Odpadla všechna vlákna kromě ohně a vzduchu a ta setkal, jak to viděl před chvílí. Mezi rukama mu vykvetl tisíc jemných rudých vlásků a cestou nahoru se vlákna rozletěla i do stran. V úlomcích kamení a prachu z omítky ze stropu spadl kruh loket v průměru.

Teprve když to udělal, napadlo ho, že by mezi ním a Sammaelem mohl být někdo jiný. Hodlal dnes Sammaela zabít, ale když to dokáže bez toho, aby zabil někoho jiného... Tkanivo zmizelo a on se znovu zvedl na nohy a kulhal ke dveřím ze sálu, vysokým dveřím s panely, do nichž byly zasazeny zlaté včely o velikosti pěsti. Než ke dveřím dorazil, otevřel jedno křídlo dveří pramínkem vzduchu, příliš malým, než aby se dal zachytit z dálky. Vykulhal do chodby a klesl na koleno. Ten druhý muž měl bok jako v ohni a pata ho bolela jako ďas. Rand vytáhl meč, opřel se o něj a čekal. Za rohem vykoukl čistě oholený chlapík s růžovými tvářemi. Byl mu vidět dost velký kus kabátu, aby bylo jasné, že je to sluha. Aspoň jeho napůl zelený a napůl žlutý kabát vypadal jako livrej. Uviděl Randa a pomalu, jako by mohl projít nepovšimnut, pokud se bude pohybovat dost pomalu, vycouval z dohledu. Dřív nebo později musí Sammael...

„Illian patří mně!“ Ten hlas se nesl ze všech stran a Rand zaklel. Muselo to být stejné tkanivo, jaké sám použil na náměstí, nebo něco velmi podobného. Vyžadovalo tak málo jediné síly, že by si pramenů nevšiml, ani kdyby byl od toho muže na deset kroků. „Illian je můj! Nezničím, co mi patří, tím, že tě zabiju, a nedovolím ani tobě, abys ho zničil. Tys měl odvahu přijít sem za mnou? Máš odvahu sledovat mne dál?“ Do dunivého hlasu se vloudil posměšný tón. „Máš odvahu?“ Někde nahoře se otevřel a zavřel průchod. Rand nepochyboval, co to bylo.

Odvahu? Jestli má odvahu! „Já jsem Drak Znovuzrozený,“ zavrčel, „a zabiju tě.“ Spletl průchod a prošel jím nahoru.

Byla tu další chodba lemovaná nástěnnými koberci s vyobrazenými loděmi na moři. Na druhém konci sloupořadím prosvítal poslední karmínový srpeček slunce. Ve vzduchu visel zbytek Sammaelova průchodu, rozplývající se prameny slabě zářily. Jenomže nebyly tak slabé, aby je Rand nerozeznal. Začal tkát, pak se zarazil. Skočil sem bez toho, aby pomyslel na past. Jestli zopakuje to, co udělal Sammael, vyjde na přesně stejném místě jako on, nebo tak blízko, že to nebude znamenat rozdíl. S jedním malým rozdílem. Nedalo se poznat, bude-li ta změna pět sáhů nebo pět set, ale pořád to bylo dost blízko.

Kolmá stříbrná čára se začala otáčet a otevírat, takže se objevily zešeřelé trosky dávné slávy, ale nebyla tam taková tma jako v chodbě. Průchodem byl vidět o něco větší kousek slunce, zpola zakrytý rozbitou kupolí. To místo znal. Když tu byl naposledy, přidal jedno jméno k seznamu Děv ve své hlavě. Když tu byl poprvé, sledoval ho sem Padan Fain a stal se z něj víc než jen temný druh, něco horšího než temný druh. Že Sammael uprchl do Shadar Logothu, zřejmě nejedním způsobem uzavíralo kruh. Když teď otevřel průchod, nemohl otálet. Než se průchod zastavil, už kulhavě vběhl do zničeného města, kdysi zvaného Aridhol, a jakmile mu pod nohama zakřupalo rozbité dláždění a suchý plevel, pustil tkanivo.

Kolem prvního nároží proběhl. Země se mu otřásla pod nohama, když se z místa, odkud přišel, ozvalo zadunění a šerem létaly blesky. Cítil, jak ho zalévá země, vzduch a oheň. Dunivým rachotem pronikal řev a vytí. Když bez ohlížení kulhal pryč, cítil v sobě saidín. Běžel, a jak ho plnila jediná síla, viděl jasně i ve stínech.

Kolem něj se rozkládalo veliké město, obrovské mramorové paláce se čtyřmi pěti kupolemi různých tvarů, zabarvenými zapadajícím sluncem do karmínova, na každé křižovatce stála bronzová fontána či socha, sloupořadí se táhla k věžím zvedajícím se ke slunci. Tedy pokud byly věže nedotčené, protože nejedna končila vylámanými zuby. Na každou celou kupoli tu bylo deset rozbitých skořápek s chybějícím vrškem či bokem. Sochy ležely převrácené a v kusech, a pokud stály, chyběla tu ruka, tu hlava. Hromadami trosek se hnaly rychle houstnoucí stíny a těch pár zakrnělých stromů, které na nich rostly, bylo pokroucených jako zpřelámané prsty ukazující k obloze.

Přes chodník kdysi vedoucí snad k menšímu paláci ležel vějíř cihel a kamení. Předek budovy byl z poloviny pryč a zbytek průčelí se sloupy se opile nakláněl nad ulici. Zastavil se na ulici těsně před hromadou a čekal, snažil se vycítit jiného muže usměrňujícího saidín. Držet se po straně ulice nebyl dobrý nápad, a nejen proto, že se budova mohla každou chvíli zřítit. Z oken připomínajících prázdné oční důlky ho pozoroval tisíc neviděných očí, ten pocit byl téměř jako hmatatelná neblahá předtucha. V dálce cítil, jak ho v nové ráně v boku píchá, pálilo to jako odraz zla, jež v Shadar Logothu lnulo i k prachu. Stará jizva se sevřela jako pěst. Bolest v noze byla skutečně vzdálená. Blíž, sama prázdnota kolem něj pulsovala, Temného špína na saidínu bila do rytmu s nožem sekajícím ho do žeber. Shadar Logoth byl ve dne nebezpečné místo. V noci...

Na ulici za sloupovým pomníkem, jenž jako zázrakem ještě stál, se něco pohnulo, nezřetelná postava přeběhla ve tmě přes cestu. Rand málem usměrnil, ale nevěřil, že by Sammael takhle cupital. Když poprvé vstoupil do města a Sammael se pokusil zničit všechno kolem jeho průchodu, slyšel strašlivý křik. Tehdy ho téměř nevnímal. V Shadar Logothu nežilo nic, dokonce ani krysy ne. Sammael sem musel přivést své pochopy a nezáleželo mu na tom, že je při pokusu dostat Randa zabije. Třeba by ho jeden z nich mohl za Sammaelem dovést. Běžel, jak nejrychleji mohl, a co nejtišeji. Pod nohama mu křupala rozbitá dlažba a ten zvuk připomínal praskající kosti. Rand doufal, že je tak hlasitý jen pro jeho saidínem posílené uši.

Zastavil se pod věží, kamennou jehlou pokrytou rozevlátým písmem, a vyhlédl dopředu. Postava byla pryč. Do Shadar Logothu by v noci vstoupil jen šílenec či někdo šíleně odvážný. Zlo, které špinilo Shadar Logoth, zlo, které zabilo Aridhol, nezahynulo spolu s ním. O kus dál v ulici z okna vylezlo stříbrošedé mlžné chapadlo a plížilo se k jinému, jež se mu plazilo vstříc ze široké mezery ve vysoké kamenné zdi. Z hloubi díry vycházela záře, jako by tam ležel měsíc. S nocí se svou městskou věznicí potuloval i Mashadar, který se mohl objevit na tuctu míst zároveň, na stovce. Mashadaiův dotek nebyl z nejpříjemnějších způsobů smrti. V Randově nitru špína saidínu tepala silněji, vzdálený oheň v boku blikal jako deset tisíc blesků dopadajících těsně za sebou. Dokonce i země jako by mu pulsovala pod nohama.

Obrátil se a nejraději by byl odešel. Sammael už byl nejspíš pryč, když nyní Mashadar vylezl. Nejspíš ho sem vlákal v naději, že bude pátrat v troskách, dokud ho Mashadar nezabije. Obrátil se a ztuhl, přikrčený u věže. Ulicí se kradli dva trolloci, mohutné postavy v černé kroužkové zbroji, o polovinu vyšší, než byl on, nebo víc. Na ramenou a loktech zbroje měli ostré hroty a nesli oštěpy s dlouhými černými hlavicemi a ošklivými háky. Svýma saidínem posílenýma očima jim jasně viděl do tváří, jedna byla pokřivená orlím zobanem místo úst a nosu, druhá kančím rypákem i s kly. Z každého jejich plíživého pohybu přímo čišel strach. Trolloci milovali zabíjení, milovali krev, ale Shadar Logoth je děsil. Někde tu budou i myrddraalové, protože žádný trollok by do tohoto města nevkročil, kdyby ho nepoháněl myrddraal. A žádný myrddraal by sem nevstoupil, kdyby ho nepoháněl Sammael. Což všechno znamenalo, že zde Sammael musí ještě být, jinak by se trolloci hnali o sto šest k branám a nelovili by. A oni byli na lovu. Kančí rypák větřil.

Náhle z okna nad trolloky vyskočila postava v hadrech a s již napřaženým oštěpem na ně dopadla. Aielka, šufu měla omotanou kolem hlavy, avšak závoj jí visel dole. Trollok s orlím zobákem zavřískl, když mu její oštěp zajel hluboko do boku. A vzápětí bodla znovu. Když jeho společník s kopáním padal, kančí rypák se s prskáním otočil a bodl, ale ona se pod černým zahnutým hrotem sehnula a bodla trolloka do břicha. Obluda se zhroutila na zmítající se hromadu vedle prvního trolloka.

Rand už byl na nohou a bez přemýšlení se rozběhl. „Liah!“ křičel. Myslel si, že je mrtvá, že ji tu opustil, že pro něj zemřela. Liah Cosaida Chareen. To jméno žhnulo v seznamu v jeho hlavě.

Otočila se k němu s oštěpem v jedné a hovězinou potaženým puklířem v druhé ruce. Tvář, již si pamatoval jako hezkou i přes jizvy na obou tvářích, měla pokřivenou vzteky. „Moje!“ zasyčela výhrůžně mezi zuby. „Moje! Nikdo sem nesmí! Nikdo!“

Na místě se zastavil. Oštěp čekal, připravený vjet i jemu mezi žebra. „Liah, vždyť mě znáš,“ řekl tiše. „Znáš mě. Vezmu tě zpátky k Děvám, zpátky k tvým sestrám oštěpu.“ Natáhl ruku.

Její vztek se proměnil v zamračení. Naklonila hlavu na stranu. „Rand al’Thor?“ řekla pomalu. Vykulila oči, podívala se na mrtvé trolloky a zatvářila se zděšeně. „Rand al’Thor,“ zašeptala a rukou, v níž držela oštěp, si přetáhla závoj přes obličej. „Car’a’carn!“ zakvílela. A utekla.

Kulhal za ní, škrábal se přes hromady rumu na ulici, upadl, roztrhl si kabát, upadl znovu a málem si kabát rozerval úplně, překulil se, zvedl se a znovu se rozběhl. Slabost těla byla vzdálená, i jeho bolest, ale i když se vznášel hluboko v prázdnotě, mohl se namáhat jen po určitou mez. Liah zmizela do noci. Měl dojem, že za dalším rohem ve tmě.

Kulhal pořád dál, jak nejrychleji to šlo. A málem vrazil do dalších čtyř trolloků v černém brění a myrddraala, jehož inkoustově černý plášť visel nepřirozeně nehybně, jakkoliv se mizelec pohyboval. Trolloci překvapeně zaprskali, ale ohromení je vmžiku přešlo. Hákové oštěpy a kosiny se zvedly a myrddraal svíral v pěsti mrtvolně černou čepel, zasazující rány téměř stejně smrtící jako Fainova dýka.

Rand se ani nepokoušel tasit svůj volavkou poznačený meč. Byl jako smrt v rozedraném červeném kabátě. Usměrnil a ohnivým mečem, temně tepajícím spolu se saidínem, srazil bezokému hlavu z ramen. Bylo jednodušší zničit je stejně, jako to viděl dělat asha’many u Dumajských studní, ale měnit tkaniva teď, snažit se o změnu, by mohlo být osudné. Jejich meče mohly zabít také jej. Ve tmě prozářené pouze plamenem v jeho rukou přecházel z jedné pozice do druhé a po obličejích nad ním tančily stíny, po obličejích s vlčími čenichy a kozími tlamami, pokřivenými bolestí, jak jeho ohnivá čepel pronikala černými kroužky i těly pod nimi, jako by to byla voda. Trolloci se spoléhali na přesilu a zuřivý útok. Proti němu a jeho meči z jediné síly jako by stáli nehybně a beze zbraní.

Plamenný meč zmizel. Stále ve figuře zvané Vířící vítr stál mezi mrtvými. Poslední trollok, který padl, se ještě zmítal, kozí rohy škrábaly o rozlámanou dlažbu. Bezhlavý myrddraal samozřejmě stále máchal rukama a divoce kopal nohama. Půllidé neumírali rychle, i když přišli o hlavu.

Meč ještě pořádně nezmizel a z bezmračné hvězdné oblohy sjel stříbrný blesk.

První blesk s ohlušujícím prásknutím udeřil jenom o čtyři kroky dál. Svět zbělel a prázdnota se zbortila. Země pod nohama mu poskočila, jak udeřil další blesk a ještě jeden. Do té doby si ani neuvědomil, že leží na břiše. Ve vzduchu to praskalo. Zpola omámený se zvedl a málem upadl, když prchal před krupobitím blesků, jež za hromobití padajících budov rvalo ulici na kusy. Hnal se přímo vpřed a nestaral se, kam běží, hlavně že pryč.

Náhle se mu v hlavě vyčistilo natolik, že vnímal, kde je. Motal se po kamenné podlaze poseté popadanými kusy kamene, některé byly velké jako on. Tu a tam v podlaze zely tmavé zubaté díry. Kolem se zvedaly vysoké hradby a řady arkád, jedna nad druhou, táhnoucí se kolem dokola. Zbývala jen malá část střechy v jednom rohu. Jasně svítily hvězdy.

Trhaně udělal ještě krok a podlaha se pod ním propadla. Zoufale rozhodil rukama a pravačkou se s trhnutím zachytil o zubatý okraj. Kymácel se nad černočernou tmou. Nepoznal, jestli by spadl jenom pár sáhů do sklepa nebo do jámy míli hluboké. Mohl splést pásy vzduchu kolem okraje díry nad sebou, aby se mohl lépe vytáhnout, jenže... Sammael nějak vycítil i poměrně malé množství saidínu, které použil jako meč. Blesky sice udeřily s menším zpožděním, ale Rand netušil, jak dlouho mu trvalo, než zabil trolloky. Minut? Pár vteřin?

Švihl levou rukou a zachytil se okraje díry. Bolest už netlumila prázdnota, takže měl pocit, že mu do boku znovu zajíždí dýka. Před očima mu tančily kruhy. Horší, pravá ruka mu na drolícím se kameni klouzala a cítil, jak mu slábnou prsty. Bude muset...

Za zápěstí ho popadla čísi ruka. „Jsi hlupák,“ pravil jakýsi muž hlubokým hlasem. „Máš štěstí, že se nechci dívat, jak dneska umíráš.“ Začal ho tahat nahoru. „Pomůžeš mi?“ dožadoval se muž. „Nehodlám tě vláčet na hřbetě, ani pro tebe zabíjet Sammaela.“

Rand setřásl zděšení, natáhl ruku, popadl okraj díry a přes bolest v boku se vytáhl nahoru. Přes bolest se mu podařilo znovu dosáhnout prázdnoty a uchopit saidín. Neusměrnil, ale chtěl být připravený.

Když měl hlavu a ramena nad dírou v podlaze, uviděl druhého muže. Byl to velký chlapík o něco starší než on sám, s vlasy černými jako noc a kabátem černým jako ty, které nosili asha’mani. Rand ho ještě nikdy neviděl. Aspoň to nebyl nikdo ze Zaprodanců. Jejich tváře znal. Nebo si to aspoň myslel. „Kdo jsi?“ chtěl vědět.

Muž ho ještě tahal a zasmál se. „Řekněme, že tudy jenom procházím. Vážně si chceš zrovna teď povídat?“

Rand šetřil dechem, vyškrábal se nahoru a dostal z díry hrudník a boky. Náhle si uvědomil, že podlahu kolem zalévá záře jako měsíc v úplňku.

Ohlédl se přes rameno a uviděl Mashadara. Z balkonu se valilo ne chapadlo, nýbrž zářící stříbrošedá vlna a natahovala se jim přes hlavy. Klesala.

Rand bez přemýšlení zvedl volnou ruku a vzhůru vyletěl odřivous – tyč tekutého bílého ohně se prořízla vlnou spouštějící se k nim. Nejasně si uvědomil, že i muž vedle něj vypustil z ruky, kterou ho nedržel, druhou tyč světlého ohně, letící směrem k jeho. Setkaly se.

Randovi zvonilo v hlavě, jako kdyby to byl gong, až se zkroutil v křeči. Saidín i prázdnota se roztříštily. Všechno viděl dvakrát, arkády i kusy kamene na podlaze. Vypadalo to, že druhý muž je tu dvakrát, a oba si rukama svírali hlavu. Rand zamrkal a hledal Mashadara. Mlžná vlna zmizela. Záře na arkádách nad nimi zůstala, jenže byla méně jasná a slábla, jak se Randovi pročistil zrak. Před odřivousem zřejmě prchal i bezduchý Mashadar.

Nejistě se zvedl a napřáhl ruku. „Myslím, že bychom si měli pospíšit. Co se tu stalo?“

Druhý muž se zašklebil na Randovu ruku a vstal. Byl vysoký jako Rand, což bylo u všech kromě Aielů vzácnosti. „Nevím, co se stalo,“ prskl. „Utíkej, jestli chceš žít.“ Okamžitě se zařídil podle své rady a vyrazil k řadě otevřených oblouků. Ne k nejbližší zdi. Odtamtud se předtím vynořil Mashadar.

Rand, zápasící s prázdnotou, za ním kulhal, jak nejrychleji dokázal, ale než se dostali přes místnost, znovu udeřily blesky, bouře stříbrných šípů. Dva proletěly obloukem, následované duněním, jak za nimi padaly zdi, aspoň podle oblaků prachu a krupobití kamenů. Přikrčený, kašlající a s rukou přes obličej Rand proběhl rozlehlou místností, kde z otřásajících se arkád podpírajících strop padal déšť kamení.

Vyběhl na ulici dřív, než si to uvědomil, a udělal tři klopýtavé kroky, než se zarazil. Kvůli bolesti v boku by se nejraději předklonil, ale bál se, že by ho při tom zradily nohy. Ve zraněné noze ho píchalo. Měl pocit, že ho ten druhý drát z ohně a vzduchu do paty bodl už před rokem. Jeho zachránce tam stál a díval se na něj. Ačkoliv byl od hlavy k patě pokrytý prachem, dařilo se mu vypadat jako král.

„Kdo jsi?“ zeptal se Rand znovu. „Jeden z Taimových mužů? Nebo ses učil sám? Můžeš jít do Gaemlynu, víš, do Černé věže. Nemusíš žít ve strachu z Aes Sedai.“ Z nějakého důvodu se při tom muž zamračil. Rand nechápal proč.

„Já se Aes Sedai nikdy nebál,“ štěkl muž a pak se zhluboka nadechl. „Nejspíš bys měl odejít, ale jestli hodláš setrvat a zabít Sammaela, tak bys měl začít přemýšlet jako on. On vždycky rád každého muže zničil, pokud to bylo jen trochu možné, když už si ten druhý myslel, že má vítězství na dosah ruky. Pokud to nešlo, tak někde, kde si to ten člověk označil za své.“

„Brána,“ řekl Rand pomalu. Pokud se dalo říci, že si v Shadar Logothu něco označil za své, tak to musela být brána. „Čeká u brány. A nastavil pasti.“ A zřejmě rovněž ochrany, jako ty v Illianu, aby zachytil mužské usměrňování. Tohle si Sammael dobře naplánoval.

Muž se trpce zasmál. „Zřejmě dokážeš najít cestu. Jenom když tě někdo vede za ruku. Snaž se nezakopnout. Jestli se necháš zabít, spousta plánů se bude muset přepracovat.“ Obrátil se a vyrazil k boční uličce těsně před nimi.

„Počkej,“ zavolal Rand. Muž šel dál bez ohlížení. „Kdo jsi? Jaké plány?“ Muž zmizel v uličce.

Rand klopýtal za ním, ale když dorazil k ústí uličky, byla prázdná. Neporušené zdi se táhly dobře sto kroků k druhé ulici, kde záře prozrazovala další část Mashadara, muž však byl pryč. Což bylo zhola nemožné. Měl sice samozřejmě čas udělat průchod, pokud věděl jak, ale zbytek by byl vidět, a kromě toho kdyby spletl tolik saidínu, přímo by to křičelo.

Náhle si Rand uvědomil, že saidín necítil ani předtím, když muž usměrnil. Stačilo pouhé pomyšlení na to, jak se dva odřivousy setkaly, a znovu začal vidět dvojitě. Na okamžik znovu spatřil mužovu tvář, ostře, když všechno ostatní bylo rozmazané. Potřásal hlavou, dokud se mu nepročistil zrak. „Kdo ve Světle jsi?“ zašeptal. A po chvíli: „Co ve Světle jsi?“

Ať byl ten muž kdokoliv nebo cokoliv, byl pryč. A Sammael byl pořád v Shadar Logothu. Randovi dalo práci znovu sebrat prázdnotu, ale uspěl. Špína saidínu teď vibrovala, bzučela hluboko v jeho nitru. Sama prázdnota vibrovala. Ale svalová slabost a bolest ze zranění se vytratily. On dneska zabije jednoho ze Zaprodanců, než skončí noc.

S kulháním se plížil tmavými ulicemi a opatrně kladl nohy na zem. Nevydával žádný hluk, ale noc teď byla plná zvuků. V dálce se ozýval křik a hrdelní jek. Bezduchý Mashadar zabíjel všechno, co našel, a trolloci dnešní noci umírali v Shadar Logothu stejně jako kdysi dávno. Občas zahlédl nějaké trolloky, dva, pět, tucet, občas půlčlověka, ale těch bylo mnohem méně. Žádný si ho nevšiml a on je nechával na pokoji. Ne jen proto, že by Sammael zachytil každé usměrňování. Trolloci a myrddraalové, jež nezabil Mashadar, byli přesto mrtví. Sammael je téměř jistě přivedl po Cestách, jenomže si zřejmě neuvědomil, jak přesně si Rand poznačil zdejší bránu.

Kousek od náměstí s bránou se Rand zastavil a rozhlédl se kolem. Věž opodál vypadala celá. Nebyla tak vysoká jako některé jiné, ale vršek byl dobře pětadvacet sáhů nad zemí. Tmavý vstupní otvor u paty byl volný, dřevěné dveře dávno shnily a závěsy zrezivěly na prach. Tmou, prosvětlenou jen slabým světlem hvězd, pronikajícím dovnitř okny, pomalu vystupoval po schodech. Při každém kroku se mu od bot zvedaly obláčky prachu a při každém druhém kroku mu nohou projela bolest. Vzdálená bolest. Nahoře se opřel o hladký parapet, aby chytil dech. Mimoděk ho napadlo, že jestli tohle někdy zjistí Min, nedá mu pokoj. Min nebo Amys či Cadsuane.

Přes chybějící střechy viděl na velké náměstí, které v Aridholu bývalo z nejdůležitějších. Kdysi část pozemku pokrýval ogieří háj, ale třicet let poté, co postavili nejstarší část města, ogierové odešli a obyvatelé stromy podťali a dřevo použili na střechy pro rozšiřující se Aridhol. Ohromné náměstí obklopovaly paláce a zbytky paláců a na jednom konci byla veliká hromada rumu, ale uprostřed stála brána, vypadala jako vysoký a široký kus kamene. Nebyl dost blízko, aby viděl jemně vyřezané lístky a liány, které bránu pokrývaly, ale poznal kusy vysokého plotu, co kdysi stával kolem brány. Kov, tepaný s pomocí jediné síly, byl na hromadě a v noci se leskl bez jediné skvrnky rzi. Viděl také past, kterou kolem brány setkal a obrátil, aby ji nikdo kromě něj nemohl spatřit. Nedalo se poznat, jestli tudy trolloci a půllidé skutečně prošli, ale pokud ano, zanedlouho zemřou. Byla to ošklivá věc. Ať už tam dole Sammael nastražil jakékoliv pasti, Rand je neviděl, ale to ostatně čekal. Nejspíš taky nebyly zrovna příjemné.

Nejdřív Sammaela neviděl, ale pak se kdosi pohnul mezi kanelovanými sloupy paláce. Rand vyčkával. Chtěl si být jistý. Měl jenom jednu příležitost. Postava vyšla ze sloupoví a otáčela hlavu na všechny strany. Sammael, se sněhobílou krajkou na hrdle, čekal, že uvidí Randa vcházet na náměstí do léčky. Za ním záře v oknech paláce zesílila. Sammael se upřeně díval do tmy na náměstí a Mashadar se vyplazil z oken, hustá oblaka stříbrošedé mlhy se slévala a spojovala a zvedala se muži nad hlavu. Sammael popošel stranou a vlna se začala spouštět a cestou dolů nabírala rychlost.

Rand pohodil hlavou. Sammael patřil jemu. Prameny pro odřivous jako by se vytvořily samy i přes vzdálenou ozvěnu Cadsuanina hlasu. Zvedl ruku.

Tmou pronikl skřek, žena ječela neuvěřitelnou bolestí. Rand si všiml, jak se Sammael obrací k ohromné hromadě zdiva, zároveň s tím, jak se sám podíval stejným směrem. Na hromadě stála postava v kabátci a spodcích, rýsující se proti noční obloze, a její nohy se dotýkalo tenké Mashadarovo chapadlo. Žena s rozpaženýma rukama sebou zmítala, neschopná pohnout se z místa, a z jejího kvílení jako by bylo slyšet Randovo jméno.

„Liah,“ zašeptal. Mimoděk natáhl ruku, jako kdyby dosáhl přes celou tu dálku a mohl ji odtamtud vyprostit. Ale nic, čeho se dotkl Mashadar, se už nedalo zachránit, stejně jako by nic nezachránilo jej, kdyby mu Fain vbodl dýku do srdce. „Liah,“ zašeptal. A z ruky mu vyskočil odřivous.

Její postava jako by tam ještě chvíli setrvala, úplně černá a sněhově bílá, a pak byla pryč, zemřela dřív, než začala její agónie.

Rand s výkřikem švihl odřivousem na náměstí, rum se sypal sám a on seslal smrt mimo čas – a pustil saidín dřív, než se bílá tyč dotkla Mashadarova jezera, jež se nyní valilo přes náměstí a vzdouvalo se kolem brány směrem k řekám, zářící šedi, které vytékaly z dalších míst na protější straně. Sammael musel být mrtev. Musel. Neměl čas utéci, neměl čas setkat průchod, a i kdyby ano, Rand by byl cítil saidín při práci. Sammael byl mrtev, zabilo ho zlo skoro tak velké, jako byl sám. Po prázdnotě proběhly pocity. Rand se chtěl smát či plakat. Přišel sem zabít jednoho ze Zaprodanců a místo toho zabil ženu, kterou tu zanechal jejímu osudu.

Dlouho jenom stál na věži a dorůstající měsíc ve třetí čtvrti se posouval po obloze. Stál tam a díval se, jak Mashadar cele vyplnil náměstí, až nad hladinou mlhy vyčníval jen vršek brány. Mlha pomalu řídla, šla na lov jinam. Kdyby byl Sammael naživu, mohl teď Draka Znovuzrozeného snadno zabít. Rand si nebyl jist, jestli by mu na tom záleželo. Nakonec otevřel průchod pro klouzání a udělal plošinu, kotouč bez zábradlí, zpola bílý a zpola černý. Klouzání bylo pomalejší než cestování, cesta do Illianu mu trvala nejméně půl hodiny, a celou tu dobu si opakoval Liažino jméno, bičoval se jím. Chtěl plakat. Ale zřejmě zapomněl, jak se to dělá.

Čekali na něj v Královském paláci v trůnním sálu. Bashere, Dashiva a ostatní asha’mani. Sál byl úplně stejný jako ten na druhé straně náměstí, včetně kandelábrů, výjevů vytesaných do mramorových stěn a dlouhého bílého stupínku. Přesně stejný, jenom byl ve všech směrech o maličko větší, a místo devíti křesel na stupínku stálo pouze jediné, velký zlacený trůn s opěrkami pro ruce ve tvaru panterů a devíti jako pěst velkými zlatými včelami, které by byly vidět nad hlavou člověka sedícího na podušce. Rand se unaveně posadil na schůdky ke stupínku.

„Soudím, že Sammael je mrtvý,“ řekl Bashere a prohlédl si ho od hlavy k patě, jak měl na sobě roztrhaný kabát a prach.

„Je mrtvý,“ řekl Rand. Dashiva si hlasitě vydechl úlevou.

„Město je naše,“ pokračoval Bashere. „Nebo bych měl říci tvé.“ Náhle se zasmál. „Boje skončily docela rychle, jakmile správní lidé zjistili, že jsi přišel ty. Nakonec to stejně za moc nestálo.“ Na roztrženém rukávě kabátu měl skvrnu zaschlé krve. „Rada se nemůže dočkat, až se vrátíš,“ dodal s hořkým úsměvem.

Na konci trůnního sálu stálo osm zpocených mužů již ve chvíli, kdy Rand vstoupil. Měli tmavé hedvábné kabátce se zlatou a stříbrnou výšivkou na klopách i rukávech a záplavu krajky u krku a na zápěstích. Někteří měli plnovous a oholený horní ret, avšak každý měl přes prsa širokou šerpu ze zeleného hedvábí s devíti zlatými včelami.

Na Bashereho pokyn ihned přistoupili a s každým třetím krokem se Randovi klaněli, až by si mohl člověk myslet, že má na sobě ten nejlepší šat. Vysoký chlapík musel být vůdce, kulatolící muž s bradkou s přirozenou důstojností, kterou však napínaly starosti. „Můj pane Draku,“ řekl a znovu se uklonil s rukama na srdci. „Odpusť, ale nemůžeme nikde najít urozeného pána Brenda a –“

„Nenajdete ho,“ opáčil Rand suše.

Při Randově tónu muži zacukal sval na tváři. „Jak říkáš, můj pane Draku,“ zamumlal. „Jsem urozený pán Gregorin den Lushenos, můj pane Draku. V nepřítomnosti urozeného pána Brenda mluvím za radu devíti. Nabízíme ti...“ Zuřivě zamával na menšího bezvousého muže, který popošel dopředu s poduškou ovinutou kusem zeleného hedvábí, „...nabízíme ti Illian.“ Menší muž rychle stáhl látku a odhalil těžkou zlatou obroučku z vavřínových listů, dva couly širokou. „Město je samozřejmě tvoje,“ pokračoval Gregorin celý nesvůj. „Ukončili jsme veškerý odpor. Nabízíme ti korunu a trůn a celý Illian."

Rand zíral na korunu na podušce a nehnul ani svalem. Lidé si mysleli, že se chce stát králem v Tearu, báli se, že to udělá v Cairhienu a Andoru, ale doposud mu korunu nikdo nenabídl. „Proč? To se Mattin Stepaneos nemůže dočkat, až se zřekne trůnu?“

„Král Mattin zmizel přede dvěma dny,“ řekl Gregorin. „Někteří z nás se obávají... Obáváme se, že by s tím mohl mít něco společného urozený pán Brend. Brend má...“ Polkl. „Brend měl na krále hodně velký vliv, dalo by se říci příliš velký, ale v posledních měsících měl jinou práci a Mattin se začal znovu prosazovat.“

Když se Rand natáhl pro Vavřínovou korunu, z ušmudlaných rukávů kabátu a košile mu visely kusy látky. Drak ovíjející se kolem jeho předloktí se ve světle svítilen třpytil stejně jasně jako zlatá koruna. Obrátil ji v rukou. „Pořád jste mně neřekli proč. Protože jsem vás porazil?“ Dobyl Tear i Cairhien, ale v obou zemích se někteří postavili proti němu. Pořád to však byl jediný způsob.

„Částečně,“ přitakal Gregorin suše. „Ale i tak bychom si možná zvolili někoho z nás. Králové už dřív vzešli z rady. Ale díky obilí, které jsi sem nechal poslat z Tearu, o tobě každý mluví zároveň se Světlem. Bez toho by mnoho lidí pomřelo hlady. Brend dával každý pecen chleba vojsku.“

Rand zamrkal a ucukl rukou, jak se píchl do prstu. Mezi vavřínovými lístky na koruně byly ostré hroty mečů. Jak tomu bylo dlouho, co Tairenům nařídil prodávat obilí svým dávným nepřátelům, kdy mohli prodávat, nebo odmítnout a zemřít? Neuvědomil si, že v tom pokračovali i poté, co začal připravovat vpád do Illianu. Možná se báli s tím přijít, ale taky se báli přestat. Snad si nějaké právo na tuto korunu přece jen vysloužil.

Nesměle si nasadil kroužek vavřínových lístků na hlavu. Polovina mečů měla hroty nahoru, druhá dolů. Tuto korunu nikdo nenosil lhostejně nebo s klidem.

Gregorin se hbitě uklonil. „Světlo sviť na Randa al’Thora, krále Illianu,“ odříkal a sedm ostatních urozených pánů se uklonilo a zamumlalo: „Světlo sviť na Randa al’Thora, krále Illianu.“

Bashere se spokojil s úklonou – vždyť byl bratrancem jedné královny – ale Dashiva vykřikl: „Sláva Randu al’Thorovi, králi světa!“ Flinn a ostatní asha’mani to po něm opakovali.

„Sláva Randu al’Thorovi, králi světa!"

„Sláva králi světa!"

Znělo to hezky.

Příběh se šířil, jak už to u příběhů chodí, a měnil se, jak se příběhy měnívají s časem a vzdáleností, šířil se z Illianu po příbřežních plavidlech, s kupeckými karavanami a po holubech, v tajnosti vyslaných, šířící se vlnky se setkávaly s dalšími vlnkami a vytvářely nové. Do Illianu přišlo vojsko, povídalo se, vojsko Aielů, Aes Sedai se objevily z ničeho nic, muži, kteří dokážou usměrňovat, přiletěli na okřídlených tvorech, dokonce vojsko Saldejců, třebaže tomu věřil jen málokdo. Některé příběhy tvrdily, že rada devíti nabídla Draku Znovuzrozenému Vavřínovou korunu Illianu, a jiné, že sám Mattin Stepaneos ohnul koleno. Podle jiných prý Drak Znovuzrozený serval korunu Mattinovi z hlavy a pak tu hlavu narazil na kůl. Ne, Drak Znovuzrozený srovnal Illian se zemí a starého krále pohřbil pod troskami. Ne, on s vojskem asha’manů spálil Illian na prach. Ne, zničil Ebú Dar, po Illianu.

Ale jedna věc se v těch příbězích objevovala pořád dokola. Vavřínová koruna Illianu dostala nové jméno. Koruna z mečů.

A z nějakého důvodu lidé, vyprávějící tyto příběhy, mívali často nutkání dodat téměř stejná slova. Blíží se bouře, říkali a ustaraně se zahleděli k jihu. Blíží se bouře.

Pán blesků, bouřný jezdec, osudy světa

s Korunou z mečů spřádá.

Ten, kdo si myslí, že obrátí kolo času,

může pozdě zjistit, jaká je pravda.

— Z útržkovitého překladu Dračích proroctví, připisovaného urozenému pánu Mangore Kiraminovi, mečovému bardu Aramelle a strážci Caraighan Maconar, do jazyka nazývaného hovorový (circa 300 PR).

Slovníček

Poznámka k datování v tomto slovníčku.

Od Rozbití světa byly použity tři systémy zaznamenávání dat. První zaznamenává roky Po Rozbití světa (PR). Jelikož však panoval v letech Rozbití a několika následujících téměř dokonalý zmatek a poněvadž tento kalendář byl přijat téměř sto let po Rozbití, byl jeho začátek stanoven uměle. Po skončení trollockých válek bylo mnoho záznamů ztraceno. Bylo jich tolik, že vznikl spor o přesné datování podle starého systému. Proto byl zaveden nový kalendář, který se datuje od konce válek a oslavuje domnělé osvobození světa od hrozby trolloků. Tento druhý kalendář zaznamenával každý rok jako Svobodný rok (SR). Po rozsáhlém ničení, zabíjení a rozvratu, způsobeném stoletou válkou, vznikl třetí kalendář. Tento kalendář, zaznamenávající léta Nové éry (NE), se používá v současné době.

a’dam: Nástroj sloužící k ovládání ženy, který dokáže usměrňovat, a použít ho může pouze žena, která sama umí usměrňovat, či žena, která se usměrňování může naučit, na žádnou ženu, která usměrňovat nedokáže, nefunguje. Vytváří propojení mezi dvěma ženami. Seanchanská verze se skládá z obojku a náramku propojených vodítkem, to vše ze stříbřitého kovu. Je-li se ženou skrze a’dam propojen muž, z největší pravděpodobnosti skončí oba mrtví. Když se muž, který dokáže usměrňovat, a’damu, který má na sobě žena, jež sama může usměrňovat, jen dotkne, výsledkem může být silná bolest. Viz těž propojení; Seanchané.

adžah: Společenství Aes Sedai, jejich sedm a rozlišují se podle barev: modré adžah, červené adžah, bílé adžah, zelené adžah, hnědé adžah, žluté adžah a šedé adžah. Všechny Aes Sedai, kromě amyrlin, jsou členky jednoho z adžah. Každé se při užívání jediné síly řídí vlastní filozofií a má s Aes Sedai vlastní cíle. Červené adžah zaměřují veškerou energii na hledání a krocení mužů, kteří se pokoušejí ovládnout sílu. Hnědé adžah upustilo od vměšování se do světských záležitostí a cele se oddalo získávání vědomostí, zatímco bílé adžah se většinou vystříhá světa i světských vědomostí a oddává se otázkám filozofie a pravdy. Zelené adžah (během trollockých válek nazývané bojové adžah) se připravuje na Tarmon Gai’don, žluté se soustřeďuje na studium léčení a modré sestry se zabývají světskými záležitostmi a právem. Šedé jsou vyjednavačky, hledající soulad a souhlas. Pověsti o černých adžah, oddaných jen službě Temnému, jsou oficiálně a důrazně popírány.

aielská válka: (976-78 NE) Když cairhienský král Laman podťal avendoralderu, čtyři kmeny překročily Páteř světa. Aielové vyloupili a vypálili hlavní město Cairhienu i mnoho menších měst a vesnic a střet se rozšířil i do Andoru a Tearu. Obvyklý názor je, že Aielové byli nakonec poraženi v bitvě pod Zářícími hradbami před Tar Valonem, ale ve skutečnosti v té bitvě padl Laman, a když Aielové dokončili to, proč přišli, znovu se vrátili za Páteř. Viz též Cairhien; Páteř světa.

algai’d’siswai: Ve starém jazyce „bojovníci oštěpu“ či „oštěpoví bojovníci". Takto jsou označováni ti Aielové, kteří nosí oštěpy a běžně se účastní bitev, na rozdíl od těch, kteří se věnují řemeslu.

Altara: Stát na pobřeží Bouřlivého moře, ačkoliv ho popravdě řečeno sjednocuje jenom o málo víc než právě to jméno. Lidé Altary se nejdřív považují za obyvatele toho kterého města či vesnice nebo za poddané toho kterého urozeného pána či paní, a teprve pak, pokud vůbec, za Altařany. Málokterý šlechtic platí daně koruně či jí slouží víc než jen sliby, a i ty jsou často jen vágní. Vládce Altary (v současné době je to královna Tylin Quintara z rodu Mitsobar) je málokdy víc než prostě nejmocnější šlechtic v zemi, a občas dokonce ani to ne. Větrný trůn má tak malou moc, že nejeden mocný urozenec ohrnul nos nad tím, že by na něj měl usednout, i když by byl mohl. Vlajka Altary nese dva zlaté gepardy na čtvrceném červenomodrém poli. Znakem rodu Mitsobar je křížem zelená kotva a meč. Viz též moudrá žena.

Amys: Moudrá z Držby Chladné skály, jež umí chodit ve snech. Aielanka z klanu Devět údolí Taardad Aielů. Manželka Rhuarka, sestra-žena Lian, jež je správkyní střechy Držby Chladné skály, a sestra-matka Aviendze.

angrial: Pozůstatek z věku pověstí, který každému, kdo je schopen použít jedinou sílu, umožňuje zvládnout větší část síly, než je pro něj samotného bezpečné. Některé byly vyrobeny tak, aby je mohly používat ženy, jiné pro muže. Pověsti o angrialu, který by mohli používat jak muži, tak ženy, nebyly nikdy potvrzeny. O jejich výrobě již není nic známo. Zůstalo jich jen velice omezené množství. Viz též sa’angrial; ter’angrial.

asha’man: 1. Ve starém jazyce „obránce“ nebo „ochránce", hlavně obránce pravdy a spravedlnosti. 2. Jméno, jež přijali stoupenci Draka Znovuzrozeného, muži, kteří přišli na místo nyní zvané Černá věž, aby se naučili usměrňovat. Někteří o usměrňování snili přese všechno s ním spojené nebezpečí, kdežto jiní zůstávají jen proto, že zkouška, zda se tomu mohou naučit, je vyslala na cestu k usměrňování a oni se nyní musejí naučit svou schopnost ovládnout, než je zabije. Necvičí se jen v používání jediné síly, ale i v šermu a boji holýma rukama. Asha’mani nosí černé kabátce a dělí se podle úrovně znalostí, jichž dosáhli. Nejníže postavený je voják, nad ním stojí zasvěcený, jehož označuje stříbrný špendlík ve tvaru meče na límci. Nejvýše postaveným se říká prostě asha’man a označuje je červenozlatý smaltovaný špendlík ve tvaru draka na límci spolu se stříbrným mečem. Na rozdíl od Aes Sedai, které si dávají hodně práce, aby ženy ve výcviku nepostupovaly nebezpečně rychle, asha’mani tvrdě pracují od samého začátku a učí se používat jedinou sílu hlavně jako zbraň. Následkem toho tam, kde se o smrti nebo utišení novicky v Bílé věži hovoří s hrůzou celá léta, v Černé věži se čeká, že jistý počet asha’manských vojáků při učení zemře či se spálí. Existence asha’manů a jejich spojení s Drakem Znovuzrozeným znamenaly u některých Aes Sedai nutnost okamžitého přehodnocení krocení, jenomže mnohé svůj názor vůbec nezměnily. Viz též krocení; utišení.

Asunawa, Rhadam: Hlavní inkvizitor ruky Světla. V jeho očích znamená zahrávání si s jedinou sílou uzurpování si Stvořitelovy moci a stojí za všemi nešvary na světě. Víc než co jiného chce zničit každého a všechny, kdo dokážou usměrňovat či po tom jen touží. Ti se budou muset přiznat ke svým hříchům v péči ruky Světla a potom zemřít. Viz též tazatelé.

Atha’an Miere: Viz Mořský národ.

Banda Rudé ruky: 1. Dávná tlupa hrdinů (Shen an Calhar) z trollockých válek, která zahynula v bitvě na Aemonově poli, když padl Manetheren. 2. Vojenský útvar, který se shromáždil kolem Mata Cauthona a v současné době sleduje vzbouřené Aes Sedai a jejich vojsko, aby mohl doprovodit Egwain z al’Vereů k Randu al’Thorovi a do bezpečí, pokud by si přála opustit své současné postavení, a také kteroukoliv sestru, jež by se rozhodla k ní připojit.

Berelain sur Pendrag: První z Mayene, Světlem požehnaná, obránkyně Vln, hlava rodu Paeron. Překrásná a svéhlavá mladá žena, zkušená vladařka. Viz též Mayene.

Birgitte: Strážce Elain z Trakandů, snad vůbec první ženský strážce na světě, což vyvolává dost většinou nečekaných potíží. Birgitte je ve skutečnosti hrdinka z pověstí stejného jména, jež patřila k těm, které povolává Valerský roh, ale byla z Tel’aran’rhiodu vyrvána v těle během zápasu s Moghedien a před smrtí ji zachránilo pouze spojení s Elain. Přes svou krásu a umění lukostřelby se osobě z pověstí podobá jen málo. Viz též Zaprodanci; Valerský roh; strážce.

Bryne, Gareth: Bývalý hlavní kapitán královniny gardy v Andoru, nyní velí vojsku Aes Sedai, které se vzbouřily proti Elaidě do Avriny a’Roihan. Je považován za největšího z žijících generálů. Jeho vztah se Siuan Sanche mu dělá skoro stejně velké starosti jako jí. V erbu rodu Bryneů je divoký tur s Růžovou korunou Andoru kolem krku. Osobním znakem Garetha Brynea jsou tři pětihroté zlaté hvězdy.

cadin’sor: Oděv aielských válečníků. Kabátec a spodky v hnědých a šedých odstínech, které splývají se skalami nebo stíny, doplněné měkkými, po kolena vysokými botami přivazovanými tkanicemi. Ve starém jazyce „pracovní oděv", ačkoliv je to samozřejmě nepřesný překlad. Viz též algai’d’siswai.

Cadsuane Melaidhrin: Aes Sedai ze zeleného adžah, jež se mezi Aes Sedai stala legendou ještě zaživa, i když většina sester věří, že již musí být delší dobu mrtvá. Údajně se narodila kolem roku 705 NE v Ghealdanu, takže je nejspíš nejstarší žijící Aes Sedai, a za tisíc let byla také nejsilnější, dokud se neobjevily Nyneiva, Elain a Egwain, a ani ony ji nepřevyšují o mnoho. Ačkoliv je zelená, během let se střetla a ulovila víc mužů, kteří mohou usměrňovat, než kterákoliv jiná živá sestra. Málo známá je skutečnost, že muži, které do Bílé věže přivedla ona, žili po zkrocení o hodně déle než ti, jež přivedly jiné sestry.

Cairhien: Stát u Páteře světa a jeho hlavní město. Město bylo za aielské války vypáleno a vydrancováno a stát Cairhien se rozhodně ještě nevzpamatoval, když zavraždění krále Galldriana (998 NE) vyústilo v občanskou válku o následnictví na Slunečním trůnu, která sama byla přerušena vpádem Shaido Aielů, což mnozí nazývají druhou aielskou válkou, ačkoliv město samo zachránila aielská intervence pod velením Randa al’Thora. Následně většina cairhienských šlechticů, spolu s mnoha tairenskými, odpřisáhlo věrnost Draku Znovuzrozenému, ale v zemi, kde byla hra rodů povýšena na umění, není nic překvapivého, že mnoho těch, co přísahali, se snaží pletichami získat všemožné výhody. Na vlajce Cairhienu je v modrém poli vycházející zlaté slunce.

Caraighan Maconar: bájná zelená sestra (212 PR-373 PR), hrdinka stovky dobrodružství, jsou jí připisovány činy, které dokonce i některé Aes Sedai považují za nemožné i přes to, že jsou v záznamech Bílé věže, například že sama zarazila povstání v Mosadorinu a utišila Comaidinské pouliční bouře v době, kdy neměla žádné strážce. Zelené adžah ji považuje za prototyp zelené sestry. Viz též Aes Sedai; adžah.

Cikáni: Správněji Tuatha’ani, také zvaní Toulaví lid. Potulní lidé žijící podle pacifistické filozofie nazývané Cesta listu, která za žádných okolností nepřipouští násilí. Tuatha’ani, kteří od této víry odpadnou, jsou nazýváni „ztracení“ a ostatní se s nimi již nestýkají.

děti Světla: Společenství držící se přísné, asketické víry, nemá svazky s žádným státem a je odhodláno porazit Temného a zničit všechny temné druhy. Založeno během stoleté války na obranu viry před rostoucím počtem temných druhů, během války se vyvinulo v plně vojenskou organizaci. Jsou naprosto nesmlouvaví v otázkách víry a jsou přesvědčeni, že pouze oni znají pravdu a právo. Aes Sedai a všechny, kdož je podporují, považují za temné druhy. Neuctivě se jim přezdívá bělokabátníci. Ve znaku mají ve stříbrném poli zlatý sluneční kotouč. Viz též Tazatelé.

divoženka: Žena, která se naučí usměrňovat jedinou sílu sama a přežije krizi, což dokáže pouze jedna ze čtyř. Takové ženy se obvykle obrní a odmítají si uvědomit, co dělají, ale když se podaří tyto přehrady rozbít, stávají se divoženky jedněmi z nejmocnějších usměrňovatelek. Termín se často používá jako urážka.

Dračí spřísahanci: Běžný výraz používaný pro stoupence Draka Znovuzrozeného, obvykle těmi, kteří buď stojí proti němu, nebo se aspoň považují za neutrály. Vlastně mnozí, tímto jménem označovaní, nesložili žádnou přísahu, a často se používá i pro bandity, z nichž někteří se k tomuto jménu hlásí v naději, že to potlačí odpor. Lidé, prohlašující se za Dračí spřísahance, napáchali mnoho hrůz.

Ebú Dar: Hlavní město Altary. Jeden z velkých přístavů a město, kde mají mnoho podivných zvyků, které musí cizinec poznat. Viz též Altara.

Elaida do Avriny a’Roihan: Aes Sedai, původně z červeného adžah, nyní povýšena na amyrlinin stolec, ačkoliv proti ní stojí jiná žena, která tvrdí, že má na stolec právo. Kdysi radila královně Morgase z Andoru. Občas je schopná věštění.

gaidin: Ve starém jazyce „bratr bitvy". Titul používaný Aes Sedai pro strážce. Viz též strážce.

gai’šain: Ve starém jazyce „zaslíben míru v bitvě", což je asi nejpřesnější možný výklad. Od Aiela, jenž během bitvy nebo nájezdu padne do zajetí jiného Aiela, vyžaduje ji’e’toh, aby rok a den pokorně a poslušně sloužil tomu či té, kdo ho zajal, nedotkl se žádné zbraně a nespáchal žádné násilí. Moudrá, kovář, dítě či žena s dítětem pod deset let nesmějí být jati jako gai’šainové. Od chvile, kdy vyšlo najevo, že předkové Aielů byli ve skutečnosti mírumilovní stoupenci Cesty listu, mnoho gai’šainů odmítlo svléknout bílou, i když jejich doba vypršela. Navíc, ačkoliv podle tradice silné jako zákon nesmí být jako gai’šain jat nikdo, kdo se neřídí ji’e’toh, Shaido Aielové začali do gai’šainského šatu navlékat i Cairhieňany a jiné zajatce, a mnozí začali věřit, že když se tito lidé ji’e’toh neřídí, není nutné je po roce a dni propouštět.

Gawyn z rodu Trakandů: Syn královny Morgasy, Elainin bratr, jenž se stane jejím prvním knížetem mečů, až Elain nastoupí na trůn. Polobratr Galada Damodreda. Muž, který uvízl v mnoha pastích. Opovrhuje Aes Sedai, přesto přísahal, že jim bude sloužit, a nenávidí Randa al’Thora, přesto přísahal, že proti němu nepozvedne ruku, a to vše z nesmírné lásky k Egwain z al’Vereů. Neví, že Egwain sama se nejenom již stala Aes Sedai, ale je také amyrlin, stojící proti amyrlin, kterou znává on. Ve znaku má stříbrného kance.

Illian: Velký přístav v Bouřlivém moři, hlavní město státu stejného jména. Starobylý nepřítel Tearu. Illian má na vlajce devět zlatých včel na zeleném poli.

jednotky délky: 30 coulů = 9 dlaní = 1 krok; 2 kroky = 1 sáh; 1000 sáhů = 1 míle; 4 míle = 1 legue.

jednotky hmotnosti: 10 uncí = 1 libra; 10 liber = 1 kámen; 10 kamenů = 1 centnýř; 10 centnýřů = 1 tuna.

Juilin Sandar: Lovec zlodějů z Tearu. Muž, který je zamilovaný nejspíš do té poslední ženy, o níž si myslel, že se do ní může zamilovat.

kalendář: Týden má 10 dní, měsíc 28 dní a rok 13 měsíců. Několik svátků stojí mimo měsíce. K nim patří Letnice (nejdelší den roku), svátek Díkůvzdání (jednou za čtyři roky při jarní rovnodennosti), a svátek Spasení všech duší, nazývaný též Všedušičky (jednou za deset let při podzimní rovnodennosti). Mnoho svátků a slavností se slaví všude (jako například Svátek světel, kterým končí starý roka začíná nový), každá země má i své vlastní svátky a v mnoha případech i jednotlivá městečka a vesnice. Všeobecně v Hraničních státech je svátků a slavností nejméně, kdežto v městech Illianu a Ebú Daru nejvíce.

krocení: Úkon prováděný Aes Sedai, kdy odříznou muže, který dokáže usměrňovat jedinou sílu. Toto je nezbytné, protože každý muž, který sílu dokáže usměrňovat, zešílí kvůli poskvrnění saidínu a ve svém šílenství pomocí síly napáchá zcela určitě strašlivé věci. Muž po zkrocení stále cítí pravý zdroj, ale nemůže se ho dotknout. Pokud dojde k nějakým duševním poruchám před zkrocením, jsou nyní díky zkrocení pod kontrolou, ale nejsou jím vyléčeny, je-li však zkrocení provedeno dostatečně brzy, je možné jím odvrátit smrt. Ale muž, jenž je zkrocen, nevyhnutelně přestává chtít žít. Ti, jimž se nepodaří spáchat sebevraždu, stejně během jednoho či dvou let umírají. Kdysi bylo považováno za nezvratné, ale nyní se ví, byť ne všeobecně, že ho lze zvrátit jistou formou léčení. Viz též jediná síla; utišování.

Lini: Chůva urozené paní Elain a předtím Elaininy matky Morgasy stejně jako Morgasiny matky. Žena s ohromnou vnitřní silou, úžasným postřehem a velikou zásobou pořekadel, která nikdy nepřiznala, že některá z jejích svěřeňkyň dospěla.

Logain Ablar: Muž, který se kdysi prohlásil za Draka Znovuzrozeného. Lapen poté, co zanesl válku do Ghealdanu, Altary a Murandy, byl převezen do Bílé věže a zkrocen, později uprchl ve zmatku po sesazení Siuan Sanche. Náhodou mu byla navrácena schopnost usměrňovat, což byl první náznak, že tato ztráta nemusí být nadobro. Po vyléčení byl zavřen, ale znovu unikl a o jeho současném pobytu není nic známo. Viz též krocení; utišení.

Mayene: Městský stát v Bouřlivém moři, který obklopuje a v historii utiskoval Tear. Vládcové Mayene si říkají „první", což kdysi znamenalo první urozený pán či paní. První tvrdí, že jsou potomky Artuše Jestřábí křídlo. Znakem Mayene je zlatý jestřáb v letu na modrém poli.

Mazrim Taim: Muž, jenž vyvolával chaos v Saldeii, dokud nebyl poražen a zajat, ačkoliv později uprchl, zřejmě s pomocí svých stoupenců. Nejenomže je schopen usměrňovat, ale také je údajně velice silný a nyní se z něj stal m’hael („vůdce“ ve starém jazyce) asha’manů. Viz též asha’man.

Melain: Moudrá z klanu Jhirad Goshien Aielů. Chodí ve snech. Poměrně silná v ovládání jediné síly. Provdána za Baela, kmenového náčelníka Goshienů. Sestra-žena Dorindhy, správkyně střechy Držby Kouřové prameny.

Moirain: Aes Sedai z modrého adžah, narozená v Cairhienu v tehdy vládnoucím rodě Damodredů, která zmizela v ter’angrialu v Cairhienu při rvačce s Lanfear, přičemž zřejmě zabila sebe i Zaprodankyni. Jelikož již našla Draka Znovuzrozeného a zabila Zaprodance Be’lala, nyní ji považují za jednu z těch téměř bájných sester, legendárních hrdinek. Viz též Zaprodanci.

Morgasa: Z milosti Světla královna Andorská, obránkyně říše, také ochránkyně lidu, hlava rodu Trakandů. Nyní je ve vyhnanství a považována za mrtvou, mnozí lidé si myslí, že ji zavraždil Drak Znovuzrozený. Ve znaku má zlaté klíče. Znakem rodu Trakandů je stříbrný klenák.

Mořský národ: Správněji Atha’an Miere, Lid moře. Uzavření lidé. Většinu života prožijí na lodích a jen velice neradi se vzdalují od oceánu. O jejich zvycích je známo poměrně málo, takže na ně lidé pohlížejí jako na tajuplné a záhadné bytosti a vznikla o nich spousta podivuhodných příběhů. Většina námořního obchodu jde přes lodě Mořského národa, k nimž patří nejrychlejší a největší plavidla, a obyvatelé přístavních měst je považují za smlouvače, kteří vysoko převyšují i vyhlášené Domance. Jelikož přežití na moři závisí na naprosté poslušnosti, nemělo by nikoho překvapit, že Atha’an Miere se přísně drží své hierarchie, ačkoliv v jistých bodech je pozoruhodně pružná. Atha’an Miere se dělí do mnoha klanů, velkých i malých, a každý klan vede paní vln. Pod ní jsou paní plavby, klanoví kapitáni lodí. Paní vln má rozsáhlé pravomoci, přesto ji volí dvanáct nejstarších klanových paní plavby, označovaných jako prvních dvanáct daného klanu, a na rozkaz paní lodí Atha’an Miere. Paní lodí má autoritu, jakou by jí kterýkoliv pevninský král či královna záviděli, přesto i ona je volena na doživotí jednomyslnou volbou dvanácti nejstarších paní vln, kterým se říká prvních dvanáct Atha’an Miere. (Výraz „prvních dvanáct“ se používá i pro dvanáct nejstarších paní vln či paní plavby při libovolném shromáždění.) Hodnost mistra šermíře má muž, který může či nemusí být manželem paní lodí. Jeho povinností je zajistit obranu a obchod Mořského národa. Pod sebou má mistry meče paní vln a správce nákladu paní plavby, kteří mají obdobnou hodnost a povinnosti. Každý muž má autoritu mimo svou hodnost pouze takovou, jakou mu povolí žena, jíž slouží. Kam loď pluje a kdy, je vždycky rozhodnutím paní plavby, jelikož jsou však obchod a finance úplně v rukou správců nákladu (nebo na vyšších úrovních mistrů meče nebo mistra šermíře), je nutná blízká spolupráce. Každé plavidlo Mořského národa, i sebemenší, a také každá paní vln, má hledačku větru, ženu, která je téměř vždy schopná usměrňovat a je zručná při splétání větrů, jak Atha’an Miere nazývají ovládání počasí. Hledačka větrů paní lodí má pod sebou hledačky větru paní vln, které zase stojí výš než hledačky větra paní plavby svých klanů. Jednou zvláštností Mořského národa je, že každý musí vždycky začít na nejnižší hodnosti a propracovat se nahoru a že každého kromě paní lodí mohou ti nad ním suspendovat, ve výjimečných případech až na nejnižší stupeň žebříčku.

moudrá: Mezi Aiely jsou moudré ženy vybrané jinými moudrými a cvičené v léčbě, bylinkách a dalších věcech, asi jako vědmy. Mají velkou autoritu a zodpovědnost stejně jako velký vliv u klanových i kmenových náčelníků, ačkoliv je muži často obviňují, že strkají nos, kam nemají. Hodně moudrých dokáže více méně usměrňovat a najdou každou aielskou ženu s vrozenou jiskrou a většinu těch, které se to dokážou naučit. O tom, že moudré umějí usměrňovat, se mezi Aiely ze zvyku nemluví, takže většina Aielů neví jistě, která moudrá umí usměrňovat a která ne. Také ze zvyku se moudré vyhýbají styku s Aes Sedai ještě mnohem důsledněji než ostatní Aielové. Moudré stojí mimo všechny krevní msty a boje, ale tento zvyk byl nedávno porušen a možná ho již nikdy nepůjde znovu zavést. Jaký to bude mít vliv na ochranu moudrých podle aielské víry v ji’e’toh, se teprve uvidí.

moudrá žena: Příslušnice slavných ebúdarských léčitelek, pozná se podle toho, že nosí červený pás. O schopnostech těchto žen s bylinkami se mluví až v Hraničních státech, prý stojí hned za skutečným léčením Aes Sedai. Ačkoliv je Ebú Dar kosmopolitní město, kde se cizinci často zapojují do mnoha městských cechů, je zajímavé, že moudrá žena, která je skutečně rozená Ebúdarka, je tu spíše vzácností.

nadání: Schopnost používat jedinou sílu v daných oblastech. Ovládání jednotlivých nadání se velmi liší od jednoho jedince k druhému a málokdy má vztah k tomu, jak silný je dotyčný jedinec v ovládání jediné síly. Existují hlavní nadání, z nichž nejznámější a nejrozšířenější je léčení. Dalším příkladem je oblačné tančení, totiž ovládání počasí, a zemské zpívání, zahrnující ovládání pohybů země, například zabránění či vyvolán zemětřesení nebo lavin. Existují také menší nadání, která nemívají jména, jako je schopnost vidět ta’veren nebo zdvojit šance pozměňující účinek ta’veren, ačkoliv jen na velmi malé a omezené rozloze, vzácněji větší než čtvereční loket. Mnohá nadání jsou nyní známa jen podle jména a občas jen nejasného popisu. Některá, jako cestování (schopnost přenést se z jednoho místa na druhé, aniž by dotyčný musel překonávat mezilehlý prostor), jsou teprve nyní znovuobjevována. Jiné, jako třeba věštění (schopnost předpovídat budoucí události, ale jen všeobecně) a rytí (hledání rudných žil a možná i jejich vynášení ze země, ačkoliv tento výraz se nyní používá pro jeden druh léčení, který se používá při prohlížení zdraví a tělesné kondice léčené osoby), se nyní objevuje zřídkakdy. Jiné nadání, dlouho považované za ztracené, je snění, jež mezi jiným zahrnuje i výklad snílkových snů k předpovídání budoucích událostí přesněji, než se děje u věštění. Někteří snílci mají schopnosti vstoupit do Tel’aran’rhiodu, světa snů, a říká se, že i do snů jiných lidí. Posledním známým snílkem byla Corianin Nedeal, která zemřela 526 NE, nyní je tu však další žena s touto schopností.

Padan Fain: Kdysi forman obchodující ve Dvouříčí a temný drah, byl přetvořen v Shayol Ghulu nejen k tomu, aby byl schopen nalézt mladého muže, jenž se měl stát Drakem Znovuzrozeným, jako lovecký pes hledá kořist pro lovce, ale také mu byla tato potřeba vkořeněna. Z bolesti tohoto procesu se ve Fainovi zrodila nenávist jak k Temnému, tak k Randu al’Thorovi. Když sledoval al’FThora, setkal se s duší Mordetha lapenou v Shadar Logothu a tato duše se pokusila převzít Fainovo tělo. Avšak vzhledem tomu, co z Faina udělali, výsledkem je sloučenina, která je většinou Fainem a která má mnohem větší schopnosti, než oba muži měli původně, ačkoliv jim Fain ještě plně nerozumí. Většina lidí cítí strach z myrddraalova pohledu. Myrddraalové cítí strach z Fainova pohledu.

Páteř světa: Vysoké pohoří jen s několika málo průsmyky, které odděluje Aielskou pustinu od západních zemí. Také se jí říká Dračí stěna.

plamen Tar Valonu: Znak Tar Valonu, amyrlinina stolce a Aes Sedai. Stylizovaný obraz plamene. Bílá slza špičkou nahoru.

propojení: Schopnost žen, které dokážou usměrňovat, spojit své prameny jediné síly. Zatímco spojený pramen není stejně velký jako součet jednotlivých pramenů, je ovládán osobou, jež propojení vede, a lze jej využít přesněji a s mnohem lepším výsledkem, než by bylo možné s jednotlivými prameny. Muži své schopnosti nemohou propojit bez přítomnosti ženy či žen v kruhu. Obvykle je vstup do kruhu dobrovolný, vyžaduje přinejmenším souhlas, ale za jistých okolností dostatečně velký, již vytvořený kruh může do kruhu přivést ženu násilím, pokud v něm není zapojen muž. Pokud je známo, muže nelze přinutit vstoupit do kruhu bez ohledu na jeho velikost. Víc než třináct žen se nemůže propojit bez přítomnosti muže. S jedním mužem lze kruh rozšířit na dvacet šest žen. Dva muži zvládnou kruh do čtyřiatřiceti žen a tak dál, až do hranice šesti mužů a šestašedesáti žen. Existují propojení vyžadující více mužů a méně žen, ale až na propojení jednoho muže a jedné ženy vždy musí být v kruhu nejméně o jednu ženu víc, než je mužů. Ve většině kruhů může propojení ovládat muž i žena, ale kruh sedmdesáti dvou žen musí ovládat muž, stejně jako smíšený kruh pod třináct členů. Ačkoliv jsou muži všeobecně silnější v ovládání jediné síly než ženy, nejsilnější kruhy jsou ty, v nichž jsou počty žen a mužů co možná nejvyrovnanější. Viz též Aes Sedai.

prorok: Vznosněji Prorok pána Draka. Titul, jejž přijal Masema Dagar, kdysi shienarský voják, který káže o znovuzrození Draka Znovuzrozeného. V Ghealdanu a severní Amadicii získal mnoho následovníků, částečně proto, že se rozšířila zpráva, že Drak byl skutečně znovu zrozen, a částečně proto, že jeho následovníci jsou nesmírně krutí nejen k těm, kteří odmítají uznat Draka Znovuzrozeného, ale i k těm, kteří odmítají uznat pravomoci proroka jako ruky a hlasu Draka Znovuzrozeného.

přísahy, tři: Přísahy, jež skládají přijaté před povýšením na Aes Sedai. Pronášejí se, když adeptka drží hůl přísah, což je ter’angrial, který zavazuje. Jsou to: 1. Neříci jediné slovo, které by nebylo pravda. 2. Nevyrobit zbraň, s níž by mohl jeden člověk zabít druhého. 3. Nikdy nepoužít jediné síly jako zbraně, pokud to nebude proti zplozencům Stínu, nebo v nejzazším případě při obraně života vlastního, života strážce či jiné Aes Sedai. Tyto přísahy se nevyžadovaly vždy, ale různé události před a během Rozbití vedly k tomu, že jsou nyní nezbytné. Druhá přísaha byla vlastně první přijatou jako reakce na válku síly. První přísahu, pokud je dodržována do písmene, lze často pečlivým výběrem slov obejít. Má se za to, že druhé dvě přísahy jsou neporušitelné.

Rhuidean: Velké město, jediné v Aielské pustině a vnějšímu světu naprosto neznámé. Opuštěné po téměř tři tisíce roků. Kdysi směl aielský muž vstoupit do Rhuideanu pouze jednou, aby prošel zkouškou uvnitř velkého ter’angrialu, zda je způsobilý stát se kmenovým náčelníkem (přežil jen jeden ze tří), a žena pouze dvakrát, aby prošla zkouškou na modrou, podruhé v tom samém ter’angrialu, ačkoliv žen přežilo mnohem víc než mužů. Nyní je město znovu obydleno, usídlili se zde Aielové, a na jednom konci Rhuideanského údolí je velké jezero napájené podzemním sladkovodním oceánem a z něj pak vytéká jediná řeka v Pustině.

sa’angrial: Pozůstatky z věku pověstí, které umožňují usměrňovat mnohem větší díl jediné síly, než by jinak bylo bezpečné. Sa’angrial je podobný, ale mnohem, mnohem silnější než angrial. Množství jediné síly, které lze usměrnit pomocí sa’angrialu, ve srovnání s množstvím jediné síly, které lze usměrnit pomocí angrialu, odpovídá poměru mezi množstvím jediné síly, které lze usměrnit s angrialem, a množstvím, které lze usměrnit bez pomoci. O jeho výrobě již není nic známo. Zůstala jich pouze hrstka, mnohem méně než angrialu.

Seanchan: Země za Arythským oceánem, odkud přišli Seanchané.

Seanchané: Potomci vojáků, které Artuš Jestřábí křídlo vyslal přes Arythský oceán. Věří, že každá žena, která je schopna usměrňovat, musí být pro bezpečnost ostatních ovládána, a každý muž, který dokáže usměrňovat, musí být ze stejného důvodu zabit.

sestra-žena: Aielský příbuzenský termín. Aielské ženy, jež jsou skoro-sestry či první sestry a zjistí, že milují stejného muže, nebo prostě nechtějí, aby se mezi ně nějaký muž postavil, se za něj prostě provdají obě a tak se z nich stanou sestry-ženy. Ženy, které se zamilují do stejného muže, se občas pokusí zjistit, zda by se nemohly stát skoro-sestrami a adoptivními prvními sestrami, což je první krok k tomu, jak se z nich mohou stát sestry-ženy. Aiel v téhle situaci se může rozhodnout vzít si obě ženy či žádnou. Pokud již má ženu, jež se rozhodne vzít si sestru-ženu, získá prostě druhou manželku bez toho, aby k tomu směl něco říci.

Shayol Ghul: Hora ve Spálených zemích za Velkou Mornou, místo věznice Temného.

siswai’aman: Ve starém jazyce „oštěpy draka", míněno jako majetek. Jméno přijalo mnoho aielských mužů, ale žádná žena. Tito muži jméno ve skutečnosti neuznávají – vlastně ani žádné jiné – ale kolem hlavy nosí pruh červené látky s kotoučem, půl černým a půl bílým, na čele. Ačkoliv gai’šainové obvykle nesmějí nosit nic, co by nosil algai’d’siswai, mnoho začalo nosit tuto červenou pásku. Viz též gai’šain.

skoro-sestra; skoro-bratr: Aielské příbuzenské termíny, znamenající přátele blízké jako první sestra nebo první bratr. Skoro-sestry se často formálně adoptují navzájem jako první sestry při složitém obřadu, který provádějí moudré, po němž jsou ostatními Aiely považovány za skutečná dvojčata, ačkoliv dvojčata, která mají jinou matku. To skoro-bratři téměř nikdy nedělají.

Sorilea: Moudrá z Držby Shende, Jarra Chareen. Dokáže jen tak tak usměrňovat, je nejstarší žijící moudrou, ačkoliv není tak stará, jak si mnozí myslí.

starý jazyk: Jazyk, kterým se hovořilo ve věku pověstí. Obvykle se předpokládá, že se mu naučí všichni urozenci a vzdělanci, ale většina zná jen pár slov. Překlad je často složitý, neboť jazyk umožňuje mnoho maličko odlišných významů. Viz též věk pověstí.

strážce: Válečník ve spojení s Aes Sedai. Pouto je součástí jediné síly a díky ní válečník získává takové dary, jako je rychlé uzdravování, schopnost ujít velkou vzdálenost bez jídla, vody a odpočinku a schopnost na dálku vycítit skvrnu Temného. Strážce a Aes Sedai skrze pouto získávají jisté psychické a citové informace o tom druhém. Dokud strážce žije, Aes Sedai, s níž je spojen, ví, že je naživu, ať je jakkoliv daleko, a když zemře, pozná okamžik a způsob jeho smrti. Zatímco většina adžah věří, že Aes Sedai smí k sobě mít připoutaného pouze jednoho strážce v dané chvíli, červené adžah se odmítají se strážci spojovat vůbec a zelené adžah věří, že Aes Sedai k sobě může připoutat tolik strážců, kolik se jí zlíbí. Z morálního hlediska musí strážce s poutem souhlasit, ale je známo, že spojení bylo provedeno i proti jeho vůli. Co z tohoto spojení získává Aes Sedai, je pečlivě uchovávaným tajemstvím. Podle všech historických záznamů byli strážci vždy muži, ale nedávno bylo provedeno spojení se ženou, což odhalilo několik rozdílných účinků. Viz též Birgitte.

Tallanvor, Martyn: Gardový poručík královniny gardy, který svou královnu miluje víc než život a čest. Viz též Morgasa.

ta’veren: Osoba, kolem níž kolo času splétá všechny okolní nitky osudu, dokonce snad VŠECHNA vlákna osudu, aby vytvořilo síť osudu. O tomto tkanivu je známo jen málo, kromě toho, že v mnoha směrech znamená změnu šancí. Stane se i to, co by se sice mohlo stát, ale šance je mizivá. Účinek bývá omezený. Někdo, koho ta’veren ovlivní, může říci či udělat něco, co by jinak za stejných okolností řekl či udělal tak jedna ku milionu. Stávají se téměř neuvěřitelné věci, například dítě spadne z věže vysoké dvacet sáhů a nic se mu nestane. Jindy tyto účinky ovlivňují samotné dějiny, ačkoli často skrze omezené působení. Lidé věří, že právě proto se ta’veren rodí, aby upravili dějiny a nastolili rovnováhu otáčení kola.

tazatelé: Řád uvnitř dětí Světla. Zapřisáhl se objevit pravdu polemikami a odhalováním temných druhů. Při pátrání po pravdě a po Světle obvykle používají útrpné právo. Obvykle zastávají názor, že již pravdu stejně znají a je jen třeba přinutit oběť, aby se k ní přiznala. Říkají si ruka Světla, ruka, která vyhrabe pravdu, a občas jednají tak, jako by byli zcela odděleni od ostatních dětí a rady pomazaných, která dětem velí. Hlavou tazatelů je hlavní inkvizitor, který sedí v radě pomazaných. Ve znaku mají krvavě rudou pastýřskou hůl. Viz též děti Světla.

Tear: Stát na břehu Bouřlivého moře. Též hlavní město tohoto státu a velký mořský přístav. Zástavou Tearu jsou tři stříbrné půlměsíce na děleném červenozlatém poli. Viz též Tearský Kámen.

Tearský Kámen: Velká pevnost ve městě Tear, o níž se tvrdí, že byla postavena krátce po Rozbití světa, a to s použitím jediné síly. Bezpočtukrát byla obléhána, padla jedné noci do rukou Draka Znovuzrozeného a pár stovek Aielů, čímž se vyplnily dvě části Dračích proroctví.

temní druzi: Ti, kdo vyznávají Temného. Věří, že získají velikou moc a dostane se jim odměny, dokonce nesmrtelnosti, když ho osvobodí z vězení. Z nezbytnosti se drží v úkrytu a organizují se do skupin nazývaných „kruhy", přičemž členové jednoho kruhu málokdy, pokud vůbec, znají členy jiného. Postavení členů kruhu, které mají ve světě, v kruzích neplatí. Král nebo královna, pokud patří k temným druhům, poslechnou žebráka, pokud udá správné znamení. Mezi sebou občas používají starobylé označení přátelé Temnoty.

ter’angrial: Pozůstatek věku pověstí, který používá jedinou sílu. Narozdíl od angrialu a sa’angrialu, každý ter’angrial byl vyroben k nějakému určitému účelu. Například jeden zaručuje, že přísahy v něm složené budou zavazující. Některé používají Aes Sedai, ale jejich původní účel je většinou neznámý. Některé zničí schopnost usměrňovat jedinou sílu v každé ženě, která by je použila. Jako u angrialu a sa’angrialu, i tady byl postup výroby ztracen během Rozbití světa. Viz též angrial; sa’angrial.

Tom Merrilin: Ne zcela obyčejný kejklíř a poutník. Viz též kejklíř.

utišování: Úkon zbavující ženu schopnosti usměrňovat jedinou sílu. Žena, která byla utišena, pořád pravý zdroj cítí, ale nemůže se ho dotknout. Oficiálně je utišení výsledkem soudu a odsouzení za zločin a naposledy bylo provedeno v roce 859 NE. Novicky se vždycky musely naučit jména a zločiny všech žen, které byly odsouzeny k utišení. Když k němu dojde náhodou, nazývá se to spálením, třebaže „utišení“ se často používá i v tomto případě. Ženy, které byly utišeny, ať už k tomu došlo kterýmkoliv způsobem, zřídkakdy přežívají delší dobu. Zřejmě se prostě vzdají a zemřou, pokud si nenajdou něco, co by jim jedinou sílu nahradilo. Ačkoliv se vždycky věřilo, že utišení se nedá zvrátit, byla nedávno objevena metoda, která toto léčí, i když jsou tu zřejmě jistá omezení, která je třeba ještě prozkoumat.

Valda, Eamon: Netrpělivý pan kapitán dětí Světla, muž, který věří, že člověk nemůže udělat omeletu, aniž by rozbil vajíčka, a občas je nutné vypálit stodolu, aby se zbavil krys. Vidí v sobě pragmatika a využije každé výhody, jež se naskytne. Je si jistý, že Rand al’Thor je pouze loutka Bílé věže a nejspíš ani nedokáže usměrňovat. Nenávist k temným druhům (mezi něž počítá i Aes Sedai) je středobodem jeho života. Viz též děti Světla.

Valerský roh: Bájný předmět z cyklu pověstí Velké hledání Valerského rohu, může povolat z hrobu mrtvé hrdiny zpět k boji se Stínem. Bylo svoláno nové Velké hledání Valerského rohu a s hledači, kteří složili přísahu hledačů rohu, je možné se setkat v mnoha státech. Jen málokterá Aes Sedai ví, že Valerský roh byl již nalezen a použit či že je nyní ukryt v Bílé věži.

vědma: Na vesnici žena, již si do svého středu vybere ženský kroužek pro znalost takových věci, jako je léčení a předpovídání počasí, jakož i pro zdravý rozum. Všeobecně stojí na roveň starostovi, ale v některých vesnicích stojí nad ním. Je volena na celý život a jenom výjimečně je vědma odvolána ze svého úřadu ještě před svou smrtí. Podle kraje může mít jiný titul, jako strážkyně, léčitelka, moudrá žena, učitelka nebo moudrá.

věk pověstí: Věk zakončený válkou Stínu a Rozbitím světa. Doba, kdy Aes Sedai prováděli zázraky, o nichž dnes pouze sní.

Veliký pán Temnoty: Jméno, kterým temní druzi oslovují Temného tvrdíce, že používání jeho pravého jména by bylo rouháním.

věžová sněmovna: legislativní útvar Aes Sedai, tradičně se skládá ze tří přísedících ve sněmovně za každé ze sedmi adžah. V současné době existuje sněmovna v Bílé věži, kde není žádná přísedící za modré, a sněmovna Aes Sedai, které se vzbouřily proti Elaidě do Avriny a’Roihan. Ve vzbouřenecké sněmovně není žádná přísedící za červené. Zatímco amyrlin je podle zákona absolutním vládcem Bílé věže, její faktická moc vždycky záležela na tom, jak dobře se jí podaří vést, zvládat či zastrašovat sněmovnu, a existuje mnoho způsobů, jak může sněmovna amyrlininy plány zmařit. Existují dvě úrovně souhlasu, který je možné od sněmovny žádat pro jisté záležitosti, menší a větší konsenzus. Větší konsenzus vyžaduje, aby se každá přítomná sestra postavila, a musí být přítomno nejméně jedenáct přísedících. Také se vyžaduje přítomnost přinejmenším jedné přísedící za každé adžah, výjimkou je, pokud sněmovna projednává odvolání amyrlin či kronikářky, v kterémžto případě adžah, z něhož byla pozvednuta, není o volbě informováno, dokud neskončí. Menší konsenzus také vyžaduje sbor jedenácti sester, ale pro schválení stačí, aby povstaly dvě třetiny přítomných. Další rozdíl je, že při menším konsenzu nemusí mít zastoupení všechna adžah, jen v případě, že jde o vyhlášení války Bílou věží, což je jeden z mnoha případů ponechaných menšímu konsenzu, kdy si mnozí myslí, že by měl být větší. Amyrlinin stolec může kteroukoliv přísedící požádat o odstoupení, nebo i všechny, a žádosti je třeba vyhovět. Amyrlin však něco takového udělá jen málokdy, protože adžah nic nebrání vrátit stejnou přísedící i víc, pouze zvyk říká, že sestra po opuštění sněmovny už znovu nebude sloužit. Jako ukázka, jak vážná by byla žádost o hromadné odstoupení, slouží to, že se to za tři tisíce let dějin Bílé věže stalo pouze čtyřikrát, a také to, že ve dvou případech to vedlo k volbě nové nebo téměř nové sněmovny, ve dvou případech to mělo za následek odstoupení a vyhnanství dotyčné amyrlin.

zabijáci stromů: Opovržlivý výraz používaný Aiely pro Cairhieňany spolu s oslovením „křivopřísežníci". Oba se vztahují k tomu, jak král Laman nechal podtít avendoralderu, dar od Aielů, čímž porušil přísahy, které dostal, když dar přijímal. Pro Aiely oba výrazy odpovídají té nejhorší možné nadávce. Viz též aielská válka.

Zaprodanci: Jméno dané třinácti nejsilnějším Aes Sedai z věku pověstí, takže byli i jedni z nejsilnějších Aes Sedai vůbec, kteří za války Stínu přešli na stranu Temného, bylať jim na oplátku přislíbena nesmrtelnost, a byli uvězněni spolu s Temným, když byla opět uzavřena jeho věznice. Oni sami si říkají „Vyvolení". Jak podle pověstí, tak podle útržků záznamů byli uvěznění spolu s Temným, když byla jeho věznice znovu uzavřena. Jejich jména se stále používají ke strašení dětí. Byli to Aginor, Asmodean, Balthamel, Be’lal, Demandred, Graendal, Izmael, Lanfear, Mesaana, Moghedien, Rahvin, Sammael a Semirhage. Podle čerstvých informací údajně mezi muži jsou doposud naživu jen Demandred a Sammael a mezi ženami pouze Graendal, Mesaana, Moghedien a Semirhage. Ale mnoho podivných událostí naznačuje možnost, že Temný vybral několik nových Vyvolených či že Pán hrobů v několika případech dosáhl za smrt.

Content

Koruna z mečů
Robert Jordan

Prolog Blýskání

1 Veliké chasaline

2 Řezničina

3 Kopec Zlatého úsvitu

4 Do Cairhienu

5 Zlomená koruna

6 Starý strachy nový strach

7 Nástrahy a pasti

8 Loutka

9 Párek pilounů

10 Neviditelné oči

11 Přísaha

12 Vítězné ráno

13 Větrná mísa

14 Bílé peří

15 Hmyz

16 Ruka na tváři

17 Vítězství logiky

18 Jak pluh obrací hlínu

19 Diamanty a hvězdy

20 Vzory ve vzorech

21 Swovanoc

22 Malé oběti

23 Vedle tkalcovské dílny

24 Rodinka

25 Myslipast

26 Neodvolatelná slova

27 Být sám

28 Chléb a sýr

29 Ptačí slavnost

30 První šálek

31 Mašiara

32 Zapečetěno plamenem

33 Lázeň

34 Ta’veren

35 Do lesů

36 Čepele

37 Dopis z paláce

38 Šest poschodí

39 Jak držet slovo

40 Oštěpy

41 Koruna z mečů

Slovníček