Křižovatka soumraku

Robert Jordan

A tak se stane, za dní, kdy vyjede divoká štvanice, když pravice zaváhá a levice zbloudí, že lidstvo dorazí na křižovatku soumraku a vše, co je, vše, co bylo, a vše, co teprve přijde, bude balancovat na hrotu meče a větry Stínu budou sílit.

Z Dračích proroctví

překlad údajně pořídil Jain Charin,

známý jako Jain Dalekokroký,

krátce před svým zmizením

Prolog

Záblesky ve vzoru

Rodei Ituralde nesnášel čekání, třebaže dobře věděl, že život vojáka se z větší části skládá z čekání. Čekání na příští bitvu, na to, až se nepřítel pohne, až udělá chybu. Nyní Ituralde sledoval zimní les, sám nehybný jako ty stromy okolo. Slunce bylo v polovině cesty k zenitu a vůbec nehřálo. Před ústy mu vznikala pára a na pečlivě zastřiženém kníru i v kožišině z černé lišky, kterou měl podšitou kapuci, se mu tvořila námraza. Byl rád, že má přilbici pověšenou u sedla. Jeho kyrys zachytával chlad a přenášel ho přes kabátec i všechny vrstvy vlny, hedvábí a plátna vespod. Dokonce i Šipkovo sedlo bylo studené, jako kdyby byl bílý valach stvořen ze zmrzlého mléka. Přilbice by mu zmrazila mozek.

Zima do Arad Domanu dorazila pozdě, velmi pozdě, zato však s plnou silou. Od letních veder, která nepřirozeně přetrvávala hluboko do podzimu, do srdce zimy to netrvalo ani měsíc. Listí, jež přežilo dlouhá letní sucha, zmrzlo dřív, než mohlo změnit barvu, a teď se v dopoledním slunci lesklo jako podivné, v ledu zalité rubíny. Koně asi dvacítky ozbrojenců kolem něj v hlubokém sněhu podupávali. Zatím urazili dlouhou cestu a čekala je ještě delší, ať už tento den skončí dobře, nebo špatně. Po obloze se k severu valila temná mračna. Nepotřeboval své znalosti v předpovídání počasí, aby věděl, že do večera se prudce ochladí. Tou dobou už budou muset být pod střechou.

„Není to tak zlé jako předminulou zimu, co, můj pane?“ ozval se tiše Jaalam. Vysoký mladý důstojník uměl Ituraldemu číst myšlenky a mluvil tak, aby ho slyšeli i ostatní. „Ale touhle dobou už asi někteří muži sní o svařeném víně. Tihle samozřejmě ne. Ti jsou pozoruhodně střídmí. Podle mě všichni pijí čaj. Studený čaj. Kdyby měli březové proutky, už by se svlíkali ke sněhové lázni.“

„Prozatím si budou muset nechat šaty na sobě,“ opáčil Ituralde suše, „ale studený čaj by mohli v noci dostat, jestli budou mít štěstí.“ To vyvolalo smích. Tichý smích. Své muže si Ituralde vybíral s velkou péčí a oni moc dobře věděli, kdy smějí dělat hluk.

On sám by pohárem kořeněného vína, dokonce ani hrnkem čaje nepohrdl. Ale už to bylo dávno, co kupci do Arad Domanu přiváželi čaj. Už to bylo dávno, co se jakýkoliv cizozemský kupec odvážil dál než na hranici se Saldeiou. Než se k němu dostaly zprávy ze světa, byly vyčpělé jako měsíc staré pivo, pokud to na začátku bylo víc než pouhé drby. Ale na tom moc nezáleželo. Jestli se Bílá věž skutečně rozdělila nebo jestli muže, kteří dokážou usměrňovat, opravdu povolávali do Caemlynu... no, svět to bude muset zvládnout bez Rodela Ituraldeho, dokud nebude Arad Doman opět jednotný. Prozatím bylo v Arad Domanu víc problémů, než mohl kterýkoliv rozumný muž zvládnout.

Znovu si prošel rozkazy, které rozeslal po nejrychlejších jezdcích, jaké měl, každému šlechtici věrnému králi. Jakkoliv byli rozdělení zlou krví a starými spory, tolik měli stále ještě společného. Když přijde rozkaz od Vlka, seberou svá vojska a vyjedou. Alespoň dokud bude Vlk v králově přízni. Dokonce se na jeho rozkaz i schovají v horách a budou čekat. Ovšem, budou se vztekat a někteří ho budou dokonce proklínat, ale poslechnou. Věděli, že Vlk vyhrál bitvy. A také věděli, že vyhrál války. Vlček, tak mu říkali, když si mysleli, že je neslyší, jenže jemu nezáleželo na tom, jestli se posmívají jeho malé postavě – no, ne moc – dokud vyjeli tehdy a tam, kam jim řekl.

Brzy pojedou co nejrychleji, aby přichystali past, která sklapne až za několik měsíců. Hodně tím riskoval. Složité plány se vždycky mohly snadno zamotat a tento plán měl úrovně uvnitř úrovní. Všechno mohlo být zmařeno dřív, než to vůbec začne, pokud se mu nepovede připravit návnadu. Nebo pokud někdo neuposlechne jeho rozkazu, jen aby se vyhnul královu kurýrovi. Všichni však znali jeho důvody, a dokonce i ti největší umíněnci s nimi souhlasili, třebaže jen málokdo byl ochoten o tom mluvit nahlas. On sám se od chvíle, kdy dostal Alsalamův poslední rozkaz, pohyboval jako přízrak ženoucí se s bouří. V rukávě měl složený papír, zastrčený nad světlou krajkou, která mu spadala přes ocelovou rukavici. Měli poslední, velmi malou šanci, že se jim podaří zachránit Arad Doman. A možná i zachránit Alsalama před ním samým dřív, než se kupecká rada rozhodne dosadit místo něj na trůn jiného muže. Světlo dej, aby už mohl začít.

Ozvalo se hlasité prásknutí a Ituraldemu sjela ruka k jílci dlouhého meče. Zavrzala kůže a zacinkal kov, jak ostatní uvolňovali své čepele. Jinak bylo naprosté ticho. Les byl jako zamrzlá hrobka. Prve jen praskla větev pod váhou sněhu. Po chvíli se Ituralde uvolnil – nakolik se dokázal uvolnit od chvíle, kdy ze severu dorazily zprávy, že se Drak Znovuzrozený objevil na obloze nad Falme. Ten muž byl možná skutečný Drak Znovuzrozený a možná se opravdu objevil na obloze, ale ať tomu bylo jakkoliv, ta zpráva zažehla v Arad Domanu požár.

Ituralde si byl jistý, že mít volnou ruku, dokázal by ten požár uhasit. A nebylo to chvástání. Věděl, co dokáže v bitvě, při tažení nebo ve válce. Jenže od chvíle, kdy rada rozhodla, že bude bezpečnější propašovat krále z Bandar Ebanu, Alsalam si zřejmě vzal do hlavy, že je znovuzrozený Artuš Jestřábí křídlo. Jeho podpis a pečeť od té doby stály pod desítkami rozkazů k boji a zaplavovaly zemi z místa, kam ho rada uklidila. Kupecká rada odmítala prozradit, kde je, dokonce i Ituraldemu samotnému. Každá žena z rady, za níž zašel, při zmínce o králi vykulila oči a začala se chovat uhýbavě. Málem jim uvěřil, že nevědí, kde Alsalam je. Což bylo pochopitelně směšné. Rada na krále přísně dohlížela. Ituralde byl vždycky přesvědčený, že kupecké domy do vlády zasahují přespříliš, ale nyní si přál, aby zasáhly. Proč zůstávaly potichu, to mu bylo záhadou, protože král, který zničil obchod, nezůstával na trůně dlouho.

Ituralde byl věren své přísaze a Alsalam byl navíc jeho přítel, ale rozkazy, které král rozesílal, byly formulovány tak, že nemohly chaos vyvolávat účinněji. A nemohl je ani ignorovat. Alsalam byl král. Jenomže Ituraldemu nařídil vytáhnout co nejrychleji na sever proti velkému shromáždění Dračích spřísahanců, o němž se Alsalam údajně doslechl od svých tajných špehů, a pak, o deset dní později, aniž by byl v dohledu jediný Dračí spřísahanec, přišel rozkaz vrátit se co nejrychleji na jih proti jinému shromáždění, k němuž nedošlo. Dostal rozkaz soustředit své síly k obraně Bandar Ebanu, když by to celé mohl skončit útok na třech místech, a pak je rozdělit, když by soustředěný útok dokázal totéž, spěchat na místo, o němž věděl, že je Dračí spřísahanci opustili, a odpochodovat od místa, o němž věděl, že na něm táboří. Horší bylo, že Alsalamovy rozkazy byly často doručeny přímo mocným šlechticům, kteří se měli řídit Ituraldeho příkazy, a posílaly Machira jedním směrem, Teacala jiným a Rahmana třetím. Čtyřikrát došlo k prudké bitvě, když na sebe bloudící vojska narazila potmě, protože vyrazila na králův přímý rozkaz a před sebou očekávala jen nepřítele. A Dračí spřísahanci celou dobu sílili a získávali sebedůvěru. Ituralde také zvítězil – u Solanje a Maseenu, u jezera Somal a u Kandelmaru – pánové Kataru zjistili, že nemají prodávat výtěžky ze svých dolů a kováren nepřátelům Arad Domanu – ale Alsalam jeho zisky pokaždé zahodil.

Ale ten poslední rozkaz byl jiný. Například šedý muž zabil urozenou paní Tuvu, když se pokoušel zabránit jeho doručení. Proč by se měl Stín bát tohoto rozkazu víc než jiných, to bylo Ituraldemu záhadou, ale zároveň to byl důvod o to rychleji poslechnout. Dřív, než mu Alsalam pošle jiný. Tento rozkaz otevíral mnoho možností, a Ituralde zvážil každou, kterou uviděl. Všechny ty dobré však začínaly dnes a tady. Když člověku zůstane jenom malá naděje na úspěch, prostě po ní skočí.

V dálce se ozvalo hlasité volání sojky, pak druhé a třetí. Ituralde si dal ruce před ústa a zopakoval trojí drsné zavolání. O chvíli později se mezi stromy objevil kosmatý světlý grošák a jeho jezdec měl bílý plášť s černými pruhy. V zasněženém lese bylo muže i koně těžké zahlédnout, pokud stáli nehybně. Jezdec zastavil před Ituraldem. Podsaditý muž, jen s jedním krátkým mečem, měl u sedla luk v pouzdře a toulec se šípy.

„Vypadá to, že přišli všichni, můj pane,“ ohlásil ochraptělým hlasem a shodil si kapuci z hlavy. Když byl Donjel mladý, někdo se ho snažil oběsit, i když na důvod se po letech pozapomnělo. Všechny zbývající vlasy měl šedé a důlek pravého oka mu zakrýval kožený klípec, jako pozůstatek jakési další mladické nerozvážnosti. Ač jednooký, byl to nejlepší zvěd, jakého kdy Ituralde poznal. „Teda většina z nich,“ pokračoval Donjel. „Postavili kolem tý chalupy dva kruhy stráží. Je je vidět na míli daleko, ale přes ně se nikdo nedostane až tam, aby něco slyšel. Podle stop si nepřivedli víc mužů, než řekli, ne dost, aby byli nebezpeční. Ovšem,“ dodal suše, „ty jsi pořád v menšině.“

Ituralde kývl. Nabídl bílou stužku a muži, s nimiž se měl setkat, ji přijali. Tři dny, kdy muži pod Světlem a na svou duši a naději na spasení přísahali, že proti sobě netasí zbraň ani neprolijí krev. Bílá stužka však nebyla v této válce vyzkoušena a v těchto dnech měli jistí lidé dost zvláštní představy o tom, kde leží spása. Kupříkladu ti, kteří si říkali Dračí spřísahanci. Jemu vždycky říkali hráč, ačkoliv jím nebyl. Trik byl v tom, vědět, jaké riziko člověk může podstoupit. A občas vědět, jaké si vybrat.

Ituralde vytáhl z holínky balíček zabalený v naolejovaném hedvábí a podal ho Donjelovi. „Jestli se za dva dny neukážu u Coronského brodu, zanes tohle mé ženě.“

Zvěd si zastrčil balíček kamsi do kabátu, dotkl se čela a obrátil koně k západu. Takové balíčky už pro Ituraldeho nosil, obvykle v předvečer nějaké bitvy. Světlo dej, aby ani tentokrát nenadešla chvíle, kdy by Tamsin musela ten balíček otevřít. Přijde za ním – to mu slíbila – první případ, kdy živí strašili mrtvé.

„Jaalame,“ nakázal Ituralde, „podíváme se, co nás čeká v lovecké chatě urozené paní Osany.“ Když pobídl Šipku do kroku, ostatní se zařadili za něj.

Slunce vystoupilo k nadhlavníku a začalo zase sestupovat. Tmavá mračna ze severu se přiblížila a ochladilo se. Kromě křupání sněhu pod kopyty koní se nikde nic neozývalo. Les vypadal kromě nich prázdný. Ituralde nezahlédl žádnou z hlídek, o nichž mluvil Donjel. Zvědův názor na to, co je vidět na míli daleko, se poměrně dost lišil od názoru většiny ostatních. Pochopitelně ho budou čekat. A dávat pozor, aby za ním nešlo vojsko, bílá stužka nebo ne. Hodně z nich nejspíš mělo důvody, které považovali za dostatečné, aby Rodela Ituraldeho zasypali šípy. Urozený pán mohl se zavázat bílou stužkou i za své muže, ale budou se oni cítit zavázaní? Občas bylo třeba riziko skutečně podstoupit.

V půlce odpoledne se mezi stromy náhle objevila Osanina takzvaná lovecká chata, samá bílá věžička a štíhlá kupole, které by se hodily i mezi paláce samotného Bandar Ebanu. Ona vždycky lovila buď muže, nebo moc, a trofejí měla nepočítaně a pozoruhodných, i přes své mládí. A nad „hony", které se tu pořádaly, by lidé zvedali obočí dokonce i v hlavním městě. Chata nyní byla opuštěná. Rozbitá okna se šklebila jako tlamy se zlámanými zuby. Nikde se nesvítilo, nikde se nic nehýbalo. Sníh pokrývající mýtinu kolem chaty byl však udupaný od koní. Zdobená, mosazí obitá brána na hlavní nádvoří byla otevřená a Ituralde bez zastavení projel dál i se svými muži. Kopyta koní zazvonila na dláždění, neboť sníh se tu změnil v břečku.

Nevyšel jim naproti žádný sluha, ne že by nějakého čekal. Osana zmizela brzy poté, co došlo k potížím, které Arad Domanem otřásaly, jako když pes třese s krysou, a její sluhové se brzy rozešli k ostatním rodům, pokud našli nějaké místo. V těchto časech sluhové bez pána hladověli nebo se dali na zboj. Nebo k Dračím spřísahancům. Ituralde sesedl před širokým mramorovým schodištěm na konci nádvoří a předal Šipkovy otěže jednomu ze svých mužů. Jaalam rozkázal ostatním mužům, aby se někde schovali i se zvířaty. Muži obhlíželi velká okna kolem nádvoří a pohybovali se, jako by čekali, že je každou chvíli mezi lopatky zasáhne šipka z kuše. Jedno křídlo vrat do stáje bylo pootevřené, ale i přes zimu se rozešli do rohů nádvoří a schoulili se vedle koní, aby mohli dávat pozor na celé okolí. Jestli dojde na nejhorší, třeba se pár z nich odsud dostane.

Ituralde si stáhl jezdecké rukavice, zastrčil si je za pás a cestou do schodů, s Jaalamem po boku, si překontroloval krajky. Pod nohama mu křupal sníh, prve rozdupaný na kaši a opět zamrzlý. Díval se přímo před sebe. Musel vypadat sebejistě, jako kdyby se nic nemohlo stát jinak, než očekával. Sebedůvěra byla klíčem k vítězství. Byla-li druhá strana přesvědčená, že si člověk věří, bylo to často stejně dobré, jako kdyby si opravdu věřil. Nahoře Jaalam otevřel jedny vysoké vyřezávané dveře. Ituralde se dotkl svého znamínka krásy, aby se ujistil, že je stále na místě – tváře měl až příliš studené, aby cítil, jestli mu černá sametová hvězdička nespadla – a vstoupil dovnitř. Tak sebejistě, jako kdyby přicházel na bál.

V obrovské vstupní hale byla stejná zima jako venku. Dech se jim srážel před ústy. Nikde se nesvítilo, takže to vypadalo, že již nastal soumrak. Na podlaze byla barevná mozaika, zpodobňující lovce a zvířata. Kachličky byly místy oštípané, jako by přes ně někdo táhl něco těžkého, nebo to možná upustil. Kromě jediného převrženého podstavce, na němž mohla stávat váza či malá soška, byla hala prázdná. To, co nesebrali sluhové, když utíkali, později uloupili bandité. Čekal tu na ně jediný muž, bělovlasý a hubenější, než když ho Ituralde viděl naposledy. Kyrys měl otlučený a v uchu jen prostý zlatý kroužek, ale krajky měl neposkvrněné a jiskřivě červený měsíc ve čtvrti vedle levého oka by se hodil i ke dvoru, tedy za lepších časů.

„Ve Světle, buď vítán pod bílou stužkou, urozený pane Ituralde,“ pronesl formálně s lehkou úklonou.

„Ve Světle, přicházím pod bílou stužkou, urozený pane Shimrone,“ odvětil Ituralde a také se uklonil. Shimron býval jedním z Alsalamových nejdůvěryhodnějších rádců. Aspoň dokud se nepřidal k Dračím spřísahancům. Nyní měl vysoké postavení v jejich radě. „Můj ozbrojenec je Jaalam Nishur, ctí vázaný k rodu Ituraldeů, stejně jako všichni, kteří přišli se mnou.“

Před Rodelem žádný rod Ituraldeů nebyl, ale Shimron Jaalamovi odpověděl také úklonou, s rukou na srdci. „Čest budiž cti. Doprovodíš mě, urozený pane Ituralde?“ řekl, když se narovnal.

Velké dveře do tanečního sálu byly pryč, i když si Ituralde neuměl představit, že by je odnesli bandité. Zůstal tady jen vysoký, lomený oblouk, dost široký, aby jím prošlo deset mužů vedle sebe. V oválném sále bez oken zahánělo stíny půl tuctu luceren všech tvarů a velikostí, ačkoliv světlo až ke stropu nedosáhlo. U malovaných stěn, každá na jedné straně místnosti, stály dvě skupiny lidí, a pokud je bílá stužka zavazovala nenosit přílbu, i tak byly ty dvě stovky po zuby ozbrojené, a žádný z nich rozhodně neodložil meč. Na jedné straně stálo několik domanských urozených pánů, stejně mocných jako Shimron – Rajabi, Wakeda, Ankaer – a obklopených menšími šlechtici, věrnými neurozenými lidmi a menšími hloučky, občas jen dva tři muži, v nichž nebyli vůbec žádní šlechtici. Dračí spřísahanci měli rady, ale žádné velitele. Přesto každý z těchto mužů byl po právu vůdcem, a někteří měli i desítky stoupenců, pár dokonce tisíce. Žádného zřejmě netěšilo, že je tu, a jeden dva se mračili na padesát, šedesát Taraboňanů, stojících v jednom hloučku. Ti se zase mračili na ně. Možná byli všichni Dračí spřísahanci, ale Domanci a Taraboňané se v lásce rozhodně neměli. Ituralde se při pohledu na cizince téměř usmál. Neodvažoval se doufat, že se jich dnes objeví tolik.

„Urozený pán Rodei Ituralde přichází pod bílou stužkou.“ Shimronův hlas se ve stínech hlasitě rozléhal. „Ať každý, kdo pomyslí na násilí, zapátrá ve svém srdci a zváží svou duši.“ A tím veškeré formality skončily.

„Proč urozený pán Ituralde nabízí bílou stužku?“ chtěl vědět Wakeda, sevřel jílec dlouhého meče a druhou ruku si dal v bok. Nebyl moc vysoký, i když byl vyšší než Ituralde, ale nafukoval se, jako by seděl na trůně. Ženy ho kdysi považovaly za šviháka. Nyní mu černý šátek zakrýval důlek po pravém oku a jako znamínko krásy si vyvolil černou šipku, ukazující na silnou jizvu, jež se mu táhla přes tvář na čelo. „Hodlá se k nám připojit? Nebo nás chce požádat o kapitulaci? Všichni vědí, že Vlk je nejen kurážný, ale i lstivý. Je ale tak kurážný?“ Muži na jeho straně místnosti zabručeli, částečně pobaveně, částečně rozzlobeně.

Ituralde sepjal ruce za zády, aby si nezačal hladit rubín v levém uchu. Mnoho lidí vědělo, že to je známka toho, že je rozzlobený, a občas to dělal i schválně. Nyní však potřeboval zachovat klid. I když ten muž mluvil, jako by tu Ituralde nebyl. Ne. Klid. Souboje začaly v hněvu, ale on tu nebyl kvůli souboji, a to vyžadovalo klid. Slova mohla být nebezpečnější zbraní než meče.

„Každý muž tady ví, že na jihu máme dalšího nepřítele,“ pronesl vyrovnaným hlasem. „Seanchané spolkli Tarabon.“ Přelétl pohledem po Taraboňanech a setkal se s bezvýraznými pohledy. Nikdy nedokázal číst v tvářích Taraboňanů. Jako by mezi těmi hroznými kníry – vypadaly jako chlupaté kly, horší než u Saldejců! – a těmi směšnými závoji nosili masku, a ubohé světlo luceren také nepomáhalo. Ale viděl je oblečené v osnířích a potřeboval je. „Nahrnuli se na Almothskou planinu a vyrazili na sever. Jejich záměr je jasný. A chtějí získat i Arad Doman. Obávám se, že chtějí získat celý svět.“

„Chce urozený pán Ituralde vědět, koho budeme podporovat, pokud k nám tito Seanchané vpadnou?“ ozval se Wakeda.

„Pevně věřím, že budete bojovat za Arad Doman, urozený pane Wakedo,“ opáčil Ituralde mírně. Wakeda zrudl, když mu Ituralde mrštil přímou urážku mezi zuby, a jeho muži sahali po mečích.

„Uprchlíci přinesli zprávu, že na pláni jsou Aielové,“ pospíšil si Shimron, jako kdyby se bál, že Wakeda bílou stužku poruší. Nikdo z Wakedových mužů by nevytáhl ocel, pokud by to nejdřív neudělal Wakeda sám nebo jim to nenařídil. „Bojují za Draka Znovuzrozeného, aspoň se to povídá. Musel je poslat on, možná nám na pomoc. Aielské vojsko ještě nikdy nikdo neporazil, dokonce ani Artuš Jestřábí křídlo ne. Vzpomínáš na Krvavý sníh, urozený pane Ituralde, když jsme byli mladší? Asi se mnou budeš souhlasit, že tam jsme je neporazili, ať už historikové říkají cokoliv, a já nemůžu uvěřit, že Seanchanů je tolik, kolik nás tenkrát. Já sám jsem slyšel, že Seanchané odcházejí na jih, pryč od hranice. Ne, myslím, že až o nich příště uslyšíme, budou ustupovat z pláně, ne pochodovat na nás.“ Nebyl špatný polní velitel, ale vždycky byl pedant.

Ituralde se usmál. Z jihu přicházely zprávy rychleji než odjinud, jenže on se bál, že bude muset s Aiely začít sám, a oni by si mohli myslet, že se je snaží oblafnout. Sám nemohl uvěřit, že jsou Aielové na Almothské planině. Nepoukázal na to, že Aielové, vyslaní na pomoc Dračím spřísahancům, by se spíš objevili v Arad Domanu. „Taky jsem vyslýchal uprchlíky a ti hovoří o aielských nájezdech, ne o vojsku. Ať už Aielové dělají na pláni cokoli, mohli Seanchany zpomalit, ale nezahnali je. Jejich létající zvířata začala pátrat na naší straně hranice. To mi jako ústup nepřipadá.“

Rozmáchlým gestem vytáhl z rukávu papír a podržel ho tak, aby všichni viděli meč a ruku otištěné do modrozeleného vosku. Jako vždy poslední dobou, i tady použil horkou čepel a královskou pečeť na jedné straně oddělil, aby mohl pečeť ukázat neporušenou. Pochybovačů bylo hodně, když se lidé doslechli o některých Alsalamových rozkazech. „Mám rozkaz od krále Alsalama shromáždit co nejvíc mužů, kdekoliv je najdu, a zaútočit na Seanchany co nejtvrději.“ Zhluboka se nadechl. Tady znovu riskoval, a pokud kostky nepadnou správně, mohl by mu Alsalam nechat srazit hlavu. „Nabízím příměří. Zavazuji se královým jménem, že proti vám nic nepodniknu, dokud budou Seanchané znamenat pro Arad Doman hrozbu, pokud se všichni zavážete stejně a budete proti nim bojovat po mém boku, dokud je nezaženeme.“

Odpovědělo mu ohromené ticho. Rajabi, chlapisko s býčí šíjí, vypadal, jako by dostal ránu mezi oči. Wakeda si hryzal ret jako polekaná dívčina.

Pak se ozval Shimron: „A je možné je zahnat, urozený pane Ituralde? Na Almothské pláni jsem čelil jejich... jejich Aes Sedai na řetězech stejně jako ty.“ Muži šoupali nohama a začínali se tvářit nahněvaně. Nikomu se nelíbilo být tváří v tvář nepříteli bezmocný, ale Ituralde i Shimron si toho užili dost, aby všichni věděli, co je jejich současný nepřítel zač.

„Je možné je porazit, urozený pane Shimrone,“ prohlásil Ituralde, „i s jejich... překvapeními.“ Bylo zvláštní nazvat takhle zemi vybuchující pod nohama a zvědy jezdící na tvorech připomínajících zplozence Stínu, ale on musel mluvit stejně sebejistě, jako se tvářil. Kromě toho, když člověk věděl, čeho je nepřítel schopen, přizpůsobil se. To bylo jádrem válečného umění dávno předtím, než se objevili Seanchané. Tma Seanchany obrala o jejích výhody, stejně jako příchod bouře. „Moudrý muž přestane hryzat, když se dostane až ke kosti,“ pokračoval, „ale Seanchané zatím měli maso pěkně nakrájené na tenké plátky, než si pro ně sáhli. Já jim hodlám předhodit pěkně tlusté stehno. A navíc je chci přimět, aby po něm chňapli tak rychle, že si vylámou zuby na kosti dřív, než budou mít v puse maso. Tak. Já slib dal. Co vy?“

Bylo velice těžké nezadržet dech. Každý muž zřejmě pátral ve svém nitru. Ituralde viděl, jak si to přebírají. Vlk měl plán. Seanchané měli Aes Sedai na řetěze a létající zvířata a Světlo ví, co ještě. Ale Vlk měl plán. Seanchané. Vlk.

„Jestli je někdo dokáže porazit,“ řekl nakonec Shimron, „tak ty, urozený pane Ituralde. Já se také zavážu.“

„Já se zavazuju!“ zařval Rajabi. „Zaženeme je zpátky přes oceán, odkud přišli!“ Kromě šíje měl býčí i náturu.

Kupodivu Wakeda souhlasil stejně nadšeně, a pak propukla hotová bouře hlasů, jak všichni volali, že se připojí ke královskému slibu, že rozdrtí Seanchany, někteří dokonce křičeli, že budou Vlka následovat i do Jámy smrti. Bylo to velice příjemné, ale jen kvůli tomu Ituralde nepřišel.

„Jestli chceš po nás, abychom bojovali za Arad Doman,“ překřičel jeden hlas ty ostatní, „tak požádej nás!“ Všichni muži, kteří vykřikovali sliby, začali rozzlobeně mručet a klít.

Ituralde skryl radost za lhostejným výrazem a otočil se k mluvčímu na druhém konci sálu. Taraboňan byl hubený, s ostrým nosem, který mu napínal závoj. Pohled však měl tvrdý a pronikavý. Další Taraboňané se mračili, jako by je nepotěšilo, že promluvil, takže to vypadalo, že nemají jednoho vůdce, stejně jako ho neměli Domanci, ale promluvil. Ituralde doufal, že mu jeho krajané slib dají, ale pro jeho plán nebyli nezbytní. Taraboňané však ano. S jejich pomocí by aspoň bylo stokrát pravděpodobnější, že jeho plán vyjde. Oslovil toho muže zdvořile, s úklonou.

„Nabízím ti také příležitost bojovat za Tarabon, urozený pane. Aielové na pláni vyvolali jistý zmatek. Uprchlíci o tom hovoří. Pověz, mohl by malý oddíl tvých mužů – řekněme stovka, možná dvě – překročit v tom zmatku pláň a vstoupit do Tarabonu, kdyby měli na své zbroji stejné pruhy jako ti, kteří jezdí se Seanchany?“

Prve vypadalo nemožné, že by se Taraboňan mohl zatvářit ještě stísněněji, ale on to dokázal, a teď pro změnu rozzlobeně mumlali a kleli muži na druhé straně místnosti. Na sever proniklo dost zpráv, aby věděli, že král a panarcha, dosazení na trůn Seanchany, složili přísahu věrnosti císařovně na druhém konci Arythského oceánu. Připomínka, kolik jejich krajanů nyní jezdí pro tuto císařovnu, se jim hrubě nelíbila. Většina těch „Seanchanů“ na Almothské pláni byli Taraboňané.

„Co dobrého by mohl malý oddíl vykonat?“ zabručel opovržlivě hubeňour.

„Jen málo,“ odtušil Ituralde. „Avšak kdyby takových oddílů bylo padesát? Stovka?“ Tihle Taraboňané za sebou měli dohromady asi tolik mužů. „Pokud by všechny udeřily v tentýž den po celém Tarabonu? Já sám bych jel s nimi a tolik mých mužů, kolik by jich získalo tarabonskou zbroj. Jen tak zajistíme, že to nebude pouze způsob, jak se vás zbavit.“

Domanci za ním začali hlasitě protestovat. Wakeda z nich byl nejhlasitější, pokud se tomu dalo věřit! Vlkův plán byl v pořádku, ale oni chtěli, aby je vedl Vlk sám. Většina Taraboňanů se začala dohadovat mezi sebou kvůli tomu, jestli se tolik mužů dostane přes pláň, aniž by je odhalili, dokonce i v tak malých tlupách, kvůli tomu, zda to vůbec bude k něčemu, pokud se tam dostanou v malých oddílech, i kvůli tomu, zda jsou ochotní vzít na sebe zbroj se seanchanskými pruhy. Taraboňané se hádali stejně jako Saldejci, a stejně ohnivě. Ne však ten muž s ostrým nosem. Ten se Ituraldemu díval upřeně do očí. Potom nepatrně kývl. S těmi hustými kníry se to dalo těžko poznat, ale Ituralde měl dojem, že se usmál.

Z Ituraldeho spadly poslední zbytky napětí. Ten chlapík by nesouhlasil, dokud se ještě ostatní dohadovali, pokud by nebyl větším vůdcem, než to na první pohled vypadalo. Ostatní přijdou také, tím si byl jistý. Vyjedou s ním na jih do srdce toho, co Seanchané považovali za svůj majetek, a vytnou jim tvrdý políček. Taraboňané tam potom pochopitelně budou chtít zůstat a dál bojovat za svou vlast. Nic víc nečekal. Takže jeho a těch pár tisíc mužů, které se mu podaří vzít s sebou, poženou zpátky na sever přes celou Almothskou pláň. Pokud na něj bude svítit Světlo, poženou je a budou vzteky bez sebe.

Ituralde opětoval Taraboňanův úsměv, pokud to ovšem úsměv byl. S trochou štěstí ti zuřiví generálové nepoznají, kam je vede, dokud nebude příliš pozdě. A pokud ano... No, měl ještě druhý plán.

Eamon Valda si držel plášť co nejtěsněji u těla a dusal ve sněhu mezi stromy. Studený vítr šustil mezi sněhem obtíženými větvemi, v kalném světle klamně tichý. Silnou bílou vlnou však pronikal jako mušelínem a mrazil. Tábor, rozkládající se kolem něj po lese, byl také tichý. Pohyb, sice znamenal zahřát se, nicméně v takovém počasí se muži raději choulili k sobě, pokud je nic nenutilo k pohybu.

Valda se nečekaně zastavil a nakrčil nos, jak náhle ucítil zápach, odporný puch jakoby z dvaceti hromad odpadků, hemžících se červy. Valda se nezačal dávit, místo toho se zamračil. Táboru scházela preciznost, jakou vyžadoval. Stany byly náhodně postavené tam, kde byly větve nad nimi nejhustší, koně byli uvázaní poblíž, místo aby byli správně přikolíkovaní. Právě tahle liknavost vedla ke špíně. Pokud zůstanou bez dozoru, budou muži zasypávat koňský hnůj jen několika hrstmi hlíny, aby to vyřídili co nejrychleji, a kopat latríny tak, aby nemuseli v zimě chodit daleko. Každý jeho důstojník, který by něco takového dovolil, by okamžitě přestal být důstojníkem a z první ruky by se naučil používat lopatu.

Valda v táboře pátral po zdroji zápachu, ale ten byl náhle pryč. Vítr se nezměnil, smrad prostě zmizel. Na chvilku se polekal. Vydal se dál a mračil se ještě víc. Ten puch musel odněkud přijít. Najde toho, kdo si začal myslet, že disciplína polevuje, a udělá z něj odstrašující příklad. Disciplína musela být dobrá, zvlášť teď. Lepší než obvykle.

Na kraji širokého palouku se opět zastavil. Sníh na palouku byl neporušený i přesto, že v lese okolo stál tábor. Valda, drže se mezi stromy, obhlížel oblohu. Hnala se po ní oblaka a zakrývala slunce. Zahlédl nějaký pohyb a zadržel dech, než si uvědomil, že je to jen pták, nějaký malý a hnědý, držící se při zemi ze strachu z dravců. Zasmál se a dost trpce. Od chvíle, kdy ti Světlem prokletí Seanchané na jeden neuvěřitelný zátah spolkli Amador a pevnost Světla, uplynul jen asi měsíc, ale on získal nové instinkty. Moudří lidé se učí, kdežto hlupáci...

Ailron byl hlupák, hlavu měl plnou starých příběhů o slávě, oživených věkem a nadějí na získání skutečné moci, která by odpovídala jeho koruně. Odmítal vidět realitu, kterou měl přímo před očima, a přímým důsledkem byla Ailronova pohroma. Valda slyšel takhle nazývat bitvu u Jeramelu, ale jen od hrstky amadicijských šlechticů, kterým se podařilo uniknout, omámení jako palicí praštění voli, a přesto se stále snažili, čistě ze zvyku, podat celou událost v nejlepším světle. Napadlo ho, jak to asi nazýval Ailron, když ty zkrocené seanchanské čarodějky začaly rvát jeho uspořádané řady na cucky. Stále to měl před očima, jak se země mění ve fontány ohně. Viděl to ve svých snech. No, Ailron byl mrtvý, zabitý při pokusu o útěk, jeho hlavu narazili na tarabonské kopí. Vhodná smrt pro hlupáka. On, na druhou stranu, shromáždil přes devět tisíc dětí Světla. Muž, jenž viděl jasně, mohl za takových časů hodně dokázat.

Na druhé straně palouku, těsně za hranicí lesa, stála chatrč, která kdysi patřila uhlíři, s jedinou místností, kde ve spárách mezi kameny trčel zimou zhnědlý plevel. Podle všeho opustil uhlíř svoje obydlí již dávno. Části doškové střechy se nebezpečně prohýbaly a úzké okenní otvory byly prázdné a nyní je zakrývaly tmavé pokrývky. U nedovírajících dřevěných dveří stáli na stráži dva muži, velcí muži se šarlatovou pastýřskou holí pod zlatým slunečním kotoučem na pláštích. Byli po zuby ozbrojení a podupávali, jak jim bylo zima. Kdyby byl Valda nepřítelem, ani jeden by nedokázal vytáhnout meč včas. Tazatelé rádi pracovali pod střechou a za zavřenými dveřmi.

Když se dívali, jak přichází blíž, měli obličeje jakoby vytesané z kamene. Oba předvedli jen jakési polovičaté zasalutování. Slušně nepozdravili nikoho bez pastýřské hole, dokonce i když to byl pan velící kapitán dětí. Jeden otevřel ústa, jako kdyby se ho chtěl zeptat, co tady dělá, ale Valda prošel kolem nich a otevřel dveře. Alespoň se ho nesnažili zastavit. Byl by je oba zabil, kdyby se o to pokusili.

Když vstoupil, Asunawa vzhlédl od křivého stolu, kde studoval jakousi knížku. V kostnaté ruce držel cínový pohár, ze kterého se kouřilo a bylo z něj cítit koření. Židle, na níž seděl, jediný další kus nábytku v místnosti, vypadala rozviklaně, ale někdo ji vyspravil houžvemi. Valda stiskl rty, aby neohrnul pysk. Hlavní tazatel ruky Světla požadoval skutečnou střechu nad hlavou, ne stan, i když došky nutně potřebovaly vyměnit, a svařené víno, i když nikdo jiný už týden žádné víno neměl. V kamenném krbu také hořel ohýnek a vydával chabé teplo. Ještě v době před Pohromou byly všechny ohně zakázané, aby je neprozradil kouř. Přesto, ačkoliv většina dětí tazateli opovrhovala, k Asunawovi chovaly zvláštní obdiv, jako kdyby ho šedé vlasy a vyzáblá tvář mučedníka obdařily všemi ideály dětí Světla. Když to Valda zjistil, dost ho to překvapilo. Nebyl si jistý, zda to ví sám Asunawa. V každém případě tu bylo dost tazatelů, aby mohli dělat potíže. Nic, co by nezvládl, ale lepší bylo všem potížím se vyhnout. Prozatím.

„Už je skoro čas,“ prohlásil a zavřel za sebou dveře. „Připravený?“

Asunawa se nezvedl, ani si nevzal bílý plášť, který měl složený na stole před sebou. Na něm nebyl žádný sluneční kotouč, jen šarlatová hůl. Místo toho položil ruce na knihu a zakryl stránky. Valda měl dojem, že je to Mantelarova Cesta Světla. Zvláštní čtení pro hlavního inkvizitora. Víc se hodila pro nové rekruty. Ti, kteří neuměli číst, když skládali přísahu, se to naučili, aby mohli studovat Mantelarova slova.

„Dostal jsem hlášení o andorském vojsku v Murandy, můj synu,“ pravil Asunawa. „Hluboko v Murandy.“

„Murandy je odsud daleko,“ opáčil Valda, jako by nepoznal nový začátek staré hádky. Hádky, o níž Asunawa zřejmě často zapomínal, že v ní prohrál. Co ale dělají Andořané v Murandy? Byla-li ovšem hlášení pravdivá, mnoho z nich byly jen výmysly zabalené do lži. Andor. To jméno naplňovalo Valdu hořkostí. Morgasa byla mrtvá nebo služebnicí nějakého Seanchana. Jim na titulech jiných států pramálo záleželo. Ať mrtvá či služka, pro něj byla ztracená, a mnohem důležitější bylo, že tím byly ztraceny i jeho plány s Andorem. Galadedrid se změnil z užitečné páky v pouhého dalšího mladého důstojníka, a navíc důstojníka, který byl u obyčejných vojáků příliš oblíbený. Dobří důstojníci nebyli nikdy oblíbení, avšak Valda byl pragmatik. Minulost byla minulost. Místo Andoru přišly jiné plány.

„Ne tak daleko, pokud vyrazíme k východu přes Altaru, můj synu, přes severní část Altary. Seanchané se zatím nemohli dostat příliš daleko za Ebú Dar.“

Valda natáhl ruce k ohýnku a povzdechl si. V Tarabonu se rozšířili rychle jako mor, stejně jako tady v Amadicii. Proč si ten člověk myslí, že je to v Altaře jiné? „Zapomínáš na čarodějky v Altaře? S vlastním vojskem, jak ti jistě nemusím připomínat? Pokud se už nedostaly do Murandy.“ Těm hlášením o čarodějkách v pohybu věřil. Mimoděk zesílil hlas. „To takzvané andorské vojsko se možná doslechlo o čarodějkách a jejich vojsku! Nezapomínej, že al’Thorovi daly Caemlyn! A Illian a polovičku východu! Opravdu věříš, že jsou rozdělené? Opravdu?“ Pomalu se nadechl, aby se uklidnil. Tedy, snažil se o to. Každý příběh z jihu byl horší než ten předchozí. Do komína vletěl závan větru a po místnosti rozhodil jiskry. Valda s kletbou uskočil. Zatracená rolnická barabizna! Dokonce i ten komín byl špatně postavený!

Asunawa dlaněmi zavřel knížku. Ruce měl sepjaté jako k modlitbě, ale v zapadlých očích mu náhle zaplál oheň větší, než hořel v krbu. „Já věřím, že čarodějnice je třeba zničit! Tomu já věřím!“

„Mně by stačilo vědět, jak je Seanchané krotí.“ Kdyby měl dost zkrocených čarodějnic, mohl by al’Thora vyhnat z Andoru, z Illianu a odevšad, kde se usadil jako samotný Stín. Potom by dokázal překonat i samotného Artuše Jestřábí křídlo!

„Musí být zničeny,“ trval Asunawa umíněně na svém.

„A my s nimi?“ opáčil Valda.

Ozvalo se zaklepání na dveře a na Asunawův pokyn se v nich objevil jeden ze strážných, postavil se do pozoru a řízně zasalutoval rukou přes prsa. „Můj pane hlavní inkvizitore,“ začal uctivě, „dorazila rada pomazaných.“

Valda čekal. Bude ten starý hlupák dál umíněný i přede všemi deseti přeživšími kapitány, kteří byli venku a připravení vyrazit? Co se muselo udělat, to se udělalo.

„Pokud to strhne Bílou věž,“ dodal Asunawa konečně, „budu spokojený. Prozatím. Pojedu na to setkání.“

Valda se pousmál. „Tak to mi stačí. Uvidíme pád čarodějnic společně.“ On rozhodně uvidí jejich pád. „Radím tedy, aby sis nechal připravit koně. Do večera nás čeká dlouhá cesta.“ Jestli to Asunawa uvidí spolu s ním, to byla jiná otázka.

Gabrelle se ráda projížděla zimními lesy s Logainem a Toveine. Vždycky je s Toveine nechával jet za sebou vlastním tempem v jakéms takéms soukromí, pokud nezůstaly příliš pozadu. Aes Sedai spolu mluvily, jen pokud to bylo nezbytně nutné, i když měly skutečné soukromí. Zdaleka nebyly přítelkyně. Vlastně Gabrelle si už mockrát přála, aby Toveine odmítla, když jim Logain tyto vyjížďky navrhl. Bylo by příjemné být skutečně sama.

Držíc otěže v ruce, s pláštěm podšitým liščinou u těla, dovolila si cítit zimu, jen trochu, jen kvůli tomu pocitu. Sníh nebyl hluboký, ale ranní vzduch byl svěží. Tmavé mraky však slibovaly brzy další sníh. Nad nimi poletoval jakýsi pták s dlouhými křídly. Asi orel. Ptáci nebyli její silnou stránkou. Rostliny a minerály zůstávaly na místě, zatímco je člověk studoval, stejně jako knihy a rukopisy, i když ty se jí mohly rozpadnout pod rukama, pokud byly dost staré. Navíc na takovou dálku ptáka stěží rozeznávala, ale orel do okolní krajiny docela zapadal. Kolem byly lesy a mezi řídce rostoucími stromy byly menší houštiny. Rozložité duby a vysoké borovice a jedle udusily většinu podrostu, jen tu a tam zůstaly hnědé zbytky nějakých odolnějších popínavek, čekajících na stále vzdálené volání jara a přimknutých k balvanu či nízké římse z šedého kamene. Gabrelle si krajinu ukládala do paměti, jako by to bylo cvičení novicek, studenou a pustou.

V dohledu byli pouze její dva společníci a ona si mohla skoro představovat, že je někde jinde, ne v Černé věži. To strašné jméno jí teď už vyvstávalo v myšlenkách snadno. Byla stejně skutečná jako Bílá věž a pro každého, komu padl zrak na velká kamenná kasárna, v nichž se cvičily stovky mužů, a na vesnici, jež kolem nich vyrostla, už nebyla jenom „takzvaná". Gabrelle ve vesnici bydlela už málem dva týdny a některé části Černé věže doposud nespatřila. Patřily k ní míle pozemků, obklopené hrubou stavbou hradeb z černého kamene. Přesto tady, daleko v lesích, mohla téměř zapomenout.

Téměř. Nebýt uzlíčku pocitů a emocí, esence Logaina Ablara, již měla neustále v hlavě, a neustálý pocit ovládané ostražitosti, svalů vždy připravených k akci. Takhle se mohl cítit třeba vlk na lovu nebo možná lev. Neustále obracel hlavu sem a tam, i tady sledoval okolí, jako by očekával útok.

Gabrelle nikdy neměla strážce – pro hnědé byly zbytečným přepychem; najatý sluha dokázal obstarat všechny její potřeby – a bylo pro ni zvláštní, že se stala součástí pouta a navíc se vlastně ocitla na jeho špatném konci. Hůř než na špatném konci. Tohle pouto ji nutilo k poslušnosti a vyvolávalo spoustu omezení. Nebylo úplně stejné jako strážcovské. Sestry své strážce nenutily k poslušnosti. No, aspoň ne moc často. A sestry se celá staletí nespojovaly s muži proti jejich vůli. Přesto jí to poskytlo fascinující předmět studia. Pracovala na výkladu toho, co pociťovala. Občas mu skoro dokázala číst myšlenky. Jindy to bylo jako tápat v dole bez kahanu. Snažila by se studovat, i kdyby měla hlavu na špalku. Což, velmi skutečným způsobem, měla. Cítil ji stejně jako ona jeho.

Na to nesměla zapomínat. Někteří asha’mani možná věřili, že se Aes Sedai se zajetím smířily, ale jenom hlupák by si mohl myslet, že jedenapadesát sester, kterým bylo vnuceno pouto, je odevzdaně přijmou, a Logain žádný hlupák nebyl. Kromě toho věděl, že sem byly poslány, aby zničily Černou věž. Ale pokud tušil, že se stále snaží najít způsob, jak hrozbu stovek mužů, kteří mohou usměrňovat, zničit... Světlo, jak byly svázané, jediný rozkaz by je dokázal na místě zastavit! Neuděláte nic, abyste uškodily Černé věži. Nechápala, proč ten rozkaz nedostaly, čistě pro jistotu. Musejí uspět. Zklamou-li, svět bude odsouzen k záhubě.

Logain se otočil v sedle, působivý, širokoplecí muž v dobře padnoucím kabátci černém jako smola, jenom se stříbrným mečíkem a rudozlatým drakem na vysokém límci. Černý plášť měl odhrnutý, jako by si zimu vůbec nepřipouštěl. A možná si ji opravdu nepřipouštěl, tito muži si zřejmě mysleli, že musejí bojovat úplně se vším a pořád. Usmál se na ni – aby ji uklidnil? – a ona zamrkala. Nechala snad do pouta proniknout příliš velkou úzkost? Byl to tak složitý tanec, když se snažila ovládnout své emoce a předkládat jen ty správné reakce. Bylo to skoro jako skládat zkoušku na šátek, kdy bylo třeba vytvořit každé tkanivo přesně podle vzoru, bez sebemenšího zakolísání, i přes veškeré rozptylování, jenže tato zkouška neměla konce.

Logain obrátil pozornost k Toveine a Gabrelle si tiše vydechla. Jen úsměv. A přátelské gesto. Často se choval mile. Kdyby byl cokoliv jiného, byl by docela milý.

Toveine se na něj zářivě usmála a Gabrelle málem potřásla údivem hlavou, a nikoli poprvé. Stáhla si kapuci hlouběji do čela, jako by se chtěla chránit před chladem, takže jí halila obličej a zároveň mohla nepozorovaně sledovat, co se děje. Kradí červenou sestru pozorovala.

Všechno, co o druhé ženě věděla, vypovídalo, že svou nenávist pohřbila do hodně mělkého hrobu, pokud vůbec, a Toveine nenáviděla muže, kteří mohli usměrňovat, stejně hluboce jako každá červená, se kterou se kdy Gabrelle setkala. Každá červená musela Logaina Ablara nesnášet po tom, co vyhlásil, že ho samo červené adžah ustanovilo falešným Drakem. Teď se k tomu už nevyjadřoval, ale škoda byla napáchána. Byly s nimi lapeny sestry, které se na červené dívaly, jako by si myslely, že přinejmenším ony uvázly ve vlastní pasti. Ale Toveine se na něj skoro uculovala. Gabrelle se kousla do rtu, jak ji to zmátlo. Pravda, Desandre a Lemai všem přikázaly, aby s asha’many, kteří drželi jejich pouto, navázaly co nejsrdečnější vztahy – muže bylo třeba ukolébat, než sestry podniknou něco užitečného – ale Toveine se otevřeně štětila kvůli každému rozkazu od jedné nebo druhé. Hnusila si, když je musela poslechnout, a byla by možná i odmítla, nebýt toho, že Lemai byla také červená, jakkoliv přiznávala, že tomu tak musí být. A taky ji žralo, že od chvíle, kdy je přivedla do zajetí, žádná neuznávala její autoritu. A tehdy se začala usmívat na Logaina.

A jak mohl Logain jen tak sedět na druhém konci pouta a brát ten úsměv jinak než jako falešný? Gabrelle za tenhle uzlíček také zatahala, aniž by se jí podařilo ho rozvázat. Věděl toho o Toveine příliš. Znát její adžah by mělo stačit. Ale Gabrelle z něj cítila stejně tolik podezření, když se díval na červenou sestru i na ni samotnou. Nebylo to tak, že by nebyl podezíravý. Ten člověk asi nevěřil nikomu. Ale bál se méně kterékoliv sestry než nějakého asha’mana. A to také nedávalo smysl.

Není to žádný hlupák, připomínala si. Tak proč? A proč Toveine? Co to má za lubem?

Náhle po ní Toveine bleskla tím svým zdánlivě hřejivým úsměvem a promluvila, jako by Gabrelle vyslovila své podezření nahlas. „Když jsi poblíž,“ zamumlala a od úst jí stoupala pára, „mě si skoro nevšimne. To tys z něj udělala svého zajatce, sestro.“

Gabrelle, jak na to nebyla připravená, se proti své vůli začervenala. Toveine nikdy nenačínala hovor, a říci, že Gabrellino jednání s Logainem neschvaluje, situaci zdaleka nevystihovalo. Svést ho byl zcela zřejmý způsob, jak se k němu dostat blíž a zjistit, jaké má plány a slabosti. Nakonec, i když byl asha’man, ona byla Aes Sedai dávno předtím, než se narodil, a když přišlo na muže, rozhodně nebyla zcela nevinná. Jeho tak překvapilo, když si uvědomil, co dělá, až ji málem napadlo, že nevinný je on. Spíš byla hloupá ona. Ukázalo se, že domanské hrátky mají za následek mnoho překvapení a několik málo pastí. Nejhorší byla past, s níž se nemohla nikomu svěřit. Něco, o čem se však tuze bála, že to Toveine ví, alespoň něco z toho. Ale každá sestra, která se řídila jejím příkladem, to musela vědět také, a Gabrelle si myslela, že několik jich to udělalo. Logain dokázal pouto maskovat jistým hrubým způsobem, ačkoliv ona si myslela, že by jí to stále umožňovalo ho najít, jakkoliv dobře to zakrývalo jeho emoce, ale občas, když tak leželi vedle sebe, nechal maskování sklouznout. Výsledky byly, řečeno mírně... zničující. Tehdy nebylo žádné sebeovládání, žádné odtažité studování. Vlastně ani zdravý rozum.

Co nejrychleji si v duchu opět vyvolala obraz zasněžené krajiny a upnula se na něj. Stromy, balvany a bílý sníh. Bílý a studený sníh.

Logain se na ni neohlédl, nedal to nijak najevo, ale pouto jí prozradilo, že o její chvilkové ztrátě sebekontroly ví. Domýšlivost z něj přímo vyzařovala! A taky uspokojení! Měla co dělat, aby nezačala soptit. On ale čekal, že bude soptit, Světlo ho spal! Musel vědět, co k němu cítí. Ale kdyby se rozzlobila, jeho by to nanejvýš pobavilo! A ani se to nepokoušel skrývat!

Gabrelle si všimla, že se Toveine spokojeně usmívá, ale přemítat o tom mohla jen chvilku.

Celé dopoledne měli jen pro sebe, ale teď se mezi stromy objevil další jezdec, muž v černém, bez kabátu, a jakmile je uviděl, zamířil k nim a pobízel koně k co nejvyšší rychlosti. Logain zastavil a čekal, zosobněný klid, a Gabrelle ztuhla, když zastavila svého koně vedle něj. Pocity vyzařující z pouta se změnily. Teď to bylo napětí vlka těsně předtím, než skočí. Čekala, že začne sahat po meči, místo aby měl ruce složené na vysoké sedlové hrušce.

Druhý muž byl skoro stejně vysoký jako Logain, na rozložitá ramena mu spadaly vlnité zlaté vlasy a mile se usmíval. Gabrelle usoudila, že ví, co jeho úsměv dělá. Byl příliš sličný, aby to nevěděl, mnohem pohlednější než Logain. Tvrdý život na Logainovi zanechal stopy, ale tento mladý muž měl ještě hladké líce. Na vysokém límci však měl meč i draka. Na obě sestry upřel jasně modré oči. „Spíš s oběma, Logaine?“ zeptal se hlubokým hlasem. „Ta baculka mi připadá trochu chladná, ale ta druhá vypadá docela mile.“

Toveine rozzlobeně zasyčela a Gabrelle zaťala zuby. Nijak se netajila tím, co dělá – ostatně nebyla žádná Cairhieňanka, aby halila do soukromí to, zač se na veřejnosti styděla – ale to neznamenalo, že o tom mohl kdekdo klábosit. Horší bylo, že ten muž mluvil, jako kdyby byly nějaké lehké holky z taverny.

„Ať to už nikdy neslyším, Mishraile,“ pronesl Logain tiše a Gabrelle si uvědomila, že pouto se znovu změnilo. Bylo chladné, tak chladné, až vedle něho vypadal sníh teplý. Chladné, že i hrob vedle něj vypadal teplý. To jméno už kdysi zaslechla. Atal Mishraile, a když Logain promluvil, cítila z něho nedůvěru – rozhodně větší, než jakou cítil k ní a k Toveine – ale teď byl ochotný zabíjet. Bylo to skoro k smíchu. Držel ji v zajetí a zároveň snad byl připravený páchat násilí, aby ochránil její pověst. Bylo jí to k smíchu, ale tuto informaci si pečlivě zařadila. Každý ždibec mohl být užitečný.

Mladší muž nedal nijak najevo, že hrozbu slyšel. Jeho úsměv ani na okamžik nezakolísal. „M’Hael říkal, že můžeš jít, jestli chceš. Nevidí důvod, proč bys měl verbovat.“

„Někdo to dělat musí,“ opáčil Logain vyrovnaně.

Gabrelle si vyměnila zmatený pohled s Toveine. Proč Logain chce jít verbovat? Viděly oddíly asha’manů vracející se z výprav za novými muži, a z cestování na dlouhé vzdálenosti byli vždycky unavení a navíc obvykle špinaví a popudliví. Mužům verbujícím pro Draka Znovuzrozeného se zřejmě vždycky nedostávalo vřelého přijetí, dokonce ještě předtím, než lidé zjistili, oč jim doopravdy jde. A proč se o tom s Toveine doslechly až teď? Byla by přísahala, že jí poví všechno, když s ní spal.

Mishraile pokrčil rameny. „Na tuhle práci je zde spousta zasvěcených a vojáků. Tebe ale asi nudí dohlížet pořád na výcvik. Učit ty hlupáky plížit se lesem a šplhat po útesech, jako by neuměli usměrnit ani jiskřičku. Dokonce i nějaká zavšivená vesnice by mohla vypadat líp.“ Teď se začal uculovat, opovržlivě a vůbec ne mile. „Jestli požádáš M’Haela, možná tě nechá sledovat jeho lekce v paláci. Pak by ses nenudil.“

Logainův výraz se v nejmenším nezměnil, ale Gabrelle skrze pouto cítila vztek. Zaslechla několik věcí o Mazrimu Taimovi a jeho soukromých lekcích, ale sestry věděly jen to, že Logain a jeho nohsledi nevěří Taimovi ani nikomu, kdo se jeho lekcí zúčastňuje, a Taim na oplátku zřejmě nevěřil Logainovi. Naneštěstí se sestry o lekcích nedokázaly dozvědět nic podstatného. Žádná nebyla spojená s mužem z Taimovy frakce. Některé si myslely, že nedůvěra vznikla z toho, jak si oba činili nárok na titul Draka Znovuzrozeného, nebo dokonce z příznaků šílenství, jež usměrňování mužům přinášelo. U Logaina nezachytila žádné stopy šílenství, a to se je snažila najít stejně tolik, jako známky, že hodlá začít usměrňovat. Kdyby s ním byla spojená ve chvíli, kdy zešílí, mohlo by to posednout i ji. Ale čehokoliv, co by mohlo v řadách asha’manů způsobit rozkol, bylo třeba využít.

Když se na něho Logain podíval, Mishraile se přestal usmívat. „Užij si svých vší,“ pronesl nakonec a otočil koně. Prudce ho pobodl, až kůň odskočil, a zavolal přes rameno: „Na některé z nás čeká sláva, Logaine.“

„On si svého draka možná nebude užívat dlouho,“ zamumlal Logain a díval se za ním, jak cválá pryč. „Na to si nedává dost dobrý pozor na jazyk.“ Gabrelle usoudila, že ta poznámka nebyla určena jim dvěma, ale co jiného tím mohl myslet? A proč byl náhle ustaraný? Dobře to zakrýval, zvlášť vzhledem k poutu, ale přesto byl ustaraný. Světlo, občas to vypadalo, že vědět, co má mužský v hlavě, celou věc ještě zhoršuje!

Náhle se k nim Logain otočil a pozorně se na ně zadíval. Poutem proklouzla nová vlna obav. Kvůli nim? Nebo, zvláštní nápad, o ně?

„Obávám se, že budeme muset vyjížďku poněkud zkrátit,“ usoudil po chvíli. „Musím něco připravit."

Nepobídl koně do cvalu, avšak cestou zpátky do vesnice, kde se muži cvičili, nasadil rychlejší tempo než ráno. Na něco se teď soustředil. Gabrelle usoudila, že o něčem usilovně přemýšlí. Pouto málem bzučelo. Musel jet podle instinktů.

Neujeli daleko, když Toveine pobídla koně blíž ke Gabrelle. Naklonila se v sedle a snažila se upírat důrazný pohled na Gabrelle a zároveň vrhala rychlé pohled po Logainovi, jako by se bála, že by se mohl ohlédnout a všimnout si, že se baví. Ona očividně nikdy nevěnovala pozornost tomu, co jí říká pouto. Teď vypadala jako loutka, neboť neustále otáčela hlavou sem a tam, až hrozilo, že spadne.

„Musíme jít s ním,“ šeptala. „Za jakoukoliv cenu, musíš to zařídit.“ Gabrelle zvedla obočí a Toveine měla alespoň tolik slušnosti, aby se začervenala. Přesto neztratila nic ze své naléhavosti. „Nemůžeme si dovolit, aby nás tady nechal,“ supěla. „Když sem ten chlap přišel, nevzdal se svých ambicí. Ať už plánuje jakoukoliv ohavnost, my s tím nic nenaděláme, pokud nebudeme u toho, až se o to pokusí.“

„Vidím, co mám přímo pod nosem,“ ohradila se Gabrelle ostře a pocítila úlevu, když Toveine prostě jen kývla a odmlčela se. Gabrelle měla co dělat, aby potlačila strach, který pocítila. Copak Toveine nikdy nepřemýšlí o tom, co cítí skrz pouto? Něco, co měla ve spojení s Logainem vždy v hlavě – odhodlání – teď bylo tvrdé a ostré jako nůž. Myslela si, že ví, co to tentokrát znamená, a z toho jí vyschlo v ústech. Nevěděla sice proti komu, ale byla si jistá, že Logain Ablar hodlá vyjet do války.

Yukiri pomalu sestupovala širokou chodbou, obtáčející Bílou věž, a byla naježená jako hladová kočka. Měla co dělat, aby vnímala, co žvatlá sestra plující vedle ní. Bylo velmi časné ráno, první sluneční paprsky jenom stěží prorazily hustě padajícím sněhem, a na prostředních podlažích Věže byl chlad jako v Hraničních státech v zimě. No, možná ne tak velký, připustila po chvíli. Tak daleko na severu už nebyla spoustu let a vzpomínky vždycky přeháněly. Proto byly psané záznamy tak důležité. Až na případ, kdy se člověk neodvažoval nic zapsat. Přesto byla dost velká zima. Přes veškerý um a předvídavost starých stavitelů horko z velkých kamen ve sklepích takhle vysoko nikdy nedosáhlo. Plameny svící ve zlacených kandelábrech se mihotaly v průvanu a občas byl proud vzduchu tak silný, že pohnul těžkými nástěnnými koberci, zavěšenými na bílých stěnách. Na kobercích se střídaly květiny, lesní výjevy a exotická zvířata a ptáci s triumfálními výjevy z historie Věže, které nebylo možné vystavit ve veřejných prostorách dole. Její komnaty, vyhřívané ohněm z krbů, by kdysi byly mnohem příjemnější.

Hlavou se jí honily zprávy ze světa, jakkoliv se snažila na to nemyslet. Nebo spíš nedostatek podložených zpráv. Špehové v Altaře a Arad Domanu dodávali velice zmatené zprávy a těch několik hlášení, jež začínala prosakovat z Tarabonu, bylo dost děsivých. Podle toho, co se povídalo, mohli být vládci Hraničních států kdekoliv, od Morny přes Andor a Amadicii po Aielskou pustinu. Jediným potvrzeným faktem bylo, že žádný nebyl tam, kde být měl, totiž na stráži Mornské hranice. Aielové byli všude a zřejmě se konečně vymkli al’Thorově kontrole, pokud je vůbec někdy ovládal. Z posledních zpráv z Murandy by nejradši skřípala zuby a zároveň plakala, zatímco to, co se dělo v Cairhienu...! Po celém Slunečním paláci byly sestry. Některé byly v podezření, že patří ke vzbouřenkyním, a o žádné nebylo známo, že je věrná, a o Coiren a jejím poselstvu nebylo od chvíle, kdy opustily město, slyšet ani slovíčko, i když už měly být dávno zpátky v Tar Valonu. A jako by to nestačilo, al’Thor opět zmizel jako mýdlová bublina. Mohly být pravdivé ty povídačky, že napůl zničil Sluneční palác? Světlo, ten muž se ještě nemohl zbláznit! Nebo ho ta Elaidina pitomá nabídka „ochrany“ vyděsila, až se běžel schovat? Mohlo ho vůbec něco vyděsit? Ji on tedy rozhodně děsil. A vyděsil i zbytek sněmovny, ať už se přísedící tvářily, jak chtěly.

Jedinou skutečnou jistotou bylo, že na ničem z toho nezáleželo ani jako na plivanci v lijáku. A to, že to věděla, jí v nejmenším nezlepšilo náladu. Dělat si starosti s tím, že uvízla v houští růží, i když by ji trny mohly nakonec zabít, bylo přepychem, když měla o žebra opřený nůž.

„Pokaždé, když za posledních deset roků opustila Věž, vydávala se za svými vlastními záležitostmi, takže nemáme žádné novější záznamy,“ mumlala její společnice. „Je těžké zjistit, kdy přesně byla pryč z Věže a zůstala... nenápadná.“ Meidani měla tmavě zlaté vlasy sepjaté slonovinovými hřebeny a byla vysoká a dost štíhlá, aby její poprsí působilo přehnaným dojmem, což ještě podtrhoval tmavý, stříbrem vyšívaný živůtek a způsob, jakým se při chůzi nakláněla, aby měla ústa v úrovni Yukiriných uší. Šátek měla zachycený kolem zápěstí a dlouhé šedé třásně se jí vláčely po zemi.

„Narovnej se,“ zavrčela Yukiri. „Nemám uši ucpané hlínou.“

Druhá žena se prudce narovnala a na lících jí vzápětí naskočily rudé skvrny. Přitáhla si šátek na ramena a ohlédla se přes rameno na svého strážce Leonina, jenž je následoval v uctivé vzdálenosti. A pokud ony slabounce slyšely cinkání stříbrných rolniček v jeho černých cůpcích, on nemohl slyšet nic, co pronesly normálním hlasem. Ten muž nevěděl víc, než bylo nezbytně nutné – vlastně skoro nic, jen to, že od něj jeho Aes Sedai chce jisté věci, což každému dobrému strážci stačilo – a kdyby zjistil příliš, mohl by dělat potíže, ale nebylo třeba, aby si šeptaly. Lidé, kteří viděli, jak si někdo šeptá, obvykle chtěli zjistit, o jaké tajemství se jedná.

Druhá šedá ji však nerozčilovala víc než vnější svět, i když to byla kukačka v labutím peří. Alespoň nebyla hlavním zdrojem jejího podráždění. Bylo to dost nechutné, vzbouřenkyně předstírající věrnost, ale Yukiri byla ve skutečnosti ráda, že ji Saerin a Pevara přesvědčily, že by ještě neměly Meidani a její sestry kukačky vydat věžovému zákonu. Teď měly přistřižená křídla a byly užitečné. Dokonce by si tím mohly vysloužit i jistou shovívavost, až budou čelit spravedlnosti. Ovšem až vyjde najevo přísaha, která Meidani přistřihla křídla, Yukiri sama by mohla žebronit o shovívavost. Ať byly vzbouřenkyně nebo ne, to, co Yukiri a ostatní provedly s Meidani a jejími spoluspiklenkyněmi, bylo stejně nezákonné jako vražda. Nebo zrada. Přísahat osobní poslušnost – přísahat ji na samotnou hůl přísah, přísahat pod nátlakem – se příliš podobalo nátlaku, jenž byl výslovně zakázaný, i když ne úplně přesně definovaný. Přesto člověk občas musel umazat omítku, když chtěl vykouřit sršně, a černé adžah, to byli sršni s jedovatými žihadly. Na zákon dojde ve vhodnou chvíli – neboť bez zákona nebylo nic – ale jí dělalo větší starosti, zda přežije vykuřování, než jaký trest jí zákon uloží. Mrtvoly si s tresty starosti dělat nemusejí.

Krátce Meidani pokynula, ať pokračuje, jenže druhá žena stěží otevřela ústa, když se před nimi zpoza rohu vynořily tři hnědé, potřásající svými šátky jako zelené. Yukiri Marris Thornhill a Doraise Mesianos zběžně znala, jak už přísedící znají sestry z jiného adžah, jež tráví hodně času ve Věži, což znamenalo, že věděla, jaké jméno které tváři přináleží, a tím to končilo. Popsala by je jako mírné a ponořené do studia. Elin Warrel získala šátek před tak krátkou dobou, že by stále ještě měla instinktivně předvádět pukrlata. Ale místo aby přísedící zdvořile pozdravily, zíraly všechny tři na Yukiri a Meidani stejně, jako se kočky dívají na cizí psy. Nebo možná psi na cizí kočky. Nikde žádná mírnost.

„Smím se zeptat na jeden bod z arafellského zákona, přísedící?“ optala se Meidani nevzrušeně, jako by to hodlala říci celou dobu.

Yukiri kývla a Meidani začala žvanit o rybolovných právech na řekách versus na jezerech, což nebyla zrovna nejchytřejší volba. Soudkyně by mohla požádat Aes Sedai, aby vyslechla případ týkající se práv rybolovu, ale jen aby posílila své vlastní stanovisko v případě, že do věci byli zapletení mocní lidé a ona se obávala, že se budou odvolávat k trůnu.

Za hnědými se coural jediný strážce – Yukiri si nemohla vzpomenout, jestli patří k Marris či Doraise – podsaditý chlapík s tvrdým, kulatým obličejem a tmavým uzlem na temeni, jenž si Leonina a meč na jeho zádech prohlížel s nedůvěrou, kterou určitě převzal od sestry. Starší sestry se nesly po spirálové chodbě s podbradky zvednutými a hubená nová sestra nervózně poskakovala, aby s nimi udržela krok. Strážce, rázující za nimi, působil dojmem muže na nepřátelském území.

Nepřátelství bylo poslední dobou až příliš běžné. Neviditelné hradby mezi adžah, kdysi jen tak silné, že stěží zakrývaly vlastní záhady jednotlivých adžah, se nyní změnily v tvrdá kamenná cimbuří s vodními příkopy. Ne, ne příkopy, propastmi, širokými a hlubokými. Sestry nikdy neopouštěly obydlí svého adžah samotné, často s sebou brávaly své strážce i do knihovny a do jídelen a vždycky nosily šátky, jako kdyby si jinak někdo mohl splést jejich adžah. Yukiri sama na sobě měla svůj nejlepší, stříbrem a zlatem vyšívaný, s dlouhými stříbrnými třásněmi, které jí visely až ke kotníkům. Usoudila, že se asi taky trochu naparuje. A poslední dobou začínala uvažovat o tom, že dvanáct let bez strážce je dost dlouho. Strašná představa, jakmile se dobrala jejího zdroje. Žádná sestra by v Bílé věži neměla strážce potřebovat.

Nikoliv poprvé ji tvrdě zasáhla představa, že někdo bude muset začít vyjednávat mezi adžah, a to již brzy, jinak by vzbouřenkyně mohly projít bránou, drzé jako zlodějky, a vyprázdnit dům, zatímco ostatní se budou hašteřit o to, která dostane nádobí pratety Sumi. Jenomže jediný způsob, jak na tom začít pracovat, který ji v tu chvíli napadl, bylo přinutit Meidani a její kamarádky, aby se veřejně přiznaly, že je do Věže poslaly vzbouřenkyně, aby tu šířily klepy – povídačky, o nichž ony stále tvrdily, že jsou pravdivé! – že červené adžah stvořilo Logaina jako falešného Draka. Mohla by to být pravda? Aniž by o tom Pevara věděla? Yukiri si neuměla představit, že by bylo možné oklamat přísedící, a zvlášť Pevaru. V každém případě byly věci už tak zamotané, že by to neznamenalo rozdíl. Kromě toho by přišla o pomoc deseti ze čtrnácti žen, o nichž si mohla být jistá, že nejsou černé adžah, nemluvě o tom, že by nejspíš odhalila, co ona a ostatní provádějí, dřív, než by se ta bouře přehnala.

Zachvěla se a nemělo to nic společného s průvanem na chodbě. Ona i všechny ostatní, které by mohly odhalit pravdu, by zemřely dřív, než by se ta bouře přehnala, při údajné nehodě nebo na loži. Nebo by mohly prostě zmizet, zdánlivě by odjely z Věže a už by je nikdy nikdo nespatřil. O tom v nejmenším nepochybovala. Každý důkaz by byl pohřbený tak hluboko, že by ho nevykopalo ani vojsko s lopatami. Dokonce i řeči by byly udušené. Něco takového se již stalo. Svět a většina sester stále žily v přesvědčení, že Tamra Ospenya zemřela v posteli. Ona tomu donedávna věřila taky. Musely předat černé adžah zabalené a převázané, než se odváží vyjít s tím na světlo.

Jakmile byly hnědé bezpečně z doslechu, pokračovala Meidani v hlášení, ale po chvíli se opět odmlčela, když těsně před nimi odsunula čísi velká, chlupatá ruka nástěnný koberec. Ze dveří, skrytých za jasně barevnými ptáčky z Potopené země, vyletěl závan ledového větru a do chodby vcouval obtloustlý chlapík v hnědém kabátě, táhnoucí kolečko s hikorovými polínky, jež další sloužící v hrubém kabátě tlačil zezadu. Obyčejní dělníci, žádný neměl na prsou bílý plamen.

Když spatřili Aes Sedai, oba muži spustili goblén na místo a odjeli s kolečkem, aby jim nezavazelo, přičemž se neustále klaněli, až málem spadli do kolečka, a zároveň chytali klouzající polínka. Nepochybně hodlali dokončit práci dřív, než narazí na nějakou sestru. Yukiri vždycky soucítila s lidmi, kteří museli tahat dříví, vodu a všechno ostatní nahoru po rampách sloužících, ale teď kolem nich zamračeně prošla.

Hovor při chůzi se nedal odposlechnout a chodby v částech pro obyčejné lidi jí připadaly jako velice vhodné místo pro soukromý rozhovor s Meidani. Mnohem lepší než její vlastní komnaty, kde by ochrana proti odposlouchávání okamžitě všem v obydlí šedých prozradila, že probírá nějaká tajemství, a ještě horší bylo, s kým. Ve Věži byly v současné době jen asi dvě stovky sester. Tento počet dokázala Bílá věž spolknout a vypadat přitom prázdná, a když se všechny sestry držely doma, části pro obyčejné lidi by měly být prázdné. Aspoň si to myslela.

Vzala v úvahu sloužící v livrejích, kontrolující knoty a hladinu oleje v lampách a desítky dalších věcí, i prostě oděné dělníky s proutěnými koši, naplněnými Světlo ví čím, na zádech. Vždycky se tu pohybovali od časného rána, připravovali Věž na další den, jen se chvatně uklonili a honem sestře mizeli z cesty. Z doslechu. Věžoví sluhové uměli být taktní, zvlášť proto, že každému, kdo by odposlouchával sestru, by rychle ukázali dveře. Vzhledem k současné náladě ve Věži se sloužící snažili vyhnout byť jen příležitosti k zaslechnutí něčeho, co by neměli slyšet.

Co si ale neuvědomila, bylo, kolik sester se rozhodne i přes časnou hodinu a zimu vyjít po dvou po třech ze svých komnat. Červené se snažily upřeným pohledem zmást každého kromě jiných červených, zelené a žluté soupeřily o korunu povýšenosti a hnědé dělaly, co mohly, aby je v tom ještě přetrumfly. Několik bílých, všechny až na jednu bez strážce, se pokoušely zachovat fasádu chladného rozumu, přičemž nadskakovaly i při zvuku vlastních kroků. Vypadalo to, že jedna skupinka sotva zmizí z dohledu a už se objeví druhá, a tak Meidani strávila stejně tolik času žvatláním o zákonech, jako podáváním hlášení.

Nejhorší ze všeho bylo, že se šedé dvakrát usmály na pohled úlevou, že vidí jiné ze svého adžah, a byly by se k nim připojily, kdyby Yukiri nezavrtěla hlavou. Což ji neuvěřitelně rozčilovalo, poněvadž to každého, kdo to uviděl, upozornilo, že má zvláštní důvod být s Meidani sama. Dokonce i kdyby si toho černé adžah nevšimly, a Světlo ví, že nebyl důvod, proč by měly, příliš mnoho sester v těchto dnech špehovalo jiné sestry z jiných adžah, a i přes tři přísahy ty řeči cestou nabývaly. A jak se Elaida zjevně snažila přimět adžah k poslušnosti hrubou silou, tyto řeči měly často za následek tresty, a nejlepší, v co mohla sestra doufat, bylo, že bude moci předstírat, že si trest vybrala sama z vlastních důvodů. Yukiri už takhle jednou dost vytrpěla a netoužila vyplýtvat další dny na mytí podlah, zvlášť když teď měla na talíři víc, než, jak si dobře uvědomovala, dokáže sníst. A druhá možnost, soukromá návštěva u Silviany, nebyla o nic lepší, třebaže šetřila čas! Elaida byla čím dál nelítostnější od chvíle, kdy si začala povolávat Silvianu pro údajně soukromé tresty. Touhle zprávou stále ještě bzučela celá Věž

Jakkoliv to Yukiri nerada přiznávala, dávala si kvůli tomu dobrý pozor na to, jak se dívá na jiné sestry. Kdyby se dívala příliš dlouho, mohlo by to vypadat, že sama špehuje. Uhnout příliš rychle po hledem znamenalo, že bude vypadat tajnůstkářsky, a se stejným výsledkem. Přesto si nemohla pomoci, aby necivěla na jednu dvojici žlutých, proplouvající chodbou jako párek královen ve vlastním paláci.

Tmavý, podsaditý strážce, který šel jenom tak daleko za nimi, aby měly zcela nezbytné soukromí, musel patřit Pritalle Nerbaijan, zelenooké ženě, jež naštěstí neměla výrazný saldejský nos, protože Atuan Larisett strážce neměla. Yukiri o Pritalle nevěděla moc, ale hodlala si o ní zjistit víc, když ji viděla takhle zabranou do hovoru s Atuan. Taraboňanka v šedých, žlutě prostřihávaných šatech s vysokým límcem a šátkem s hedvábnými třásněmi byla úchvatná. Tenké tmavé cůpky s vpletenými korálky jí spadaly k pasu a rámovaly tvář, která jaksi vypadala dokonale, aniž by byla krásná. Byla dokonce celkem skromná, tedy na žlutou. Ale byla to žena, kterou se Meidani a ostatní pokoušely sledovat, aniž by je u toho někdo chytil. Žena, jejíž jméno se bály vyslovit nahlas jinde než za silnými ochranami. Atuan Larisett patřila k jediným třem černým sestrám, o kterých Talene věděla. Takhle se organizovaly, tři ženy, jež se znaly navzájem, tři ženy, které tvořily jedno srdce, kdy každá žena znala jednu další, již neznaly druhé dvě. Atuan byla Taleninou „jednou další", a tak byla naděje, že by je mohla dovést ke dvěma dalším.

Než párek zmizel za rohem, Atuan vzhlédla. Pohledem se o Yukiri jen otřela, ale stačilo to, aby Yukiri vyskočilo srdce až do krku. Šla dál a s námahou udržovala klidný výraz, jenom se odvážila pohlédnout do chodby, když procházela kolem rohu. Atuan a Pritalle už byly dost daleko a mířily k vnějšímu okruhu. V cestě měla Yukiri strážce, ale žádná ze sester se neohlédla. Pritalle vrtěla hlavou. Na něco, co Atuan řekla? Byly příliš daleko, aby Yukiri slyšela cokoliv jiného kromě cvakání strážcových podpatků na podlaze. Byl to jenom pohled. Ovšemže byl. Zrychlila krok, aby se dostala z dohledu v případě, kdyby se podívaly přes rameno, a konečně vypustila dech, o němž si neuvědomovala, že ho zadržuje. Meidani ji napodobila a svěsila ramena.

Zvláštní, jak to na nás působí, pomyslela si Yukiri a narovnala se.

Když zjistily, že Talene je temná družka, byla Talene odstíněnou vězenkyní. A přesto nás vyděsila k smrti, připouštěla si Yukiri. No, nejdřív je vyděsilo to, co musely udělat, aby ji přinutily k doznání, ale pravda jim změnila jazyk v prach. Teď byla Talene spoutaná pevněji než Meidani a strážená, i když to vypadalo, že si chodí volně – jak udržet přísedící zajatou, aniž by si toho někdo všiml, nevymyslela ani Aerin – a byla pateticky ochotná podělit se o všechno, co ví či co si dokonce jen domýšlí, v naději, že by si tak mohla zachránit život. Tedy ne že by měla na vybranou. Těžko mohla někoho děsit. A ty ostatní...

Pevara zpočátku trvala na tom, že Talene se musí v Galině Casban mýlit, a dostala dokonce takový záchvat vzteku, že jí vydržel celý den, než ji konečně přesvědčily, že její červená sestra je ve skutečnosti černá. Stále mluvila o tom, že Galinu vlastnoručně uškrtí. Yukiri sama cítila chladnou odtažitost, když došlo na Temaile Kinderode. Byly-li ve Věži temné družky, dalo se předpokládat, že mezi nimi budou i šedé, i když jí možná trochu pomáhalo, že neměla Temaile ráda. Zůstala chladná, i když si spočítala, že Temaile opustila Věž zhruba v době, kdy byly zavražděny tři sestry. Na mysli jí díky tomu vytanula další jména, další sestry, které tehdy odešly, ale Galina a Temaile a ostatní byly pryč z Věže, prozatím mimo dosah, a jedině dvě z nich byly zcela jistě temnými družkami.

Atuan však byla zde, nepochybně černá adžah, chodila si po Věži, jak se jí zlíbilo, volně a nespoutaná třemi přísahami. A dokud se Doesine nepodaří zařídit, aby ji mohly potají vyslechnout – což bylo obtížné i pro přísedící z Atuanina adžah, protože to muselo zůstat v tajnosti přede všemi – do té doby ji mohly jenom sledovat. Z dálky a nenápadně. Bylo to jako žít s červenou zmijí a nevědět, kdy se jí ocitnete tváří v tvář, nevědět, kdy se rozhodne uštknout. Jako žít v doupěti červených zmijí a vidět jen jednu.

Náhle si Yukiri uvědomila, že široká, zakřivená chodba před nimi je prázdná, kam až dohlédne, a pohled dozadu odhalil jen Leonina. Věž mohla být prázdná až na ně tři. Nikde se nic nehýbalo, jen plameny v kandelábrech se mihotaly. Ticho.

Meidani sebou trhla. „Odpusť, přísedící. Když se tak najednou objevila, trochu mě to zarazilo. Kde jsem to byla? Aha, ano. Vím, že se Celestin a Annharid snaží najít její blízké přítelkyně mezi žlutými.“ Celestin a Annharid byly Meidaniny spoluspiklenkyně, obě žluté. Z každého adžah byly dvě – pochopitelně kromě červeného a modrého – což bylo velmi užitečné. „Obávám se, že to moc nepomůže. Má spoustu přítelkyň, nebo alespoň měla, než... se mezi adžah vyvinula současná situace.“ Do hlasu se jí vloudil náznak jistého uspokojení, i přesto, že uchovávala hladkou tvář. Pořád byla vzbouřenkyně, i když složila tu přísahu navíc. „Vyšetřit všechny bude obtížné, ne-li nemožné.“

„Na chvíli na ni zapomeň.“ Yukiri dalo práci, aby nenatahovala krk, jak se snažila vidět na všechny strany zároveň. Nástěnný koberec s velkými bílými květy se lehce zavlnil a ona zaváhala, dokud si nebyla jistá, že je to jen průvan a ne další sloužící, vycházející po služebnické rampě. Nikdy si nepamatovala, kudy vedou. Nové téma bylo svým způsobem skoro stejně nebezpečné jako bavit se o Atuan. „Včera v noci jsem si vzpomněla, že jsi byla novicka zároveň s Elaidou, a taky jste byly blízké přítelkyně, jestli se dobře pamatuju. Bylo by dobré to přátelství obnovit.“

„To bylo před mnoha lety,“ opáčila vyšší žena škrobeně, zvedla si šátek na ramena a zabalila se do něj, jako by jí náhle byla zima. „Elaida ho zcela správně přerušila, když byla pozvednuta na přijatou. Kdybych byla ve třídě, kterou dostala k výuce, mohly by ji obvinit ze zaujatosti.“

„Buď ráda, že jsi nebyla její oblíbenkyně,“ utrousila Yukiri suše. Elaidina současná zuřivost měla precedens. Než před lety odešla do Andoru, honila ty, které měla v oblibě, tak tvrdě, až musely sestry nejednou zasáhnout. Siuan Sanche bývala jednou z nich, což bylo zvláštní, i když Siuan nikdy nepotřebovala chránit před měřítky, kterým by nemohla dostát. Zvláštní a smutné. „Přesto uděláš všechno ve své moci, abys vaše přátelství obnovila.“

Meidani ušla pár kroků a jenom otevírala a zavírala pusu, upravovala si šátek a kroutila rameny, jako by se snažila setřást ováda, a dívala se všude, jenom ne na Yukiri. Jak ta žena kdy mohla fungovat jako šedá, když se neuměla ovládat? „Zkusila jsem to,“ přiznala se nakonec zadýchaně a stále se vyhýbala pohledu Yukiri do očí. „Několikrát. Kronikářka... Alviarin mě vždy odehnala. Amyrlin má moc práce, má schůzku, musí odpočívat. Vždycky přijde s nějakým důvodem. Myslím, že Elaida nechce pokračovat s přátelstvím, které před třiceti lety ukončila.“

Aha, takže vzbouřenkyně si na to přátelství také vzpomněly. Jak ho asi chtěly využít? Nejspíš ke špehování. Bude muset zjistit, jak měla Meidani předávat informace, jež by odhalila. V každém případě se ze vzbouřenkyň vyklubal nástroj a Yukiri jej hodlala využít. „Alviarin už máš z cesty. Včera odjela z Věže, nebo možná předevčírem. Nikdo to neví jistě. Ale komorné říkaly, že si vzala i šaty na převlečení, takže se nejspíš vrátí až za pár dní.“

„Kam mohla v tomhle počasí jít?“ Meidani se zamračila. „Od včerejšího rána sněží a předtím bylo také zataženo.“

Yukiri se zastavila a otočila ženu tváří k sobě. „Jediné, co tě má, Meidani, zajímat, je to, že je pryč,“ prohlásila důrazně. Kam mohla Alviarin v tomhle počasí jít? „Máš k Elaidě volnou cestu a ty ji použiješ. A budeš se dobře dívat, jestli někdo nečte Elaidiny papíry. Jenom si dávej pozor, aby si nikdo nevšiml, že se díváš.“ Talene tvrdila, že černé adžah ví všechno, co vyjde z amyrlininy pracovny, dřív, než je to vyhlášeno, a že, pokud chtějí zjistit, jak k tomu dochází, budou potřebovat někoho v Elaidině blízkosti. Pochopitelně Alviarin všechno viděla předtím, než to Elaida podepsala, a navíc si ta ženská činila nárok na víc pravomocí než kterákoliv kronikářka, co kdo pamatoval, jenže to nebyl důvod obvinit ji, že je temná družka. Avšak ani důvod ji z toho nepodezírat. I její minulost prošetřovaly. „Sleduj Alviarin, jakkoliv to půjde, ale Elaidiny papíry jsou důležitější.“

„Yukiri!“ zavolala jakási žena z chodby.

Přísedící věžové sněmovny nenadskakují jako polekané kozy, když zaslechnou své jméno, ale Yukiri to udělala. Kdyby zrovna nedržela Meidani, byla by možná i upadla, ale takhle se obě potácely jako opilé selky o dožínkách.

Yukiri se vzpamatovala, rázně si urovnala šátek a zamračila se. Mračila se dál, i když už viděla, kdo se to k ní žene. Seaine měla být ve svých pokojích s tolika bílými sestrami, kolik to jenom šlo, když zrovna nebyla s Yukiri nebo některou z přísedících, jež věděly o Talene a černém adžah, ale teď spěchala chodbou jen s Bernaile Gelbarn, podsaditou Taraboňankou a další z Meidaniných kukaček. Leonin ustoupil stranou a formálně se Seaine uklonil a prsty přitiskl na srdce. Meidani a Bernaile byly natolik hloupé, že se na sebe usmály. Byly kamarádky, ale měly mít rozum, když nevěděly, kdo se dívá.

Yukiri rozhodně nebylo do úsměvů. „Vyšla sis na vzduch, Seaine?“ zeptala se ostře. „Saerin to nepotěší, až jí to řeknu. Vůbec ji to nepotěší. Mne to nepotěšilo, Seaine.“

Meidani vydávala divné, hrdelní zvuky a Bernaile trhala hlavou, až jí spousty korálků v copáncích chřestily. Ty dvě se vzápětí jaly studovat nástěnný koberec, na němž měl být výjev z ponížení královny Rhiannon, a přes klidný výraz si očividně přály být kdekoliv jinde. V jejich očích si měly být přísedící rovny. A také byly. Obvykle. Jistým způsobem. Leonin neměl slyšet ani slovo, ale pochopitelně vycítil Meidaininu náladu a hned poodstoupil. Přičemž dál sledoval chodbu, pochopitelně. Dobrý chlapík. Moudrý.

Seaine měla dost rozumu, aby se zatvářila schlíple. Mimoděk si uhladila šaty pokryté na lemech a na živůtku sněhobílou výšivkou, ale vzápětí zapletla ruce do šátku a umíněně svraštila obočí. Seaine byla umíněná od první chvíle, kdy vstoupila do Věže, dcera truhláře z Lugardu, která umluvila otce, aby jí a její matce zaplatil cestu. Cestu pro obě proti proudu řeky, ale jenom pro jednu po proudu zpět. Umíněná a sebevědomá. A často stejně slepá k okolnímu světu jako nějaká hnědá. Bílé bývaly takové, samá logika a žádný úsudek. „Já se před černými adžah schovávat nemusím, Yukiri,“ prohlásila.

Yukiri sebou trhla. Hlupačka, mluvit o černých takhle otevřeně. Chodba byla stále prázdná až k ohybům na obou koncích, ale jedna bezstarostnost obvykle vedla k dalším. Yukiri také dokázala být umanutá, když to bylo třeba, ale alespoň se chovala rozumněji než nějaká husa, když došlo na to kdy a kde. Otevřela ústa, aby Seaine sdělila, co si o ní myslí, a dost důrazně, ale druhá žena ji prostě nepustila ke slovu.

„Saerin mi řekla, že za tebou můžu jít.“ Seaine stiskla rty a na tvářích jí vyskočily rudé skvrny, že žádala o svolení, nebo že se vůbec musela na svolení ptát. Bylo samozřejmé, že se jí současná situace zajídá. Jen od ní bylo hloupé, že ji nepřijala. „Musím si s tebou promluvit o samotě, Yukiri. O té druhé záhadě.“

Yukiri byla na chvíli stejně zmatená jako Meidani a Bernaile. Mohly předstírat, že neposlouchají, ale nemohly si zacpat uši. Druhá záhada? Co tím Seaine myslí? Leda by... Nemohla myslet tu věc, která Yukiri původně vyslala na hon černých adžah? Zjistit, proč se hlavy adžah scházejí potají, ztratilo ve srovnání s objevením temných družek mezi sestrami na naléhavosti.

„Tak dobře, Seaine,“ pravila Yukiri klidněji, než se cítila. „Meidani, odveď Leonina tak daleko do chodby, abyste na nás ještě viděli, a dávejte pozor, jestli někdo nepřichází. Bernaile, ty udělej totéž na druhé straně.“ Všichni se pohnuli, ještě než stačila domluvit, a jakmile byli z doslechu, obrátila Yukiri pozornost na Seaine. „Nuže?“

K jejímu překvapení kolem bílé přísedící vzplála záře saidaru, neboť ta kolem nich spletla ochranu proti odposlouchávání. To bylo pro každého, kdo by ji uviděl, jasné znamení, že se jedná o tajnosti. Věc by měla být důležitá, jinak Seaine uvidí, zač je toho loket.

„Promysli to logicky.“ Seaine mluvila klidně, ale stále zatínala pěsti do šátku. Stála zpříma a tyčila se nad Yukiri, ačkoliv byla sama jen něco málo nadprůměrně vysoká. „Je to víc než měsíc, skoro dva, co za mnou Elaida přišla, a skoro dva týdny od chvíle, kdy jste mě s Pevarou odhalily. Kdyby o mně černé adžah věděly, už bych byla mrtvá. S Pevarou bychom byly obě mrtvé dávno předtím, než jste na nás s Doesine a Saerin narazily. Tudíž to nevědí. O žádné z nás. Připouštím, že jsem se zprvu bála, ale už se ovládám. Neexistuje důvod, proč byste se mnou měly dál zacházet jako s mladší novickou,“ do klidu se vloudila trocha vášně, „a navíc bezduchou.“

„O tom si budeš muset promluvit se Saerin,“ sdělila jí Yukiri stroze. Saerin se ujala vedení hned od začátku – a po čtyřiceti letech ve sněmovně za hnědé se vedení uměla ujímat velice dobře – a Yukiri proti ní nehodlala jít, pokud to nebude nezbytně nutné, ne bez výsad přísedících, o něž se za daných okolností mohla jen těžko opírat. Bylo by to jako pokoušet se chytit valící se balvan. Pokud by se podařilo přesvědčit Saerin, Pevara a Doesine by se jistě připojily a ona by se jim nepokoušela stát v cestě. „Tak jaká je ta ‚druhá záhada‘? Máš na mysli schůzky hlav adžah?“

Seaine se zatvářila jako mezek. Yukiri skoro čekala, že přitiskne uši k hlavě. Pak vydechla. „Měla hlava tvého adžah ruku ve volbě Andayi do sněmovny? Tedy víc než obvykle?“

„Měla,“ přiznala Yukiri opatrně. Každá si byla jistá, že Andaya jednou vstoupí do sněmovny, tak za čtyřicet nebo padesát let, ale Serancha ji málem pomazala, když obvyklou metodou byly debaty, dokud nedošlo ke konsenzu u dvou až tří kandidátek, a pak přišla tajná volba. To však bylo věcí adžah, stejně tajnou jako Seranchino jméno a titul.

„Věděla jsem to.“ Seaine vzrušeně přikyvovala, což u ní nebylo zrovna obvyklé. „Saerin tvrdila, že za hnědé byla vybraná taky Juilaine, a zřejmě ne obvyklým způsobem, a Doesine tvrdí totéž o Suaně, i když se o tom zdráhala bavit. Myslím, že Suana je možná sama hlavou žlutých. Na každý pád byla poprvé přísedící čtyřicet let a ty víš, že není obvyklé přijmout křeslo i poté, kdy jsi byla ve sněmovně tak dlouho. A Ferane za bílé odstoupila ani ne před deseti lety. Nikdo jiný se ještě do sněmovny nevrátil tak brzy. A navrch Talene tvrdí, že zelené nominují svoje kandidátky a jednu vybírá i hlavní kapitán, ale Adelorna vybrala Rinu bez nominací.“

Yukiri se podařilo potlačit škleb, ale jen o vlásek. Všechny měly svá podezření ohledně toho, kdo vede ostatní adžah, protože jinak by si žádná těch tajných schůzek nevšimla, ale vyslovit ta jména nahlas bylo přinejmenším hrubé. Každou kromě přísedící by za to hned čekal trest. Ona a Seaine pochopitelně věděly o Adelorně. Ve svých pokusech získat milost ze sebe Talene vysypala všechna tajemství zelených i bez ptaní. Všechny kromě Talene samotné to uvedlo do rozpaků. Alespoň to vysvětlovalo, proč byly zelené tak bez sebe vzteky, když dostala Adelorna březovou metlou. Hlavní kapitán však byl směšný titul, bojové adžah nebo ne. Titul vrchní úřednice aspoň skutečně popisoval to, co dělala Serancha.

Meidani a její strážce stáli v ohybu chodby, na pohled zabraní do tichého hovoru. Jeden nebo druhý však neustále vyhlíželi do chodby. Na druhé straně byla právě ještě vidět Bernaile, která neustále otáčela hlavou, jak se snažila sledovat Yukiri a Seaine a zároveň hlídat, zda někdo nepřichází. Způsob, jakým pořád přešlapovala by také upoutal pozornost, ale dnes si každá sestra sama mimo obydlí svého adžah říkala o potíže, a ona to věděla. Tenhle rozhovor bude muset brzy skončit.

Yukiri zvedla prst. „Pět adžah muselo zvolit nové přísedící za ženy, které měly ve sněmovně a které se připojily ke vzbouřenkyním.“ Seaine kývla a Yukiri zvedla druhý prst. „Každé z těchto adžah zvolilo za přísedící ženu, která nebyla... logickou... volbou.“ Seaine opět přikývla. Ke dvěma se připojil třetí prst. „Hnědé musely vybrat dvě přísedící, ale nezmínila ses o Shevan. Je na ní něco...“ Yukiri se trpce usmála, „zvláštního?“

„Ne. Podle Saerin by ji nejspíš nahradila Shevan, kdyby se rozhodla odstoupit, ale –“

„Seaine, jestli chceš tvrdit, že hlavy adžah intrikovaly kvůli tomu, kdo se dostane do sněmovny – a já nikdy neslyšela praštěnější nápad! – jestli naznačuješ tohle, proč by vybraly pět divných jmen a jedno vhodné?“

„Ano, chci to říct. Jak jste mě držely zamčenou, měla jsem víc času na přemýšlení, než umím využít. Juilaine, Rina a Andaya mi poskytly stopu a Ferane mě přiměla jít ji prověřit.“ Co myslela tím, že jí Andaya a druhé dvě poskytly stopu? Aha, ovšem. Rina a Andaya nebyly dost staré, aby už byly ve sněmovně. Zvyk nemluvit o věku se brzy stal i zvykem nemyslet na něj.

„Dvě mohla být jenom náhoda,“ pokračovala Seaine, „dokonce i tři, i když to už je na hranici uvěřitelnosti, ale pět, to už něco znamená. Kromě modrého bylo hnědé jediné adžah, ze kterého se ke vzbouřenkyním připojily dvě přísedící. Možná že to je důvod, proč vybraly jednu divnou a jednu vhodnou sestru, aspoň si to myslím. Ale něco to znamená, Yukiri – je to hádanka – a ať už to je racionální nebo ne, něco mi říká, že bychom ji měly rozlousknout dřív, než se sem vzbouřenkyně dostanou. Mám z toho pocit, jako kdybych měla na rameni něčí ruku, ale když se ohlídnu, nikdo tam není.“

Neuvěřitelná byla spíš představa, že hlavy adžah intrikovaly. Ale, pomyslela si Yukiri, spiknutí sester není vůbec představitelné a já jsem přímo uprostřed něj. A byl zde i prostý fakt, že nikdo kromě adžah neměl vědět, kdo je hlava adžah, jenže hlavy adžah to proti všem zvyklostem věděly. „Jestli zde je nějaká hádanka,“ pronesla unaveně, „tak máš spoustu času na její vyluštění. Vzbouřenkyně do jara neopustí Murandy, ať už vykládají lidem, co chtějí, a pochod podél řeky potrvá měsíce, pokud tak dlouho udrží vojsko pohromadě.“ Nepochybovala však o tom, že udrží, už ne. „Vrať se do svých pokojů, než nás tady někdo uvidí, a promysli tu svou hádanku,“ nakázala Seaine, nikoliv nelaskavě, a položila jí ruku na rukáv. „Budeš se muset smířit s tím, že jsi zavřená, dokud si všechny nebudeme jisté, že jsi v bezpečí.“

Výraz na Seainině tváři by se u kohokoliv kromě přísedící dal nazvat trucovitým. „Promluvím znovu se Saerin,“ prohlásila, ale světlo saidaru kolem ní zmizelo.

Yukiri hleděla, jak se připojuje k Bernaile, a pak obě odpluly směrem k obydlí svého adžah, obě ostražité jako laňky, když jsou vlci na lovu, a bylo jí z toho pohledu velice těžko u srdce. Taková škoda, že se sem vzbouřenkyně do léta nedostanou. To by alespoň přimělo adžah dát se dohromady a sestry by se pak nemusely Bílou věží plížit. To bych stejně dobře mohla chtít křídla, říkala si smutně.

Odhodlaná nedat si zkazit náladu se vydala za Meidani a Leoninem. Musela prošetřit jednu černou sestru a vyšetřování aspoň byla hádanka, s níž uměla pracovat.

Gawyn prudce otevřel oči do tmy, když na seník pronikla nová vlna chladu. Tlusté kamenné zdi stodoly obvykle nejhorší mráz zadržely venku, i když teplo tu zrovna nebylo. Dole se bavili lidé, ale neznělo to vzrušeně. Gawyn sundal ruku z meče, který měl položený vedle sebe, a urovnal si rukavice. Jako všichni ostatní molodci, i on spal ve všem, co měl. Nejspíš byl jen čas probudit několik mužů na hlídku, nicméně on sám už byl úplně vzhůru a pochyboval, že by ještě usnul. V každém případě spal vždycky špatně, pronásledovaly ho zlé sny, v nichž strašila žena, již miloval. Nevěděl, kde Egwain je ani jestli je vůbec naživu. Nebo zda mu odpustí. Vstal, nechal z pláště spadnout seno, do něhož se zahrabal, a opásal se mečem.

Když procházel mezi nezřetelnými postavami, ležícími na balících sena, slabé škrábání bot na dřevěných šprušlích mu prozradilo, že někdo leze po žebříku nahoru. Muž se vyškrábal až nahoru a počkal na něj.

„Můj pane Gawyne?“ zeptal se Rajar potichu. Hlas měl hluboký a domanský přízvuk neztratil ani po šesti letech výcviku v Tar Valonu. Dunivý hlas prvního poručíka byl u tak štíhlého muže, který Gawynovi sahal stěží k rameni, vždycky překvapením. Přesto, kdyby byla jiná doba, byl by už z Rajara dávno strážce. „Myslel jsem, že tě budu muset vzbudit. Právě dorazila jedna sestra, pěšky. Posel z Věže. Chtěla mluvit se sestrou, která tady velí. Řekl jsem Tomilovi a jeho bratrovi, aby ji zavedli do starostova domu, než si půjdou lehnout.“

Gawyn si povzdechl. Když se vrátil do Tar Valonu a zjistil, že molodce vypověděli z města, měl se vrátit domů, místo aby na zimu uvázl tady. Zvlášť když si byl jistý, že je chce mít Elaida všechny mrtvé. Jeho sestra Elain nakonec musela přijít do Caemlynu, pokud už nebyla tam. Každá Aes Sedai určitě dohlédne na to, aby dědička Andoru dorazila do Caemlynu včas a uplatila svá práva na trůn dřív, než to udělá někdo jiný. Bílá věž by se jen tak nevzdala výhody mít na trůně královnu, která je zároveň Aes Sedai. Na druhou stranu mohla být Elain také na cestě do Tar Valonu či dokonce právě teď pobývat v Bílé věži. Nevěděl, jak se zapletla se Siuan Sanche, ani jak vážně – vždycky se vrhala do tůně, aniž by předem zkontrolovala hloubku – ale Elaida a věžová sněmovna by ji mohly chtít vyslechnout, dědička nedědička. Královna nekrálovna. Byl si ale jistý, že ji nemůžou pohnat k zodpovědnosti. Stále byla jen přijatá novicka. Musel si to hodně často opakovat.

Nejnovější problém byl v tom, že mezi ním a Tar Valonem nyní stálo vojsko. Nejméně pětadvacet tisíc vojáků na této straně řeky Erinin a nejspíš stejně tolik na západním břehu. Muselo podporovat ty Aes Sedai, které Elaida prohlašovala za vzbouřenkyně. Kdo jiný by se opovážil oblehnout samotný Tar Valon? Jenže způsob, jakým se vojsko objevilo, když se zdánlivě zhmotnilo odnikud uprostřed vánice, stačilo, aby mu z toho po těle naskočila husí kůže. Před každým větším oddílem ozbrojenců na pochodu vždy letěly poplašné řeči. Vždycky. Tohle dorazilo jako duchové, potichu. Vojsko však bylo skutečné, a on nemohl ani do Tar Valonu, aby zjistil, jestli už je tam Elain, ani odjet na jih. Každé vojsko by si všimlo více než tří stovek mužů na pochodu a vzbouřenkyně by k molodcům jistě nechovaly dobrou vůli. A i kdyby jel sám, v zimě se cestovalo pomalu, a pokud počká do jara, do Caemlynu se dostane stejně rychle. A neměl ani naději přeplavit se na lodi. Obléhání změní říční dopravu v beznadějný zmatek. On uvázl v beznadějném zmatku.

A teď uprostřed noci dorazila nějaká Aes Sedai. Ona věci rozhodně nezjednoduší.

„Tak zjistíme, co ji sem přivedlo,“ pronesl tiše a kývl na Rajara, aby slezl na zem před ním.

Dvacet koní a naskládaná sedla zabíraly téměř každý volný prostor v temné stodole, kde již nestály dvě desítky dojnic panímámy Millinové, a tak cestou museli k širokým vratům opatrně našlapovat. Jediné teplo vycházelo ze spících zvířat. Dva muži hlídající koně byli pouze tichými stíny, ale Gawyn vycítil, že jim neuniklo, jak s Rajarem vycházejí do ledové noci. O poslovi určitě věděli a přemýšleli o tom.

Obloha byla bez mráčku a ubývající měsíc stále vydával slabé světlo. Vesnice Dorlan byla celá pod sněhem. Oba muži si drželi pláště u těla a brodili se po kolena hlubokým sněhem tichou vesnicí po cestě, jež bývala silnicí do Tar Valonu z města, které již neexistovalo stovky let. Nyní už tímto směrem z Tar Valonu nikdo necestoval, pokud neměl namířeno do Dorlanu, a v zimě pro to nemohl nikdo mít rozumný důvod. Vesnice tradičně dodávala sýry pouze do Bílé věže a nikam jinam. Byla to jen víska, asi patnáct domků ze šedého kamene a s břidlicovou střechou. Závěje sněhu sahaly až po okna. Kousek za každým domem stál chlév, kde se nyní kromě krav tlačili i muži a koně. Většina Tar Valonu možná zapomněla, že Dorlan existuje. Kdo by přemýšlel o tom, odkud se bere sýr? Na to, aby se ztratil z dohledu, to bylo vhodné místo. Až doteď.

Ve všech domech kromě jednoho byla tma. Z obydlí pantáty Burlowa pronikalo škvírami kolem okenic v několika oknech světlo. Garon Burlow měl tu smůlu, že kromě starostování ve vsi mu ještě patřil největší dům v Dorlanu. Vesničané, kteří přestavěli nábytek, aby našli postel pro Aes Sedai, museli litovat. Pantáta Burlow už měl dva pokoje prázdné.

Gawyn na kamenném schodě zadupal, aby se zbavil mokrého sněhu, a pěstí zabušil na silné dveře. Nikdo neodpověděl, a tak po chvíli zvedl závoru a spolu s Rajarem vešel.

Světnice se stropem z trámů byla na selský dům docela veliká, dominovalo jí několik vysokých skříní, vepředu otevřených, kde byl vystaven cín a polévané nádobí, a dlouhý leštěný stůl s vysokými židlemi. Všechny olejové lampy tu byly zapálené, což byla v zimě výstřednost, když by stačilo pár lojovic, ale plameny v krbu zatím dělaly na polena i na teplotu v místnosti pranepatrný dojem. Přesto byly obě sestry, které zabraly pokoje nahoře, bosé, i když na dřevěné podlaze nebyl koberec, a přes lněné noční košile měly jen narychlo přehozené kožišinou podšité pláště. Katerine Alruddin a Tarna Feir pozorovaly malou ženu v tmavých, žlutě prostřihávaných jezdeckých šatech a plášti, jejž měla až do pasu provlhlý od roztátého sněhu. Stála co nejblíž k širokému krbu, unaveně si ohřívala ruce a třásla se. Ve sněhu nemohla cestu z Tar Valonu zvládnout dříve než za dva tři dny, a po tak dlouhé době začne cítit zimu i Aes Sedai. Musela to být sestra, o níž se zmiňoval Rajar, ale ve srovnání s ostatními dvěma se na ní bezvěkost ještě příliš neprojevovala. Ve srovnání s ostatními dvěma na ní za pozornost nestálo skoro nic.

Z toho, že tu nebyl starosta ani jeho žena, se Gawynovi stáhl žaludek ještě víc, ač to v podstatě čekal. Pokud je Katerine a Tarna neposlaly do postele, aby měly soukromí, byli by pobíhali kolem a bez ohledu na pozdní hodinu by nabízeli teplé jídlo a pití. Což nejspíš znamenalo, že je hlupák, když chce tu zprávu znát. To ale ostatně věděl dřív, než vyšel ze stodoly.

„...lodník říkal, že zůstane tam, kde jsme přistáli, dokud obléhání neskončí,“ vykládala malá žena unaveně ve chvíli, kdy Gawyn vstoupil, „ale byl tak vyděšený, že už by mohl být celé legue daleko po řece.“ Když se k ní dostal závan studeného vzduchu ode dveří, ohlédla se a z hranaté tváře se jí vytratila trocha únavy. „Gawyne Trakande,“ pravila. „Mám pro tebe rozkazy od amyrlinina stolce, můj pane Gawyne.“

„Rozkazy?“ opáčil Gawyn a stáhl si rukavice a strčil si je za pás, aby získal trochu času. Nakonec usoudil, že pro jednou by mohla být na místě drsná pravda. „Proč by mi Elaida posílala nějaké rozkazy? A proč bych je měl poslechnout, pokud to udělala? Zřekla se mě i molodců.“ Rajar se kvůli sestrám postavil do uctivého pozoru s rukama za zády a po Gawynovi vrhl kosý pohled. Ať už Gawyn řekne cokoliv, nepromluví mimo pořadí, ale molodci nesdíleli Gawynovo přesvědčení. Aes Sedai dělají, co dělají, a žádný muž nemá ani tušení proč, dokud mu to nějaká sestra neřekne. Molodci bezvýhradně spojili své síly s Bílou věží a pokorně přijímali svůj osud.

„To může počkat, Narenwin,“ štěkla Katerine a přitáhla si plášť k tělu. Černé vlasy jí, zcuchané, padaly na ramena, jako by si je jen rychle prohrábla kartáčem a pak toho nechala. Bylo v ní napětí, jež Gawynovi připomínalo lovícího rysa. Nebo možná rysa dávajícího pozor na pasti. Jemu a Rajarovi věnovala jen jediný pohled, ne víc. „Mám ve Věži naléhavou práci. Řekneš mi, jak najdu tu bezejmennou rybářskou vesnici. Ať už tam ten tvůj lodník čeká nebo ne, najdu si někoho, kdo mě převeze.“

„Mě taky,“ přidala se Tarna, zuby umíněně zaťaté a modré oči ostré jako oštěpy. Oproti Katerine měla Tarna dlouhé, světle plavé vlasy učesané, jako by se o ni před cestou dolů postarala komorná. Byla však stejně soustředěná, jen se víc ovládala. „Taky mám naléhavý důvod k cestě do Věže, který nesnese další odklad.“ Na Gawyna kývla, na Rajara taky, ale míň sklonila hlavu, chladná jako mramor. Přesto působila přátelštějším dojmem, než když se podívala na Katerine či ona na ni. Mezi těmi dvěma panovalo neustále napětí, třebaže byly ze stejného adžah. Neměly se rády, možná se dokonce nesnášely. U Aes Sedai se to dalo těžko poznat.

Gawynovi by nevadilo, kdyby vypadly obě. Tarna do Dorlanu dorazila jen den poté, kdy se tu objevilo to záhadné vojsko, a jak už si tak Aes Sedai tyhle věci vyřizují, okamžitě vyhodila Lusonii Cole z jejího pokoje nahoře a Covarlu Baldene zbavila velení jedenácti sester, které již byly ve vesnici. Podle toho, jak se ujala vedení všeho, jak hned vyslechla ostatní sestry kvůli situaci a u molodců prováděla každý den inspekce, jako kdyby hledala případné strážce, mohla být zelená. Když je červená takhle pořád sledovala, muži se začali ohlížet přes rameno. Hůř, Tarna trávila dlouhé hodiny vyjížďkami, bez ohledu na počasí, a snažila se najít někoho místního, kdo by jí ukázal cestu do města v obležení. Dřív nebo později zavede zvědy obléhatelů zpátky do Dorlanu. Katerine se vrátila teprve včera, vzteky bez sebe, že našla cestu do Tar Valonu zablokovanou, a okamžitě převzala velení od Tarny a pokoj od Covarly. Ne že by svou autoritu používala stejně. Ostatním sestrám se vyhýbala, odmítala komukoliv sdělit, proč u Dumajských studní zmizela či kde byla. Ale i ona sledovala molodce. A působila jako žena, která si prohlíží sekeru, kterou hodlá použít, aniž by jí záleželo na tom, kolik krve proleje. Gawyna by asi vůbec nepřekvapilo, kdyby se ho pokusila donutit prosekat se přes mosty do města. Vlastně bude moc rád, až jim oběma uvidí záda. Ale až odejdou, bude se muset popasovat s Narenwin. A s Elaidinými rozkazy.

„Ona to vlastně ani není vesnice, Katerine,“ vykládala třesoucí se sestra, „jen tři nebo čtyři špinavé rybářské chýše den cesty po břehu podél řeky. Odsud víc.“ Zatahala se za provlhlé sukně a přidržela je u ohně. „Možná přijdeme na způsob, jak do města dostat posly, ale vy dvě jste potřeba tady. V tom, aby poslala padesát sester a ne jenom mě, Elaidě zabránilo jenom to, jak je obtížné dostat přes řeku i maličký člun, aniž by si ho někdo všiml, a dokonce i potmě. Musím říct, že mě překvapilo, když jsem se dozvěděla, že takhle blízko Tar Valonu jsou nějaké sestry. Za daných okolností musí být každá sestra, která není ve městě –“

Tarna ji zarazila ostrým posunkem. „Elaida ani neví, že jsem tady.“ Katerine zavřela pusu a zamračila se, zvedla bradu, avšak nechala drahou červenou pokračovat. „Jak zněly její rozkazy ohledně sester v Dorlanu, Narenwin?“ Rajar se jal studovat prkna na podlaze. Bitvám čelil bez mrknutí oka, ale jenom hlupák by chtěl být poblíž Aes Sedai, když se hádají.

Malá žena si ještě chvilku pohrávala s rozdělenými suknicemi. „Dostala jsem rozkaz převzít velení nad sestrami, které tu najdu,“ pronesla zdušeně, „a udělat, co půjde.“ Po chvíli si povzdechla a váhavě se opravila. „Nad sestrami, které tu najdu pod velením Covarly. Ale určitě –“

Tentokrát ji přerušila Katerine. „Já nikdy pod Covarliným velením nebyla, Narenwin, takže na mě se ty rozkazy nevztahují. Ráno půjdu najít ty rybářské chýše.“

„Ale –“

„Dost, Narenwin,“ procedila Katerine ledovým hlasem. „Teď se můžeš jít dohodnout s Covarlou.“ Koutkem oka se podívala na sestru ze svého adžah. „Ty mě asi smíš doprovodit, Tarno. Na rybářském člunu bude místo i pro dvě.“ Tarna nepatrně sklonila hlavu, snad na znamení díků.

Když vyřídily své záležitosti, obě červené se zvedly a odpluly ke dveřím. Narenwin za nimi vrhla rozčilený pohled a hned nato obrátila pozornost ke Gawynovi. Na tváři se jí uhnízdila maska klidu.

„Máš nějaké zprávy o mé sestře?“ zeptal se jí Gawyn dřív, než stačila otevřít ústa. „Víš, kde je?“

Ta žena byla opravdu unavená. Zamrkala a on téměř viděl, jak se jí v hlavě tvoří odpověď, jež mu nic neřekne.

Tarna, v polovině cesty ke dveřím, pravila: „Když jsem ji viděla naposledy, byla Elain se vzbouřenkyněmi.“ Všichni se k ní otočili. „Ale žádný trest tvé sestře nehrozí,“ pokračovala klidně, „tak na to zapomeň. Přijatá novicka si nemůže vybírat, kterou sestru poslechne. Dávám ti své slovo, pod zákonem za to nemůže utrpět žádnou trvalou újmu.“ Zdálo se, že si neuvědomuje Katerinin mrazivý pohled ani to, jak Narenwin kulí oči.

„Tohle jsi mi mohla říct dřív,“ vyjel Gawyn drsně. S Aes Sedai nikdo drsně nemluvil, aspoň ne víc než jednou, ale jemu na tom už nezáleželo. Byly druhé dvě překvapené, že Tarna zná odpověď, nebo je překvapilo, že mu odpověděla? „Co vlastně myslíš tou ‚trvalou újmou‘?“

Světlovlasá sestra vyštěkla smíchy. „Těžko ti můžu slíbit, že neskončí s nějakou tou podlitinou, jestli zabrousí příliš daleko. Elain je přijatá novicka, ne Aes Sedai. Pokud ji však na scestí svede sestra, chrání ji to před větší újmou. A ty ses nezeptal. Kromě toho ona nepotřebuje zachraňovat, i když by se ti to mohlo podařit. Je s Aes Sedai. A teď víš všechno, co ti o ní můžu povědět, a já se jdu na chvíli prospat, než se rozední. Nechám tě tu s Narenwin.“

Katerine se na ni dívala s nezměněným výrazem – žena z ledu s očima kočky na lovu – ale pak vyrazila pryč tak rychle, až za ní plášť zavlál.

„Tarna má pravdu,“ ozvala se Narenwin, jakmile se za Katerine zavřely dveře. Malá žena možná vedle těch dvou neuměla dobře předvádět aessedaiovskou vyrovnanost a tajuplnost, samotné se jí to však dařilo docela dobře. „Elain je spojena s Bílou věží. A ty rovněž, jakkoliv mluvíš o zřeknutí. K Věži tě poutá historie Andoru.“

,‚Molodci tady jsou všichni spojení s Věží z vlastní volby, Narenwin Sedai,“ pravil Rajar a formálně se uklonil. Narenwin dál pozorovala Gawyna.

Ten zavřel oči a měl co dělat, aby si je nemnul dlaněmi. Molodci byli připoutaní k Bílé věži. Nikdo nikdy nezapomene, že bojovali přímo na pozemcích Věže, aby zabránili záchraně sesazené amyrlin. Ať z toho vzejde něco dobrého, nebo zlého, ten příběh za nimi půjde až do hrobu. I jeho to poznamenalo, stejně jako jeho vlastní tajemství. Po všem tom krveprolévání byl on tím mužem, jenž nechal Siuan Sanche svobodně odejít. A ještě důležitější bylo, že ho k Bílé věži připoutávala Elain a také Egwain z al’Vereů, a on nevěděl, co zavazovalo uzel pevněji, zda láska sestry nebo láska jeho srdce. Zrušit jedno pouto znamenalo zrušit všechna tři, a dokud bude dýchat, nedokáže opustit ani Elain, ani Egwain.

„Máš moje slovo, že udělám všechno, co půjde,“ slíbil unaveně. „Tak co po mně Elaida chce?“

Nad Caemlynem se klenulo nebe bez mráčku a slunce jako světle zlatá koule se blížilo k nadhlavníku, vrhalo jasné světlo na bílou pokrývku, ležící na krajině, ale nevydávalo žádné teplo. Přesto bylo tepleji, než by Davram Bashere čekal doma v Saldeii, třebaže nelitoval, že má nový plášť podšitý kuninou. Rozhodně byla dost velká zima, aby mu od úst stoupala pára a namrzala mu na hustých knírech, již tak dost zbělelých věkem. Stál po kotníky ve sněhu mezi stromy bez listí na hřebeni asi legui severně od Caemlynu, u oka si držel dlouhý dalekohled se zlatým okrajem a sledoval, co se děje pod kopcem asi míli na jih od něj. Blesk do něj netrpělivě strkal, ale on si ho nevšímal. Blesk nerad jen tak stál, ale občas musel, chtě nechtě.

Dole mezi roztroušenými stromy kolem silnice do Tar Valonu stavěli vojáci tábor, vykládali zásoby z vozů, kopali latríny, stavěli stany a přístřešky z větví, jichž tu ležely hromady. Každý urozený pán či paní si držel své lidi u sebe. Podle řad koní a velikosti tábora to odhadl na pět tisíc mužů, plus minus pár set. Bojovníků. Šípařů, podkovářů, zbrojířů, pradlen, vozků a dalších markytánů bylo jednou tolik, i když ti si, jako obvykle, stavěli svůj tábor na okraji. Většina markytánů trávila víc času koukáním na hřeben, kde stál Bashere, než prací. Občas se zastavil uprostřed práce i nějaký voják a zadíval se nahoru, avšak praporečníci a rytmistrové je rychle zahnali zpátky do práce. Šlechtici a úředníci objíždějící vznikající tábor se k severu ani nepodívali. Hřeben zakrýval pohled na město, i když odsud shora viděl stříbrně žilkované šedé hradby. Ve městě samozřejmě věděli, že tu jsou, ohlásili se hned ráno s trubkami a praporci na dohled z hradeb. Nicméně mimo dostřel z luku.

Oblehnout město s vysokými, silnými hradbami delšími než šest leguí nebylo právě snadné a v tomto případě věc ještě ztěžoval Dolní Caemlyn, bludiště cihlových a kamenných domů a krámků, skladů bez oken a dlouhých tržnic, ležící za hradbami města samotného. Vyrůstalo tu ale sedm dalších táborů, rovnoměrně rozložených kolem města, odkud bylo možné krýt silnice i brány, umožňující aspoň trochu slušný výpad. Už vyslali hlídky a pozorovatelé číhali v nyní opuštěných domech Dolního Caemlynu. Do města by v noci mohly proniknout malé oddíly, pár soumarů, ale ne dost, aby to stačilo nakrmit jedno z největších měst na světě. Hlad a nemoci ukončily víc obléhání než meče či obléhací stroje. Jedinou otázkou bylo, jestli srazily na kolena obléhatele či obléhané.

Ten plán někdo očividně dobře promyslel, ale Bashereho mátly korouhve v táboře pod ním. Měl dobrý dalekohled, vyrobil ho jistý Cairhieňan jménem Tovere a Bashere ho dostal darem od Randa al’Thora. S tímto dalekohledem rozeznal většinu korouhví, kdykoliv je narovnal vítr. Znal dost andorských erbů, aby poznal dub a sekeru Dawlina Armaghna a pět stříbrných hvězd Daerilla Raeneda i několik dalších korouhví nižších šlechticů, kteří podporovali nároky Naean Arawn na Lví trůn a Růžovou korunu Andoru. A přesto byla tam dole i šachovaná červená hradba Jailina Marana, dva stříbrní gepardi Carlyse Ankerina a zlatá okřídlená ruka Erama Talkenda. Podle všech zpráv přísahali věrnost Naeanině soupeřce, Elenii Sarand. Vidět je tu takhle pohromadě bylo jako dívat se na vlky a vlkodavy u stejného žrádla. A s naraženým soudkem vína navrch.

Další dvě korouhve, se zlatými třásněmi a nejméně dvakrát větší než ostatní, byly příliš těžké, aby s nimi občasný závan větru víc než jenom zavlnil. Leskly se jako hedvábí. Ale Bashere je viděl už dřív když praporečníci projížděli sem a tam po hřebeni, který zakrýval tábor, a korouhve se nad nimi při prudkém cvalu rozvinuly. Na jedné byl lev Andoru, stříbrný na červeném poli, stejný, jaký vlál z vysokých hradebních věží. V obou případech si tím někdo dělal nárok na trůn a korunu. Druhá velká korouhev pod ním označovala ženu, která vznesla svůj nárok proti Elain z rodu Trakandů. Čtyři stříbrné měsíce na tmavomodrém poli, znak rodu Marne. Tohle všechno jako podpora Arymilly Marne? Před měsícem by byla měla štěstí, kdyby ji někdo, kromě z vlastního rodu či toho praštěného Nasina Caerena, nechal u sebe přespat!

„Nevšímají si nás,“ zavrčel Bael. „Do soumraku bych je mohl zničit, naživu by nezůstal nikdo, aby uviděl opět vycházet slunce, ale oni si nás nevšímají.“

Bashere se na Aiela úkosem podíval. Úkosem a nahoru. Ten muž byl dobře o půl lokte vyšší. Nad černým závojem mu byly vidět jen šedé oči a kousek opálené kůže. Bashere doufal, že si jen zakrývá ústa a nos před zimou. Bael u sebe měl krátké oštěpy a puklíř z hověziny i luk v pouzdře na zádech a toulec u pasu, ale důležitý byl jen ten závoj. Tohle nebyla vhodná doba, aby Aielové začali zabíjet. O dvacet kroků níž dřepělo na patách dalších třicet Aielů, nedbale držících své zbraně. Jeden ze tří neměl obličej zakrytý závojem, takže to možná bylo zimou. U Aielů si ale člověk nemohl být nikdy jistý.

Bashere rychle rozvážil několik přístupů a rozhodl se pro nadnesenost. „Elain z rodu Trakandů by se to nelíbilo, Baeli, a jestli jsi zapomněl, jaké to je být mladý, tak to znamená, že se to nebude líbit ani Randu al’Thorovi.“

Bael zavrčel. „Melain mi řekla, co říkala Elain z rodu Trakandů. Že jejím jménem nesmíme nic udělat. To je prostoduché. Když proti tobě vytáhne nepřítel, využiješ každého, kdo bude tančit s oštěpy po tvém boku. Oni hrají válku stejně, jako hrají tu svou hru rodů?“

„Jsme tu cizinci, Baeli. A to se v Andoru počítá.“

Obrovský Aiel znovu zabručel.

Zřejmě nemělo smysl pokoušet se mu vysvětlit politickou situaci. Cizí pomoc by Elain mohla stát to, co se snažila znovu získat, a její nepřátelé to věděli a věděli, že to ví, takže se Bashereho ani Baela ani Dračí legie nebáli, ať jich bylo sebevíc. Vlastně přes obléhání si obě strany dají plno práce, aby se vyhnuly bitvě. Bude to válka, ale válka plná manévrování a šarvátek, pokud někdo neudělá botu, a vítězem bude ten, kdo získá nenapadnutelnou pozici nebo donutí toho druhého stáhnout se do pozice, která se nebude dát bránit. Baelovi by to nejspíš připadalo stejné jako daes dae’mar. Vlastně v tom i Bashere viděl silnou podobnost. Když měla Mornu na prahu, nemohla si Saldeia boje o trůn dovolit. Tyrany bylo možné vydržet a hlupáky a chamtivce Morna brzy zahubila, ale dokonce i taková prapodivná občanská válka by dovolila Morně zabít Saldeiu.

Bashere se vrátil ke sledování tábora a snažil se rozluštit hádanku, jak tak nebetyčná hlupačka jako Arymilla Marne mohla získat podporu Naean Arawn a Elenie Sarand. Ty dvě byly chamtivé a ctižádostivé a každá byla neochvějně přesvědčená, že nárok na trůn má ona. Pokud pochopil zmatek, podle něhož Andořané obvykle o těchto věcech rozhodovali, každá měla na trůn větší nárok než Arymilla. Nešlo o vlky a vlkodavy. Tady se vlci rozhodli jít za polštářovým psíkem. Elain ten důvod možná znala, ale ona si s ním stěží vyměňovala krátké a nicneříkající zprávy. Velice se to podobalo hře rodů.

„Někdo si zřejmě zatančí s oštěpy,“ poznamenal Bael a Bashere odložil dalekohled na dost dlouho, aby našel, nač Aiel ukazuje.

Z města již několik dní před začátkem obležení prchali lidé v celých houfech, ale někdo to asi nechal na poslední chvíli. Uprostřed Tarvalonské silnice hned za Dolním Caemlynem stálo půl tuctu povozů s plátěnou střechou, obklopených padesátkou jezdců pod modrobíle čtvrcenou korouhví, na které se objevil kráčející medvěd, nebo možná nějaký tlustý pes, když ji závan větru rozvinul. Vedle vozů se choulili zoufalí lidé a halili se do plášťů, muži skláněli hlavy a děti se držely matčiných sukní. Někteří jezdci sesedli a prohrabávali vozy. Na sněhu již ležely truhlice a krabice a dokonce i šaty. Nejspíš hledali peníze nebo alkohol, i když každá cennost, která se objeví, skončí také v něčích sedlových brašnách. Vozy a koně se vojsku hodili vždycky a zvláštní pravidla této velice zvláštní andorské občanské války zřejmě příliš nechránila ty, kdo se ocitli ve špatný čas na špatném místě. A také se otevírala městská brána, a jakmile byla mezera dost široká, vyřítili se z ní červeně odění kopiníci, kterým se ve slunečním světle blyštěly hlavice kopí, kyrysy a přílby, a cvalem se hnali po cestě mezi prázdnými tržnicemi. Královnina garda. Bylo jich dost. Bashere otočil dalekohled zpátky k vozům.

Důstojník pod medvědem, pokud to medvěd byl, si již všechno spočítal. Padesát proti dvěma stům byl špatný poměr, když bylo v sázce jen několik vozů. Muži, kteří prve sesedli, již byli zpátky na koních, a ve chvíli, kdy je Bashere našel, celý oddíl cválal zpátky k severu, směrem k němu, jen za nimi modrobílá korouhev vlála. Většina lidí schoulených vedle cesty se dívala za mizejícími vojáky a bylo jasně vidět, jak jsou zmatení, ale několik se jich ihned vrhlo k věcem rozházeným ve sněhu a začalo je nakládat zpátky na vozy.

Gardisté, kteří o pár minut později zastavili u vozů, jim to rychle zarazili. Pár lidí se sice snažilo přes ně dostat k cennému majetku a jeden muž máchal rukama před gardistou, asi důstojníkem, s bílým chocholem na přílbě a rudou šerpou přes kyrys, ale ten se jenom sklonil ze sedla a protestujícího udeřil hřbetem ruky. Chlapík sebou praštil na zem a vzápětí už se všichni, kteří ještě nebyli na vozech, hnali ozlomkrk, pouze dva muži uchopili ležícího pod rameny a za nohy a co nejrychleji ho nesli k vozu. Jakási žena na posledním voze v řadě již pobízela opratěmi spřežení, aby ho otočila zpátky k městu.

Bashere odložil dalekohled, podíval se na tábor a pak si dalekohled zase přiložil k oku. Muži stále kopali zákopy a další sundávali pytle a soudky z vozů. Šlechtici a důstojníci se projížděli kolem a na vše dohlíželi. Všude panoval klid, jako u krav na pastvě. Nakonec někdo ukázal na hřeben mezi nimi a městem, pak další a další, a jezdci pobídli koně do klusu a očividně vykřikovali rozkazy. Praporečník se dostal na dohled tábora.

Bashere si strčil dalekohled do podpaždí a zamračil se. Nahoře neměli žádné hlídky, aby je varovaly před tím, co by se mohlo dít mimo jejich dohled. Dokonce i když si byli jistí, že se nikdo nepustí do boje, to bylo hloupé. Mohlo by to být užitečné, pokud byli v ostatních táborech stejně bezstarostní a pokud tu chybu nikdo nenapraví. Rozčileně si foukl do knírů. Pokud bude moci s obléhateli bojovat.

Ujistil se, že vozy v doprovodu gardistů už jsou v polovině cesty k Tarvalonské bráně. Vozkové pobízeli spřežení, jako by jim na krk dýchali pronásledovatelé. Nebo to možná byl ten důstojník se šerpou, který z nějakého důvodu mával mečem nad hlavou. „Dneska žádný tanec nebude,“ prohodil Bashere.

„Tak to mám na práci lepší věci než se dívat, jak mokřiňané kopou díry,“ opáčil Bael. „Kéž vždycky najdeš vodu a stín, Davrame Bashere.“

„V tomto okamžiku bych měl raději suché nohy a teplý oheň,“ zamumlal Bashere bez přemýšlení, ale vzápětí si přál, aby to byl neudělal. Šlápněte někomu na obřadnost a on by se vás mohl pokusit zabít, a Aielové byli samá obřadnost a navíc byli velice divní.

Bael však zvrátil hlavu dozadu a zasmál se. „Mokřiňané si všechno v hlavě převracejí, Davrame Bashere.“ Zvláštním posunkem zvedl ostatní Aiely na nohy a všichni odklusali k východu. Sníh jim zřejmě žádné potíže nedělal.

Bashere zastrčil dalekohled do koženého pouzdra u Bleskova sedla, nasedl a zamířil k západu. Jeho doprovod čekal na opačném svahu a zařadil se za něj jenom se slabým vrzáním kůže. Neozvalo se jediné kovové cinknutí. Vojáků bylo méně než mužů doprovázejících Baela, ale byli to tvrdí chlapi z jeho panství v Tyru a on je mnohokrát vyvedl do Morny, než je přivedl na jih. Každý muž měl určenou část stezky, kterou měl hlídat, vepředu či vzadu, vpravo či vlevo, nahoře nebo u země, a všichni se neustále rozhlíželi. Bashere doufal, že opravdu dávají pozor. Les tu byl řídký, stromy kromě dubů, kalin, borovic a jedlí měly holé větve, ale všude ležel sníh a stovka jezdců se mohla dostat na padesát kroků od nich, aniž by si jich všimli. Ne že by Bashere něco takového čekal, ale člověka nakonec zabije to, co nečeká. Bashere mimoděk uvolnil meč v pochvě. Prostě bude muset čekat nečekané.

Doprovodu velel mladý poručík Tumad, stejně jako většinu času, kdy pro něj Bashere neměl důležitější práci. Bashere si ho pěstoval. Chlapec byl hlava otevřená a viděl dál než na špičku vlastního nosu. Bude-li žít dost dlouho, vysoká hodnost ho nemine. Byl to vysoký muž, byť o pár dlaní menší než Bael, a dnes se tvářil zvlášť rozladěně.

„Co ti dělá starosti, Tumade?“

„Ten Aiel měl pravdu, můj pane.“ Tumad se rozzlobeně tahal za hustý černý plnovous. „Tihle Andořani nám plivli pod nohy. Nelíbí se mi, že máme odjet, zatímco oni na nás dělají dlouhý nos.“ No, byl ještě hodně mladý.

,‚Tebe ta situace nudí?“ Bashere se zasmál. „Potřebuješ víc vzrušení? Tenobie je jen padesát leguí na sever odsud, a pokud se dá věřit řečem, přivedla si s sebou i Ethenielle Kandorskou, Paitara Arafelského a dokonce i toho Shienarce Easara. Shlíží na nás celá moc Hraničních států, Tumade. Jak jsem slyšel, tak těm Andořanům dole v Murandy se taky nelíbí, že tu jsme, a jestli je to vojsko Aes Sedai, jemuž čelí, nerozseká na kousky, tak by mohli jít po nás. A ty Aes Sedai taky, když už jsme u toho, dřív nebo později. Vyjeli jsme za Drakem Znovuzrozeným a na to podle mě žádná sestra nezapomene. A pak tu jsou Seanchané, Tumade. Opravdu si myslíš, že už jsme jim viděli záda? Ti si pro nás přijdou, nebo my budeme muset jít po nich, to je jednou jisté. Vy mladí nepoznáte vzrušení, ani když vás kousne do nosu!“

Muži za ním se začali pochechtávat, muži povětšině chladní jako sám Bashere, a dokonce sám Tumad zablýskl bělostnými zuby v úsměvu. Všichni už zakusili vojenské tažení na vlastní kůži, byť žádné tak podivné jako tohle. Bashere se narovnal a zadíval se mezi stromy, ale věnoval tomu jen polovinu pozornosti.

Pravdou bylo, že mu Tenobie dělala starosti. Jen Světlo vědělo, proč se Easar a ostatní rozhodli opustit Mornskou hranici společně, natož proč sebrali všechny schopné vojáky, jež, jak se povídalo, přivedli na jih. I kdyby ty povídačky vydělil dvěma. Nepochybně měli důvody, které považovali za dobré a dostatečné, a Tenobie s nimi nepochybně souhlasila. On ji ale znal. Učil ji jezdit, díval se, jak vyrůstá, předal jí Zlomenou korunu, když usedla na trůn. Byla dobrým vladařem, nebyla ani příliš tvrdá, ani příliš měkká, byla inteligentní, když už ne moudrá, kurážná, ale ne ztřeštěná, nicméně označení impulsivní ji zdaleka nevystihovalo. Občas ji nevystihoval ani výraz horká hlava. A on si byl jistý, že kromě společného cíle má i nějaký vlastní. Dostat hlavu Davrama Bashereho. Bylo-li tomu tak, nejspíš se nespokojí s dalším vyhnanstvím, když už došla tak daleko. Čím déle držela Tenobie v zubech kost, tím těžší bylo přesvědčit ji, aby ji pustila. To byl problém. Měla by být v Saldeii a strážit Mornskou hranici, jenže to by měl i on. Za to, co od příchodu na jih udělal, by ho mohla usvědčit z dvojnásobné zrady, ale on stejně nevěděl, co jiného měl udělat. Vzpoura – Tenobie to mohla definovat velmi volně, když by se jednou rozhodla – vzpoura byla něco strašného, ale on si chtěl ještě chvíli ponechat hlavu na krku. Pěkně složitý problém.

Tábor, kde bylo asi osm tisíc lehkých jezdců, kteří mu zbyli po bojích v Illianu a se Seanchany, byl větší než tábor u Tarvalonské silnice, ale nedalo se říci, že byl rozlezlý. Řady koní byly vyrovnané, na obou koncích měli dílny podkováři, a táhly se mezi stejně rovnými řadami velkých šedých či bílých stanů, i když na těch už bylo mnoho záplat. Každý muž mohl nasednout a připravit se k bojí, než by člověk napočítal do padesáti od trubačova znamení, a hlídky byly rozmístěné tak, aby měli vojáci v případě poplachu rozhodně víc času. Dokonce i v táboře markytánů, se stany a vozy o sto kroků dál na jih, byl větší pořádek než mezi vojáky obléhajícími město, jako by se řídili příkladem Saldejců. Alespoň částečně.

Když Bashere s doprovodem vjel do tábora, muži rychle a zachmuřeně vyráželi ke koním, jako by již zazněl signál nasednout. Nejeden tasil meč. Muži na něj volali, ale při pohledu na velký dav lidí, hlavně žen, shromážděných uprostřed tábora, ho náhle zamrazilo. Pobídl Bleska a ten vyrazil cvalem. Nevěděl, jestli ho jeho muži následují. Slyšel jen to, jak mu ve spáncích buší krev, a viděl jen dav před svým stanem. Stanem, jejž sdílel s Deirou.

Když se přiblížil k shluku lidí, nezpomalil, prostě rovnou skočil ze sedla a pokračoval v běhu. Slyšel, jak na něj lidé mluví, aniž by vnímal, co říkají. Dav se před ním rozevíral, cestu ke stanu měl volnou, jinak by byl každého, kdo mu stál v cestě, porazil.

Ve stanu se zastavil. Stan byl dost velký, aby se tu vyspalo dvacet vojáků, a nyní byl plný žen, manželek šlechticů a důstojníků. On však rychle našel svou paní Deiru, sedící na skládací židličce uprostřed. Mrazení ho přešlo. Věděl, že jednoho dne zemře – oba zemřou – ale on se bál jediné věci, že bude muset žít bez ní. Potom si uvědomil, že jí ženy pomáhají stáhnout šaty k pasu. Další jí na levou paži tiskla složenou látku, a látka rudla krví, která jí stékala po ruce a kapala z prstů do misky postavené na kobercích, které tu sloužily místo podlahy. V misce již bylo značné množství tmavé krve.

Deira si ho okamžitě všimla a oči v příliš bledé tváři se jí zablýskly. „Tohle vzejde z najímání cizinců, manželi,“ vyjela ostře a pohrozila mu dýkou, již držela v pravé ruce. Byla vysoká jako muž – o dost vyšší než on – a krásná, obličej jí rámovaly havraní vlasy, již s bílými prameny na spáncích, a působila velitelským dojmem, což se mohlo změnit v panovačnost, když se rozzlobila. I když jí dalo očividně dost práce, aby dokázala sedět zpříma. Většina žen by zneklidněla, kdyby měla být před tolika jinými lidmi včetně manžela do pasu nahá, ne tak Deira. „Kdybys pořád netrval na tom, že budeš běhat jako vítr, mohli jsme mít na potřebné věci spolehlivé muže z našich panství.“

„Hádka se služebnictvem, Deiro?“ opáčil a zvedl obočí. „Nenapadlo by mě, že začneš nože vytahovat i na ně.“ Několik žen po něm vrhlo chladný, kosý pohled. Ne všichni manželé spolu vycházeli tak jako on a Deira. Někteří je považovali za podivíny, protože na sebe málokdy křičeli.

Deira se na něho zamračila a potom mimoděk vyprskla smíchy. „Začnu od začátku, Davrame. A vezmu to pomalu, abys to pochopil,“ dodala s úsměvem a poděkovala ženám, které jí kolem trupu ovinuly prostěradlo. „Vrátila jsem se z projížďky a našla dva cizince, jak nám prohledávají stan. Vytáhli dýky, tak jsem jednoho přirozeně praštila židlí a druhého bodla.“ Zaškaredila se na ránu na své paži. „Ne dost, protože se mu podařilo mě dotknout. Pak přišla Zavion a pár dalších a oni utekli dírou, kterou vyřízli v zadní části stanu.“

Několik žen zachmuřeně přikyvovalo a sahalo po dýkách, které všechny nosily. Dokud Deira temně nedodala: „Řekla jsem jim, aby je pronásledovaly, ale ony trvaly na tom, že mi musí ošetřit to škrábnutí.“ Ženy sundávaly ruce z jílců a rudly, i když se žádná netvářila sebeméně kajícně, že neuposlechly. Byly v ošemetném postavení. Deira byla jejich lenní paní, stejně jako on byl jejich lenním pánem, ale ať už to nazývala jakkoliv, kdyby ji opustily a šly honit zloděje, mohla vykrvácet. „V každém případě,“ pokračovala, „jsem nařídila pátrání. Nebude těžké je najít. Jeden má bouli na hlavě a druhý krvácí.“ Spokojeně kývla.

Zavion, šlachovitá, rusovlasá urozená paní z Gahauru, se chopila jehly. „Pokud ses nezačal zajímat o vyšívání, můj pane, smím tě požádat, abys odešel?“

Bashere poslechl s lehkou úklonou. Deira byla odjakživa nerada, když se díval, jak ji zašívají. A on se nerad díval, jak ji zašívají.

Před stanem se zastavil a ohlásil, že jeho paní je v pořádku a je o ni postaráno a že by si měli všichni jít po své práci. Muži se rozešli s přáním, aby se Deiře vedlo dobře, ale žádná žena se nepohnula. Bashere na ně netlačil. Zůstanou tu, dokud se neukáže sama Deira, ať už on řekne cokoliv, a moudrý muž se snaží vyhnout bitvě, v níž by nejen prohrál, ale navíc u toho vypadal hloupě.

Tumad čekal na kraji shromáždění a připojil se k Basheremu který kráčel s rukama sepjatýma za zády. Tohle čekal, nebo něco podobného, už delší dobu, ale skoro začínal věřit, že se to nestane. A rozhodně nečekal, že by kvůli tomu mohla Deira zemřít.

„Ty dva muže našli, můj pane,“ hlásil Tumad. „Tedy aspoň odpovídají popisu, jaký urozená paní Deira udala.“ Bashere trhl hlavou, ve tváři vepsanou vraždu, a mladší muž rychle dodal: „Byli mrtví, můj pane, hned za táborem. Oba zabilo bodnutí úzkou čepelí.“ Ukázal si prstem na týl těsně za uchem. „Muselo to být víc vrahů, pokud nebyl rychlejší než skalní zmije.“

Bashere kývl. Cenou za neúspěch často bývala smrt. Dva hledali, a kolik jich čekalo, aby je umlčelo? Kolik jich zůstalo a za jak dlouho se o to pokusí znovu? A nejhorší ze všeho, kdo je za tím? Bílá věž? Zaprodanci? Zřejmě někdo rozhodl za něj.

Nikdo kromě Tumada nebyl dost blízko, aby ho slyšel, on však přesto ztlumil hlas a pečlivě volil slova. Občas byla i smrt cenou za neopatrnost. „Víš, kde najít muže, který za mnou včera přišel? Najdi ho a vyřiď mu, že souhlasím, ale bude jich o něco víc než ti, o nichž jsme hovořili.“

Na Cairhien se snášel prašan a dopolední slunce příliš netlumil, jen otupil jeho jas. Z vysokých úzkých oken Slunečního paláce se skleněnými tabulkami viděla Samitsu jasně dřevěné lešení kolem pobořené části paláce, tmavý kámen byl stále zasypaný sutí a stupňovité věže náhle končily níž, než kam sahaly ostatní palácové věže. Jedna, Věž vycházejícího slunce, byla prostě pryč. Mezi padajícími vločkami se tyčilo několik slavných „nedokončených“ věží, obrovské hranaté věže s mohutnými opěrnými pilíři, mnohem vyšší než ty v paláci i přesto, že palác stál na nejvyšším z městských pahorků. Ty nedokončené byly obestavěné vlastním lešením a dvacet let poté, co je Aielové vypálili, stále nebyly úplně dostavěné. Na lešení v tomto počasí pochopitelně nebyli žádní dělníci. Samitsu si přála, aby i jí sníh poskytl oddech.

Když Cadsuane minulý týden odjela a ji nechala ve velení, její úkol vypadal docela prostě. Zajistit, aby to v cairhienském kotli nezačalo opět vřít. V té době to vypadalo jednoduše, i když se Samitsu do politiky míchala málokdy. Jenom jeden šlechtic měl stále větší počet ozbrojenců, a Dobraine s ní většinou spolupracoval a zdálo se, že tu chce mít klid. Pochopitelně přijal to hloupé jmenování „správcem Cairhienu pro Draka Znovuzrozeného". Kluk jmenoval také „správce“ Tearu, muže, který se proti němu ještě před měsícem otevřeně bouřil! Jestli udělal totéž i v Illianu... Bylo by mu to podobné. Ta jmenování způsobí sestrám nekonečné problémy, než se všechno vyřídí a udělá! Ten kluk nepřinášel nic než potíže! A přesto zatím Dobraine využíval svého nového postavení zřejmě jen k tomu, aby vedl město. A aby potichu sbíral podporu pro nárok Elain z rodu Trakandů na Sluneční trůn, pokud ho někdy vysloví. Samitsu byla ochotná to nechat být, nezáleželo jí ani za mák na tom, kdo trůn získá. Vlastně jí nezáleželo ani na Cairhienu.

Padající sníh za oknem zavířil v závanu větru jako krasohled. Byl tak... klidný. Cenila si vůbec někdy klidu? Pokud ano, tak si na to rozhodně nevzpomínala.

Ani možnost, že Elain z rodu Trakandů získá trůn, ani Dobrainův nový titul nevyvolaly takové pozdvižení jako ty směšné a směšně vytrvalé řeči, že al’Thorovic kluk odešel do Tar Valonu, aby se podrobil Elaidě, ačkoliv ona neudělala nic, aby je umlčela. Ten příběh znal každý od šlechticů po stájníky, kteří se báli dýchat, což bylo jenom dobře pro uchování míru. Hra rodů se mohla zastavit. No, aspoň ve srovnání s tím, jak to v Cairhienu obvykle chodilo. Aielové, kteří přicházeli do města ze svého obrovského tábora několik mil východně od města, tomu nejspíš napomohli, třebaže je obyčejní lidé nenáviděli. Všichni věděli, že jdou za Drakem Znovuzrozeným, a nikdo nechtěl riskovat, že se ocitne na špatném konci tisícovky aielských oštěpů. Mladý al’Thor byl mnohem užitečnější, když byl pryč, než když byl přítomen. Povídačky, že na západě podnikají Aielové nájezdy – loupí, pálí a zabíjejí, jak tvrdili kupci, kteří se to prý od někoho doslechli – daly lidem další důvod našlapovat kolem nich opatrně.

Vlastně to vypadalo, že nic nemůže Cairhien vyrušit z klidu, jen občas se na ulici poprali Předbráníci a lidé z města, jimž připadali hluční, křiklavě odění Předbráníci stejně cizí jako Aielové a mnohem bezpečnější, když se chtěli s někým porvat. Město bylo nacpané až po půdy, lidé spali všude, kde našli úkryt před zimou, nic méně potravin byl dostatek, byť ne nadbytek, a obchod byl vlastně lepší, než se dalo v zimě čekat. Bráno kol a kolem dokola, mohla být spokojená, že plní Cadsuaniny příkazy tak, jak si jenom zelená mohla přát. Až na to, že Cadsuane čekala víc. Vždycky čekala víc.

„Posloucháš mě, Samitsu?“

Samitsu se s povzdechem otočila od klidného výhledu za oknem a ovládla se, aby si neuhladila žlutě prostřihávané suknice. Stříbrné jakandské rolničky ve vlasech jí slabě cinkaly, ale dnes ji ten zvuk neuklidnil. I v nejlepších dobách nebyla ve svých komnatách v paláci tak docela spokojená, ačkoliv oheň hořící ve velkém mramorovém krbu vydával dost tepla a postel ve vedlejší místnosti měla nejlepší péřovou matraci a polštáře nacpané prachovým peřím. Všechny tři místnosti měly přísnou výzdobu podle cairhienské módy, na bílém stropě byly do sebe zapadající čtverce, široké římsy byly silně zlacené a dřevěné panely vyleštěné do vysokého lesku, i když byly tmavé. Nábytek byl ještě tmavší, masivní, s tenkými zlatými linkami na rozích a vykládaný klínky slonoviny. Květinový tairenský koberec v této místnosti byl ve řvavém protikladu se vším ostatním a zdůrazňoval škrobenost okolí. Všechno jí to poslední dobou až příliš připomínalo klec.

Ale skutečně ji zneklidňovala žena s loknami po ramena, stojící uprostřed s rukama v pěst, bojovně zdviženou bradou a zlobně přimhouřenýma modrýma očima. Sashalle pochopitelně nosila na pravé ruce prsten s Velkým hadem, ale rovněž aielský náhrdelník a náramek, tlusté stříbrné a slonovinové korálky, složitě vyřezáváné a křiklavé proti hnědým vlněným šatům s vysokým límcem, které byly sice kvalitní a dobře střižené, ale prosté. Nebyly to primitivní šperky, ale... nápadné, těžko něco, co by měla nosit sestra. Podivný výběr klenotů mohl být klíčem k mnoha věcem, pokud se Samitsu někdy podaří najít za tím vším nějaký důvod. Moudré, obzvlášť Sorilea, se na ni dívaly, jako by byla hlupačka, že to neví bez ptaní, a odmítly se namáhat s odpovědí. To dělaly až příliš často. A hlavně Sorilea. Samitsu nebyla zvyklá, aby ji někdo považoval za hlupáka, a hrubě se jí to nelíbilo.

Nikoliv poprvé pro ni bylo těžké podívat se druhé sestře do očí. Sashalle byla hlavním důvodem, proč nedokázala najít klid, jakkoliv šlo všechno ostatní dobře. A nejprotivnější ze všeho bylo, že Sashalle byla sice červená, avšak přes své adžah přísahala věrnost mladému al’Thorovi. Jak mohla nějaká Aes Sedai přísahat věrnost komukoliv nebo čemukoliv jinému než samotné Bílé věži? Jak ve Světle mohla červená přísahat věrnost muži, který dokáže usměrňovat? Verin možná měla pravdu s tím, že tady měnil šance vliv ta’veren. Samitsu nedokázala ani pomyslet na další důvody, proč třicet jedna sestra, z toho pět červených, složila takovou přísahu.

,‚Urození pánové a paní, kteří zastupují většinu sil rodu Riatinů, přišli za urozenou paní Ailil,“ odtušila mnohem trpělivěji, než se cítila. „Chtějí, aby se stala hlavou rodu Riatinů, a ona chce schválení Bílé věže. Nebo aspoň schváleni Aes Sedai.“ Aby udělala něco jiného, než pokračovala v souboji pohledů – který by nejspíš prohrála – došla k ebenovému stolku, na němž stál stříbrný podnos se zlatem zdobeným stříbrným džbánem, z něhož vycházela vůně koření. Nalít si do poháru svařené víno bylo důvodem přerušit pohled z očí do očí. A ona ten důvod potřebovala, takže když pokládala džbán zpátky na podnos, pořádně s ním bouchla. Uvědomovala si, že se pohledu na Sashalle vyhýbá až příliš často. I teď jí došlo, že se na druhou ženu dívá úkosem. A nedokázala se ani úplně otočit a její pohled opětovat, což ji dost žralo.

„Řekni jí, že ne, Sashalle. Její bratr byl naživu, když ho viděli naposledy, a vzpoura proti Draku Znovuzrozenému není nic, s čím by si měla Věž dělat starosti. A rozhodně ne teď, když je potlačená.“ Vynořila se vzpomínka na to, jak Torama Riatina viděli naposledy, když prchal do jakési prapodivné mlhy, která mohla získat pevný tvar a zabíjet, do mlhy, která odolávala jediné síle. Toho dne kráčel kolem hradeb Cairhienu Stín. Samitsu mluvila sevřeně, jak se snažila ovládnout třes. Ne ze strachu, ale z hněvu. To byl den, kdy se jí nepodařilo vyléčit mladého al’Thora. A ona nenáviděla neúspěchy a nerada na ně vzpomínala. Navíc to sama nedokázala vysvětlit. „Většina riatinských sil ještě nejsou všechny. Ti, kteří jsou stále svázáni s Toramem, se jí postaví, v případě potřeby i silou zbraní, a podporovat sváry mezi samotnými rody není na každý pád způsob, jak udržet mír. V Cairhienu nyní panuje vachrlatá rovnováha, Sashalle, ale je to rovnováha a my ji nesmíme jakkoli v narušit.“ Podařilo se jí zmlknout dřív, než řekla, že by se Cadsuane nelíbilo, kdyby to udělaly. To by na Sashalle těžko udělalo dojem.

„Ke sváru dojde, ať ho budeme podporovat, nebo ne,“ prohlásila druhá sestra důrazně. Jakmile Samitsu předvedla, že poslouchá, přestala se mračit, zuby však zatínala dál. Možná to byla spíš umíněnost než bojechtivost, ale na tom nezáleželo. Ta ženská se nehádala, ani se ji nesnažila přesvědčit, prostě jí sdělovala svůj názor. A nejhorší ze všeho bylo, že to očividně dělala ze zdvořilosti. „Drak Znovuzrozený je zvěstovatelem svárů, pozdvižení a změn, Samitsu. Předpovězeným zvěstovatelem. A i kdyby nebyl, tohle je Cairhien. Myslíš, že by tady opravdu přestali hrát daes dae’mar? Hladina vody je možná naprosto klidná, proto ale ryba nepřestane plavat.“

Červená, kázající o Draku Znovuzrozeném jako nějaký poulič ní demagog! „A co když se mýlíš?“ Samitsu slova proti své vůli odsekávala. Sashalle – Světlo ji spal! – zachovávala dokonalý klid.

„Ailil se vzdala veškerých nároků na Sluneční trůn ve prospěch Elain z rodu Trakandů, což je to, co si přeje Drak Znovuzrozený, a je ochotná odpřisáhnout mu věrnost, pokud ji o to požádá. Toram vedl vojsko proti Randu al’Thorovi. Já říkám, že ta změna za to stojí, a to jí taky sdělím.“

Zvonečky ve vlasech Samitsu zazvonily, jak podrážděně zavrtěla hlavou, a jenom tak tak že si zase nepovzdechla. Osmnáct z těch Draku zapřísáhlých sester zůstalo v Cairhienu – Cadsuane některé odvedla s sebou a pak poslala Alannu pro další – a ostatní kromě Sashalle stály výš než ona, ale aielské moudré jí je držely z cesty. V zásadě neschvalovala, jak to dělaly – Aes Sedai nemohly být učednicemi, ničími! Bylo to ostudné! – ale v praxi jí to usnadňovalo práci. Nemohly se plést do jejích věcí, ani se ujímat vedení, když jim moudré řídily život a neustále je sledovaly. Naneštěstí, z nějakého důvodu, na nějž nedokázala přijít, se moudré dívaly jinak na Sashalle a další dvě sestry, které byly u Dumajských studní utišeny. Utišeny. Při tom pomyšlení se zachvěla, i když jen slabě, a třásla by se míň, kdyby se jí někdy podařilo přijít na to, jak Damer Flinn vyléčil, co se vyléčit nedalo. Muž, který usměrňuje. Světlo, jak se z hrůzy včerejška stalo jen znepokojení dnes, když si na to jednou zvykla?

Byla si jistá, že by Cadsuane před odjezdem s moudrými všechno zařídila, kdyby věděla, co se stalo se Sashelle, Irgain a Ronaille. Alespoň si myslela, že si je jistá. Nebylo to poprvé, kdy se nechala zatáhnout do plánů legendární zelené sestry. Cadsuane dokázala být rafinovanější než modrá, vymýšlela plány uvnitř intrik, obalené úskoky, a to vše schované v dalších plánech. A některé plány měly neuspět, aby jiným pomohly k úspěchu, a jenom Cadsuane věděla, který je který, což nebylo zrovna uklidňující pomyšlení. V každém případě tyto tři sestry mohly chodit, kam a kdy se jim zlíbilo, a dělat si, co se jim zachtělo. A rozhodně se jim nechtělo řídit se podle sestry, kterou Cadsuane jmenovala do vedení. Ony se řídily pouze svou šílenou přísahou al’Thorovi.

Samitsu se jaktěživo nikdy necítila slabá nebo neúspěšná, pouze tehdy, když selhalo její nadání, ale tuze si přála, aby se Cadsuane vrátila a ujala se zdejších záležitostí. Několik slov do Aililina ucha samozřejmě udusí každé přání té urozené paní na sedadlo hlavy rodu, ale nebude to k ničemu, pokud nepřijde na nějaký způsob, jak Sashalle odradit od jejího záměru. Nezáleželo na tom, že se Ailil bála, aby se její hloupá tajemství nedostala na veřejnost, avšak nesrovnalosti v tom, co jí budou Aes Sedai říkat, by ji mohly dovést až k tomu, že se raději pokusí zmizet na svých venkovských panstvích, místo aby riskovala, že urazí některou sestru, ať už udělá cokoliv. Cadsuane by nechtěla Ailil ztratit. Samitsu sama by to nechtěla. Ailil byla spojnicí k polovině spiknutí bujících mezi šlechtici, zajišťovala, že tyto intriky zůstanou všechny jenom malicherné a nevyvolají žádné nepokoje. A ta prokletá červená to věděla. A jakmile Sashalle dá Ailil to povolení, poletí s těmi zprávami za ní a ne za Samitsu Tamagovou.

Mezitímco se Samitsu plácala v téhle obtížné situaci, otevřely se dveře a vstoupila bledá, přísně se tvářící Cairhieňanka, o dlaň menší než obě Aes Sedai. Šedé vlasy měla v týle stažené do uzlu a na sobě nezdobené šaty tak tmavě šedé, až byly skoro černé. To byla současná livrej sloužících ve Slunečním paláci. Sloužící se pochopitelně nikdy neohlašovali ani nežádali o povolení vstoupit, ale Corgaide Marendevinová byla stěží jenom další obyčejná služebná. Těžký stříbrný kroužek s dlouhými klíči u pasy byl odznakem jejího úřadu. Ať vládl Cairhienu kdokoliv, klíčnice vládla Slunečnímu paláci a na chování Corgaide nebylo nic poddajného. Předvedla nejmenší možné pukrle, pečlivě namířené doprostřed mezi Samitsu a Sashalle.

„Byla jsem požádána, abych ohlásila cokoliv neobvyklého,“ pronesla do vzduchu, i když ji o to požádala Samitsu. Zřejmě se o mocenském boji mezi nimi dozvěděla ve stejné chvíli jako ony dvě.

V paláci jí toho uniklo málo. „Doslechla jsem se, že v kuchyních je jeden ogier. On a jeden mladý muž údajně hledají práci jako kameníci, ale já nikdy neslyšela, že by ogier a člověk kameničili spolu. A když jsem se po té... nehodě zeptala, z Državy Cofu poslali zprávu, že teď dost dlouhou dobu nebudou k mání kameníci ze žádné državy.“ Odmlčela se jenom na chviličku a ani na chvíli se nepřestala tvářit vážně, ale polovina klepů házela ten útok na Sluneční palác na al’Thora a druhá polovina na Aes Sedai. Několik příběhů se zmiňovalo o Zaprodancích, ale jen aby je spojily buď s al’Thorem, nebo s Aes Sedai.

Samitsu zamyšleně našpulila rty a na chvíli pustila ze zřetele prokletý propletenec, jaký Cairhieňané udělali ze všeho, čeho se dotkli. Popírat účast Aes Sedai ničemu neprospělo. Tři přísahy měly jenom omezenou váhu ve městě, kde prosté ano nebo ne mohlo dát vzniknout šesti navzájem si odporujícím povídačkám. Ale ogier.. V palácových kuchyních nesbírali zbloudilé poutníky, ale ogierovi kuchařky nejspíš dají teplé jídlo už jenom proto, jak je zvláštní, že se tam ocitl. Ogierové byli poslední rok dva k vidění ještě méně než obvykle. Občas se nějaký objevil, ale kráčel rychle, jak už to ogierové dělávají, a zřídkakdy se na jednom místě zastavil déle než na jednu noc. A zřídkakdy cestovali s lidmi, natož aby s nimi pracovali. To spojení ji však na cosi upozornilo. V naději, že si na to vzpomene, otevřela pusu, aby se zeptala na pár věcí.

„Děkuju, Corgaide,“ řekla Sashalle s úsměvem. „Moc jsi nám po mohla. Ale teď nás jistě omluvíš.“ Mluvit stroze s klíčnicí byl dobrý způsob, jak skončit se špinavým povlečením a jídlem bez chuti a vůně, nevyprázdněnými nočníky a zbloudilými zprávami a tisí cem dalších trápení, které člověku mohly udělat ze života bídu, až se musel brodit bahnem, aby vůbec něčeho dosáhl, ale ten úsměv odebral slovům ostří. Šedovlasá žena se nepatrně uklonila a znovu předvedla nejmenší možné pukrle. Tentokrát však platilo Sashalle.

Ještě se za ní nezavřely dveře, když Samitsu praštila pohárem na podnos tak silně, až jí na ruku vystříklo teplé víno, a hned vzápětí se otočila k červené sestře. Už kvůli Ailil se málem přestala ovládat a teď to vypadalo, že jí mezi prsty prokluzuje i Sluneční palác! Corgaide by bylo spíš podobné, že jí narostou křídla, než že by si nechala pro sebe, co tu viděla, a cokoliv řekne, to se bleskurychle roznese po celém paláci a ovlivní každého sloužícího až po muže, jenž kydal hnůj ve stájích. Z toho posledního pukrlete bylo docela jasné, co si myslí. Světlo, jak nenáviděla Cairhien! Zvyková slušnost mezi sestrami byla hluboce zakořeněná, ale Sashalle nestála dost vysoko, aby Samitsu tváří v tvář téhle pohromě musela držet jazyk za zuby, a ona jí to hodlala pořádně vytmavit.

Když se ale na druhou ženu zamračila, uviděla její obličej – skutečně ho uviděla, možná poprvé – a náhle věděla, co jí dělá takové starosti, možná i to, proč jí dělalo takové problémy podívat se na červenou sestru zpříma. Už to nebyla tvář Aes Sedai, tvář stojící mimo čas a věk. Většina lidí nevěděla, nač se má dívat, dokud jim to někdo neukázal, ale u jiné sestry to bylo nezaměnitelné. Zůstalo pár kousků, zbytečky, díky nimž se Sashelle přiblížila ke kráse, ale každý by její věk určil někde kolem čtyřicítky. Z toho Samitsu zamrzl jazyk.

O ženách, které byly utišeny, se toho vědělo velmi málo. Obvykle utekly a před ostatními sestrami se schovávaly. Nakonec zemřely. Většinou zemřely dřív než později. Ztráta saidaru byla víc, než dokázala většina žen snášet příliš dlouho. Ale ve skutečnosti to byly jen tlachy. Pokud věděla, nikdo už hodně dlouho neměl odvahu zjistit víc. Strach, na který žádná sestra pokud možno nemyslela, strach zastrčený do nejtemnějšího koutku duše, strach z toho, že by ji jednoho dne v neopatrné chvilce mohl potkat stejný osud, bránil každé snažit se zjistit příliš. Dokonce i Aes Sedai se mohly dívat jinam, když nechtěly něco vidět. Ale vždycky tu byly ty řeči, zřídkakdy vzpomínané a tak vágní, že si sestra ani nevzpomněla, kde je slyšela poprvé, zašeptané na hranici slyšitelnosti, které neustále kolovaly po světě. Podle jedné povídačky, již si Samitsu doposud pamatovala jen zpola, žena, která byla utišena, znovu omládla, pokud to přežila. Doteď jí to vždy připadalo směšné. Když Sashalle znovu získala schopnost usměrňovat, nevrátilo se jí všechno. Znovu bude muset pracovat s jedinou silou po celé roky, aby získala tvář, která ji ohlásí jako Aes Sedai každé sestře, která ji uvidí. Nebo... získá ji vůbec? Zdálo se to nevyhnutelné, ale byla to nezmapovaná krajina. A pokud se změnila její tvář, změnilo se ještě něco dalšího? Samitsu se zachvěla víc, než by vyvolalo pomyšlení na utišení. Možná bylo dobře, že jí snaha rozluštit Damerův způsob léčení jde tak pomalu.

Sashalle si hladila aielský náhrdelník a zřejmě netušila, že proti ní Samitsu něco má, neuvědomovala si, jak si ji Samitsu prohlíží. „Nemuselo by to být důležité nebo by to mohlo stát za pozornost,“ pravila, „ale Corgaide hlásila jen to, co zaslechla. Jestli chceme něco zjistit, musíme se jít přesvědčit osobně.“ Bez dalšího slova si zvedla sukně a vyrazila pryč. Samitsu ji mohla následovat nebo zůstat tady. To bylo nesnesitelné! Ale zůstat bylo nemyslitelné.

Sashalle nebyla o moc vyšší než ona, ale Samitsu si musela pospíšit, aby s červenou na chodbě udržela krok. Ujmout se vedení nepřicházelo v úvahu, pokud by se nerozběhla. Mlčky soptila vzteky, ačkoliv zuby skřípala dost hlasitě. Hádat se s jinou sestrou na veřejnosti bylo přinejlepším nevhodné. Ba hůř, nepochybně by to bylo marné. A to by jen zvětšilo díru, v níž se ocitla. Velice toužila někoho nakopnout.

Kandelábry v pravidelných vzdálenostech vydávaly dost světla i na tmavých chodbách, ale kromě nástěnných koberců, na nichž bylo všechno úhledně uspořádané, ať už se jednalo o lovecký výjev či udatně bojující šlechtice, tu nebylo moc barev či ozdob. V několika výklencích ve zdi stály zlaté sošky či porcelán Mořského národa. Na některých chodbách byly pod stropem vlysy, ale většina zůstala holá. To bylo vše. Cairhieňané své bohatství skrývali z dohledu veřejnosti, stejně jako tolik dalších věcí. Sloužící, spěchají cí po chodbách jako proudy mravenců, nosili livrej v barvě dřevě ného uhlí, jen ti, kteří sloužili šlechticům sídlícím v paláci, vypadali poněkud barevněji, s vyšitými rodovými znaky na prsou a s límci a manžetami v rodových barvách. Jeden dva měli dokonce kabátec či šaty celé v barvách rodu, jemuž sloužili, a mezi ostatními vypa dali skoro jako cizinci. Ale všichni klopili oči a jen se dvěma ses trám rychle poklonili, než spěchali dál. Sluneční palác potřeboval stovky sluhů a zdálo se, že dnes ráno všichni plní své povinnosti.

Po chodbách se potulovali i šlechtici a cestou Aes Sedai opatrně zdravili, mluvíce tichými hlasy, které se daleko nedonesly. Jejich pozdravy byly velice pečlivě vybalancované mezi iluzí rovnosti a skutečným stavem věcí. Šlechtici byli důkazem starého rčení že zvláštní časy znamenají zvláštní společníky na cestách. Staré nepřátelství bylo pozapomenuto tváří v tvář novým hrozbám. Prozatím. Tady se dva či tři bledí cairhienští pánové v kabátech z tmavého hedvábí s tenkými barevnými proužky vepředu, někteří s vyholeným a napudrovaným čelem podle vojácké módy, procházeli vedle stejného množství tmavých Tairenů, vysokých, v kabátech jasných barev s nabíranými pruhovanými rukávy. Támhle tairenská šlechtična v těsném perlovém čepečku a barevném brokátu s krejzlíkem ze světlé krajky kráčela zavěšená do menší cairhienské dámy s vlasy vyčesanými do složitého vysokého účesu, dosahujícího vysoko nad hlavu její společnice, s kouřově šedou krajkou pod bradou a úzkými pruhy rodových barev na předku široké suknice z tmavého hedvábí. Všichni jako blízcí přátelé a důvěrníci.

Některé páry vypadaly divněji než jiné. Hodně žen začalo poslední dobou nosit cizozemskou módu a zřejmě si nevšimly, jak to přitahuje pohledy mužů. Dokonce i sluhové vyvalovali oči. Těsné spodky a kabátky stěží dost dlouhé, aby zakryly boky, se pro ženu nehodily bez ohledu na to, kolik námahy šlo na bohaté výšivky ze zlatých nití a drahokamů. Drahocenné náhrdelníky a náramky a spony se spoustou barevného peří to podivínství ještě podtrhovaly. A ještě ty jasně obarvené holínky s podpatky, které ženě přidávaly dobře dlaň na výšku, až to vypadalo, že upadne při každém houpavém kroku.

„Ostudné,“ mrmlala Sashalle při pohledu na jeden takový párek a z nelibosti si poškubávala sukněmi.

„Ostudné,“ zamrmlala Samitsu, než se stačila zarazit, a pak zavřela pusu tak prudce, až jí cvakly zuby. Musela si dávat pozor na jazyk. Vyslovit nahlas souhlas jen proto, že souhlasila, byl zvyk, jaký si u Sashalle nemohla dovolit.

Přesto se na ty dvě dívala nesouhlasně. Před rokem by si Alaine Chuliandred a Fionnda Annariz šly po krku. Nebo by spíš poslaly své ozbrojence, aby šli po krku ozbrojencům té druhé. Ale kdo by byl čekal, že uvidí Bertome Saighana kráčet naprosto klidně vedle Weiramona Saniaga, aniž by už drželi v ruce dýku? Zvláštní časy a zvláštní společníci. Nepochybně tu hráli hru rodů, snažili se získat nějakou výhodu jako vždycky, ale hranice, které kdysi byly vytesané do kamene, se nyní kreslily do vody. Velice zvláštní časy.

Kuchyně byly v přízemí vzadu, shluk místností s kamennými zdmi a trámovými stropy, soustředěných kolem dlouhé místnosti bez oken, plné železných sporáků a cihlových pecí a kamenných ohnišť, a horko tady bylo jako v létě. Za normálních okolností by tu pobíhaly zpocené kuchařky a kuchtičky, ve stejně tmavém odění jako ostatní palácoví sloužící pod bílými zástěrami, a připravovaly by oběd, na dlouhých, moukou posypaných stolech s mramorovými deskami by hnětly těsto a polévaly pečínky a drůbež na dlouhých rožních. Teď se tady pohybovali jenom psi běhající v kolech, snažící se zasloužit si kousek pečínky. Koše tuřínů a mrkví tu stály nepovšimnuty, zelenina nebyla oloupaná a nakrájená, a z hrnců s omáčkami, s nimiž nikdo nemíchal, se nesla sladká a kořeněná vůně. Dokonce i kuchyňští pomocníci, otírající si tváře do zástěr, stáli na kraji hloučku žen shromážděných kolem jednoho stolu. Samitsu nad nimi již ode dveří viděla temeno ogierovy hlavy. Ogier seděl u stolu, byl však vyšší než většina mužů, kdyby stála, a taky dost široký. Cairhieňané byli poměrně malí, což také pomáhalo. Položila ruku Sashalle na rameno a žena se kupodivu bez námitek zastavila.

„...zmizel, aniž by zanechal zprávu, kam jde?“ ptal se ogier dunivým hlasem, jako když se pohne země. Dlouhé uši se štětičkami mu trčely z tmavých vlasů, které mu spadaly k límci, a neklidně s nimi stříhal.

„Ach, přestaň o něm mluvit, mistře Ledare,“ odpovídala žena rozechvěle, což zřejmě měla dobře nacvičené. „Byl to uličník. Půlku paláce rozbil jedinou silou, to udělal. Mohl ti zmrazit krev, stačilo jen, aby se na tebe podíval, a stejně klidně tě mohl zabít. Jeho rukou zemřely tisíce. Desítky tisíc! Ach, já o něm tak nerada mluvím.“

„Na někoho, kdo nerad o něčem mluví, Eldrid Methinová,“ ozvala se jiná žena ostře, „rozhodně nemluvíš skoro o ničem jiným.“ Statná a na Cairhieňanku docela vysoká, skoro tak vysoká jako Samitsu, s pramínky šedých vlasů vykukujícími zpod prostého čepce s plátěnou krajkou, to musela být dnešní službukonající vrchní kuchařka, poněvadž všichni, koho Samitsu viděla, kývali na souhlas a dusili smích a říkali: „To máš teda pravdu, panímámo Beldairová,“ obzvlášť podlézavým způsobem. Sloužící měli vlastní hierarchii, již udržovali stejně přísně jako Věž sama.

,‚Ale nehodí se, abychom klevetily o takových věcech, mistře Ledare,“ pokračovala statná žena. „To je věc Aes Sedai, tak, a pro nás se nehodí. Pověz nám víc o Hraničních státech. Opravdu jsi viděl trolloky?“

„Aes Sedai,“ zamumlal potichu muž. Zakrýval ho hlouček kolem stolu, ale musel to být Ledarův společník. Samitsu dnes mezi osazenstvem kuchyní neviděla žádného dospělého muže. „Povězte mi, opravdu si myslíte, že se spojili s těmi muži, o nichž jste mluvily, s těmi asha’many? Jako se strážci? A co ten, který zemřel? Neřekly jste, jak se to stalo.“

„No, bylo to, jako by ho zabil Drak Znovuzrozený,“ pípla Eldrid. „A jak jinak by se Aes Sedai spojila s mužem? Ach, hrozní, to teda byli, tihleti asha’mani. Pohledem tě proměnili v kámen, to dokázali. To se pozná, stačí se na ně jen kouknout, víš. Děsivý, svítící oči, to oni mají.“

„Mlč už, Eldrid,“ zarazila ji panímáma Beldairová rázně. „Možná to byli asha’mani a možná ne, mistře Ledare. Možná že se s nimi spojili, možná ne. Já a ostatní můžeme říct jenom to, že byli s ním,“ důrazem na to slovo dala jasně najevo, o kom mluví. Eldrid se Randa al’Thora možná bála, ale tato žena nechtěla ani vyslovit jeho jméno, „a jakmile odešel, najednou jim Aes Sedai začaly říkat, co mají dělat, a oni to dělali. Každý hlupák samozřejmě ví, že má udělat, co mu Aes Sedai řekne. Ale ti chlapíci už jsou aspoň pryč. Proč se o ně tolik zajímáš? Je to vůbec andorské jméno?“

Ledar zvrátil hlavu dozadu a zachechtal se a ten dunivý zvuk naplnil celou místnost. Uši se mu prudce třásly. „Ach, my chceme vědět všechno o místech, která navštívíme, panímámo Beldairová. Hraniční státy, říkáš? Mohla by sis myslet, že tady je zima, jenže my viděli, jak ze zimy v Hraničních státech praskají stromy jako ořechy v ohni. Vy máte na řece pár ker, plujících po proudu, ale my viděli řeky široké jako Alguenya, zamrzlé od břehu k břehu, takže kupci přes ně mohli vozit naložené karavany a muži chytali ryby skrze díry vysekané v ledu na sáh tlustém. V noci se na obloze objevují pásy světla, které jako by praskalo, a je dost jasné, že v něm pohasínají i hvězdy, a..."

Dokonce i panímáma Beldairová se nakláněla k ogierovi blíž, jak ji to zaujalo, ale jeden mladý pomocník, příliš malý, aby viděl přes dospělé, se ohlédl a při pohledu na Samitsu a Sashalle vykulil oči. Pohled dál upíral na nějako by byl chycený do pasti, ale jednou rukou máchal za zády, až se mu podařilo zatahat panímámu Beldairovou za rukáv. Poprvé ho bez ohlížení setřásla. Podruhé se pootočila, ale když také uviděla obě Aes Sedai, okamžitě se přestala mračit.

„Milost vás provázej, Aes Sedai,“ řekla a honem si cpala vlasy zpátky pod čepec, když předváděla pukrle. „Jak vám můžu posloužit?“ Ledar se odmlčel v polovině věty a uši mu na chviličku ztuhly. Ke dveřím se však nepodíval.

„Chceme mluvit s vašimi návštěvníky,“ řekla Sashalle a vstoupila do kuchyně. „Nebudeme v kuchyních rušit dlouho.“

„Samozřejmě, Aes Sedai.“ Pokud ji nějak překvapilo, že dvě sestry chtějí mluvit s hosty v kuchyni, nedala to nijak najevo. Potom se rozhlédla kolem sebe, tleskla baculatýma rukama a začala chrlit rozkazy. „Eldrid, ty tuříny se samy neoloupou. Kdo dohlíží na tu fíkovou omáčku? Sušený fíky se těžko shánějí! A kde máš lžíci na podlívání, Kasi? Andil, doběhni mi pro...“ Kuchařky a pomocníci se rozběhli na všechny strany a kuchyní se brzy neslo cinkání hrnců a lžící, i když se všichni očividně snažili být co nejtišší, aby nerušili Aes Sedai. A očividně si dávali pozor, aby se jejich směrem ani nepodívali, i když to dalo docela dost práce.

Ogier vstal a hlavou dosahoval téměř ke stropním trámům. Šaty měl takové, jaké si Samitsu pamatovala, že ogierové nosí, dlouhý tmavý kabát, od pasu dolů rozšířený, a holínky s ohrnutými manžetami. Skvrny na kabátě prozrazovaly, že cestovali rychle. Ogierové byli velmi čistotní. I když se klaněl, k Aes Sedai se jen pootočil a přetřel si široký nos, jako by ho svědil, čímž si částečně zakryl obličej, nicméně na ogiera vypadal poměrně mladý. „Odpusťte nám, Aes Sedai,“ zamumlal, „ale my už opravdu musíme jít.“ Sehnul se pro velký kožený tlumok, k němuž měl přivázané stočené pokrývky, a řemen si přehodil přes rameno. Vypadalo to, že v tlumoku má kromě jiného několik tvrdých obdélníkových předmětů, a podobnými věcmi měl nadité i kapsy kabátu. „Do soumraku nás čeká dlouhá cesta.“ Jeho společník ale zůstal sedět, ruce položené na stole. Byl to světlovlasý mladík s týdenním strništěm na bradě, který zřejmě spal nejednu noc ve svém pomačkaném hnědém kabátě. Ostražitě sledoval Aes Sedai očima, které jako by patřily lišce zahnané do kouta.

„Kampak chcete jít, abyste se tam dostali před západem slunce?“ Sashalle se zastavila až před mladým ogierem, tak blízko, že musela zaklonit hlavu, aby na něj viděla, i když i tohle u ní vypadalo půvabně a ne neohrabaně jako u ostatních. „Jdete snad na schůzku, o které jsme se tu doslechly, v Državě Šangtaj? Mistře... Ledar, že?“

Ogier prudce zastříhal ušima a pak toho nechal a obrovské oči přimhouřil stejně ostražitě jako mladík vedle něj, až se mu konce obočí dotýkaly tváří. „Ledar, syn Shandina syna Koimalova, Aes Sedai,“ představil se váhavě. „Ale já na velký pařez rozhodně nejdu. Starší by mě nepustili dost blízko, abych něco slyšel.“ Basově se zasmál, znělo to však nuceně. „Tam, kam jdeme, se do večera nedostaneme, Aes Sedai, ale každá legue, kterou urazíme dnes, je legue, kterou nebudeme muset jít zítra. Už musíme jít.“ Neoholený mladý muž vstal a rukou nervózně hladil jílec meče, jejž nosil u pasu, ale tlumok a pokrývky ze země nezvedl, ani nešel za ogierem, který se již vydal ke dveřím na ulici a přes rameno prohodil: „Už musíme jít, Karldine.“

Sashalle vplula ogierovi do cesty, i když musela udělat tři kroky na jeho jeden. „Ptal ses na práci kameníka, mistře Ledare,“ pronesla hlasem nepřipouštějícím žádné nesmysly, „ale na rukou nemáš žádné mozoly jako kameníci, co znám. Bude pro tebe nejlepší zodpovědět na mé otázky.“

Samitsu potlačila vítězoslavný úsměv a připojila se k červené sestře. Takže Sashalle si myslí, že ji prostě odsune stranou a vyčenichá, co se děje, co? Tu ženskou čeká překvapení. „Skutečně se musíte ještě chvíli zdržet,“ řekla ogierovi tiše. Hluk z kuchyně by měl všem zabránit, aby je slyšeli, ale nemělo smysl zbytečně riskovat. „Když jsem dorazila do Slunečního paláce, hned jsem slyšela o jednom mladém ogierovi, příteli Randa al’Thora. Opustil Cairhien před několika měsíci ve společnosti mladého muže jménem Karldin. Není to tak, Loiale?“ Ogier svěsil uši.

Mladý muž vyplivl sprostou nadávku, i když měl být dost chytrý na to, aby něco takového před sestrami neříkal. „Odejdu, až budu chtít odejít, Aes Sedai,“ řekl drsně, ale potichu. Díval se hlavně na ni a na Sashalle, ale dával pozor i na osazenstvo kuchyně, které by se mohlo přiblížit. Také nechtěl, aby ho někdo slyšel. „Než ale odejdu, tak já chci nějaké odpovědi. Co se stalo s... mými přáteli? A s ním? Zešílel?"

Loial si ztěžka povzdechl a posunkem se ho snažil uklidnit. „Jen klid, Karldine,“ zamumlal. „Randovi by se nelíbilo, kdyby sis něco začal s Aes Sedai. Tak klid.“ Karldin se zamračil ještě víc.

Náhle Samitsu napadlo, že to mohla zvládnout lépe. To nebyly oči lišky zahnané do rohu, ale vlka. Až příliš si zvykla na to, že Damer, Jahar a Eben jsou bezpečně spojení a ochočení. No, možná to bylo přehnané tvrzení, ačkoliv Merise si s Jaharem dávala dost práce – to byl její způsob – ale přesto se zdálo, že hrůzy včerejška se dnes mohou stát běžnou věcí, pokud má člověk dost času, aby si na ně zvykl. Karldin Manfor byl také asha’man a nebyl ani spojený, ani ochočený. Držel teď snad mužskou polovici jediné síly? Málem se zasmála. Umějí ptáci létat?

Sashalle mladého muže zadumaně studovala a ruce měla položené na sukních, aniž by s nimi pohnula, ale Samitsu byla ráda, že kolem ní nevidí světlo saidaru. Asha’mani dokázali vycítit, když žena držela jedinou sílu, a to by ho mohlo přimět k činu... unáhlenému. Spolu se Sashalle by ho určitě zvládly – opravdu, jestli už držel jedinou sílu? Ovšemže ano. Samozřejmě! – ale mnohem lepší bude, pokud něco takového nebude nutné.

Sashalle se rozhodně nepokoušela ujmout vedení, když mu teď Samitsu položila ruku na loket. Přes rukáv měl paži jako ze železa. Takže byl stejně znepokojený jako ona. Stejně znepokojený jako ona? Světlo, Damer a ti ostatní jí zkazili veškeré instinkty!

„On vypadal stejně v pořádku jako většina mužů, když jsem ho viděla naposledy,“ pronesla tiše jenom s lehkým důrazem. Žádná z kuchařek nebyla poblíž, ale pár jich začalo kradí pokukovat směrem k nim. Loial si silně oddechl úlevou, což znělo jako vítr vanoucí přes ústí jeskyně, ona však upírala pozornost jen na Karldina. „Nevím, kde je, ale před pár dny byl ještě naživu.“ Alanna byla zavřená jako škeble, když přišlo na něj, a taky zpupná, když měla v ruce zprávu od Cadsuane. „Fedwin Morr zemřel, jak se obávám, na jed, nemám však tušení, kdo mu ho dal.“ K jejímu překvapení Karldin jenom zakroutil hlavou, lítostivě se ušklíbl a zamumlal něco nesrozumitelného o víně. „A z ostatních se stali strážci z jejich svobodné vůle.“ Nakolik tedy muži kdy něco udělali ze svobodné vůle. Její Roshan se rozhodně nechtěl stát strážcem, dokud se ona nerozhodla, že ho za něj chce. Dokonce i žena, která nebyla Aes Sedai, obvykle dokázala přesvědčit muže, aby se rozhodl tak, jak chtěla ona. „Považovali to za lepší volbu, bezpečnější, než se vrátit k... ostatním jako ty. Ty škody tady napáchal saidín, víš. Jistě chápeš, kdo za tím musel stát. Byl to pokus zabít toho, o jehož zdravý rozum se strachuješ.“

Ani to ho nerozházelo. Co za muže jsou tihleti asha’mani? Byla snad ta jejich Černá věž vražednou pastí? Ale napětí z něj vyprchalo a náhle to byl jen další unavený pocestný, který se potřebuje oholit. „Světlo!“ vydechl. „Tak co uděláme teď, Loiale? Kam půjdeme?“

„Já... nevím,“ přiznal Loial, unaveně svěsil ramena a sklopil uši. „Já... Musíme ho najít, Karldine. Nějak. Nemůžeme to teď vzdát. Musíme mu sdělit, že jsme udělali, oč žádal. Že jsme udělali, co se dalo."

Samitsu napadlo, co al’Thor žádal. S trochou štěstí se od těch dvou hodně dozví. Unavený muž, nebo ogier, jenž se cítí ztracený a osamělý, byl zralý na odpovídání na otázky.

Karldin trochu nadskočil a sevřel jílec meče a ona potlačila nadávku namířenou na služku, která vpadla do kuchyně se sukněmi málem u kolen. „Zavraždili urozeného pána Dobraina!“ kvílela. „Všechny nás povraždí v postelích! Na vlastní oči jsem viděla mrtvé chodit, samotnýho starýho Maringila, a moje máma říká, že když dojde k vraždě, zabijou vás duchové! Oni –“ Ztuhla, když zahlédla Aes Sedai, a prudce se zastavila. Kuchařky a pomocníci byli také jako přimražení a všichni koutkem oka pozorovali Aes Sedai, aby viděli, co udělají.

„Ne Dobraina,“ zasténal Loial a přitiskl uši k hlavě. „Jeho ne.“ Vypadal rozzlobeně i smutně zároveň, obličej měl jako vytesaný z kamene. Samitsu si pomyslela, že ještě nikdy neviděla rozzlobeného ogiera.

„Jak se jmenuješ?“ vyptávala se Sashalle dřív, než Samitsu stačila otevřít pusu. „A jak víš, že byl zavražděn? Jak vůbec víš, že je mrtvý?“

Žena polkla. Sashalle ji držela očima jako v kleštích. „Cera, Aes Sedai?“ pravila žena váhavě a ohnula kolena k pukrleti, načež si uvědomila, že má vyhrnuté sukně. Honem si je uhladila. „Cera Doinalová? Říkali... Každý říká, že urozený pán Dobraine je... Totiž, že byl... Totiž...“ Znovu polkla, ztěžka. „Všichni říkají, že jeho pokoje jsou samá krev. Našli ho ležet v kaluži krve. Prý má uříznutou hlavu.“

„Všichni toho zřejmě napovídají spoustu,“ zavrčela Sashalle ponuře, „a obvykle se mýlí. Samitsu, ty půjdeš se mnou. Jestliže byl urozený pán Dobraine zraněn, mohla bys pro něj něco udělat. Loiale, Karldine, vy půjdete taky. Nechci vás ztratit z dohledu, dokud vám nebudu moct položit pár otázek.“

„Světlo tě spal s tvýma otázkama!“ vyjel mladý asha’man a hodil si na rameno tlumok. „Já odcházím!“

„Ne, Karldine,“ pravil Loial mírně a položil svému společníkovi obrovskou ruku na rameno. „Nemůžeme odejít, dokud nezjistíme, jak na tom Dobraine je. Je to přítel, Randův i můj. Nemůžeme odejít. A vůbec, stejně nikam nespěcháme.“ Karldin odvrátil zrak a neodpověděl.

Samitsu zavřela oči a zhluboka se nadechla, ale tomu se nedalo odpomoci. Zjistila, že se courá za Sashalle ven z kuchyní a znovu zrychluje, aby druhé ženě stačila. Vlastně skoro běžela. Sashalle nasadila ještě rychlejší tempo než prve.

Jakmile byly obě ze dveří, ozvaly se za nimi hlasy. Osazenstvo kuchyně se nejspíš vyptávalo služky na podrobnosti, které si nejspíš vymyslí, pokud je nebude znát. A nejhorší ze všeho bylo, že z kuchyně se dostane deset razných verzí toho, co se stalo tam, což ještě přispěje k řečem, jež už nepochybně začala šířit Corgaide. Ani si nevzpomínala, kdy naposledy šlo najednou všechno tak špatně, kdy uklouzla na jednom kusu náledí, jenom aby druhou nohou došlápla na druhý a pak na další. Cadsuane z ní pak stáhne kůži na rukavice!

Aspoň že Loial a Karldin se za Sashalle courali také. Cokoliv od nich zjistí, mohlo by to znamenat výhodu, způsob, jak aspoň něco zachránit. Spěchala vedle Sashalle a ohlížela se na ně přes rameno. Ogier dělal krátké kroky, aby Aes Sedai nepředběhl, a ustaraně se mračil. Nejspíš kvůli Dobrainovi, ale možná také kvůli dokončení toho záhadného úkolu. Tuto záhadu hodlala rozlousknout. Mladý asha’man neměl problémy s nimi udržet krok, třebaže se tvářil umíněně a neochotně a stále hladil jílec meče. Jenže nebezpečný nebyl kvůli oceli. Podezíravě hleděl na záda Aes Sedai před sebou a jednou zamračeně opětoval pohled Samitsu, když se ohlédla. Měl ale dost rozumu, aby držel pusu zavřenou. Později bude muset najít způsob, jak mu ji rozpáčit k něčemu jinému než k prskání.

Sashalle se ani jednou neohlédla, aby se ujistila, že jdou oba za nimi, poněvadž musela slyšet dupot ogierových kroků na podlaze. Tvářila se zamyšleně a Samitsu by byla dala hodně za to, aby zjistila, nač myslí. Sashalle možná přísahala věrnost Randu al’Thorovi, ale jakou ochranu jí to poskytne před asha’manem? Nakonec byla červená. To se nezměnilo. Světlo, to by mohl být ten nejhorší kus náledí.

Z kuchyní do komnat urozeného pána Dobraina ve Věži úplňku, které byly obvykle vyhrazeny pro vysoce postavené šlechtice na návštěvě, to byla dlouhá cesta. A všude byly vidět důkazy, že Cera nebyla první, kdo se doslechl to, co ti anonymní oni říkali. Místo aby chodbami proudily nekonečné zástupy sloužících, postávaly tady vzrušeně šeptající hloučky. Při pohledu na Aes Sedai lidé uskakovali a spěchali pryč. Hrstka zůstala civět na ogiera kráčejícího palácem, ale většina jich málem prchala z dohledu. Šlechtici, kteří tu předtím procházeli, málem zmizeli, nepochybně zpátky do vlastních pokojů, aby uvažovali, jaké příležitosti a nebezpečí pro ně Dobrainova smrt znamená. Ať už si Sashalle myslela cokoliv, Samitsu již déle nepochybovala. Pokud by Dobraine byl naživu, jeho vlastní sluhové by řeči již umlčeli.

A jako by to nestačilo, chodba před Dobrainovými komnatami byla plná sluhů s popelavými tvářemi, s rukávy až po lokty plnými modrobílých kroužků rodu Taborwin. Někteří plakali, jiní vypadali ztracení, jak se jim náhle propadla půda pod nohama. Stačilo slovo od Sashalle a opile či mechanicky se před Aes Sedai rozestupovali. Omámeně sklouzli pohledem po ogierovi, aniž by vnímali, co vlastně vidí. Jen několik si vzpomnělo, že se mají aspoň uklonit.

Předpokoj byl také plný Dobrainových sluhů. Většina byla doslova zkamenělá úžasem. Dobraine sám ležel nehybně na nosítkách uprostřed pokoje. Hlavu měl sice stále na krku, ale oči měl zavřené a na obličeji mu zasychala vrstva krve. Z koutku úst mu vytékal tmavý pramínek. Dva sluhové, jimž se po tvářích řinuly slzy, se při vstupu Aes Sedai zarazili s bílou plachtou, kterou přes něj chtěli položit. Dobraine zřejmě nedýchal a na přednici kabátce s barevnými pruhy, které mu sahaly až ke kolenům, měl zakrvácené trhliny. Kromě nosítek hyzdila koberec s třásněmi a zelenožlutým tairenským bludištěm také velká tmavá skvrna, větší než lidské tělo. Každý, kdo ztratil tolik krve, musel být mrtvý. Na podlaze leželi další dva muži, jeden s očima již potaženýma mázdrou, upřenýma na strop, druhý na boku, a mezi žebry mu vyčnívala slonovinová rukojeť nože v místě, kde čepel musela zasáhnout srdce. Oba byli malí, bledí Cairhieňané v livrejích palácového služebnictva, ale sluhové nikdy nenosili dlouhé dýky s dřevěnými rukojeťmi, jež ležely vedle obou mrtvol. Další sluha rodu Taborwin, s nohou napřaženou, aby do jedné mrtvoly kopl, se při příchodu sester zarazil, ale pak mrtvého stejně nakopl do žeber. Dekorum teď zřejmě nikoho nezajímalo.

„Dejte ten hadr pryč,“ přikázala Sashalle mužům u nosítek. „Samitsu, podívej se, jestli bys ještě urozenému pánu Dobrainovi nepomohla.“

Ať už věřila čemukoliv, Samitsu instinktivně vykročila k Dobrainovi, ale na ten rozkaz – očividně to byl rozkaz! – zaškobrtla. Zaskřípala zuby a vydala se dál. Opatrně poklekla u nosítek mimo stále vlhkou skvrnu a položila ruce na Dobrainovu zkrvavenou hlavu. Namočit si ruce v krvi jí nikdy nevadilo, jenomže z hedvábí se krvavé skvrny vyprat nedaly, pokud neusměrnila, a ona stále cítila vinu, když měla jedinou sílu použít na něco tak zcela obyčejného.

Příslušná tkaniva jí byla druhou přirozeností, takže uchopila pravý zdroj a ryla v cairhienském pánovi, aniž by o tom nějak zvlášť uvažovala. A překvapeně zamrkala. Jednala instinktivně, třebaže si byla jistá, že v místnosti jsou tři mrtvoly, ale v Dobrainovi se ještě chvěl život. Maličký plamínek, který by šok z léčení mohl docela dobře uhasit. Šok z léčení, jaké znala ona.

Zadívala se na světlovlasého asha’mana. Byl sehnut u jednoho z mrtvých sluhů a klidně ho prohledával, aniž by bral na vědomí šokované pohledy živých sluhů. Jedna žena si náhle všimla Loiala, stojícího hned za dveřmi, a vyvalila oči, jako by se tu zjevil z ničeho nic. Ogier, s rukama zkříženýma na prsou a zachmuřeným výrazem, vypadal, jako by tu stál na stráži.

„Karldine, znáš ten druh léčení, jaký používá Damer Flinn?“ zeptala se Samitsu. „Ten druh, který používá všech pět sil?“

Na okamžik se zarazil a zamračil se na ni. „Flinn? Ani nevím, o čem to mluvíš. Já na léčení stejně nemám nadání.“ Podíval se na Dobraina a dodal: „Mně připadá mrtvý, ale doufám, že ho zachráníš. Byl u Studní.“ A znovu se jal prohrabávat kapsami mrtvého sluhy.

Samitsu si olízla rty. Vzrušení ze saidaru jí v takových situacích vždycky připadalo tlumené. V situacích, kdy všechny možnosti byly špatné. Opatrně sebrala prameny vzduchu, ducha a vody a setkala je do základního tkaniva léčení, jež znala každá sestra. Nadání k léčení měla za dlouhou dobu největší ze sester a většina sester dokázala přinejlepším vyléčit jen modřiny. Ona dokázala léčit skoro stejně dobře jako propojovat se v kruhu. Většina sester nedokázala tkanivo vůbec ovládat. Většina se to ani nepokoušela naučit. Ona byla schopná od začátku. Ano, nedokázala vyléčit jednu věc a nechat ostatní být, jako to uměl Damer. To, co dělala, ovlivnilo všechno, od bodných ran po ucpaný nos, jímž Dobraine také trpěl. Rytí jí prozradilo, co všechno ho trápí. Ale mohla zahojit nejhorší zranění, jako by k nim nikdy nedošlo, nebo léčit tak, že ten, koho léčila, vypadal, jako kdyby se vzpamatovával celé dny, i cokoliv mezi tím. Nepotřebovala na to více sil, ale všechno si žádalo i síly pacienta. Čím menší změna v těle, tím méně síly to chorému ubíralo. Jenomže kromě té rány na hlavě byla téměř všechna Dobrainova zranění vážná, čtyři hluboká bodnutí do plic, dvě zasáhla také srdce. Nejsilnější léčení by ho zabilo dřív, než by se rány zavřely, kdežto nejslabší by ho oživilo jen natolik, aby se utopil ve vlastní krvi. Musela se rozhodnout pro střední cestu a doufat, že to bude správné rozhodnutí.

Jsem nejlepší, jaká kdy byla, pomyslela si důrazně. Řekla jí to Cadsuane. Jsem nejlepší! Nepatrně tkanivo pozměnila a nechala ho zapadnout do nehybného muže.

Někteří sluhové polekaně vykřikli, když se Dobraine najednou křečovitě zazmítal. Zpola se posadil a vytřeštil oči na dost dlouho, aby to vypadalo, že mu z úst vychází poslední dech. Pak vyvrátil oči, vyklouzl jí z obětí a praštil sebou na nosítka. Samitsu chvatně upravila tkanivo a zaryla znovu, jen zadržela dech. Žil. Jen o vlásek, a jak byl zesláblý, stále mohl zemřít, ale nezabijí ho ty bodné rány, alespoň ne přímo. I přes zaschlou krev ve vlasech, na čele vyholených, viděla naběhlou růžovou čárku čerstvé, dosud křehké jizvy. Stejné bude mít pod kabátem, a kdyby se namáhal, mohlo by se mu nedostávat dechu, ale prozatím bude žít a na ničem jiném nezáleželo. Prozatím. Stále tu byla otázka toho, kdo ho chtěl zabít a proč.

Samitsu propustila jedinou sílu a nejistě se postavila. Saidar z ní vždycky vysával sílu. Jeden ze sluhů, s pusou otevřenou, jí podal látku, již chtěl položit svému pánovi na obličej, a ona si do ní utřela ruce. „Uložte ho do postele,“ nařídila. „A dostaňte do něj co nejvíc vody s medem. Potřebuje rychle nabrat síly. A najděte moudrou ženu... učitelku? Ano, učitelku. Bude ji taky potřebovat.“ Teď už to nebylo na ní a bylinky by mohly pomoci. Ta žena přinejhorším zajistí, aby dostával dost vody s medem.

S mnoha hlubokými úklonami a mnoha díky zvedli čtyři sluhové nosítka a odnesli Dobraina do ložnice. Většina ostatních sluhů, s očividnou úlevou, je následovala a zbytek zmizel na chodbě. Vzápětí se zvenčí ozval nadšený křik a jásot, a její jméno bylo slyšet stejně často jako Dobrainovo. Velmi uspokojivé. A ještě uspokojivější by bylo, kdyby se na ni Sashalle neusmála a pochvalně nekývla. Pochvalně! A co kdyby ji ještě poplácala po hlavě, když už byla v tom?

Pokud si Samitsu stihla povšimnout, Karldin léčení nevěnoval sebemenší pozornost. Prohledal kapsy i druhé mrtvole, vstal a zamířil k Loialovi. Pokoušel se mu něco ukázat tak, aby si toho Aes Sedai nevšimly. Loial mu to sebral – byl to složený, pomačkaný list smetanového papíru – podržel si ho před očima a přes Karldinovo zamračení ho rozbalil.

„Ale to nedává smysl,“ zamumlal a při čtení se mračil. „Vůbec to nedává smysl. Leda –“ Najednou se odmlčel, zastříhal ušima a vyměnil si s Karldinem napjatý pohled. Světlovlasý mladík krátce kývl. „Ach, tohle je tuze špatné,“ prohlásil Loial. „Jestli jich bylo víc než dva, Karldine, jestli je našli –“ Mladík důrazně zavrtěl hlavou a ogier zbytek věty spolkl.

„Podívám se na to, děkuji,“ pravila Sashalle a natáhla ruku. Nebyla to prosba.

Karldin se Loialovi pokusil papír sebrat, ale ogier jej klidně podal Sashalle, která si ho prohlédla a pak ho předala Samitsu. Byl to silný papír, hladký a drahý, a list vypadal nový. Samitsu při čtení málem zvedla obočí.

Na můj rozkaz mají nositelé tohoto listu odstranit jisté předměty, jež znají, z mých komnat a odnést je ze Slunečního paláce. Vpusťte je do mých komnat, pomozte jim se vším, oč požádají, a o celé věci mlčte ve jménu Draka Znovuzrozeného a pokud nechcete zakusit jeho nemilost.

Dobraine Taborwin

Znala Dobrainovo písmo natolik, aby poznala, že je to jeho rukopis. „Někdo zřejmě zaměstnává velmi dobrého padělatele,“ prohodila, čímž si od Sashalle vysloužila opovržlivý pohled.

„Těžko to mohl napsat sám, aby se pak nechal omylem pobodat od vlastních mužů,“ procedila červená mezi zuby. Pohledem zalétla k Loialovi a asha’manovi. „Co tu tak asi mohli hledat?“ zeptala se. „Co se bojíte, že najdou?“ Karldin její pohled bezvýrazně opětoval.

„Já jenom myslel cokoliv, co hledali,“ odpověděl Loial. „Museli tu chtít něco ukrást.“ Ale ušima stříhal tak silně, až mu málem zavibrovaly, než se ovládl. Ogierové byli většinou prachbídní lháři, alespoň v mládí.

Sashalle zavrtěla hlavou, až se jí lokny zhouply. „To, co víte, je důležité. Vy dva neodejdete, dokud se to nedozvím i já.“

„A jak nás hodláš zastavit?“ Karldin mluvil tiše a o to byla jeho slova nebezpečnější. Klidně se Sashalle díval do očí, jako by se ničeho na světě nebál. Ano, mnohem víc vlk než liška.

„Už jsem si myslela, že vás nenajdu,“ ozvala se Rosara Medrano a vpochodovala do místnosti právě v té chvíli hrozivého ticha, ještě s červenými rukavicemi na rukou a kožišinou podšitým pláštěm, i když měla kapuci shrnutou, takže byly vidět vyřezávané slonovinové hřebeny, které měla zastrčené ve vlasech. Na ramenou měla vlhké skvrny od roztátého sněhu. Byla vysoká, osmahlá jako Aielanka, a za rozbřesku vyjela, aby se pokusila najít nějaké koření na rybí guláš z jejího rodného Tearu. Na Loiala a Karldina se podívala jenom krátce a nemarnila čas ptaním se na Dobrainovo zdraví. „Do města právě dorazil oddíl sester, Samitsu. Jela jsem jako blázen, abych se sem dostala dřív než ony, ale už by mohly být v bráně. Jsou s nimi asha’mani a jedním z nich je Logain!“

Karldin vyštěkl smíchy a Samitsu náhle napadlo, jestli bude žít dost dlouho, aby z ní Cadsuane mohla stáhnout kůži.

1

Čas odejít

Kolo času se otáčí a věky přicházejí a odcházejí, zanechávajíce za sebou vzpomínky, které se stávají pověstmi. Pověsti vyblednou do mýtů, a dokonce i ty jsou dávno zapomenuty, když věk, který je zrodil, opět nastane. V jednom věku, nazývaném některými třetím, věkem, jenž teprve přijde, věkem dávno minulým, se v Rhannonské vrchovině zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátek. Otáčení kola času nemá začátky ani konce. Ale byl to nějaký začátek.

Zrozen v hájích a vinicích, zabírajících většinu kopců, mezi olivovníky ve stálezelených řadách i na úhledných vinicích, do jara bez listí, ten chladný vítr vál k severozápadu přes úrodné statky stojící mezi kopci a přes velký přístav Ebú Dar. Všude byla jen hlína, obilí se objeví až později, ale lidé již připravovali pluhy a opravovali postroje, jak se připravovali na setí. Karavanám vysoko naložených vozů mířících na východ po silnicích a vezoucích lidi v podivném odění, hovořící s cizím přízvukem, nevěnovali pozornost. Většina cizinců vypadala také jako sedláci, na vozech měli přivázané známé nářadí a neznámé stromky s kořeny obalenými pytlovinou, ale mířili dál. Neměli nic společného se životem tady a teď. Seanchané se k těm, kdo neodporovali jejich vládě, chovali mírně, a pro sedláky v Rhannonské vrchovině neznamenal jejich příchod žádné změny. Pro ně byl skutečným vládcem déšť či jeho nedostatek.

Vítr vál na severozápad přes širokou modrozelenou plochu přístavu, kde se v mírných vlnách kolébaly na kotvách stovky velkých lodí, některé s tupými příděmi a žebrovanými plachtami, jiné dlouhé, s ostrým kýlem, kde muži předělávali oplachtění, aby odpovídalo širším plavidlům. Ale nebylo tu zdaleka tolik lodí jako před několika dny. Mnoho jich nyní leželo na mělčinách, ohořelé vraky převrácené na bok nebo spálené kostry zapadlé hluboko do šedého bahna. Menší lodice jezdily po přístavu sem a tam pod trojúhelníkovými plachtami či poháněné vesly, až připomínaly vodoměrky, a většina převážela dělníky a zásoby k velkým korábům. Další malá plavidla a bárky byly ukotvené u velkých kmenů zbavených větví, stoupajících z modrozelených vod, a z nich skákali muži s kameny, aby se rychleji dostali k potopeným lodím, kde přivazovali na provazy všechno, co se dalo vytáhnout nahoru a použít. Před šesti dny tudy po hladině kráčela smrt, jediná síla zabíjela lidi i lodě ve tmě protínané stříbrnými blesky a ohnivými koulemi. Ve srovnání s tím dnes vypadal činností kypící přístav klidně a příboj vyhazoval spršku vody do větru, vanoucího k severozápadu přes ústí řeky Eldar tam, kde se rozšiřovala v přístav, na severozápad vál, do vnitrozemí.

Mat, sedící se zkříženýma nohama na balvanu porostlém hnědým mechem na rákosem zarostlém břehu řeky, se před větrem choulil a tiše nadával. Tady nebylo žádné zlato, ženy, tanec ani zábava. Jen spousta nepohodlí. Zkrátka tohle bylo poslední místo, jaké by si za normálních okolností vybral. Slunce se teprve vyškrábalo nad obzor, obloha vypadala jako světlá břidlice a od moře se hnaly husté, purpurové mraky slibující déšť. Zima sice nebyla zimou bez sněhu – ještě v Ebú Daru neviděl jedinou sněhovou vločku – ale chladný, vlhký ranní vítr člověka také zastudil. Před šesti dny, v noci, vyjel za bouřky z města, ale jeho pobolívající kyčel si zřejmě myslela, že je stále ještě promočený na kůži a v sedle. Tohle nebylo počasí ani čas, kdy by měl být člověk dobrovolně venku. Přál si, aby si byl vzal svůj plášť. Přál si, aby byl zůstal v posteli.

Ebú Dar zakrývaly mírné pahorky, město bylo asi míli odsud na jih. V dohledu ale nebyl jediný strom, nic většího než nějaký ten keř. Být takhle na otevřeném prostranství v něm vyvolávalo pocit, jako by mu pod kůží lezli mravenci. Měl by tu ale být v bezpečí. Prostý kabát a čepice z hnědého sukna se zdaleka nepodobaly šatům, na něž si zvykl ve městě. Místo černého hedvábí mu jizvu kolem krku zakrýval vlněný hadr a měl i vyhrnutý límec, aby jizva nebyla vidět. Neměl jediný kousek krajky či výšivky. V tomhle odění mohl klidně dojit krávy. Nikdo, komu se potřeboval vyhnout, ho nepozná, pokud by ho uviděl. Ne, pokud by se nedostal hodně blízko. Ale stejně si stáhl čepici hlouběji do čela.

„Hodláš tu zůstat ještě hodně dlouho, Mate?“ Noalův rozedraný tmavomodrý kabát už zažil lepší časy, ale to jeho majitel taky. Stařík, shrbený, bělovlasý, se zlomeným nosem, si dřepl pod balvan a bambusovým prutem se šťoural v řece. „Je zima, pokud sis toho nevšiml. Všichni si myslí, že v Ebú Daru je pořád teplo, ale zima je stejná všude, i místa jako Ebú Dar pak působí jako Shienar. Moje kosti prahnou po ohni. Nebo alespoň po pokrývce. Muži je s pokrývkou příjemně, když má být na větru. Děláš něco, nebo jenom koukáš na řeku?“

Když po něm Mat jen loupl okem, Noal pokrčil rameny a dál se díval na nadehtovaný prám, pohupující se v řídkém rákosí. Občas pohnul rukou, jako by jeho pokroucené prsty cítily zimu obzvlášť silně, ale pokud ano, tak to byla jeho chyba. Ten starý pitomec se brodil mělčinou, aby do koše nachytal střevle na návnadu. Koš nyní spočíval u břehu ve vodě, zatížený kamenem. Přesto, jak si stěžoval na počasí, přišel Noal k řece bez pozvání, aniž by musel. Podle toho, co řekl, byli všichni jeho blízcí už dávno mrtví, a pravdou bylo, že skoro zoufale toužil po nějaké společnosti. Opravdu zoufale, protože si vybral Mata, když už mohl být pět dní cesty daleko od Ebú Daru. Za pět dní dokázal člověk urazit hodný kus cesty, pokud k tomu měl důvod a dobrého koně. Mat o tom sám uvažoval dost často.

U protějšího břehu řeky, zpola zakrytá bažinatými ostrůvky, kterých tady bylo plno, plula pramice a jeden lodník vstal a dlouhým bidlem zalovil v rákosí. Další veslař mu pomohl dostat to, co našel, na pramici. Z dálky to vypadalo jako velký pytel. Mat sebou trhl a uhnul pohledem. Stále hledali těla a on za to byl zodpovědný. Nevinní umírali spolu s viníky. Nebo na tom byli stejně špatně, jako kdyby umřeli. Možná hůř, záleželo na úhlu pohledu.

Podrážděně se zamračil. Krev a popel, už se z něj stává zatracený filozof! Brát na sebe zodpovědnost za ty, kdo se utopili, člověku sebere veškerou radost ze života. Teď právě nejvíc ze všeho toužil po svařeném víně v nějakém útulném šenku, kde se rozléhá hudba, a baculaté, hezké šenkýřce na klíně, a to vše pokud možno co nejdál od Ebú Daru. Místo toho měl závazky, od nichž nemohl odejít, a budoucnost, jaká se mu nelíbila. Být ta’veren zřejmě věci vůbec nepomáhalo, ne, pokud vás vzor vytvořil takhle. Ale pořád měl své štěstí. Alespoň byl naživu a nebyl přikovaný v nějaké kobce. Za daných okolností to považoval za štěstí.

Ze svého hřadu viděl kus za poslední z nízkých říčních ostrůvků. Vítr sem přinášel vodní spršku z přístavu jako jemnou mlhu, ale stále viděl to, co potřeboval vidět. Pokoušel se dát si všechno v hlavě dohromady, spočítat plavbyschopné lodě a odhadnout, kolik jich ztroskotalo. Pořád se však ztrácel, musel začínat zase od začátku. Do myšlenek mu vstupovali i příslušníci Mořského národa, které znovu chytili. Slyšel, že na šibenicích v Rahadu naproti přístavu viselo přes sto těl s cedulkou udávající jako jejich zločin „vražda“ a „vzpoura". Normálně Seanchané používali popravčí sekeru a kůl k narážení, kdežto urozeným se dostalo škrticí šňůry, ale oběšeným na správném postupu nezáleželo.

Ať shořím, udělal jsem vše, co jsem mohl, říkal si trpce. Nemělo smysl cítit se provinile, že víc udělat nemohl. Vůbec to nemělo smysl. Ani trochu! Musel se soustředit na lidi, kteří unikli.

Atha’an Miere, kteří unikli, sebrali z přístavu lodě a prchali na nich, a i když mohli vzít i menší plavidla, cokoliv, co v noci dokázali zabrat, hodlali s sebou vzít tolik lidí, kolik to jen bylo možné. A když jich v Rahadu dřely jako vězni tisíce, znamenalo to sebrat větší lodě, což znamenalo seanchanské velkolodě. Mnoho z plavidel Mořského národa bylo samozřejmě dost velkých, ale všechna byla v té chvíli bez plachet, které se vyměňovaly za seanchanské. Kdyby dokázal spočítat, kolik velkolodí zůstalo, měl by aspoň představu, kolik Atha’an Miere se skutečně dostalo na svobodu. Osvobodit hledačky větru Mořského národa bylo správné, jediné, co mohl udělat, ale kromě oběšenců byly z přístavu za posledních pět dní vyloveny stovky a stovky těl a jen Světlo ví, kolik jich odneslo moře. Hrobaři dřeli od východu slunce do západu a hřbitovy byly plné plačících žen a dětí. I mužů. Ne všichni z těch mrtvých patřili k Atha’an Miere. Ty nikdo neoplakával, když je házeli do hromadných hrobů. Mat chtěl mít aspoň představu o tom, kolik jich zachránil, aby vyrovnal skličující tušení o tom, kolik jich zabil.

Odhadnout, kolik lodí se dostalo na Bouřlivé moře, bylo obtížné nejen proto, že se nedokázal dopočítat. Na rozdíl od Aes Sedai neměly hledačky větru žádné zábrany v používání jediné síly jako zbraně a určitě chtěly zastavit pronásledování dřív, než začalo. Na hořící lodi nemohl nikdo nikoho pronásledovat. Seanchané, se svými damane, měly ještě menší zábrany proti tomu, aby bojovali. Bleskové střely prorážely deštěm, početně jako stébla trávy, a po obloze létaly ohnivé koule, některé velké jako koně, až to vypadalo, že přístav hoří od jednoho konce k druhému, a dokonce představení ohňostrůjců vypadalo vedle té bouřlivé noci uboze. Aniž by pohnul hlavou, dokázal napočítat desítku míst, kde z mělčiny vyčnívala ohořelá žebra velkolodi nebo kde na boku ležel vrak s tupou přídí a vlny olizovaly palubu, a dvakrát víc bylo míst, kde byly řady slabších, zčernalých trámů, pozůstatků brig Mořského národa. Atha’an Miere zřejmě nechtěli nechat svá plavidla lidem, kteří je vsadili do řetězů. Tři desítky měl přímo před sebou, a to bez potopených vraků, nad nimiž pracovaly záchranné čluny. Námořník by možná podle vrcholku stěžně vyčnívajícího z vody poznal velkoloď od brigy, ale on to nedokázal.

Náhle se mu vynořila jedna stará vzpomínka, vzpomínka na nakládání lodí pro útok na moři a kolik mužů se dá nacpat do takového a takového prostoru na tak a tak dlouho. Nebyla to doopravdy jeho vzpomínka, pocházela z jedné pradávné války mezi Fergansea a Moreinou, ale jemu připadala jako vlastní. Když si teď uvědomil, že ty starověké útržky životů jiných mužů, jež mu uvízly v hlavě, neprožil sám, pokaždé ho to trochu překvapilo, takže to jistým způsobem mohly být jeho vzpomínky. Rozhodně byly jasnější než některé úseky jeho vlastního života. Plavidla, na která si vzpomínal, byla menší než většina těch v přístavu, ale zásady jejich stavby byly v podstatě stejné.

„Nemají dost lodí,“ zamumlal. Seanchané měli víc lodí v Tanchiku, než kolik jich přivezli sem, ale ztráty tady byly dostatečně velké, aby to znamenalo rozdíl.

„Dost lodí na co?“ ozval se Noal. „Ještě jsem jich neviděl tolik pohromadě.“ To bylo dost zajímavé prohlášení, tedy od něj. Podle toho, co Noal vykládal, viděl už všechno a skoro vždycky to bylo větší nebo velkolepější než to, co měl přímo pod nosem. Doma by řekli, že s pravdou dost šetří.

Mat zakroutil hlavou. „Nemají dost lodí, aby se mohli všichni vrátit domů."

„My se nemusíme vracet domů,“ ozval se za ním protáhlý hlas. „My jsme přišli domů.“

Nad tím ušišlaným seanchanským přízvukem sice nenadskočil, ale skoro, když mu došlo, kdo to promluvil.

Egeanin se mračila, oči měla jako modré dýky, ale ne kvůli němu. Alespoň si myslel, že to není kvůli němu. Byla vysoká a hubená, s tvrdými rysy, a i přes život strávený na moři měla světlou pleť. Zelené šaty měla dost křiklavé i na cikána, s vyšitou záplavou žlutých a bílých kvítků na vysokém límci a na rukávech. Květovaný šátek, utažený pod bradou, jí na hlavě držel vysokou černou paruku. Umělé vlasy jí spadaly na záda. Šátek i šaty, které jí tak docela nepadly, z duše nenáviděla, ale každou chvíli se ujišťovala, že má paruku v pořádku. To jí dělalo větší starosti než šaty, i když výraz starosti to zdaleka nevystihoval.

Když si musela ostříhat dlouhé nehty, jen vzdychala, ale když jí sdělil, že si musí úplně oholit hlavu, dostala málem záchvat, zrudla a kulila oči. Sestřih, jaký měla původně, kdy měla vlasy vyholené nad ušima, takže jí zůstaly jen na vrcholku hlavy jako miska a na temeni po ramena dlouhý pramen, přímo křičel, že je seanchanská urozená, nižší šlechtična. Dokonce i někdo, kdo předtím nikdy žádného Seanchana neviděl, by si ji zapamatoval. Nakonec váhavě souhlasila, ale pak byla skoro hysterická, dokud si nemohla hlavu zakrýt. Ne však z důvodů, kvůli kterým by šílela většina žen. U Seanchanů si hlavy holila jen císařská rodina. Muži, jimž se dělala pleš, začali nosit paruku, jakmile jim vlasy viditelně vypadaly. Egeanin by raději zemřela, než by dovolila, aby si někdo myslel, že předstírá příslušnost k císařské rodině, dokonce i když šlo o lidi, které by něco takového v životě nenapadlo. No, mezi Seanchany by to znamenalo trest smrti, jenže Mat by nikdy nevěřil, že kvůli tomu bude tak vyvádět. Co může znamenat další trest smrti, když vám nad hlavou stejně visí popravčí sekera? Tedy v jejím případě škrticí šňůra. Jeho by čekala oprátka.

Vrátil zpola vytažený nůž do levého rukávu a seskočil z balvanu. Přistál špatně a málem upadl, jen stěží zakryl, jak sebou trhl, když mu kyčlí projela prudká bolest. Ale zakryl to. Egeanin byla šlechtična a lodní kapitán, a už i tak se dost snažila převzít velení, než aby jí ještě poskytl větší výhodu tím, že dá najevo slabost. Ona přišla pro pomoc za ním, ne obráceně, ale to pro ni máslo na chleba neznamenalo. Opřel se o balvan, zkřížil ruce na prsou a předstíral, že se jenom líně povaluje, a kopal do trsu suché trávy, aby se zbavil bolesti. Ta byla dost prudká, aby mu z ní na čele i přes studený vítr vyskočil pot. Útěk v bouři ho s bolavou kyčlí stál dost a ztracenou pozici ještě zpátky nezískal.

„Jsi si s tím Mořským národem jistá?“ zeptal se jí. Nemělo žádný smysl znovu se zmiňovat o nedostatku lodí. Už tak z Ebú Daru odešlo příliš mnoho seanchanských osadníků a zřejmě ještě víc jich opouštělo Tanchiko. Ať měli lodí kolik chtěli, teď už Seanchany nevyžene žádná síla na světě.

Egeanin si znovu sáhla na paruku, zaváhala, zamračila se na své krátké nehty a potom si strčila ruce do podpaždí. „Co je s ním?“ Věděla, že za útěkem hledaček větru musí být on, ale ani jeden se o tom konkrétně nezmínil. Ona se neustále snažila řečem o Atha’an Miere vyhnout. Kromě potopených lodí a ztrát na životech bylo osvobození damane dalším proviněním, za něž byl trest smrti, a navíc to bylo odporné, z hlediska Seanchanů stejné jako znásilnění či zneužívání dětí. Ona sama pochopitelně pomáhala při osvobozování několika damane, i když podle jejího názoru to byl jeden z nejméně vážných zločinů, které spáchala. Přesto se vyhýbala i tomuto tématu. Vlastně se vyhýbala hovoru o dost velkém počtu věcí.

„Jsi si jistá tím, co se stane s hledačkama větru, který chytí? Slyšel jsem o usekávání rukou nebo nohou.“ Mat polkl žluč. Viděli umírat muže, sám vlastníma rukama několik mužů zabil. Světlo se nad ním smiluj, jednou dokonce zabil ženu! Dokonce ani nejtemnější z těch cizích vzpomínek ho nepálila tolik jako tahle, a několik z nich bylo dost temných, aby zatoužil utopit se ve víně, kdykoliv se vynořily. Ale z představy, že někomu schválně useknou ruce, se mu zvedal žaludek.

Egeanin trhla hlavou a on si chvíli myslel, že jeho otázku přejde. „Vsadím se, že to vykládá Renna,“ pravila s přezíravým gestem. „Některé sul’dam mluví o tom nesmyslu, aby poděsily vzpurné damane, když jsou čerstvě na vodítku, ale nikdo to neudělal, ach, šest nebo sedm set let. Alespoň jich nebylo moc, a hlavně lidi, kteří nedokážou zvládnout svůj majetek bez... zohavení... jsou sei’mosiev.“ Opovržlivě zkřivila rty, ačkoliv zda kvůli zohavování nebo kvůli sei’mosiev, to nebylo jasné.

„Ať už je to zahanbuje nebo ne, dělají to,“ štěkl. Sei’mosiev bylo pro Seanchany horší než být zahanbený, ale on pochyboval, že někdo, kdo schválně usekne ženě ruku, by byl natolik zahanbený, aby se sám zabil. „Patří Suroth mezi těch ‚ne moc‘?“

Seanchanka se zamračila stejně jako on, dala si ruce v bok, rozkročila se a předklonila, jako by byla na palubě lodi a chystala se vynadat nějakému připitomělému námořníkovi. „Vznešená paní Suroth tyto damane nevlastní, ty tupohlavej křupane! Jsou majetkem císařovny, kéž žije věčně. Suroth by si raději rovnou přeřezala žíly, než by nařídila něco takového pro císařské damane. Tedy pokud by to udělala. Nikdy jsem neslyšela, že by se k vlastním chovala špatně. Pokusím se ti to objasnit tak, abys to pochopil. Když ti uteče pes, nezmrzačíš ho. Zpráskáš ho, aby věděl, že už to nemá dělat, a pak ho strčíš zpátky do kotce. Kromě toho, damane jsou prostě příliš –“

„Příliš cenný,“ dokončil Mat suše. Slyšel to tolikrát, až mu z toho bylo zle.

Ona jeho jízlivost přešla, nebo si jí možná nevšimla. Podle jeho zkušeností, pokud žena nechtěla něco slyšet, dokázala to ignorovat, až si člověk sám začal myslet, že to snad neřekl. „Konečně to začínáš chápat,“ protáhla a kývla. „Ty damane, o které se tolik bojíš, už nejspíš nemají ani podlitiny.“ Zalétla pohledem k lodím v přístavu a zatvářila se smutně, což ještě prohlubovaly její tvrdé rysy. Palci si přejela přes konečky prstů. „Nevěřil bys, co mě stála moje damane,“ dodala tiše, „ona a pronájem sul’dam pro ni. Samozřejmě stála za každý trůn, který jsem za ni zaplatila. Jmenuje se Serisa. Je dobře vycvičená, vnímavá. Kdybys ji nechal, přecpala by se oříšky v medu, ale nikdy nemá mořskou nemoc ani netrucuje, jako to některé dělají. Škoda že jsem ji musela nechat v Cantorinu. Asi už ji nikdy neuvidím.“ Lítostivě si povzdechla.

„Určitě jí scházíš tolik jako ona tobě,“ podotkl Noal a předvedl v úsměvu díry mezi zuby a pro všechno na světě mluvil, jako by to myslel vážně. Možná i myslel. Tvrdil, že viděl horší věci než damane a da’covale, pokud to bylo k něčemu dobré.

Egeanin ztuhla a zamračila se, jako kdyby v soucit nevěřila. Nebo jako kdyby si právě uvědomila, jak se dívá na lodě v přístavu. Rozhodně se velmi nápadně otočila k přístavu zády. „Dala jsem rozkaz, že nikdo nemá odcházet od vozů,“ prohlásila přísně. Lodníci na její lodi nejspíš nadskakovali, když nasadila tenhleten tón. Cukla hlavou, jako kdyby čekala, že Mat s Noalem taky skočí tam, kam ukázala.

„Neříkej, vážně?“ opáčil Mat s úsměvem. Zvládal ten nejdrzejší úsměv, jakým doháněl většinu nafoukaných hlupaček k mrtvici. Egeanin se obvykle hloupě nechovala, ale nafoukaná byla až běda. Lodní kapitán a šlechtična. Nevěděl, co je horší. Do háje s oběma! „No, zrovna jsem tam měl namířeno. Pokud jsi už skončil s rybařením, Noale. Jestli ne, můžem se tu ještě chvíli zdržet.“

Stařík už ale vysypával zbylé stříbrošedé střevle zpátky do vody. Ruce měl ošklivě polámané, nejspíš se mu to stalo víc než jednou, podle toho, jak vypadaly, ale s bambusovým prutem zacházel velmi obratně. Za tu krátkou chvíli, co byl na rybách, nachytal skoro tucet ryb, největší byla téměř loket dlouhá, a měl je nabodnuté za skřele na ohnutém rákosu. Teď je přendal do koše. Tvrdil, že jestli dokáže najít správný pepř, udělá rybí guláš – sharský, ze všech míst na světě! To by klidně mohl říkat měsíční! – guláš, po kterém Mat úplně zapomene na svou kyčel. Z toho, jak Noal pořád plácal o pepři, Mat usoudil, že zapomene kvůli tomu, že se bude soustředit na to, aby našel dost piva, jež by mu zchladilo jazyk.

Egeanin netrpělivě čekala a nevěnovala Matovi pozornost, a tak ji objal kolem ramen. Jestliže se chtěli vrátit, klidně mohli vyrazit. Srazila mu ruku. Vedle té ženské vypadaly některé staré panny, jež poznal, jako holky z tančírny.

„Měli bychom být milenci, my dva,“ připomněl jí.

„Tady nás nikdo nevidí,“ zavrčela.

„Kolikrát ti to mám říkat, Leilwin?“ Tohle jméno teď používala. Tvrdila, že je z Tarabonu. Na každý pád neznělo seanchansky. „Jestli se nebudeme ani držet za ruce, pokud neuvidíme, že se někdo kouká, tak budem každýmu, koho neuvidíme, připadat jako pěkně divnej párek milenců.“

Opovržlivě zafrkala, ale dovolila mu dát ruku zpátky a také ho sama objala. Stejně po něm ale vrhla varovný úsměv.

Mat potřásl hlavou. Jestli si snad myslela, že se mu to líbí, musela být praštěná zrovna tak jako zajíc jarňák. Většina žen měla na svalech měkčí vrstvu, alespoň ženy, jimž dával přednost, ale objímat Egeanin bylo jako objímat kůl z plotu. Byla skoro stejně tvrdá a rozhodně stejně tuhá. Nemohl přijít na to, co na ní Domon vidí. Možná mu prostě nedala na vybranou. Nakonec si ho koupila, stejně jako kdyby kupovala koně. Ať shořím, ale nikdy tyhle Seanchany nepochopím, pomyslel si. Ne že by chtěl. Jiná věc byla, že musel.

Jak se obraceli, naposledy se ohlédl na přístav a skoro si přál, aby to byl nedělal. Stěnou mlhy, která pomalu halila přístav, propluly dvě menší plachetnice. Pluly proti větru. Byl čas zmizet, už včera bylo pozdě.

Od řeky k Velké severní silnici to bylo přes dvě míle zvlněnou krajinou pokrytou suchou trávou, rákosím a shluky popinavkami obrostlých keřů, příliš hustých, aby se jimi dalo projít, i když byly bez listí. Vyvýšeniny si ani nezasloužily výraz kopec, ne od někoho, kdo jako malý kluk šplhal v Pískopcích nebo v pohoří Oparů – ve vlastních vzpomínkách měl mezery, ale na něco se přece jen pamatoval – ale zanedlouho byl rád, že se někoho drží. Na tom kameni seděl bez pohybu příliš dlouho. V kyčli cítil tupou bolest, avšak stále kulhal a bez nějaké opory by se byl potácel. Ne že by se o Egeanin opíral, samozřejmě, ale držet se jí mu pomáhalo udržet rovnováhu. Ona se na něj mračila, jako by si myslela, že se toho snaží zneužít.

„Kdybys udělal, cos měl,“ prskala, „nemusela bych tě nosit.“

Znovu jí předvedl zuby, jen se tentokrát nenamáhal maskovat to jako úsměv. To, jak Noal cupital vedle nich, aniž by jedinkrát klopýtl, i když v jedné ruce nesl koš s rybami a v druhé bambusový prut, Mata uvádělo do rozpaků. Na to, jak vypadal sešlý, byl stařík docela čiperný. Často až moc čiperný.

Cesta je vedla kolem severního konce Nebeského okruhu s velice dlouhými, na konci otevřenými řadami sedadel z leštěného kamene, kde v teplejším počasí sedávali bohatí návštěvníci na poduškách pod barevnými plátěnými stříškami a sledovali své koně při závodech. Teď byly stříšky a tyče uklizené, všichni koně ve stájích na venkově, tedy ti, které nesebrali Seanchané, a sedadla byla prázdná, jenom hrstka malých kluků si tu hrála na honěnou. Mat měl rád koně i závody, ale pohledem sklouzl za okruh k Ebú Daru. Kdykoliv se dostal na vyvýšené místo, uviděl mohutné bílé hradby města, dost široké, aby nahoře mohla vést silnice obkružující celé město, a ten pohled mu poskytoval důvod na chvíli se zastavit. Ženská hloupá! Lehké kulhání přece neznamenalo, že ho nese! Dařilo se mu udržet si dobrou náladu, brát drsné s hladkým a nestěžovat si. Proč to nedokáže ona?

Uvnitř hradeb se v šedém ranním světle leskly bílé střechy a zdi, kupole a věže s úzkými barevnými proužky, ztělesnění klidu. Nerozeznal mezery, kde byly budovy vypálené do základů. Širokou klenutou bránou na Velké severní silnici do města proudily vysoké selské vozy s volským spřežením. Lidé se vydávali na trh s tím, co ještě měli koncem zimy na prodej, a mezi nimi se ocitla karavana velkých kupeckých povozů s plachtami nahoře, tažených šesti či osmispřežím koní, se zbožím sebraným Světlo ví kde. Sedm dalších karavan, od čtyř do deseti vozů, stálo vedle silnice a čekalo, až strážní v bráně dokončí prohlídku. Dokud svítilo slunce, obchod se nikdy úplně nezastavil, ať už městu vládl kdokoliv, pokud se skutečně nebojovalo. A občas se úplně nezastavil ani pak. Proud lidí v opačném směru tvořili hlavně Seanchané, vojáci ve vyrovnaných řadách, v článkované zbroji s barevnými pruhy a s přílbami připomínajícími hlavy obrovského hmyzu, někteří pochodovali, jiní jeli na koních, a šlechtici, ti se vždycky vezli, ve zdobených pláštích a plisovaných jezdeckých šatech, s krajkovými závoji nebo v baňatých kalhotách a dlouhých kabátech. Z města se ještě i nyní vypravovali seanchanští osadníci, jeden vůz za druhým naplněný sedláky a řemeslníky, s nástroji svého řemesla. Osadníci se vydávali dál, jakmile vystoupili z lodí, ale potrvá týdny, než budou všichni pryč. Byla to mírumilovná scéna, všední a obyčejná, pokud si člověk nevšímal toho, co leželo za ní, ale pokaždé, když se dostali na místo, odkud uviděl bránu, v duchu se vrátil k noci před šesti dny a byl znovu tam, právě u té brány.

Když mířili městem od Tarasinského paláce, bouře zesílila. Lilo jako z konve, déšť bušil do ztemnělého města, dláždění koním klouzalo pod kopyty a od Bouřlivého moře se hnal vyjící vítr, vrhající dešťové kapky takovou silou, až byly jako kamínky z praku, a trhal jim za pláště, takže udržet se aspoň trochu v suchu bylo zhola nemožné. Měsíc zakrývaly mraky a záplava vody jako by pohlcovala světlo luceren, které nesli Blaeric a Fen, jdoucí pěšky před ostatními. Pak dorazili k dlouhému průchodu pod městskou hradbou, kde se mohli aspoň trochu ukrýt, přinejmenším před deštěm. Ve vysokém tunelu zněl vítr pronikavě jako flétna. Strážní u brány čekali těsně před východem z průchodu, byli čtyři a také měli lucerny na tyčích. Další tucet, polovina z nich Seanchané, měl halapartny, s nimiž mohli zasáhnout i jezdce, nebo ho stáhnout ze sedla. Dva Seanchané se sundanými přílbami vyhlíželi z osvětlených dveří strážnice, zabudované do bíle omítnuté zdi, a tančící stíny za nimi prozrazovaly, že jich tam je víc. Příliš mnoho, aby se přes ně v tichosti probojovali, možná příliš mnoho, aby se přes ně probojovali vůbec. Tedy aniž by mu všechno nevybouchlo do obličeje jako ohňostrůjcovská rachejtle.

Strážní neznamenali nebezpečí, alespoň ne hlavní. Kolem mužů ve dveřích strážnice prošla vysoká obtloustlá žena v tmavě modrých šatech a na rozdělených, po kotníky dlouhých sukních měla červené štítky se stříbrem vyšívanými blesky. V levé ruce držela stočené dlouhé vodítko ze stříbřitého kovu a volný konec ji spojoval s prošedivělou ženou v tmavošedých šatech, jež ji následovala ven s dychtivým úsměvem. Mat věděl, že tu budou. Seanchané teď měli sul’dam a damane u všech bran. Uvnitř mohl být dokonce další párek nebo dva. Nehodlali dopustit, aby jim ze sítí unikla jediná žena, která dokáže usměrňovat. Stříbrný medailonek s liščí hlavou, který měl pod košilí, ho zastudil na prsou. Neohlašoval, že někdo poblíž drží jedinou sílu, jen v sobě nahromadil chlad, a on sám byl příliš prochladlý, aby ho ohřál, ale stejně dál čekal na to první. Světlo, dneska v noci žongloval s rachejtlemi, a zapálenými!

Strážní by se možná divili, že šlechtična opouští Ebú Dar uprostřed noci, s víc než tuctem sloužících a řádkou soumarů, ukazujících na delší cestu, jenomže Egeanin byla urozená, na plášti měla vyšitého orla s rozepjatými černobílými křídly a na červených jezdeckých rukavicích delší prsty, aby se jí tam vešly nehty. Obyčejní vojáci se urozených neptali, co hodlají dělat, dokonce ani nižších urozených. Což neznamenalo, že nebylo třeba vyřídit žádné formality. Město mohl opustit každý, kdykoli si přál, ale pohyb damane Seanchané zaznamenávali, a v doprovodu jely tři, s hlavami sklopenými a tvářemi zakrytými kapucemi šedých plášťů, spojené stříbrným a’damem se sul’dam na koních.

Obtloustlá sul’dam kolem nich prošla, aniž by se na ně pořádně podívala, a kráčela dál tunelem. Její damane si však každou ženu pozorně prohlédla a zjišťovala, jestli dokáže usměrňovat. Když se zastavila vedle poslední damane na koni a lehce se zamračila, Mat zadržel dech. I se svým štěstím by si nevsadil na to, že by ta Seanchanka nepoznala bezvěkou tvář Aes Sedai, pokud by se podívala pod kapuci. Jako damane byly drženy i Aes Sedai, ale jaké byly šance, že všechny tři, které s sebou měla Egeanin, budou bývalé Aes Sedai? Světlo, jaké byly šance, že někdo níže urozený bude vlastnit tři damane!

Obtloustlá žena mlaskla, jako člověk mlaská na oblíbeného psa, a škubla za a’dam a damane ji následovala dál. Mat se pomalu bál, že se začne dusit. V hlavě se mu zase začaly otáčet kostky a dost hlasitě, aby přehlušily občasné zadunění hromu v dálce. Něco se vzápětí zvrtne, věděl to.

Důstojník stráže, urostlý Seanchan s očima šikmýma jako Saldejec, ale světlou, medově hnědou pletí, se zdvořile uklonil a pozval Egeanin do strážnice na pohár svařeného vína, než úředník zapíše informace ohledně damane. Každá strážnice, jakou kdy Mat viděl, byla strohá, ale ve světle lamp, které bylo vidět ve střílnách, vypadala tahle téměř lákavě. Mouše nejspíš připadala lákavá i láčkovka. Byl rád, že mu z kapuce kape voda a stéká mu po obličeji, takže nebylo vidět, jak se potí úzkostí. Uchopil jeden ze svých vrhacích nožů, který měl v pouzdře na ranci, přehozeném přes sedlo před sebou. Když ho měl takhle naplocho, vojáci by si ho neměli všimnout. Cítil, jak žena, v tom ranci zabalená, pod jeho rukama dýchá, a cítil napětí v ramenou, jak čekal, že se pokusí zavolat o pomoc. Selucia držela koně vedle něj a dívala se po něm zpod své kapuce. Zlatý cop měla zastrčený, aby nebyl vidět, a když sul’dam a damane procházely kolem, ani se po nich nepodívala. Stačilo by, aby vykřikla ona a vypustila tak lišku do kurníku. Mat myslel na nůž, kvůli němuž obě ženy mlčely – musely uvěřit, že je dost zoufalý nebo dost bláznivý, aby ho použil – ale nemohl si být jistý. Té noci bylo tolik věcí, jimiž si nemohl být jistý, tolik toho šlo šejdrem.

Vzpomínal si, jak zadržoval dech a říkal si, že si někdo všimne, že ranec před ním je bohatě vyšívaný, a zeptá se, proč ho nechává na dešti, říkal si to a proklínal se, že sebral závěs ze stěny, protože ho měl po ruce. Ve vzpomínkách se všechno zpomalilo. Egeanin sesedla a hodila otěže Domonovi, který je chytil v sedle a uklonil se. Domon měl kapuci odhrnutou natolik, aby bylo vidět, že má hlavu na jedné straně vyholenou a zbývající vlasy spletené do copu. Z krátkého vousu mu kapala voda, nicméně se mu dařilo zachovávat správnou nadutost só’džin, dědičných vrchních sluhů urozených, a tudíž téměř rovných urozeným. Rozhodně stál výš než obyčejný voják. Egeanin se ohlédla na Mata a jeho břímě, tvář jako zamrzlou masku, jež mohla vypadat jako povýšenost, pokud člověk nevěděl, že je k smrti vyděšená tím, co páchají. Vysoká sul’dam a damane se rychle vracely, jak dokončily prohlídku. Vanin, těsně za Matem, vedoucí jednu řádku soumarů a jako vždy sedící na koni jako hromada loje, se naklonil ze sedla a odplivl si. Mat nevěděl, proč si zvlášť pamatuje tohle, ale pamatoval. Vanin plivl a ozvaly se trubky, z dálky někde za nimi. Z jižní části města, kde muži hodlali zapálit seanchanské zásoby, uložené podél Přístavní silnice.

Důstojník stráže při zvuku trub zaváhal, ale náhle se ve městě rozezněl zvon, pak další a ve chvilce to vypadalo, že nocí na poplach zvoní stovky zvonů. Po černé obloze začalo létat mnohem víc blesků než za bouře, byly modrostříbrné a bušily do hradeb. Tehdy se z města ozval i křik a jek.

Mat chvíli proklínal hledačky větru, že začaly dřív, než mu slíbily. Ale uvědomil si, že kostky se mu v hlavě zastavily. Proč? Nejradši by začal klít, neměl však čas ani na to. Vzápětí už důstojník pobízel Egeanin zpět do sedla a spěšně vykřikoval rozkazy na muže, kteří se hrnuli ze strážnice. Jednoho poslal do města, aby zjistil, kvůli čemu vypukl ten poplach, a ostatní řadil tak, aby zvládli každou hrozbu, ať zevnitř, či zvenčí. Obtloustlá žena běžela se svou damane k vojákům spolu s další dvojicí žen propojených a’damem, které vyběhly ze strážnice. A Mat a ostatní vyrazili cvalem do bouře, s sebou vezli tři Aes Sedai, z toho dvě uprchlé damane, a unesenou dědičku seanchanského Křišťálového trůnu, zatímco za jejich zády se nad Ebú Darem strhla ještě mnohem horší bouřka. Blesků víc než stébel trávy...

Mat se zachvěl a vrátil se do přítomnosti. Egeanin se na něj mračila a rozčileně do něj strčila. „Milenci ruku v ruce nespěchají,“ zamumlal. „Ti se... procházejí.“ Ohrnula nos. Domona musela láska úplně zaslepit. Nebo dostal moc ran do hlavy.

Na každý pád měli to nejhorší za sebou. Mat doufal, že dostat se z města bude nejhorší. Od té doby se kostky neozvaly. To bylo vždycky špatné znamení. Stopu mátl, jak nejlíp uměl, a byl si jistý, že oddělit zrno od plev by dokázal jen stejný šťastlivec jako on. Hledači šli po Egeaninině stopě už před onou nocí a teď ji budou hledat taky pro krádež damane, ale úřady budou očekávat, že pojede co nejrychleji pryč a už je na legue daleko od Ebú Daru, a ne že bude sedět hned za městem. S Tuon ji nespojovalo nic jiného než náhodné načasování. Stejně jako s Matem, a to bylo důležité. Tylin proti němu mohla taky vznést obvinění – žádná žena neodpustí muži, že ji svázal a strčil pod vlastní postel, i když to sama navrhla – a přece, s trochou štěstí, ho nemohli spojovat s ničím z toho, co se té noci stalo. S trochou štěstí po něm kromě Tylin nikdo jiný ani nevzdechne. Svázat královnu jako prase na trh obvykle stačilo na popravčí sekeru, ale vedle zmizení Dcery Devíti měsíců to bylo stejně důležité jako plesnivá cibule, a co mohla mít Tylinina tretka společného s tímhle? Stále ho žralo, že ho považovali za příživníka – horší, za mazlíčka! – ale mělo to své výhody.

Myslel si, že je v bezpečí – alespoň před Seanchany – jedna věc mu však dělala větší starosti než trn v patě. No, několik věcí, a většina vycházela ze samotné Tuon, ale tohle byla zvlášť velká věc. Tuonino zmizení mělo být stejně šokující, jako kdyby v poledne zmizelo slunce, ale nikdo nespustil poplach. Nikdo! Žádné vyhlašování odměn či nabídek výkupného, žádní vzteklí vojáci, prohlížející každý vůz a káru na míle kolem města a cválající krajinou, aby propátrali každou díru, kde by tu ženu mohl někdo ukrýt. Ty staré vzpomínky mu prozrazovaly něco o hledání unesených členů královských rodin, ale kromě věšení a lodí spálených v přístavu se nic mimo Ebú Dar nezměnilo. Egeanin tvrdila, že hledání bude probíhat v naprostém utajení, že mnoho Seanchanů ani neví, že je Tuon pryč. Podle ní by to způsobilo šok říši a znamenalo by to špatné znamení pro návrat a ztrátu sei’taer, a mluvila, jako by věřila každému slovu, Mat to ale odmítal brát vážně. Seanchané byli divní, ale tak divný nemohl být nikdo. Z ticha kolem Ebú Daru mu naskakovala husí kůže. V tom tichu cítil past. Když dorazili na Velkou severní silnici, byl rád, že je město skryté za nízkými vršky.

Silnice byla široká, hlavní obchodní spojnice, dostatečně široká, aby se tu netlačilo ani pět nebo šest povozů vedle sebe, s povrchem po stovkách let provozu udusaným tak, že byl tvrdý téměř jako kameny, jež byly na krajích. Mat a Egeanin spěchali na druhou stranu. Noal se jim držel za patami. Všichni se vyhýbali kupecké karavaně, jedoucí do města a strážené zjizvenou ženou a deseti tvrďáky v kožených vestách s našitými kovovými kolečky, a řádce podivně tvarovaných osadnických vozů, které se vepředu a vzadu zvedaly do špiček, mířících na sever a tažených koňmi, mezky nebo voly. Mezi vozy poháněli bosí chlapci stádo čtyřrohých koz s dlouhou černou srstí a velkých bílých krav s laloky. Jeden muž vzadu za vozy, v baňatých modrých spodkách a kulaté červené čapce, vedl na silném provaze za kroužek v nose mohutného býka s velkým hrbem. Nebýt šatů, mohl být z Dvouříčí. Muž si prohlédl Mata a ostatní, jdoucí stejným směrem, jako by už už chtěl promluvit, ale pak potřásl hlavou a bez ohlédnutí se plahočil dál. Kvůli Matovu kulhání nešli moc rychle a osadníci postupovali sice pomalu, avšak bez zastávky.

Egeanin se hrbila a volnou rukou si pod bradou přidržovala šátek, a teď si dlouze vydechla a uvolnila sevření, jak Matovi svírala bok tak silně, až ho to skoro bolelo. Po chvíli se narovnala a zamračila se za sedlákem, jako kdyby se za ním chtěla rozběhnout a zmlátit jej i jeho býka. A jako kdyby už to nebylo dost zlé, jakmile byl sedlák dvacet kroků daleko, zamračila se stejně na oddíl seanchanských vojáků, pochodujících středem silnice tempem, kterým osadníky brzy dohoní. Byly tady asi dvě stovky mužů ve čtyřstupu a za nimi následovala nesourodá sbírka mezky tažených vozů zakrytých pevně uvázanými plachtami. V čele zástupu jelo půl tuctu důstojníků na skvělých koních s přílbami s tenkými chocholy, jež jim zakrývaly celý obličej kromě očí. Důstojníci se nedívali napravo nalevo a červené pláště měli úhledně rozložené přes kropíře koní. Za důstojníky jel korouhevník a na korouhvi byl znak, který vypadal jako stylizovaná stříbrná hlavice šípu nebo možná kotva překřížená dlouhým šípem a klikatým bleskem ve zlatě, s nápisem a číslicemi dole, jež Mat nerozeznal, protože vítr praporem pořád cloumal sem a tam. Muži na zásobovacích vozech měli tmavomodré kabáty a spodky a čtvercové červenomodré čapky, avšak vojáci byli ještě pompéznější než většina ostatních Seanchanů. Na článkované zbroji měli modré pruhy, dole se stříbřitě bílými proužky, a červené pruhy se zlatožlutými proužky, a přílby měli pomalované všemi čtyřmi barvami, takže připomínaly hlavy děsivých pavouků. Na každé přílbě vepředu byl připevněný velký odznak s kotvou – Mat usoudil, že to musí být kotva – šípem a bleskem a všichni vojáci kromě důstojníků měli u pasu zvratný luk s toulcem ježícím se šípy na opasku naproti krátkému meči.

„Lodní lučištníci,“ zabručela Egeanin, mračící se na vojáky. Volnou ruku odtáhla od šátku, ale měla ji zaťatou v pěst. „Hospodští rváči. Když zůstanou na břehu příliš dlouho, vždycky nadělají problémy.“

Matovi připadali dobře vycvičení. Navíc nikdy neslyšel o vojácích, kteří by se nervali, zvlášť když byli opilí nebo znudění, a nudící se vojáci obvykle pili. V koutku mysli si říkal, jak daleko asi nesou ty luky, ale to bylo jen tak mimochodem. Se seanchanskými vojáky nechtěl mít nic do činění. Být po jeho, už by nikdy neměl nic do činění s žádnými vojáky. Tak daleko ale jeho štěstí zřejmě nikdy nesahalo. Osud a štěstí naneštěstí nebyly totéž. Usoudil, že nejvýš dvě stě kroků. Dobrá kuše byla lepší, nebo dvouříčský luk.

„Nejsme v hospodě,“ pronesl skrze zaťaté zuby, „a teď se zrovínka nervou. Tak nezačínejme žádnou rvačku jenom proto, že ses lekla, že by s tebou mohl promluvit nějakej sedlák.“ Se zaťatými zuby po něm šlehla pohledem, který byl dost tvrdý, aby mu rozrazil lebku. Jenže to byla pravda. Bála se otevřít pusu, kdykoliv byl nablízku někdo, kdo by mohl poznat její přízvuk. Podle jeho názoru to bylo moudré opatření, ale ji to všechno rozčilovalo. „Jestli se na ně budeš dál takhle mračit, tak támhleten korouhevník začne mít plno otázek. Ženy kolem Ebú Daru jsou vyhlášený svou ctností,“ lhal, až se mu od pusy prášilo. Co mohla vědět o místních zvycích?

Úkosem se po něm podívala – možná se snažila přijít na to, co znamená ctnostný – ale přestala se škaredit na lučištníky. Teď vypadala spíš připravená kousat, místo praštit.

„Ten chlapík byl tmavej jako Atha’an Miere,“ zamumlal nepřítomně Noal a hleděl na vojáky. „Tmavej jako Shařan. Ale přísahal bych, že měl modrý oči. Už jsem takový viděl, ale kde?“ Pokusil se přetřít si spánky, ale málem se při tom praštil do hlavy bambusovým prutem. Udělal krok, jako by se chtěl toho chlapíka zeptat, kde se narodil.

Mat ho bleskurychle uchopil za rukáv. „Vracíme se k cirkusu, Noale. Hned. Vůbec jsme neměli odcházet.“

„Já to říkala,“ prohlásila Egeanin s rázným kývnutím.

Mat zaúpěl, ale nezbývalo mu nic jiného než pokračovat v chůzi. Už měli být dávno pryč. Jen doufal, že nečekal příliš dlouho.

2

Dva kapitáni

Asi dvě míle na sever od města se ve větru vlnil veliký modrý prapor, napnutý mezi dvěma vysokými žerděmi. Jasně rudými písmeny, dost velkými, aby je bylo možné přečíst ze silnice dobře sto kroků daleko, se na něm skvěl nápis ohlašující Velkolepý kočovný cirkus a úžasnou výstavu divů a zázraků Valana Lucy. A těm, kteří neuměli číst, aspoň sděloval, že se tu děje něco neobvyklého. Tohle byl největší kočovný cirkus na světě, alespoň podle praporu. Luca tvrdil spoustu věcí, ale Mat usoudil, že v tomhle musí mluvit pravdu. Plátěná stěna kolem cirkusu, dva a půl sáhu vysoká a dole pevně napjatá, ohrazovala pozemek velký jako slušně velká vesnice.

Lidé proudící kolem se na prapor dívali zvědavě, ale na sedláky a kupce čekala práce a na osadníky budoucnost, a nikdo neodbočil ze silnice. Tlusté provazy uvázané ke sloupkům zaraženým do země měly udržet v mezích dav mířící do širokého klenutého vchodu za praporem, ale teď tu nikdo nečekal, ne v tuto dobu. Poslední dobou nechodilo moc lidí nikdy. Pád Ebú Daru přinesl jen mírný pokles návštěvnosti, když si lidé uvědomili, že město nebude vyrabováno a oni nemusejí prchat, aby zachránili holý život, ale s návratem a všemi těmi loděmi plnými osadníků se skoro všichni rozhodli nechat si peníze na naléhavější věci. Dva rozložití muži, kteří se choulili v pláštích, jež mohli najít na smetišti, hlídali pod praporem, aby zahnali každého, kdo by se chtěl podívat bez placení, ale i takových dnes bylo málo. Ti dva, jeden s přeraženým nosem a hustým knírem a druhý bez oka, dřepěli a hráli vrhcáby.

Kupodivu Petra Anhill, silák od cirkusu, se díval, jak ti dva koňáci hrají. Paže, silnější, než má většina lidí stehna, měl zkřížené na prsou. Byl menší než Mat, ale nejméně dvakrát širší, a ramena mu napínala tlustý modrý kabát, který ho manželka nutila v zimě nosit. Petra vypadal cele zaujat kostkami, ale sám nehrál, dokonce ani čáru ne. On a jeho žena Clarine, cvičitelka psů, schraňovali každý peníz, co ušetřili, a Petra nepotřeboval příliš pobízet, aby se pustil do dlouhého hovoru o hostinci, který si jednou chtějí koupit. Ještě překvapivější bylo, že Clarine stála vedle něho, zabalená v tmavém plášti, a vypadala stejně zabraná do hry jako on.

Když se Mat s Egeanin, ruku v ruce, blížili, Petra se ostražitě ohlédl přes rameno do tábora, kvůli čemuž se Mat zamračil ještě víc. Když se lidé ohlíželi přes rameno, nikdy to neznamenalo nic dobrého. Clarine, baculatá, s hnědou pletí, se však hřejivě usmála. Jako většina žen u cirkusu si myslela, že mají s Egeanin románek. Col, mohutný koňák se zlomeným nosem, původem z Tearu, se chlípně šklebil, když sbíral výhru, několik měďáků. Nikdo kromě Domona nemohl Egeanin považovat za hezkou, ale podle názoru některých hlupáků, urozenost krásu propůjčovala komukoliv. Nebo peníze, a šlechtična musela být bohatá. A pár si jich dokonce myslelo, že šlechtična, jež opustí svého manžela kvůli muži jako Mat Cauthon, by mohla být ochotná opustit i jej a své peníze vzít s sebou. Tenhle příběh Mat a ostatní šířili, aby vysvětlili, proč se schovávají před Seanchany: krutý manžel a útěk s milencem. Každý slyšel podobný příběh od kejklířů či ho četl v knihách, když už ho neznal ze skutečného života, a dost často jim to spolkli. Col ale nechával hlavu sklopenou. Egeanin – Leilwin – už vytáhla nůž na polykače mečů, příliš pohledného chlapíka, jenž byl až moc vlezlý, když ji zval, aby si s ním u něj ve voze vypila pohárek vína, a nikdo nepochyboval, že by ho byla použila, kdyby nebyl okamžitě ustoupil.

Jakmile Mat došel k silákovi, Petra potichu prohodil: „S Lucou mluví seanchanský vojáci, je jich asi dvacet. Teda aspoň důstojník s ním mluví.“ Nemluvil ustrašeně, nýbrž jen ustaraně svraštil čelo a ochranitelsky objal manželku. Clarine se přestala usmívat a položila ruku na jeho. Do jisté míry důvěřovali Lucovu úsudku, ale znali riziko. Nebo si to mysleli. Riziko, ve které věřili, bylo už tak dost vysoké.

„Co chtějí?“ zeptala se Egeanin a odstrčila se od Mata dřív, než stačil otevřít pusu. Vlastně na něj nikdo nečekal.

„Podrž mi tohle,“ řekl Noal a vrazil prut a koš s rybami jednookému muži, který na něho zůstal civět. Noal se narovnal a strčil uzlovatou ruku pod kabát, kde měl dva dlouhé nože. „Dostaneme se ke koním?“ zeptal se Petry. Silák se tvářil pochybovačně. Mat nebyl jediný, kdo si nebyl jistý, jestli má Noal ještě všech pět pohromadě.

„Zřejmě nikoho nehledají,“ vyhrkla Clarine a naznačila pukrle Egeanin. Všichni měli předstírat, že Mat a ostatní patří k cirkusu, ale k Egeanin se takhle dokázal chovat málokdo. „Důstojník je v Lucově voze už dobře půl hodiny, avšak vojáci stojí celou dobu u koní.“

„Myslím, že tady nejsou kvůli tobě,“ dodal Petra uctivě. Opět k Egeanin. Proč by se měl chovat jinak? Nejspíš nacvičoval vítání šlechty v té své hospodě. „Jenom jsme nechtěli, abys byla překvapená, až je uvidíš. Jsem si jistý, že je Luca pošle bez potíží pryč.“ Přes svůj tón se dál mračil. Většina mužů se dost rozčílí, když jim uteče manželka, a šlechtic si mohl svůj hněv vybít na ostatních. Kočovný cirkus, cizinci, kteří jen projíždějí, byl zvlášť snadný cíl bez dodatečných komplikací. „Nemusíš si dělat starosti, že by někdo mluvil, má paní.“ Podíval se na koňáka a dodal: „Nemusí, že ne, Cole?“ Muž se zlomeným nosem zavrtěl hlavou a oči upíral na kostky ve své dlani. Byl velký, ale ne tak velký jako Petra, a silák, dokázal narovnat podkovu holýma rukama.

„Každý je rád, když má občas šanci plivnout ňákýmu šlechtici na botu,“ zabručel jednooký a nakukoval do koše s rybami. Byl skoro stejně vysoký a širokoplecí jako Col, ale obličej měl samou vrásku a měl dokonce ještě míň zubů než Noal. Pohlédl na Egeanin, sklonil hlavu a dodal: „Prosím za prominutí, má paní. Kromě toho takhle všichni dostanem trochu peněz, kterých poslední dobou nebylo moc. Správně, Cole? Někdo promluví a ty Seanchané nás seberou všecky a možná nás pověsej jako ty z Mořskýho národa. Nebo nás nechaj pucovat kanály na druhý straně přístavu.“ Koňáci dělali všechnu práci kolem cirkusu, od kydání hnoje a vyklízení klecí po balení plátěné stěny, ale on se při představě, že by měl čistit nánosy bahna v kanálech v Rahadu, otřásl, jako by to bylo horší než vyhlídka, že skončí na šibenici.

„Říkal jsem něco o mluvení?“ bránil se Col a rozhodil rukama. „Akorát jsem se ptal, jak dlouho tu ještě budem sedět, to je všecko. Akorát jsem se ptal, kdy dostanem ňáký peníze.“

„Budeme tu sedět tak dlouho, dokud neřeknu, že půjdeme dál.“ Bylo pozoruhodné, jak tvrdě od ní někdy znělo to protahování, jako když čepel vyjíždí z pochvy. „Peníze uvidíte, až dorazíme do cíle. A každý, kdo mi bude věrně sloužit, dostane něco navíc. A na každého, kdo by pomyslel na zradu, čeká studený hrob.“ Col si přitáhl záplatovaný plášť úžeji k tělu a vykulil oči, jak se snažil vypadat pohoršené, nebo možná nevinně, ale dosáhl jen toho, že to vypadalo, jako by doufal, že Egeanin přijde dost blízko, aby jí mohl vybrat měšec.

Mat zaskřípal zuby. Například to bylo jeho zlato, jež tak bezstarostně slibovala. Měla vlastní peníze, ale na tohle by nestačily. Důležitější bylo, že se znovu snažila ujmout velení. Světlo, nebýt jej, ještě by trčela v Ebú Daru a vymýšlela, jak se vyhnout hledačům, pokud by ji už nepředvedli k výslechu. Nebýt jej, nikdy by ji nenapadlo zůstat poblíž Ebú Daru, aby se vyhnula pronásledování, ani by si nenašla úkryt u cirkusu Valana Lucy. Co tu ale dělají vojáci? Seanchané by vyslali stovku mužů, tisíc mužů, kvůli mlhavému podezření, že tu je Tuon. Kdyby tušili, že tu jsou Aes Sedai... Ne. Petra a Clarine nevěděli, že pomáhají ukrývat Aes Sedai, ale o sul’dam a damane by se byli zmínili a vojáci by bez nich sestry nehonili. Přes kabát nahmátl svůj medailonek. Nosil ho ve dne v noci a mohl by ho trochu varovat.

Sebrat koně ho ani nenapadlo, a nejen proto, že Col a desítka dalších jako on by letěli k Seanchanům dřív, než by se dostali z dohledu. Nechovali k němu nebo Egeanin žádné zvláštní nepřátelství, alespoň o tom nevěděl – dokonce i Rumann, ten polykač mečů, se zřejmě spokojil s hadí ženou jménem Adria – ale někteří lidé prostě nedokážou odolat příslibu zlata. V každém případě se mu v hlavě nekutálely žádné varující kostky. A uvnitř té plátěné ohrady byli lidé, jež nemohl opustit.

„Jestli tu nic nehledají, tak se nemáme čeho bát,“ prohlásil sebevědomě. „Ale díky za varování, Petro. Odjakživa nesnáším překvapení.“ Silák mávl rukou, jako kdyby to nic nebylo, ale Egeanin a Clarine se na Mata podívaly, jako kdyby je překvapilo, že ho tu vidí. Dokonce i Col a ten jednooký hulvát zamrkali. Dalo mu práci nezačít zase skřípat zuby. „Jenom se půjdu podívat k Lucovu vozu. Leilwin, najděte s Noalem Olvera a zůstaňte s ním.“ Měli kluka rádi, každý ho měl rád, a takhle se jich alespoň zbaví. Vyzvídat dokáže líp sám. A kdyby museli uprchnout, třeba by pomohli klukovi pryč. Světlo dej, aby na to nedošlo. Viděl v tom jenom pohromu.

„No, nikdo asi nežije věčně,“ povzdechl si Noal a vzal si svůj bambusový prut a koš. Světlo ho spal, vedle něho by vypadala vesele i koza s kolikou! Petra se zamračil ještě víc. Ženatí muži byli zřejmě pořád ustaraní, což byl jeden z důvodů, proč se Mat do ženění rozhodně nehrnul. Když Noal mizel za plátěnou stěnou, jednooký lítostivě sledoval ryby. Vypadal jako další člověk, který to nemá v hlavě v pořádku. Nejspíš měl někde manželku.

Mat si stáhl čapku víc do očí. Pořád žádné kostky. Snažil se nemyslet na to, kolikrát ho málem podřízli nebo mu rozrazili lebku, aniž by ho kostky varovaly. Kdyby mu však hrozilo skutečné nebezpečí, určitě by se ozvaly. Samozřejmě že ano.

Neudělal ještě ani tři kroky, když ho dohonila Egeanin a objala ho kolem pasu. Okamžitě se zastavil a hrozivě se po ní podíval. Vzpírala se rozkazům stejně, jako se pstruh pere s háčkem, ale tohle bylo horší než umíněnost. „Co si myslíš, že děláš? Co když tě ten seanchanskej důstojník pozná?“ To bylo asi stejně pravděpodobné, jako že do cirkusu zavítá Tylin, ale všechno, co by ji přimělo odejít, stálo za pokus.

„Jaká je šance, že je to někdo, koho znám?“ ohrnula nos. „Na téhle straně oceánu nemám...“ Na okamžik zkřivila rty. „Neměla jsem... moc přátel a v Ebú Daru už vůbec.“ Sáhla si na černou paruku. „A navíc, v tomhle by mě nepoznala ani vlastní matka.“ Ke konci už mluvila sklíčeně.

Jestli bude dál tolik zatínat zuby, nějaký mu určitě praskne. Stát tam a hádat se s ní nebylo k ničemu, ale ještě měl na paměti, jak se mračila na ty seanchanské vojáky. „Na nikoho se neškleb,“ varoval ji. „Ani se na nikoho nekoukej.“

„Jsem ctnostná ebúdarská žena.“ Od ní to znělo jako výzva. „Všechno mluvení nechám na tobě.“ A tohle jako varování. Světlo! Když ženská nedělala všechno snadné, pořádně to všem ztěžovala, a Egeanin to nikdy nedělala snadné. Skutečně mu hrozilo, že si ulomí kus zubu.

Za vchodem se hlavní ulička kroutila mezi vozy, jaké používají cikáni, malými domky na kolech, s ojí zvednutou a opřenou o kozlík, a mezi stany občas velkými jako menší dům. Většina vozů byla pomalovaná jasnými barvami ve všech odstínech červené, zelené, žluté a modré, a mnoho stanů bylo stejně barevných a občas dokonce pruhovaných. Stály tu dřevěné plošiny, kde mohli vystupovat účinkující, a jejich barevné vlaječky začínaly vypadat poněkud ošuntěle. Volná plocha, skoro třicet kroků široká a udupaná tisícovkami nohou, vypadala skutečně jako ulice, jedna z několika v cirkusu. Vítr odnášel kouř stoupající z komínků vyčnívajících ze střech vozů a některých stanů. Většina lidí od cirkusu nejspíš snídala, pokud ještě nebyli v posteli. Vstávali pozdě, jako obyčejně – což Mat schvaloval – a nikdo nechtěl jíst, když by musel posedávat kolem ohně venku v takové zimě. Jediný, koho zahlédl, byla Aludra, hned za rohem v jedné z užších uliček. Rukávy tmavě zelených šatů měla vyhrnuté až k loktům a cosi drtila v bronzovém hmoždíři na stolku, který se vyklápěl z bočnice jejího ostře modrého vozu.

Jak se tak štíhlá Taraboňanka soustředila na práci, Egeanin s Matem si ani nevšimla. On si ale nemohl pomoci, aby se na ni nedíval. Tmavé vlasy měla spletené do tenkých copánků, do kterých měla vpletené korálky. Copánky jí spadaly k pasu. Byla nejspíš nejexotičtějším z Lucových zázraků. Tvrdil o ní, že je ohňostrůjkyně, a na rozdíl od mnoha dalších účinkujících a zázraků jí skutečně byla. Mat si říkal, co to asi drtí. A jestli by to nemohlo vybuchnout. Slíbila mu, že mu odhalí tajemství rachejtlí, pokud dokáže zodpovědět její hádanku, on však zatím nenašel sebemenší stopu. Ale přijde na to. Tak nebo tak.

Egeanin ho tvrdě dloubla do žeber. „Máme být milenci, jak mi pořád připomínáš,“ zavrčela. „Kdo tomu uvěří, když na tu ženskou budeš civět, jako bys měl hlad?“

Mat se chlípně usmál. „Já se pořád dívám po krásných ženách, nebo sis snad toho nevšimla?“ Tentokrát si upravila šátek s větší vervou než obvykle a pohrdavě frkla. Mat byl spokojen. Její prudérní povaha se občas hodila. Sice se snažila útěkem zachránit holý život, ale pořád byla Seanchanka a už teď toho o něm věděla víc, než se mu líbilo. Nehodlal se jí svěřovat se všemi svými tajnostmi. Ani s těmi, které ještě ani neznal.

Lucův vůz stál uprostřed tábora na nejlepším místě, co nejdál od zápachu ze zvířecích klecí a od koní, rozmístěných podél plátěné stěny. Vůz byl křiklavý i ve srovnání s ostatními okolo, byl červenomodrý, leskl se jako nejkvalitnější lak a po celém povrchu byl polepený zlatými vlasaticemi a hvězdami. Stříbrné měsíce v různých fázích tvořily pruh pod střechou. Dokonce i plechový komínek měl namalované modré a červené proužky. I cikán by se nad tímhle červenal. U vozu stáli ztuhle u svých koní ve dvouřadu seanchanští vojáci v přílbách a kopí se zelenými střapci měli skloněná všichni ve stejném úhlu. Jeden muž držel otěže koně navíc, skvělého šedáka se silnými zadkem a dobrými spěnkami. Modrozelená zbroj vojáků vypadala vedle Lucova vozu matně a zcela bezvýrazně.

Mata nepřekvapilo, že není jediný, koho Seanchané zajímají. Bayle Domon, s vyholenou hlavou zakrytou tmavou čepicí, dřepěl na patách, zády opřený o kolo zeleného vozu, jenž patřil Petrovi a Clarine, asi třicet kroků za vojáky. Clarinini psi leželi pod vozem, nesourodá sbírka malých psíků, spící v jednom chumlu. Silný Illiánec předstíral, že něco vyřezává, ale vyráběl jen hromádku třísek. Mat by byl moc rád, kdyby si nechal narůst knír, který by mu zakryl horní ret, nebo kdyby si oholil bradu. Někdo by si mohl Illiánce spojit s Egeanin. Blaeric Negina, vysoký muž opírající se o vůz, jako by dělal Domonovi společnost, neváhal a oholil si shienarský uzel na temeni, aby si ho Seanchané nevšimli, i když si hladil černé strniště na hlavě stejně často, jako si Egeanin kontrolovala paruku. Možná by měl taky začít nosit čepici.

V tmavých kabátech s odřenými manžetami a se sešlapanými holínkami se mohli oba vydávat za cirkusáky, možná krotitele koní, jen ne před ostatními cirkusáky. Pozorovali Seanchany a předstírali, že to nedělají. Blaerikovi se to dařilo lépe, což se od strážce dalo čekat. Pozornost plně soustředil na Domona, jen občas loupl okem po vojácích, a celou dobu se tvářil lhostejně. Domon se na Seanchany mračil, když se nemračil na kus dřeva v ruce, jako by mu přikazoval, aby se proměnil v hezkou figurku. Být só’džin si bral až příliš k srdci.

Mat se zrovna snažil vymyslet, jak se dostat blíž k Lucovu vozu a poslechnout si, co se uvnitř probírá, aby ho vojáci neviděli, když se otevřely dveře a po schůdcích sestoupil světlovlasý Seanchan. Došlápl na zem a nasadil si na hlavu přílbu s tenkým modrým chocholem. Za ním se objevil Luca, oslnivý v šarlatu se zlatem vyšívanými slunečními kotouči, a rozmáchle se důstojníkovi klaněl. Luca vlastnil nejméně dva tucty kabátů, většinou červených, a každý byl křiklavější než ten předchozí. Ještě že byl jeho vůz největší, jinak by na ně neměl dost místa.

Seanchanský důstojník si ho nevšímal, vyhoupl se na svého šedáka, posunul si meč a štěkl rozkaz. Jeho muži nasedli a vytvořili dvojstup a pomalým krokem zamířili k východu. Luca tam stál a s přilepeným úsměvem se díval, jak odjíždějí, připravený okamžitě se uklonit, pokud by se někdo z nich otočil.

Mat se držel na kraji ulice a pusu nechal otevřenou jako správný zvědavec, dokud vojáci neprojeli. Ne že by se na něj některý z nich podíval – důstojník zíral přímo před sebe a stejně tak jeho vojáci – ale nikdo nikdy nevěnoval pozornost venkovskému křupanovi a určitě si ho neuchovával v paměti.

K jeho úžasu Egeanin studovala zemi před sebou a šátek si mačkala pod bradou, dokud neprojel poslední Seanchan. Pak se za nimi podívala a našpulila rty. „Na Nebojsovi jsem ho vezla do Falme. Jeho sluha zemřel během plavby a jeho napadlo, že by mohl použít někoho z mé posádky. Musela jsem ho srovnat. Myslel by sis, že patří k urozeným, podle toho, jak vyváděl.“

„Krev a zatracenej popel,“ vydechl Mat. Kolik dalších lidí naštvala tak, že si zapamatovali její tvář? Jelikož byla, jaká byla, tak nejspíš stovky. A on ji tu nechává chodit jen v paruce a jiných šatech! Stovky? Spíš tisíce. Dokázala rozčílit i cihlu.

V každém případě byl důstojník už pryč. Mat pomalu vydechl. Jeho štěstí opravdu stálo při něm. Občas si říkal, že to je to jediné, co mu brání brečet jako malý kluk. Zamířil k Lucovi, aby zjistil, co vojáci chtěli.

Domon a Blaeric se k Lucovi dostali právě tak rychle jako on s Egeanin, a když si Domon všiml, že má Mat ruku Egeanin kolem ramen, zamračil se ještě víc. Illiánec chápal, že je nutné to hrát, nebo to aspoň tvrdil, ale zřejmě věřil, že hraní zvládnou bez toho, aby se vůbec dotkli. Mat ruku sundal – tady nemusel nic předstírat, neboť Luca znal celou pravdu – a Egeanin ho chtěla také pustit, jenže když se podívala na Domona, popadla ho pevně kolem pasu, aniž by sebeméně změnila výraz. Domon se mračil dál, ale tentokrát do země. Mat usoudil, že Seanchany pochopí mnohem dřív než ženy. Nebo Illiánce.

„Koně,“ zavrčel Luca, ještě než se Mat zastavil. Mračil se na všechny, ale svůj hněv soustředil hlavně na Mata. Jelikož byl o něco vyšší, mračil se na Mata svrchu. „To bylo všechno, co chtěl. Ukázal jsem mu ten příkaz, co mi dává výjimku z tý koňský loterie, podepsanej samotnou vznešenou paní Suroth, ale udělalo to na něho dojem? Bylo mu úplně fuk, že jsem zachránil vysoko postavenou Seanchanku.“ Ta žena nebyla vysoce postavená a on ji ani tak nezachránil, jako jí poskytl možnost cestovat s ním jako najatá účinkující, ale Luca vždycky přeháněl k vlastnímu prospěchu. „Stejně nevím, jak dlouho ta výjimka bude platit. Seanchané se perou o koně. Mohli by mi ten papír kdykoliv sebrat!“ Ve tváři byl skoro stejně rudý, jako měl kabát, a šermoval Matovi prstem pod nosem. „Nedovolím, aby mi kvůli tobě sebrali koně! Jak budu bez koní převážet cirkus? Odpověz mi, jestli můžeš. Chtěl jsem odjet, jakmile jsem viděl to šílenství v přístavu, ale tys mě zarazil. Kvůli tobě mi useknout hlavu! Nebýt tebe, mohl jsem už být stovky mil daleko, ale ty si sem v noci přijedeš a lapíš mě do těch svejch šílenejch plánů! Tady nevydělám ani měďák! Za poslední tři dny nepřišlo ani tolik diváků, aby se za to zvířata jeden den nažrala! Půl dne! Měl jsem odjet už před měsícem! Dřív! Měl jsem!“

Mat se skoro zasmál, jak Luca prskal. Koně. To bylo všechno, jenom koně. Kromě toho představa, že by těžké vozy mohly za pět dní urazit sto mil, byla stejně směšná jako Lucův vůz. Luca mohl odjet už před měsícem, přede dvěma měsíci, nebýt toho, že chtěl z Ebú Daru a jeho seanchanských pokořitelů vyždímat i poslední měďák. A když ho před šesti dny přemluvil, aby zůstal, bylo to snadné jako spadnout z postele.

Jenomže místo aby se zasmál, položil Mat Lucovi ruku na rameno. Ten chlapík byl marnivý jako páv a navíc chamtivý, ale nemělo smysl naštvat ho ještě víc. „Kdybys byl odjel tu noc, Luco, myslíš, že by nikdo nezačal něco větřit? Seanchané by ti rozebírali vozy na kusy, než bys urazil dvě legue. Mohl bys říct, že jsem tě zachránil alespoň před tím.“ Luca se zamračil. Někteří lidé si prostě neviděli dál než na špičku nosu. „Ale můžeš si přestat dělat starosti. Jakmile se Tom vrátí z města, můžeme jet tak daleko, jak budeš chtít.“

Luca znenadání vyskočil, až Mat polekaně ucouvl, ale on jenom se smíchem zatančil. Domon na něj zíral a dokonce i Blaeric zůstal jen koukat. Občas se Luca choval jako naprostý blázen.

Luca ještě poskakoval, když Egeanin odstrčila Mata. „Jakmile se Merrilin vrátí? Dala jsem rozkaz, že nikdo nesmí odejít!“ Vztekle se mračila střídavě na Mata a na Lucu. „Očekávám, že moje rozkazy se budou plnit!“

Luca přestal křepčit a úkosem ji pozoroval, načež se uklonil s tolika ozdobami, až člověk skoro viděl plášť v jeho ruce. Skoro viděl výšivku na tom plášti! Myslel si, že to se ženami umí, tenhleten Luca. „Ty přikážeš, má sladká paní, a já skočím a poslechnu.“ Narovnal se a omluvně pokrčil rameny. „Ale pantáta Cauthon má zlato a já se obávám, že zlato poslouchám jako první.“ Matova truhla plná zlaťáků právě v tomto voze byla jediným důvodem, který ho přesvědčil, víc třeba nebylo. Možná pomohlo i to, že Mat byl ta’veren, ale za dost zlata by Valan Luca pomáhal unést i Temného.

Egeanin se zhluboka nadechla, připravená Lucovi dál spílat, ale on se k ní prostě obrátil zády a vyběhl do schůdků, přičemž křičel: „Latelle! Latelle! Musíme všechny okamžitě vzbudit! Konečně odjíždíme, jakmile se Merrilin vrátí! Světlu budiž chvála!“

Vzápětí byl zase dole a za ním následovala jeho žena, přehazujíc si přes sebe černý sametový plášť pošitý blýskavými flitry. Byla to žena s přísnou tváří, a nyní nakrčila nos, jako by Mat páchl, a na Egeanin vrhla pohled, po němž její cvičení medvědi nejspíš vylezli na nejbližší strom. Latelle se nelíbila představa, že manželka uteče od manžela, i když věděla, že je to lež. Naštěstí zřejmě z nějakého důvodu přímo uctívala Lucu a zlato měla ráda skoro stejně tolik jako on. Luca doběhl k nejbližšímu vozu a začal bušit na dveře. Latelle dělala totéž u vozu vedle.

Mat na nic nečekal a spěchal pryč. Procházel úzkou uličkou, která se kroutila mezi vozy a stany, pevně zavřenými kvůli zimě, kde z kovových komínků stoupal kouř. Tady nebyly žádné plošiny pro účinkující, jen mezi některými vozy visely šňůry, na nichž se sušilo prádlo, a občas na zemi ležely dřevěné hračky. Ulička byla jen pro zdejší a úzká byla, aby odradila zvědavce.

Mat šel rychle, i když ho kyčel bolela – bolest už skoro rozchodil – ale neudělal ani deset kroků a Egeanin s Domonem ho už dohonili. Blaeric zmizel, nejspíš šel oznámit sestrám, že jsou v bezpečí a můžou konečně odjet. Aes Sedai, převlečené za služky, jež se tuze bojí, aby je panin manžel nenašel, už měly po krk toho být zavřené ve voze, nemluvě o tom, že se o něj musely dělit se sul’dam. Mat je k tomu donutil, aby mohly dávat pozor na sul’dam, mezitímco sul’dam budou dávat pozor na Aes Sedai, a aby je měl z krku všechny. Přesto byl rád, že jim to šel vyřídit Blaeric. Jedna nebo druhá sestra si ho od útěku z města volala čtyřikrát nebo pětkrát denně, a on šel, pokud se tomu nedalo vyhnout, ale nikdy to nebylo příjemné.

Egeanin ho tentokrát neobjala, kráčela vedle něj a pro jednou se nenamáhala kontrolovat si paruku. Domon se šoural za nimi jako medvěd a cosi si mumlal pod fousy. Mluvil se silným illiánským přízvukem. Čapka odhalovala skutečnost, že mu tmavé vousy končí uprostřed ucha a nad nimi je jenom strniště. Vypadal kvůli tomu jaksi... nedokončeně.

„Dva kapitáni na jedné lodi si říkají o katastrofu,“ protáhla Egeanin s přehnanou trpělivostí. Vypadalo to, že ji z chápavého úsměvu, jejž nasadila, bolí obličej.

„Nejsme na lodi,“ opáčil Mat.

„Zásada je stejná, Cauthone! Ty jsi sedlák. Já vím, že jsi dobrý muž.“ Přes rameno vrhla temný pohled na Domona. To on je dal s Matem dohromady, když si myslela, že dostane najatého pochopa. „Ale tahle situace vyžaduje úsudek a zkušenosti. Jsme v nebezpečných vodách a ty nemáš zkušenosti s velením.“

„Větší, než si myslíš,“ sdělil jí suše. Mohl jít odříkat seznam bitev, na které se pamatoval, že při nich velel, ale většinu z nich by znal jen historik a možná ani ten ne. Navíc by tomu nikdo neuvěřil. On by rozhodně neuvěřil, kdyby mu to tvrdil někdo jiný. „Neměli byste se s Domonem připravovat? Nechcete tady přece nic zapomenout.“ Všechno, co měla, už bylo naložené na voze, který sdílela s Matem a Domonem – což nebylo příjemné uspořádání – ale on zrychlil krok a doufal, že to pochopí. Kromě toho už před sebou uviděl svůj cíl.

Jasně modrý stan, nacpaný mezi jedním jedovatě žlutým a druhým smaragdově zeleným vozem, jenom stěží stačil pro tři kavalce, ale opatřit přístřeší pro všechny, které přivedl z Ebú Daru, vyžadovalo úplatky, aby se lidé přesunuli, a další úplatky, aby je jiní vzali k sobě. Najmout dokázal jen to, co mu byli majitelé ochotní přenechat. A za cenu jako v dobrém hostinci. Juilin, tmavý, pevný muž s krátkými černými vlasy, seděl se zkříženýma nohama na zemi před stanem s Olverem, hubeným, asi desetiletým klučíkem, i když ten od chvíle, co ho Mat poznal, nabral trochu na váze. Oba byli i přes vítr bez kabátů a hráli hady a lišky na desce, jejíž obrazec chlapci na kus červeného plátna namaloval jeho otec. Olver hodil kostky a pečlivě odpočítal značky, načež zvažoval tah na pavučině černých čar a šipek. Tairenský chytač zlodějů hře nevěnoval takovou pozornost. Při pohledu na Mata se narovnal.

Najednou zpoza stanu vyrazil Noal a supěl, jako by běžel. Juilin překvapeně vzhlédl a Mat se zamračil. Řekl Noalovi, že má jít rovnou sem. Kam tedy šel? Noal se na něj díval vyčkávavě, ne provinile nebo rozpačitě, jen chtěl slyšet, co jim Mat hodlá sdělit.

„Víš o Seanchanech?“ zeptal se Juilin a také se podíval na Mata.

Ve vchodu do stanu se pohnul stín a objevila se tmavovlasá žena, která seděla na kavalci a byla zabalená do starého šedého pláště. Předklonila se a položila ruku Juilinovi na rameno. A na Mata vrhla ostražitý pohled. Byla hezká, pokud měl muž rád neustále našpulené rty, což Juilin zřejmě rád měl, podle toho, jak se na ni usmál a poplácal ji po ruce. Byla také Amathera Aelfdene Casmir Lounault, panarcha Tarabonu a téměř na úrovni královny. Alespoň jí kdysi bývala. Juilin to věděl, stejně tak Tom, ale nikoho nenapadlo sdělit to Matovi, dokud se nedostali k cirkusu. Usoudil, že na tom, vzhledem ke všemu ostatnímu, nezáleží. Rychleji reagovala na Theru než na Amatheru a nic nechtěla, dělala si nároky jen na Juilinův čas. Byla jen malá šance, že ji tu někdo pozná. Mat v každém případě doufal, že cítí víc než vděčnost za záchranu, protože Juilin k ní rozhodně choval něžnější city. A kdo mohl říci, že se sesazená panarcha nemůže zamilovat do chytače zlodějů? Už se staly divnější věci. I když ho takhle nahonem žádná nenapadla.

„Chtěli jenom vidět Lucův papír na koně,“ ohlásil a Juilin kývl a viditelně se uvolnil.

„Ještě dobře, že nepřepočítali, kolik jich tu je.“ V příkazu bylo přesně uvedeno, kolik koní smí Luca mít. Seanchané byli na odměny velkorysí, jenomže vzhledem k tomu, jak nutně potřebovali jezdecké i tažné koně, nikomu nedovolili s koňmi obchodovat. „Přinejlepším by si vzali ty, co jsou navíc. Přinejhorším...“ Chytač zlodějů pokrčil rameny. Další veselá duše.

Thera najednou zasupěla, přitáhla si plášť k tělu a zalezla do stanu. Juilin se podíval za Mata a pohled mu ztvrdl. A že se Tairen vyrovnal i strážcům, když na to přišlo. Egeanin zřejmě náznaky nechápala a mračila se na stan. Domon stál vedle ní s rukama zkříženýma na prsou a zamyšleně si vysával zuby. Nebo se možná nutil k trpělivosti.

„Sbal si stan, Sandare,“ rozkázala Egeanin. „Cirkus odjíždí, jakmile se Merrilin vrátí.“ Zaťala zuby a vyloženě se na Mata nemračila. Ale jenom tak tak. „A zařiď, ať tvoje... žena... nedělá potíže.“ V posledním čase byla Thera služkou, da’covale, majetkem vznešené paní Suroth, než ji Juilin ukradl. Podle Egeanin byla krádež da’covale skoro stejně špatná jako osvobození damane.

„Můžu jet na Vichroví?“ vykřikl Olver a vyskočil. „Můžu, Mate? Můžu, Leilwin?“ Egeanin se na něj skutečně usmála. Mat ještě neviděl, že by se usmála na kohokoliv jiného včetně Domona.

„Ještě ne,“ prohlásil Mat. Ne, dokud nebudou tak daleko od Ebú Daru, že si tam těžko někdo vzpomene na bělouše vyhrávajícího závody s malým klukem na hřbetě. „Za pár dní snad. Juiline, řekneš to ostatním? Blaeric už to ví, takže o sestry je postaráno.“

Juilin neplýtval časem, jenom zaskočil do stanu uklidnit Theru. Zřejmě potřebovala uklidňovat dost často. Když vyšel ven v tmavém tairenském kabátě, který už začínal být obnošený, nakázal Olverovi, aby, než se vrátí, uklidil hru a pomohl Theře s balením, pak si na hlavu narazil kuželovitý červený klobouk s plochým vrškem a vyrazil. Na Egeanin se ani nepodíval. Ona ho považovala za zloděje, což bylo pro chytače zlodějů urážlivé, takže ji rovněž neměl zrovna dvakrát v lásce.

Mat se chtěl Noala zeptat, kde byl, ale stařík hbitě vyrazil za Juilinem a volal přes rameno, že sdělí ostatním, že odcházejí. No, dva tu zprávu rozšíří rychleji než jeden – Vanin a čtyři přeživší Rudé paže se dělili o stan na jednom konci, kdežto Noal bydlel s Tomem a dvěma sloužícími, Lopinem a Nerimem, ve stanu na konci opačném – a otázka mohla počkat. Nejspíš se jen zdržel, aby své vzácné ryby uložil někam do bezpečí. V každém případě mu ta otázka náhle nepřipadala důležitá.

Lidé začali volat na koňáky, aby přivedli jejich spřežení, a další se z plných plic dožadovali, aby jim někdo sdělil, co se děje. Adria, štíhlá žena v květovaném zeleném županu, přiběhla bosá a zmizela ve žlutém voze, kde bydlely další čtyři hadí ženy. Někdo v zeleném voze drsně řval, že se tu lidi snaží spát. Kolem proběhla hrstka dětí, z nichž některé již samy účinkovaly, a Olver vzhlédl od hry. Byla jeho nejcennějším majetkem, ale nebýt jí, byl by nejspíš odběhl za nimi. Chvíli ještě potrvá, než bude cirkus připravený na cestu, ale kvůli tomu Mat neúpěl. Právě totiž znovu uslyšel v hlavě ty zatracené kostky.

3

Vějíř barev

Mat nevěděl, jestli má brečet nebo klít. Když vojáci odešli a Ebú Dar bude mít brzy za patami, neviděl žádný důvod, proč by se měly kostky zase objevit, ale nikdy žádný zatracený důvod neviděl, dokud nebylo pozdě. To, co se blížilo, ať to bylo cokoliv, se mohlo odehrát za pár dní nebo za hodinu, on na to ale nikdy nedokázal přijít předem. Jedinou jistotou bylo, že půjde o něco důležitého – nebo nebezpečného – a že se tomu nedokáže vyhnout. Občas, jako tu noc u brány, nechápal, proč se kostky vůbec ozvaly, i poté, kdy se zastavily. Jistě věděl pouze to, že jakkoliv se kvůli těm kostkám kroutil jako koza se svrabem, jakmile se jednou ozvaly, už nechtěl, aby se někdy zastavily. Jenže ony se zastaví. Dříve nebo později se vždycky zastavily.

„Jsi v pořádku, Mate?“ zeptal se Olver. „Ti Seanchané nás nechytnou.“ Pokoušel se mluvit drsně a sebejistě, ale z hlasu mu zaznívala otázka.

Náhle si Mat uvědomil, že hledí do prázdna. Egeanin se na něj mračila a nepřítomně si pohrávala s parukou. Očividně se zlobila, že si jí nevšímá. Domon se tvářil zadumaně, a jestli se zrovna nerozhodoval, zda se nemá rozčílit kvůli tomu, jak se Egeanin chová, tak byl Mat ochotný sníst svou čepici. Dokonce i Thera na něj koukala ze stanu, a ona se vždy snažila být tam, kde nebyla Egeanin. Mat to neuměl vysvětlit. Jedině někdo s ovesnou kaší místo mozku by uvěřil, že ho varují kostky, které nikdo jiný nevidí. Nebo možná člověk poznačený jedinou silou. Nebo Temným, Mat nijak netoužil, aby ho ostatní začali podezírat z něčeho takového. A možná šlo zase o tu noc u brány. Ne, tohle nebylo tajemství, se kterým by se chtěl komukoli svěřovat. Rozhodně by to ničemu neprospělo.

„Nikdy nás nechytí, Olvere, ne nás dva.“ Prohrábl chlapci vlasy a Olver vycenil chrup v úsměvu. Tak snadné bylo vrátit mu sebedůvěru. „Ne, dokud budem mít oči otevřený a používat zdravej rozum. Pamatuj, když budeš mít oči otevřený a všech pět pohromadě, najdeš cestu ze všech potíží, ale když ne, zakopneš si o vlastní nohy.“ Olver vážně přikyvoval, Mat to však myslel víc jako připomínku pro ostatní. Nebo možná pro sebe. Světlo, už se nemohli mít víc na pozoru. Až na Olvera, který to všechno považoval za náramné dobrodružství, všichni mohli od odjezdu z města vyskočit z kůže. „Běž pomoct Theře, jak ti řekl Juilin, Olvere.“

Prudký závan větru mu pronikl přes kabát, až se Mat zachvěl. „A vezmi si kabát, je zima,“ dodal, když kluk proběhl kolem Thery do stanu. Šustot a škrábání zevnitř prozrazovaly, že se pustil do práce, s kabátem nebo bez něj, ale Thera se dál krčila ve vchodu do stanu a civěla na Mata. Podle toho, jak se o něj ostatní kromě Mata Cauthona starali, se mohl kluk klidně nachladit a umřít.

Jakmile Olver zmizel, Egeanin, s rukama v bok, přistoupila k Matovi a on tiše zaúpěl. „Vyřídíme tyto věci hned, Cauthone,“ pronesla tvrdým hlasem. „Hned! Nedovolím, abys mi zničil loď tím, že budeš rušit moje rozkazy.“

„Není co vyřizovat,“ opáčil Mat. „Mě sis nenajala a tím to končí.“ Nějak se jí podařilo, že se zatvářila ještě tvrději, jako by křičela, že ona to takhle nevidí. Ta ženská byla stejně neústupná jako želva kožnatka, ale musel existovat nějaký způsob, jak by mohl vypáčit její zuby ze své nohy. Ať shoří, jestli chtěl zůstat sám, když se mu v hlavě otáčely ty kostky, ale bylo to lepší než muset je poslouchat a přitom se s ní dohadovat. „Než odjedeme, půjdu navštívit Tuon.“ Ta slova mu vyletěla z úst dřív, než si je srovnal v hlavě. Uvědomil si ale, že mu tam už ležela delší dobu, pomalu se vynořovala z mlhy.

Egeanin zmizela krev z tváří, jakmile vyslovil Tuonino jméno, a Thera vykvíkla a vzápětí prudce zavřela stanové chlopně. Bývalá panarcha za dobu, kdy byla majetkem Suroth, vstřebala příliš mnoho seanchanských způsobů, a také mnoho z jejich tabu. Egeanin ale byla z tvrdšího materiálu. „Proč?“ chtěla vědět. A vzápětí pokračovala, znepokojená i vzteklá zároveň. „Nesmíš jí tak říkat. Musíš jí prokazovat úctu.“ V některých věcech byla tvrdší.

Mat se zazubil, ona to však zřejmě nepovažovala za vtip. Úctu? Na tom, když někomu nacpete roubík do pusy a zabalíte ho do závěsu, není vůbec nic uctivého. Ani kdyby Tuon nazýval vznešenou paní nebo čímkoliv jiným, nic by se tím nezměnilo. Pochopitelně Egeanin byla spíš ochotná bavit se o osvobození damane než o Tuon. Kdyby dokázala předstírat, že k únosu nedošlo, udělala by to, a zatím se aspoň snažila. Světlo, snažila se to ignorovat, i když únos právě probíhal. Podle ní všechny ostatní zločiny vedle tohoto bledly.

„Protože s ní chci mluvit,“ odvětil Mat. A proč ne? Dřív nebo později bude muset. Uličkou už začali pobíhat lidé, polooblečení muži s vlajícími podolky a ženy s vlasy ještě ovázanými nočními šátky, někdo vedl koně, jiní se jenom motali kolem. Kolem proběhl šlachovitý hoch, o něco větší než Olver, a kdykoliv mu dav udělal místo, dělal přemety. Cvičil nebo si možná jen hrál. Ospalec ze zeleného vozu se stále ještě neobjevil. Lucův Velkolepý kočovný cirkus se nepohne ještě celé hodiny. Byla spousta času. „Můžeš jít se mnou,“ navrhl svým nejnevinnějším tónem. Tohle ho mělo napadnout už dřív.

Po tom pozvání Egeanin skutečně ztuhla jako kůl z plotu. Prve se zdálo nemožné, že by mohla zblednout ještě víc, jenže teď se jí to podařilo. „Budeš se k ní chovat s patřičnou úctou,“ zachraptěla a oběma rukama mačkala šátek, jako by si chtěla černou paruku vtisknout pevněji na hlavu. „Pojď, Bayle. Chci se ujistit, že jsou moje věci pořádně uložené.“

Když se obrátila a bez ohlížení vyrazila do davu, Domon zaváhal a Mat si ho ostražitě prohlížel. Matně si vzpomínal, že kdysi prchal na Domonově říční bárce, ale jen velmi matně. Tom se s Domonem přátelil, což mluvilo v Illiáncův prospěch, ale byl Egeaniným člověkem, připraveným podpořit ji ve všem včetně nelibosti k Juilinovi, a Mat mu nevěřil o nic víc než jí. Což znamenalo, že ne moc. Egeanin a Domon měli vlastní cíle, a to, jestli si Mat Cauthon uchová zdravou kůži, k nim nepatřilo. Ostatně pochyboval, že by ten muž věřil jemu, ale prozatím neměl ani jeden z nich na vybranou.

„Ať se picnu,“ zamumlal Domon a poškrábal se ve štětinách nad levým uchem, „ať už máš za lubem cokoliv, mohlo by ti to přerůst přes hlavu. Myslím, že ona je tvrdší, než tušíš.“

„Egeanin?“ užasl Mat. Rychle se rozhlédl kolem sebe, jestli snad někdo v uličce nezaslechl, co mu uklouzlo. Několik lidí se po něm kouklo, když je s Domonem míjeli, ale nikdo se nepodíval dvakrát. Luca nebyl jediný, kdo se nemohl dočkat, až dá vale městu, kde proud diváků vyschl a čerstvou vzpomínkou byl požárem ozářený přístav za noci. Mohli uprchnout už tu první noc, takže by se Mat neměl kam schovat, nebýt toho, že jim to Luca rozmluvil. Za přislíbené zlato uměl být Luca velmi výmluvný. „Vím, že je tvrdší než starý holínky, Domone, ale to na mě neplatí. Tohle není zatracená loď a já jí nedovolím ujmout se velení a všechno zničit.“

Domon se zašklebil, jako by byl Mat praštěný pavlačí. „Ta holka, člověče. Ty bys snad dokázal být tak klidný, kdyby tě v noci unesli? Ať už si hraješ na cokoliv s tím, jak pořád meleš, že je to tvá žena, měj se na pozoru, nebo ti ukousne hlavu.“

„Jenom jsem to plácl,“ zamumlal Mat. „Kolikrát to mám říkat? Na chvilku jsem ztratil nervy.“ To tedy ztratil. Když zjistil, kdo Tuon je, zatímco se s ní rval; to by vyděsilo i zatraceného trolloka.

Domon nevěřícně zabručel. No, nebyl to zrovna nejlepší příběh, s jakým mohl Mat přijít, ale až na Domona mu zřejmě každý uvěřil, že to jenom tak vybreptl. Aspoň si Mat myslel, že to tak berou. Egeanin možná měla jazyk na uzel, když přišlo na Tuon, ale kdyby věřila, že to myslel vážně, tak by toho jistě navykládala spousty. Nejspíš by do něj vrazil nůž.

Illiánec se ohlédl směrem, kterým Egeanin odešla, a potřásl hlavou. „Snaž se odteď dávat si pozor na jazyk. Eg – Leilwin... může ranit mrtvice, když pomyslí na to, cos řekl. Skoro jsem ji slyšel, jak si mumlá, a můžeš se vsadit, že holka sama to nebere na lehčí váhu. Něco před ní ‚plácneš‘ a přijdem o hlavu všichni.“ Důrazně si přejel prstem po krku a krátce kývl, načež se vydal za Egeanin.

Mat se za ním díval a taky kroutil hlavou. Tuon, a tvrdá? Pravda, byla Dcerou Devíti měsíců a tohle všechno a v Tarasinském paláci se mu dokázala dostat pod kůži upřeným pohledem, když si myslel, že je to jenom další seanchanská šlechtična s nosem nahoru, ale to bylo proto, že se pořád objevovala tam, kde ji nečekal. Nic víc. Tvrdá? Vypadala jako panenka z porcelánu. Jak tvrdá mohla být?

Měl jsi co dělat, aby ti nerozbila nos, a možná víc, připomněl si.

Dával si pozor a už to, co tenkrát plácl, neopakoval, ale pravdou bylo, že se s Tuon ožení. Z toho pomyšlení si povzdechl. Věděl to stejně jistě, jako by to bylo proroctví, což vlastně jistým způsobem bylo. Neuměl si představit, jak by k takovému sňatku mohlo dojít. Připadalo mu to nemožné a neplakal by, kdyby to nakonec dopadlo jinak. Ale věděl, že dojde. Proč se musel vždycky zaplést s nějakou zatracenou ženskou, která na něj vytahovala nůž, nebo se mu snažila ukopnout hlavu? Nebylo to fér.

Hodlal jít rovnou do vozu, kde Tuon a Selucii hlídala Setalle Ananová – vedle hostinské vypadal i kámen měkký. Rozmazlená šlechtična a její komorná jí žádné problémy dělat nebudou, zvlášť když venku hlídal jeho voják. Alespoň zatím žádné problémy nedělaly, jinak by se to byl doslechl – ale uvědomil si, že zpomaluje a zahýbá stranou, místo aby šel rovnou. Všude se to hemžilo činností. Tu muži přiváděli vzpírající se a frkající koně, kteří už příliš dlouho stáli. Tam další lidé strhávali stany a balili je na vozy nebo z domků na kolečkách, jež tu stály celé měsíce, vyhazovali rance, mosazí obité truhly, soudky a nádoby všech tvarů a velikostí, aby pak mohli všechno přebalit na cestu, než budou zapřaženi tahouni. Byl tu hrozný hluk, koně řehtali, ženy volaly děti, děti plakaly kvůli ztraceným hračkám nebo nadšeně vykřikovaly radostí z toho, že se něco děje, a muži chtěli vědět, kdo jim sáhl na postroje nebo si půjčil nějaký nástroj. Několik akrobatek, štíhlé, ale svalnaté ženy, které chodily po provazech natažených na vysokých tyčích, obklopilo jednoho koňáka a všechny mávaly rukama a křičely z plných plic a nikdo je neposlouchal. Mat se zastavil a snažil se přijít na to, kvůli čemu se hádají, nakonec však usoudil, že to ani samy nevědí. V prachu se rvali dva muži bez kabátů a zblízka je pozorovala pravděpodobná příčina hádky, pružná švadlenka se žhavým pohledem jménem Jameine, ale objevil se Petra a roztrhl je dřív, než si Mat vůbec mohl vsadit.

Nebál se znovu Tuon vidět. Ovšemže ne. Držel se stranou, poté, co ji strčil do toho vozu, aby jí dal čas se uklidnit a vzpamatovat. To bylo vše. Akorát... Klidná, tak to Domon říkal, a byla to pravda. Unesli ji uprostřed noci, vyvlekli ji do bouře, lidé, kteří by jí, pokud věděla, stejně klidně podřízli krk, jako se na ni podívali, a ona z nich byla zdaleka nejklidnější. Světlo, mohla to sama naplánovat, nakolik ji to rozčílilo! Měl z toho pocit, jako by měl mezi lopatkami opřenou špičku nože, a teď se ten nůž vracel, kdykoliv na ni jenom pomyslel. A v hlavě mu dál chřestily kostky.

Ta ženská mi teď a tady těžko nabídne vyměnit si sliby, usoudil s úsměvem, ale neměl z toho dobrý pocit. Přesto neexistoval jediný důvod, proč by se měl bát. Měl se jenom na pozoru, což bylo správné, nebál se.

Cirkus sice zabíral prostor jako slušná vesnice, ale člověk se tady mohl courat jen malou chvíli, než se začal vracet na místa, kde už před chvílí byl. A brzy se taky přistihl, že zírá na vůz bez oken, natřený purpurovou barvou, dnes již vybledlou, obklopený povozy s plátěnou střechou a v dohledu nejjižnější řady koní. Vozy na odvoz hnoje dnes ráno nepřijely a koně byli silně cítit. Vítr sem také přinášel silný odér od nejbližších zvířecích klecí, pižmový pach velkých koček, medvědů a Světlo ví čeho ještě. Za vozy a koňmi padla část plátěné stěny a další se začala vlnit, jak muži uvolňovali lana držící plátno na tyčích. Slunce, zpola za mraky, už bylo v polovině cesty k nadhlavníku, ale stále bylo dost brzo.

Harnan a Metwyn, dvě Rudé paže, už k purpurovému vozu zapřáhli první pár koní a nyní připřahali druhý pár. Vojáci v Bandě Rudé ruky byli dobře vycvičení a byli by připravení vyrazit na cestu v okamžiku, kdy cirkusáci ještě rozvažovali, kterým směrem mají obrátit koně. Mat Bandu naučil pohybovat se v případě nutnosti rychle. On sám se však coural, jako kdyby se brodil bahnem.

Harnan, s tím pitomým vytetovaným dravcem na tváři, ho uviděl první. Nepatrně se uklonil a vyměnil si pohled s Metwynem. Harnan byl mohutný, kdežto Metwyn byl Cairhieňan, jenž vypadal jako chlapec, i když u něj vzhled klamal o věku i lásce k hospodským rvačkám. Neměli právo tvářit se překvapeně.

„Jde všechno hladce? Chci vyrazit včas.“ Mat si třel ruce kvůli zimě a nejistě si prohlížel purpurový vůz. Měl jí přinést nějaký dárek, šperk nebo kytky. Obojí na většinu žen zapůsobilo, obvykle.

„Docela hladce, můj pane,“ pravil Harnan opatrně. „Žádný křik ani pláč.“ Loupl okem po voze, jako kdyby za to nechtěl přebrat žádnou zodpovědnost.

„Ticho se mi líbí,“ přisadil si Metwyn a protáhl oprať kroužkem na chomoutu. „Ženský začnou brečet a chlap pak může akorát odejít, pokud si cení svý kůže, a my tyhle dvě můžem těžko vyklopit někde u silnice.“ Ale taky se úkosem podíval na vůz a nevěřícně vrtěl hlavou.

Mat opravdu nemohl udělat nic jiného než jít dál. A tak to udělal. Stačily jenom dva pokusy, s úsměvem přilepeným na tváři, aby vylezl po malovaných dřevěných schůdcích vzadu. Sice se nebál, ale každý hlupák pozná, kdy má být nervózní.

I když vůz neměl okna, vnitřek dobře osvětlovaly čtyři lampy se zrcadly. V lampách hořel kvalitní oheň, takže nepáchly. Ale vzhledem k tomu, jaký smrad se sem nesl zvenčí, by to stejně nebylo poznat. Příště bude muset najít lepší místo, kam vůz postavit. V malých cihlových kamínkách se železnými dvířky a železnou plotnou na vaření hořel příjemný oheň. Vůz nebyl moc velký a všude, kde to jen šlo, stály u stěn skříňky nebo police nebo tu byly kolíky na šaty, ručníky a podobně, ale stůl, který bylo možné spustit na provazech, byl vytažený ke stropu a tři ženy se uvnitř příliš netlačily.

Tyhle tři se snad ani nemohly víc lišit. Panímáma Ananová seděla na jedné ze dvou úzkých paland zabudovaných do stěn. Byla to vznešená žena s lehce prošedivělými vlasy a zdánlivě se soustředila na vyšívací kruh a vůbec se netvářila jako stráž. V uších jí visely velké zlaté kruhy a na těsném stříbrném obojku měla svůj svatební nůž, jehož jílec s červenými a bílými kamínky měla spuštěný v rýze mezi prsy, odhalené poměrně hlubokým, úzkým výstřihem svých ebúdarských šatů, které měly na jedné straně vyhrnutou sukni, aby byly vidět žluté spodničky. Další nůž s dlouhou, zakřivenou čepelí měla strčený za pasem, ale to byl další ebúdarský zvyk. Setalle odmítla jakýkoliv převlek, což bylo zcela v pořádku. Nikdo neměl důvod ji hledat a najít šaty pro všechny byl už tak dost velký problém. Selucia, krasavice s pletí barvy smetany, seděla se zkříženýma nohama na podlaze mezi palandami, vyholenou hlavu měla zakrytou šátkem a tvářila se mrzutě, třebaže obvykle působila dost důstojně, aby vedle ní panímáma Ananová vypadala přelétavá. Oči měla modré jako Egeanin, ale pronikavější, a kvůli oholení zbytku vlasů nadělala jistě víc povyku než Egeanin. Tmavomodré ebúdarské šaty, které jí dali, se jí také nelíbily, tvrdila, že hluboký výstřih je neslušný, ale dokonaleji maskovaly. Jen málo mužů, kteří by zahlédli její působivé poprsí, by se dokázalo soustředit na její obličej. Mat by se tím pohledem sám rád pokochal, ale byla tu Tuon. Seděla na jediné stoličce, v klíně v kůži vázanou knihu, a on nedokázal koukat na nic jiného. Jeho budoucí žena. Světlo!

Tuon byla maličká, ne jenom malá, ale štíhlá skoro jako kluk, a ve volných šatech z hnědé vlny, koupených od jedné z cirkusaček, vypadala jako dítě v šatech starší sestry. Matovi se malé ženy vůbec nelíbily, zvlášť když měly na hlavě jen několikadenní černé strniště. Ale pokud to přešel, tak byla hezká, jistým odtažitým způsobem, se srdcovitým obličejem, plnými rty a očima jako tmavými tůněmi vážnosti. Ten naprostý klid ho málem vyděsil. Za stejných okolností by stejně vyrovnaná nebyla ani Aes Sedai. A ty zatracené kostky v hlavě taky moc nepomáhaly.

„Setalle mě informuje,“ pronesla pomalu a chladně, když za sebou zavřel dveře. Už dokázal poznat rozdíly v seanchanských přízvucích. Vedle Tuon působila Egeanin, jako kdyby mluvila s plnou pusou, ale všichni mluvili nezřetelně a pomalu. „Řekla mi, jaký příběh jsi o mně rozšířil, Tretko.“ Už od Tarasinského paláce trvala na tom, že ho bude takhle oslovovat. Tenkrát mu na tom nezáleželo. No, ne moc.

„Jmenuju se Mat,“ začal. Neviděl, kde se jí v ruce vzal ten hrnek, ale podařilo se mu praštit sebou na podlahu právě včas, aby se rozbil o dveře a ne o jeho hlavu.

„Jsem snad služka, Tretko?“ Pokud prve mluvila chladně, tak teď to znělo jako led. Ani nezvedla hlas, ale byla sama tvrdá jako led. Vedle jejího výrazu by i kat vypadal vesele. „Služka, která krade?“ Kniha sklouzla na zem, když vstala a sehnula se pro bílý nočník s víkem. „Nevěrná služka?“

„Ten budeme ještě potřebovat,“ upozornila ji Selucia uctivě a sebrala nočník Tuon z rukou. Opatrně ho postavila na zem a krčila se Tuon u nohou, jako by se na Mata chtěla vrhnout, jakkoliv to bylo směšné. I když v té chvíli vlastně nevypadalo nic směšně.

Panímáma Ananová sáhla na polici nad svou hlavou a podala Tuon další hrnek. „Těch máme spoustu,“ utrousila.

Mat po ní vrhl rozhořčený pohled, ale ona na něj pobaveně mrkla. Pobaveně! A ona měla ty dvě hlídat.

Ozvalo se zabušení na dveře. „Potřebuješ pomoct?“ ptal se Harnan nejistě. Mata napadlo, koho se vlastně ptá.

„Všechno máme zcela pevně v ruce,“ zavolala Setalle v odpověď a klidně propíchla látku napnutou v kruhu. Člověk by si myslel, že vyšívání je důležitá činnost. „Jdi si po své práci. A neokouněj.“ Ta ženská sice nebyla Ebúdarka, ale rozhodně do sebe nasála ebúdarské způsoby. Po chvíli se ozvaly kroky na schodech. Harnan zřejmě v Ebú Daru taky strávil moc dlouhou dobu.

Tuon obrátila nový hrnek v rukou, jako by si prohlížela kytičky na něm namalované, a zvedla koutky úst v úsměvu tak nepatrném, že si ho Mat možná jen představoval. Když se usmála, byla ještě hezčí, ale právě tyhle úsměvy říkaly, že zná věci, které Mat nevěděl. Jestli v tom bude pokračovat, dostane z toho Mat určitě kopřivku. „Nebudu známa jako služka, Tretko.“

„Jmenuju se Mat, ne... to druhý,“ prohlásil, vstal a opatrně zkoušel kyčel. K jeho překvapení nebolela víc. Tuon zvedla obočí a současně zvedla hrnek. „Těžko jsem mohl těm lidem říct, že jsem unesl Dceru Devíti měsíců,“ podotkl rozčileně.

„Vznešenou paní Tuon, kmáne!“ vyjela Selucia ostře. „Je pod závojem!“ Pod závojem? V paláci Tuon závoj nosila, ale teď už ne.

Mrňavá žena mávla velkodušně rukou, jako královna udělující milost. „To není důležité, Selucie. On zatím nic nezná. Musíme ho vzdělat. Ale ten příběh změníš, Tretko. Já nebudu služka.“

„Na to už je pozdě,“ prohlásil Mat a sledoval hrnek v její ruce. Vypadala křehká, nehty měla ostříhané, ale on si dobře pamatoval, jak je rychlá. „Nikdo po tobě nechce, abys byla služka.“ Luca a jeho žena znali pravdu, jenže všem ostatním museli nějak vysvětlit, proč drží Tuon a Selucii zavřené pod stráží ve voze. Dokonalým řešením bylo tvrdit, že to jsou služky, které měly být propuštěny pro krádež a které hodlaly prozradit útěk své paní s milencem. Aspoň Matovi to připadalo dokonalé. A pro cirkusáky byla díky tomu celá věc ještě romantičtější. Ale když to vysvětloval Lucovi, měl dojem, že Egeanin spolkne jazyk. Možná tušila, jak to Tuon přijme. Světlo, skoro si přál, aby se ty kostky zastavily. Jak jen mohl někdo myslet s tímhle v hlavě?

„Nemohl jsem vás tam nechat, abyste strhly poplach,“ pokračoval trpělivě. To byla pravda. „Vím, že vám to panímáma Ananová vysvětlila.“ Napadlo ho dodat, že když tvrdil, že je jeho žena, jenom mu ujely nervy – musela ho považovat za na hlavu padlého! – ale připadalo mu nejlepší vůbec se o tom znovu nezmiňovat. Pokud bude ochotná nechat tu věc plavat, tím líp. „Vím, že vám to už řekla, ale slibuju, že vám nikdo neublíží. Jakmile přijdu na to, jak vás v pořádku poslat domů, tak to udělám. Slibuju. A do tý doby vám zařídím co největší pohodlí. Jenom to musíte ještě chvíli vydržet.“

Tuon se v tmavých očích zablýsklo, jako blesky na noční obloze, ale řekla: „Zdá se, že uvidím, zač stojí tvé sliby, Tretko.“ Selucia, u jejích nohou, zasyčela jako namočená kočka a pootočila hlavu, aby něco namítla, ale Tuon zacukala levou rukou a modrooká žena zrudla a zmlkla. Urození používali na své vrchní služebnictvo něco jako znakovou řeč Děv. Mat by tomu moc rád rozuměl.

„Pověz mi něco, Tuon,“ řekl.

Měl dojem, že Setalle mumlá: „Troubo.“ Selucia zaťala zuby a Tuon v očích nebezpečně zasvitlo, ale pokud mu hodlala říkat „Tretko", tak ať shoří, jestli na ni bude používat nějaké tituly.

„Kolik let ti je?“ Slyšel, že je jen o pár let mladší než on, ale při pohledu na ty pytlovité šaty mu to připadalo nemožné.

K jeho překvapení z těch nebezpečných jisker vyšlehly plameny. Tentokrát už to nebyly jen obyčejné blesky, málem ho to sežehlo na uhel. Tuon se narovnala do své plné výšky. Což nebylo nic moc. Pochyboval, že má alespoň sáh, tedy bez podpatků. „Můj čtrnáctý den pravého jména přijde za pět měsíců,“ sdělila mu hlasem, jenž zdaleka nebyl chladný. Vlastně mohl vůz vyhřát lépe než kamínka. Pocítil naději, ale ona ještě neskončila. „Ne, vy si tady necháváte rodná jména, že? Tak to budou moje dvacáté jmeniny. Jsi spokojený, Tretko? Bál ses, žes ukradl... dítě?“ Málem syčela.

Mat před sebou zamával rukama, jak ten nápad honem zaháněl. Když na něj začne žena syčet jako přehřátá konvice, muž s trochou mozku v hlavě by měl honem najít způsob, jak ji co nejrychleji zchladit. Držela hrnek tak prvně, až jí na ruce vystupovaly šlachy, a on nechtěl zkoušet svou kyčel dalším pádem na podlahu. Když na to tak myslel, tak si nebyl jistý, jak moc se ho snažila zasáhnout poprvé. Měla vážně rychlé ruce. „Jenom jsem to chtěl vědět, to je všechno,“ vyhrkl honem. „Byl jsem zvědavej, snažil jsem se navázat rozhovor. Sám jsem jenom o trochu starší.“ Dvacet. Tolik k naději, že bude další tři čtyři roky na vdávání příliš mladá. Cokoliv, co přijde mezi něj a jeho svatební den, uvítá s otevřenou náručí.

Tuon si ho podezíravě prohlížela s hlavou nakloněnou na stranu a pak hodila hrnek na postel vedle panímámy Ananové a znovu se posadila na stoličku. Uhlazování nabírané sukně se věnovala, jako by to bylo hedvábné roucho. Ale dál si ho prohlížela přes dlouhé řasy. „Kde máš prsten?“ chtěla vědět.

Mimoděk si přejel palcem prst na levé ruce, kde obvykle dlouhý pečetní prsten nosíval. „Nenosím ho pořád.“ Ne, když každý v Tarasinském paláci věděl, že ho má. Prsten by byl navíc příliš nápadný, když teď měl obyčejné šaty. Nebyla to dokonce ani jeho pečeť, to jenom šperkař si na něm zkoušel své umění. Zvláštní, jak mu bez něj připadala ruka mnohem lehčí. Příliš lehká. A taky bylo zvláštní, že si toho všimla. Ale proč ne? Světlo, z těch kostek couval před stíny a nadskakoval, když si někdo jen povzdechl. Nebo to možná bylo pouze kvůli ní, což byla představa, která ho zrovna moc nepotěšila.

Chtěl si sednout na prázdnou postel, ale Selucia na ni vyskočila tak rychle, že by jí každý akrobat záviděl, a natáhla se na bok, s hlavou opřenou o ruku. Šátek se jí posunul, ale ona si ho hned urovnala a celou dobu na něj zírala, pyšná a chladná jako královna. Podíval se na druhou postel a panímáma Ananová odložila výšivku na tak dlouho, aby si mohla okatě uhladit sukně, čímž dala jasně najevo, že se nehodlá dělit ani o píď. Světlo ji spal, chovala se, jako kdyby Tuon chránila před ním! Ženy se zřejmě vždycky sčuchnou, takže muž nemá sebemenší šanci. No, když se mu podařilo zabránit tak dlouho Egeanin, aby se ujala velení, nehodlal se nechat utlačovat Setalle Ananovou nebo prsatou komornou nebo urozenou a mocnou vznešenou paní Dcerou Devíti zatracených měsíců! Akorát že mohl těžko některou z nich odstrčit, aby si měl kam sednout.

Opřel se tedy o prádelník se šuplíky u paty postele, na níž seděla panímáma Ananová, a snažil se vymyslet, co říci. Nikdy neměl potíže přijít na něco, co by mohl říkat ženám, ale mozek jako by měl zahlcený hlukem kostek. Všechny tři ženy na něj vrhaly nesouhlasný pohled – skoro je slyšel, jak mu říkají, ať se nekrčí! – a tak se usmál. Většina žen si myslela, že jeho nejlepší úsměv je velmi podmanivý.

Tuon si dlouze vydechla, což nevypadalo, že by si ji sebeméně podmanil. „Vzpomínáš na tvář Jestřábího křídla, Tretko?“ Panímáma Ananová překvapeně zamrkala a Selucia se posadila na posteli a zamračila se. Na něj. Proč se mračí na něj? Tuon na něj jenom dál zírala, ruce sepjaté v klíně, chladná a soustředěná jako vědma o Letnicích.

Matovi zamrzl úsměv. Světlo, co všechno ví? Jak může vůbec něco vědět? Ležel pod pálícím sluncem, oběma rukama si držel bok a snažil se zabránit tomu, aby mu vytekl i poslední zbytek krve, a přitom se snažil přijít na to, zda má nějaký důvod dál se držet. S Aldesharem byl po dnešku konec. Slunce na okamžik zastřel stín, a pak si k němu dřepl dlouhán ve zbroji, s přilbicí strčenou pod paží, tmavýma, zapadlýma očima a orlím nosem. „Dnes jsi proti mně bojoval skvěle, Culaine, i v minulých dnech,“ řekl ten pozoruhodný muž. „Budeš se mnou žít v míru?“ S posledním dechem se Artuši Jestřábí křídlo vysmál do obličeje. Nenáviděl vzpomínky na umírání. Hlavou mu proletěla desítka dalších střetů, staré vzpomínky, které nyní patřily jemu. S Artušem Pendragem bylo těžké vyjít ještě předtím, než začaly války.

Zhluboka se nadechl a pečlivě volil slova. Nyní nebyl čas vyprsknout něco ve starém jazyce. „Ovšemže ne!“ zalhal. S mužem, jenž nedokáže přesvědčivě lhát, udělají ženy krátký proces. „Světlo, Jestřábí křídlo zemřel před tisíci lety! Co je to za otázku?“

Pomalu otevřela ústa a on si byl na chvilku jistý, že na otázku hodlá odpovědět otázkou. „Hloupá, Tretko,“ řekla místo toho. „Nechápu, proč mě něco takového napadlo.“

Mat se maličko uvolnil. Samozřejmě. Byl ta’veren. Lidé v jeho blízkosti dělali a říkali věci, které by jinde nikdy neřekli a neudělali. Rozhodně to byl nesmysl. Přesto, takové věci byly dost nepříjemné, když zasáhly příliš blízko cíle. „Jmenuju se Mat. Mat Cauthon.“ Jako by vůbec nepromluvil.

„Nevím, co udělám, až se vrátím do Ebú Daru, Tretko. Dosud jsem se nerozhodla. Možná z tebe udělám da’covale. Na číšonoše nejsi dost hezký, ale mohlo by se mi zlíbit mít tě za něj. Nicméně jsi mi předložil jisté sliby, takže se mi zlíbí také ti dát slib. Dokud budeš držet své slovo, neuteču ti ani tě nijak nezradím, ani nebudu vyvolávat rozbroje mezi tvými lidmi. Myslím, že tím je pokryto všechno potřebné.“ Tentokrát na ni zůstala panímáma Ananová zírat s otevřenou pusou a Selucia zachrčela, ale Tuon si jich nevšímala. Jen se na něj vyčkávavě dívala a čekala na odpověď.

On taky zachrčel. Byl to jen takový zvuk. Tuon měla tvář hladkou a přísnou jako masku z tmavého skla. Její klid bylo šílenství, vedle něhož blekotající blázen vypadal úplně v pořádku! Musela být šílená, jestli si myslela, že té nabídce uvěří. Až na to, že měl dojem, že to myslí vážně. Znovu měl ten nepříjemný pocit, že ví víc než on. Pochopitelně to bylo směšné, ale stejně ho měl. Spolkl knedlík, který se mu udělal v krku. Tvrdý knedlík.

„No, pro tebe je to možná v pořádku,“ vypravil ze sebe, jak se snažil získat čas, „ale co Selucia?“ Čas na co? S těmi kostkami, jež mu bušily v hlavě, ho nic nenapadalo.

„Selucia se řídí mým přáním, Tretko,“ odvětila Tuon netrpělivě. Modrooká žena se narovnala a zírala na něj tak rozčileně, že o tom silně pochyboval. Na paninu komornou dokázala vypadat pěkně vztekle, když jí na tom záleželo.

Mat nevěděl, co má říci nebo udělat. Bez přemýšlení si plivl do dlaně a napřáhl ruku, jako kdyby uzavíral koupi koně.

„Vaše zvyky jsou... přízemní,“ podotkla Tuon, ale taky si plivla do dlaně a stiskla mu ruku. „‚Tak je naše smlouva zapsána, tak je dohoda uzavřena.' Co znamená ten nápis na tvém oštěpu, Tretko?“

Tentokrát zakňučel, a nejen proto, že si přečetla nápis ve starém jazyce na jeho ashandarei. I zatracený kámen by kňučel. Kostky se zastavily, jakmile se dotkla jeho ruky. Světlo, co se stalo?

Ozvalo se zaklepání na dveře a Mat byl tak nervózní, že se bez přemýšlení otočil a v obou rukou držel nůž, připravený zabít každého, kdo vstoupí. „Držte se za mnou,“ štěkl.

Dveře se otevřely a dovnitř strčil hlavu Tom. Kapuci měl nataženou a Mat si uvědomil, že venku prší. S Tuon a kostkami úplně přeslechl, jak déšť buší do střechy vozu. „Doufám, že neruším,“ řekl Tom a uhladil si dlouhé bílé kníry.

Mat zrudl. Setalle ztuhla, jehla s nataženou modrou nití jí spadla na výšivku a obočí se jí vyšplhalo skoro až k vlasům. Selucia, napjatá na kraji postele, se se značným zájmem dívala, jak Mat vrací nože zpátky do rukávů. Nenapadlo by ho, že ona bude na nebezpečné muže. Takovým ženám bylo lepší se vyhnout. Obvykle si dokázaly najít způsob, jak muže donutit, aby musel být ještě nebezpečnější. Na Tuon se ani nepodíval. Nejspíš se na něj dívala, jako kdyby křepčil jako Luca. To, že se nechtěl oženit, ještě neznamenalo, že chtěl, aby ho jeho budoucí žena považovala za pitomce.

„Co jsi zjistil, Tome?“ zeptal se rázně. Něco se stalo, jinak by se kostky nebyly zastavily. Napadlo ho cosi, z čeho mu vstávaly vlasy na hlavě. Tohle bylo podruhé, kdy se zastavily v přítomnosti Tuon. Potřetí, pokud počítal i bránu vedoucí z Ebú Daru. Třikrát, zatraceně, a vždycky to mělo něco společného s ní.

Bělovlasý muž s lehkým kulháním vstoupil, shrnul si kapuci a zavřel za sebou dveře. Kulhal kvůli starému zranění, ne kvůli potížím ve městě. Byl vysoký, hubený a tvrdý, s pronikavýma modrýma očima a sněhobílými kníry, které mu visely pod bradu. Zdálo se, že všude, kam zajde, musí přitahovat pozornost, ale uměl se moc dobře skrývat všem přímo na očích, a tmavě bronzový kabát a hnědý vlněný plášť se hodily pro muže, který má trochu peněz, ale ne moc. „Ulice jsou plné řečí o ní,“ pravil a ukázal na Tuon, „ale nic o jejím zmizení. Koupil jsem pití několika seanchanskejm důstojníků a ti si zřejmě myslí, že je zalezlá v Tarasinským paláci nebo je někde na inspekci. Nevycítil jsem žádný přetvařování, Mate. Oni to nevěděli.“

„Čekal jsi snad veřejné vyhlášení, Tretko?“ ozvala se nevěřícně Tuon. „Takhle Suroth možná uvažuje, že si hanbou vezme vlastní život. Čekáš snad, že bude navrch ke všemu ještě každému oznamovat špatné znamení pro návrat?“

Takže Egeanin měla pravdu. Stále mu to připadalo neuvěřitelné. A ve srovnání s tím, že se kostky zastavily, mu to ani nepřipadalo důležité. Co se stalo? Potřásl si s Tuon rukou, to bylo vše. Potřásli si rukama a uzavřeli dohodu. Chtěl si stát na svém, ale co mu kostky říkaly? Že své slovo dodrží? Nebo že ne? Pokud věděl, seanchanské šlechtičny měly ve zvyku se vdávat za – jaké slovo to použila, že z něj udělá? Číšonoš. Možná se vdávaly za číšonoše stále.

„Je toho víc, Mate,“ pokračoval Tom a zadumaně a trochu překvapeně si prohlížel Tuon. Mata napadlo, že si nedělá moc velké starosti, že by se Suroth mohla zabít. Možná byla tak tvrdá, jak si Domon myslel. Co se mu ty zatracené kostky snažily sdělit? To bylo důležité. Pak Tom začal mluvit a Mat zapomněl na to, jak tvrdá by Tuon mohla být, a dokonce i na kostky. „Tylin je mrtvá. Ze strachu z nepokojů to udržovali v tajnosti, ale jeden z palácových gardistů, mladý poručík, co nezvlád svou pálenku, mi řekl, že plánují její pohřební hostinu a Beslanovu korunovaci na stejnej den.“

„Jak?“ chtěl vědět Mat. Byla starší než on, ale ne o tolik! Beslanova korunovace. Světlo! Jak se s tím Beslan srovná, když Seanchany tolik nenávidí? Zapálit ty zásoby na Přístavní silnici byl jeho nápad. Byl by se pokusil o povstání, kdyby ho Mat nebyl přesvědčil, že jediným výsledkem by bylo vraždění, a ne Seanchanů. Tom zaváhal a palcem si uhladil kníry. Nakonec si povzdechl. „Našli ji v ložnici ráno potý, co jsme odešli, Mate, pořád svázanou na rukou a na nohou. Hlavu... Měla utrženou hlavu.“

Mat si neuvědomil, že se mu podlomila kolena, dokud se nepřistihl, jak sedí na podlaze. V hlavě mu bzučelo. Slyšel její hlas. Jestli si nebudeš dávat pozor, selátko, přijdeš o hlavu a to by se mi nelíbilo. Setalle se předklonila a soucitně mu přitiskla ruku na tvář.

„Hledačky větru?“ zeptal se dutě. Víc říkat nemusel. „Podle toho, co říkal ten poručík, se Seanchané usnesli, že vina padá na Aes Sedai. Protože Tylin přísahala věrnost Seanchanům. To ohlásí na její pohřební hostině.“

„Tylin zemřela tu noc, kdy unikly hledačky větru, a Seanchané věří, že ji zabily Aes Sedai?“ Neuměl si představit, že je Tylin mrtvá. Dám si tě k večeři, kachňátko. „To nedává smysl, Tome.“

Tom znovu zaváhal a zadumaně se mračil. „Tady by mohlo jít o politiku, aspoň částečně, ale já myslím, že oni tomu opravdu věří, Mate. Ten poručík tvrdil, že si je naprosto jistý, že hledačky větru utíkaly tak rychle, že by se nezastavily kvůli ničemu, a nejrychlejší cesta z paláce z kotců damane nevede nikde poblíž Tylininých komnat.“

Mat zabručel. Byl si jistý, že to tak není. A i kdyby, nemohl s tím vůbec nic udělat.

„Marath’damane měly důvod Tylin zavraždit,“ ozvala se Selucia. „Musely se bát, jaký příklad znamenala pro ostatní. Jaký důvod by měly damane, o kterých mluvíš? Žádný. Ruka spravedlnosti vyžaduje motiv a důkaz, dokonce i pro damane a da’covale.“ Mluvila, jako by ta slova četla ze spisu. A koutkem oka se dívala na Tuon.

Mat se ohlédl přes rameno, ale pokud maličká žena použila ruce, aby Selucii sdělila, co má říkat, tak teď je měla složené v klíně. Pozorovala ho s neutrálním výrazem ve tváři. „To ti na Tylin tolik záleželo?“ zeptala se opatrně.

„Ano. Ne. Ať shořím, měl jsem ji rád!“ Otočil se, prohrábl si vlasy a shodil si přitom čapku. Ještě nikdy nebyl tolik rád, že se zbavil nějaké ženy, ale tohle...! „A nechal jsem ji svázanou a s roubíkem, takže nemohla ani zavolat o pomoc. Pro gholama to byla snadná kořist,“ pravil hořce. „Hledal tam mě. Nevrť hlavou, Tome. Víš to stejně dobře jako já.“

„Co je to... gholam?“ zeptala se Tuon.

„Zplozenec Stínu, má paní,“ odpověděl Tom. Ustaraně se mračil. Hned tak něčeho se nelekl, ale každý kromě úplného pitomce by se lekl gholama. „Vypadá jako člověk, ale dokáže se protáhnout i myší dírou nebo pode dveřma, a je dost silnej, aby...“ Odkašlal si. „No, to už by stačilo. Mate, mohla mít kolem sebe stovku strážných a toho tvora by to stejně nezastavilo.“ Kdyby se nedala do kopy s Matem Cauthonem, tu stovku strážných by ani nepotřebovala.

„Gholam,“ zamumlala Tuon trpce. Najednou klouby ruky udeřila Mata do hlavy. On si přitiskl dlaň na to místo a nevěřícně se ohlédl přes rameno. „Jsem moc ráda, že jsi Tylin věrný, Tretko,“ sdělila mu přísně, „ale nedovolím ti pověrčivost. To nedovolím. Tylin to nedělá žádnou čest.“ Světlo ho spal, Tylinina smrt jí dělala asi stejné starosti jako to, jestli Suroth spáchá či nespáchá sebevraždu. Co za ženskou si to bude muset vzít?

Když na dveře kdosi zabušil pěstí, ani se nenamáhal vstát. Cítil se v jádru otupělý a na povrchu celý odřený. Blaeric do vozu vrazil bez ptaní a z tmavohnědého pláště mu kapala voda. Plášť to byl starý, místy téměř prodřený, ale jemu zřejmě nezáleželo na tom, jestli je mokrý. Strážce všechny kromě Mata ignoroval, nebo skoro všechny. Ve skutečnosti si udělal chvilku, aby se zamyslel nad Seluciiným poprsím! „Joline tě chce, Cauthone,“ prohlásil s pohledem stále upřeným na ni. Světlo! Tohle bylo to poslední, co Mat dnes potřeboval.

„Kdo je Joline?“ chtěla vědět Tuon.

Mat si jí nevšímal. „Vyřiď Joline, že za ní zajdu, jakmile vyjedeme, Blaeriku.“ Poslední, po čem toužil, bylo muset poslouchat další stížnosti Aes Sedai.

„Chce tě hned, Cauthone.“

Mat se s hlubokým povzdechem zvedl a zdvihl z podlahy svou čepici. Blaeric se tvářil, jako by ho jinak hodlal vyvléct za límec. V současné náladě by byl Mat schopný do něj vrazit nůž, kdyby na něj sáhl. A nakonec by skončil se zlomeným vazem, protože strážci nebrali nůž mezi žebry na lehkou váhu. Byl si celkem jistý, že když to jednou směl udělat, skončil mrtvý, a nebylo to z těch starých vzpomínek. Rozhodně nehodlal podstupovat rizika, kterým se mohl vyhnout.

„Kdo je Joline, Tretko?“ Kdyby nevěděl opak, řekl by, že Tuon mluví žárlivě.

„Zatracená Aes Sedai,“ zamumlal, narazil si na hlavu čepici a dostal první a asi i poslední dnešní malé potěšení. Tuon šokem spadla brada. Zavřel za sebou dveře dřív, než mohla přijít na to, co říci. Velice malou radost. Jeden motýlek na hromadě hnoje. Tylin byla mrtvá a ať už Tom říkal cokoliv, mohli to ještě hodit na hledačky větru. A to nemluvil o Tuon a těch zatracených kostkách. Velice malý motýlek na velice velké hromadě hnoje.

Obloha byla zatažená a lilo jako z konve. Ve chvilce měl mokré vlasy, i přes čepici, a promáčený i kabát. Blaeric si toho nevšímal. Mat se mohl jen nahrbit a čvachtat loužemi na cestě. Navíc, než by si došel do vozu pro plášť, stejně by byl promočený na kůži. Kromě toho, počasí odpovídalo jeho náladě.

K jeho velkému překvapení, déšť nedéšť, za tu krátkou dobu, co byl uvnitř, lidé venku odvedli spoustu práce. Plátěná stěna byla dole a polovina vozů se zásobami kolem Tuonina vozu byla také pryč. Stejně jako většina uvázaných koní. Kolem po silnici rachotila velká železná klec s černohřívým lvem, tažená ospalým spřežením. Koně si spícího lva nevšímali stejně jako deště. Účinkující se již začínali vydávat na cestu, i když jak udržovali pořádek, to byla záhada. Většina stanů zmizela. Někde už odjely tři jasně barevné vozy, prve stojící vedle sebe, jinde byl pryč každý druhý a ještě dál vozy stále čekaly jako pevná hradba. Jediné, podle čeho se dalo poznat, že cirkusáci neprchají, byl Luca v jasně červeném plášti, popocházející ulicí, kde se chvílemi zastavil, aby nějakého muže poplácal po rameni nebo některé ženě pošeptal cosi, co ji rozesmálo. Kdyby se cirkus rozpadal, Luca by byl honil ty, kdo by se snažili odjet. Držel celý cirkus pohromadě hlavně svým přesvědčovacím umem a nikdy nenechal nikoho odejít, aniž by téměř ochraptěl, jak se mu to snažil rozmluvit. Mat věděl, že by ho mělo potěšit, že ho tu vidí, i když by ho nikdy nenapadlo, že by mu mohlo dojít zlato, ale v této chvíli pochyboval, že by ho cokoliv mohlo přimět cítit se jinak než otupěle a rozzlobeně.

Vůz, ke kterému ho Blaeric vedl, byl skoro stejně velký jako Lucův, ale nebyl barevný, nýbrž obílený. Bílá už dávno oprýskala a déšť ji smýval, takže byla spíš šedá tam, kde se ještě neobjevilo holé dřevo. Vůz patřil skupině klaunů, čtyřem morousům, kteří si divákům pro radost malovali obličeje, polévali se navzájem vodou a mlátili se nafouknutými prasečími měchýři a jinak utráceli čas a peníze za víno, kolik ho jen dokázali koupit. S tím, co jim Mat za pronájem zaplatil, mohli být opilí měsíce, a ještě víc stálo přimět někoho, aby je vzal k sobě.

Do vozu již byli zapřažení čtyři kosmatí, nezajímaví koně a Fen Mizar, Jolinin druhý strážce, seděl na kozlíku, zabalený ve starém šedém plášti a s opratěmi v ruce. Šikmé oči upíral na Mata jako vlk na drzé štěně. Strážcům se Matův plášť od samého začátku nelíbil, určitě by dokázali sestry dostat do bezpečí, jakmile by jednou překonaly městské hradby. Možná ano, ale Seanchané důkladně pátrali po ženách, které dokážou usměrňovat – cirkus sám prohledali po pádu Ebú Daru aspoň čtyřikrát – a stačilo maličké uklouznutí a všichni by skončili v kotli. Z toho, co říkali Egeanin a Domon, dokázali hledači přimět i balvan, aby pověděl všechno, co kdy viděl. Naštěstí si nebyly všechny sestry tak jisté jako Jolinini strážci. Aes Sedai obvykle váhaly, když se nemohly dohodnout, co dělat.

Když Mat došel ke schůdkům za vozem, Blaeric mu opřel ruku o prsa a zastavil ho. Obličej měl jako vytesaný ze dřeva a na tom, že mu po tvářích stéká voda, mu záleželo asi stejně jako dřevu. „S Fenem jsme ti vděční, že jsi ji dostal z města, Cauthone, ale tohle nemůže pokračovat. Sestry jsou natlačené, musí se dělit s ostatními ženami, a takhle to dál jít nemůže. Jestli nenajdeme jiný vůz, dojde k potížím.“

„Kvůli tomu to všecko je?“ zeptal se Mat nakvašeně a přitáhl si límec. Ne že by to pomohlo. Už měl úplně mokrá záda a vepředu na tom nebyl o moc líp. Jestli ho sem Joline vytáhla jen proto, aby mohla zase fňukat kvůli ubytování...

„Ona ti řekne, kvůli čemu to je, Cauthone. Jenom si pamatuj, co jsem řekl.“

Mat s tichým spíláním vylezl po zablácených schůdcích a vstoupil. Dveřmi ani moc nepráskl.

Vnitřek vozu vypadal dost podobně jako u Tuon, i když tady byly čtyři palandy, dvě sklopené ke stěnám nad dalšími dvěma. Neměl tušení, jak se tady vyspí šest žen, ale tušil, že to nejde zrovna klidně. Vzduch ve voze málem praskal jako mastnota na plotně. Na každé z dolních postelí seděly tří ženy a různě pozorovaly nebo ignorovaly ženy sedící naproti. Joline, která nikdy nebyla držena jako damane, se chovala, jako by tři sul’dam neexistovaly. Jak si tak četla v malé, ve dřevě vázané knížce, byla každým coulem Aes Sedai a nadutost na tyčce, i přes obnošené modré šaty, jež donedávna patřily ženě, která cvičila lvy. Druhé dvě sestry však věděly z první ruky, jaké to je být damane. Edesina tři sul’dam pozorovala ostražitě, jednu ruku položenou na noži, a Teslyn neustále uhýbala pohledem a dívala se kamkoliv kromě na sul’dam a mačkala si tmavé vlněné sukně. Mat nevěděl, jak Egeanin donutila tři sul’dam, aby pomohly uprchnout damane, ale i když je úřady hledaly stejně usilovně jako Egeanin, ani o vlásek nezměnily svůj postoj k ženám, které umějí usměrňovat. Bethamin, vysoká a tmavá jako Tuon, v ebúdarských šatech s velmi hlubokým výstřihem a sukněmi přišitými nad kolenem, aby byly vidět vybledlé červené spodničky, vypadala jako matka čekající na to, až dítě nevyhnutelně udělá nějakou lumpárnu, a žlutovlasá Seta, v šedém suknu s vysokým límcem, které ji krylo od brady po paty, se tvářila, že studuje nebezpečné psy, které bude dříve nebo později nutné strčit do klece. Renna, ta, jež mluvila o sekání rukou a nohou, předstírala, že si taky čte, ale každou chvíli zvedla klamně mírné hnědé oči od útlého svazku a překontrolovala Aes Sedai a pokaždé se u toho nepříjemně usmála. Mat by nejraději začal klít dřív, než některá vůbec otevřela pusu. Moudrý muž se držel dál od žen, když spolu byly na nože, zvlášť když mezi nimi byly Aes Sedai, ale takhle to bylo vždycky, když vstoupil do tohoto vozu.

„Mělo by to být důležitý, Joline.“ Rozepnul si kabát a snažil se z něj vytřást vodu. Usoudil, že jednodušší bude ho vykroutit. „Právě jsem zjistil, že tu noc, kdy jsme odcházeli, gholam zabil Tylin, a nemám náladu na stížnosti.“

Joline si vyšívanou záložkou pečlivě označila místo a složila knihu v dlaních, než promluvila. Aes Sedai nikdy nespěchají, jenom čekají, až to udělají všichni ostatní. Bez něj by už teď nejspíš sama nosila a’dam, ale on si taky nikdy nevšiml, že by Aes Sedai byly vyhlášené svou vděčností. To, co řekl o Tylin, přešla. „Blaeric mi sdělil, že cirkus se již vydal na cestu,“ pronesla chladně, „ale ty to musíš zastavit. Luca poslechne jenom tebe.“ Nepatrně přitom stiskla rty. Aes Sedai také nebyly zvyklé na to, že je někdo neposlechl, a zelené neuměly právě nejlépe skrývat svou nelibost. „Prozatím musíme na Lugard zapomenout. Musíme se přepravit přes přístav a jít do Illianu.“

To byl jeden z mnoha špatných návrhů, které od ní slyšel, i když ona to pochopitelně nemyslela jako návrh. V tom byla ještě horší než Egeanin. Když už byla polovina cirkusu na cestě, trvalo by celý den jenom dostat všechny k přívozu, a to by navíc znamenalo vstoupit do města. Cesta do Lugardu by cirkus odvedla od Seanchanů, jak nejrychleji to jen šlo, zatímco podél celé hranice s Illianem tábořili vojáci, a možná i dál. Egeanin se zdráhala povědět, co věděla, ale Tom uměl tyhle věci vyzvědět. Mat se ale nenamáhal něco říkat. Ani nemusel.

„Ne,“ pronesla Teslyn napjatým hlasem a její illiánský přízvuk byl dost výrazný. Naklonila se přes Edesinu a vypadala, jako by třikrát denně žvýkala kamení, tvrdá, zuby zaťaté, ale v očích měla nejistotu, kterou tam vložilo pár týdnů, co strávila jako damane. „Ne, Joline. Už jsem ti říkala, že to nemůžeme riskovat! Nemůžeme!“

„Světlo!“ vyplivla Joline a praštila s knihou na podlahu. „Ovládej se, Teslyn! To, že tě chvilku drželi v zajetí, není důvod se hned zhroutit!“

„Zhroutit? Zhroutit? Nech je, ať ti nasadí ten obojek, a potom si mluv o zhroucení!“ Teslyn vyletěla ruka ke krku, jako by stále ještě cítila a’dam. „Pomoz mi ji přesvědčit, Edesino. Kvůli ní skončíme zase s obojkem, jestli ji to necháme udělat!“

Edesina se opřela o zeď – štíhlá, hezká žena s černými vlasy do pasu, a vždycky mlčela, když se červená a zelená hádaly, což dělávaly často – ale Joline se na ni ani nepodívala. „Ty žádáš vzbouřenkyni o pomoc, Teslyn? Měly jsme ji nechat Seanchanům! Poslouchej mě. Cítíš to právě tak jako já. Opravdu bys raději čelila většímu nebezpečí, aby ses vyhnula menšímu?“

„Menšímu!“ prskla Teslyn. „Nevíš nic o –!“

Renna natáhla ruku a upustila knihu na podlahu, až to prásklo. „Kdyby nás můj pán na chvilku opustil, pořád máme a’dam a můžeme tyhlety holky rychle naučit slušnému chování.“ Její přízvuk zněl jako hudba, ale úsměv ze rtů jí nikdy nedostoupil až k hnědým očím. „Nikdy se nevyplácí nechat je se ulívat.“ Mluvila, jako by myslela vážně to, co říká. Joline na tři sul’dam zírala s rozčilenou nevírou, ale Edesina se prudce narovnala a s odhodlaným výrazem popadla svůj nůž a Teslyn se naopak přitiskla ke zdi, ruce pevně sepjaté v pase.

„To nebude nutné,“ řekl Mat po chvíli. Jen po krátké chviličce. Nicméně jakkoliv bylo příjemné mít Joline „usazenou", Edesina byla schopná nůž vytáhnout, a to by vypustilo kočku mezi kuřata bez ohledu na to, jak by to nakonec dopadlo. „O jakém větším nebezpečí to mluvíš, Joline? Joline? Jaké nebezpečí je právě teď větší než Seanchané?“

Zelená usoudila, že její civění na Bethamin žádný dojem nedělá, a obrátila se místo toho na Mata. Kdyby nebyla Aes Sedai, byl by řekl, že se tváří trucovitě. Joline nesnášela vysvětlování. „Když už to musíš vědět, někdo usměrňuje.“ Teslyn a Edesina kývaly, červená sestra váhavě, žlutá důrazně.

„V táboře?“ vylekal se Mat a přitiskl ruku na stříbrnou liščí hlavu pod košilí, ale medailonek nebyl studený.

„Daleko,“ přiznala Joline, stále neochotně. „Na severu.“

„Mnohem dál, než by kterákoliv z nás měla být schopná vycítit usměrňování,“ přidala se Edesina s nádechem strachu v hlase. „Zpracovávané množství saidaru musí být obrovské, nepředstavitelné.“ Odmlčela se, když po ní Joline loupla pohledem. Ta se pak obrátila zpátky k Matovi, jako kdyby se rozhodovala, kolik mu toho má povědět.

„Na tuto vzdálenost,“ pokračovala, „bychom neměly být schopné při usměrňování vycítit kteroukoliv sestru z Věže. Musí to být Zaprodanci, a ať dělají cokoliv, nechceme se k tomu přiblížit víc, než bude nezbytně nutné.“

Mat chvíli mlčel, pak konečně promluvil: „Jestli je to dost daleko, budeme se držet plánu.“

Joline se dál hádala, ale on ji prostě neposlouchal. Kdykoliv pomyslel na Randa nebo Perrina, hlavou mu zavířily barvy. Usoudil, že to patří k tomu být ta’veren. Tentokrát nemyslel ani na jednoho z nich, ale barvy se náhle objevily, vějíř tisíce duh. Tentokrát barvy skoro vytvořily obraz, nejasnou podobu snad muže a ženy, sedící na zemi tváří k sobě. Vzápětí to zmizelo, ale on to věděl stejně jistě, jako znal své jméno. Ne Zaprodanci. Rand. A nemohl nemyslet na to, co Rand asi dělal, když se kostky zastavily.

4

Příběh panenky

Furyk Karede zíral na svůj psací stůl, aniž by viděl papíry a mapy na něm rozložené. Obě olejové lampy byly zapálené a stály na stole, ale on je nepotřeboval. Slunce již muselo vystoupit nad obzor, ale od chvíle, kdy se probudil z neklidného spánku a pronesl modlitbu k císařovně, kéž žije věčně, jen si oblékl župan v tmavé císařské zeleni, která jaksi trvala na tom, že bude černá, a od té doby tam jen nehybně seděl. Dokonce se ani neoholil. Přestalo pršet a jeho napadlo říct Ajimburovi, svému sluhovi, aby otevřel okna a vpustil do jeho pokoje u Tulačky trochu čerstvého vzduchu. Čerstvý vzduch by mu mohl pročistit hlavu. Ale během posledních pěti dní byly v dešti přestávky, končící náhlým lijavcem, a on měl postel mezi okny. Pak by musel pověsit matraci a pokrývky v kuchyni, aby mu uschly.

Ajimbura vykvíkl a spokojeně zabručel. Karede vzhlédl a viděl, že šlachovitý mužík drží na špičce nože bezvládnou krysu, velkou jako malá kočka. Nebyla první, kterou Ajimbura v tomto pokoji zabil, což bylo něco, co by se podle Karedeho určitě nestalo, kdyby hostinec ještě vlastnila Setalle Ananová, třebaže počet krys v Ebú Daru zřejmě s příchodem jara dost stoupl. Ajimbura sám vypadal trochu jako svraštělá krysa, a zubil se spokojeně i divoce zároveň. Po více než třech stoletích pod nadvládou císařství byly kaensadské horské kmeny jen zpola civilizované a jen zpola zkrocené. Ten muž nosil prokvetlé tmavě rudé vlasy spletené do silného copu, jenž mu spadal do pasu, aby z něj byla dobrá trofej, kdyby si někdy našel cestu zpátky do svých hor a padl v jedné z nekonečných krevních pomst mezi rody či kmeny, a trval na tom, že bude pít z poháru se stříbrným okrajem, na němž každý, kdo se pořádně podíval, poznal, že je to vršek něčí lebky.

„Jestli to hodláš sníst,“ poznamenal Karede, jako by tu byly nějaké pochybnosti, „vykucháš si ji ve stájích, aby tě nikdo neviděl.“ Ajimbura byl ochotný jíst cokoliv kromě ještěrek, které měl jeho kmen z nějakého důvodu, jejž nikdy neobjasnil, zakázané.

„Ale ovšem, ó vznešený,“ opáčil mužík a nahrbil se, což u těchto lidí znamenalo úklonu. „Dobře vím, jak to mezi lidmi z města chodí, a nikdy bych vznešeného neztrapnil.“ Po dvaceti letech v Karedeho službách by krysu klidně stáhl a opekl si ji nad ohněm v malém cihlovém krbu, pokud by ho Karede neupozornil.

Ajimbura seškrábl mrtvolku do malého plátěného pytlíku, který strčil do rohu na později, a nůž pečlivě otřel, než ho vrátil do pochvy. Pak si dřepl na paty a čekal, co bude Karede potřebovat. V případě nutnosti by takhle čekal celý den, stejně trpělivě jako da’covale. Karede nikdy nepřišel na to, proč přesně Ajimbura opustil svůj horský domov a vydal se za jedním ze smrtonošů. Byl to mnohem omezenější život, než jaký znal předtím, a kromě toho ho Karede třikrát skoro zabil, než se k tomu rozhodl.

Karede pustil sluhu z hlavy a vrátil se k tomu, co zrovna leželo před ním na stole, i když zatím nehodlal brát do ruky pero. Na generálpraporečníka ho povýšili za menší úspěchy v bitvách s asha’many v době, kdy jen málokdo dosáhl jakéhokoliv úspěchu, a teď, protože velel v boji proti mužům, již dokázali usměrňovat, si někteří mysleli, že musí vědět něco o tom, jak bojovat s marath’damane. To nikdo nedělal už celá staletí a od chvíle, kdy ty tak zvané Aes Sedai odhalily svou neznámou zbraň jen pár leguí od místa, kde seděl, hodně se uvažovalo o tom, jak jejich moc ochromit. A to nebyla jediná žádost, která mu ležela na stole. Kromě obvyklé dávky požadavků a hlášení, vyžadujících jeho podpis, jeho poznámek ohledně sil, jaké proti nim stály v Illianu, se dožadovali čtyři pánové a tři paní a ohledně zvláštního aielského problému šest paní a pět pánů, ale o těchto problémech se bude rozhodovat jinde a nejspíš už se o nich rozhodlo. Jeho poznámky budou použity pouze k boji o to, kdo bude co ovládat během návratu. V každém případě byla válka vždycky až druhým úkolem smrtonosné gardy. Ach, smrtonoši byli vždycky tam, kdykoliv došlo k velké bitvě, ozbrojená ruka císařovny, kéž žije věčně, aby udeřili na její nepřátele, ať už byla sama přítomna, nebo nikoliv, a vždycky byli v čele tam, kde byl boj nejzuřivější, ale prvním úkolem vždycky bylo chránit životy a osoby císařské rodiny. A před devíti dny vznešená paní Tuon zmizela, jako by ji pohltila bouře. Karede na ni nemyslel jako na Dceru Devíti měsíců, nemohl, dokud nezjistí, že už není pod závojem.

Ani ho nenapadlo sáhnout si na život, i když hanbu cítil silně. Jen urození se směli uchýlit ke snadné cestě, jak uniknout ostudě. Smrtonosná garda bojovala až do konce. Její osobní gardě velel Musenge, ale jako nejvýše postavený člen gardy na této straně Arythského oceánu bylo Karedeho povinností bezpečně ji vrátit. Z toho či onoho důvodu prohledali každičkou škvíru ve městě, každé plavidlo větší než pramice, ale většinou hledali muži, kteří nevěděli, co hledají, nevěděli, že osud návratu možná závisí na jejich přičinlivosti. Byla to jeho povinnost. Pochopitelně císařská rodina se oddávala mnohem složitějším intrikám než zbytek urozených a vznešená paní Tuon často hrála skutečně složitou hru a hrála ji ostře a nebezpečně. Jen málokdo věděl, že zmizela již dvakrát a byla prohlášena za mrtvou až po zřízení jejích pohřebních ritů a že to všechno sama naplánovala. Ať už byl ale důvod jejího zmizení jakýkoli, musel ji najít a chránit. Zatím však neměl tušení jak. Pohltila ji bouře. Nebo možná paní Stínů. Pokusů o její únos či zavraždění bylo ode dne jejího narození bezpočtu. Jestli ji najde mrtvou, bude muset zjistit, kdo ji zabil, kdo k tomu dal rozkaz, a pomstít ji za každou cenu. To také byla jeho povinnost.

Do místnosti z chodby bez zaklepání vklouzl štíhlý muž. Podle hrubého kabátu to mohl být stájník, ale žádný místní člověk neměl jeho světlé vlasy ani modré oči, jimiž přelétl místnost, jako by si všechno ukládal do paměti. Ruka mu vklouzla pod kabát a Karede zvážil dva způsoby, jak ho zabít holou rukou, v té kratičké chvilce, než vytáhl malou, zlatem lemovanou slonovinovou destičku s krkavcem a věží. Hledači pravdy klepat nemuseli. A jejich zabíjení se neschvalovalo.

„Nechej nás,“ nakázal hledač Ajimburovi a destičku schoval, jakmile se ujistil, že ji Karede poznal. Mužík dál nehybně dřepěl a hledač překvapeně zvedl obočí. Dokonce i v Kaensadských horách všichni věděli, že slovo hledače je zákon. No, v některých odlehlejších horských pevnostech možná ne, pokud si mysleli, že nikdo neví, že k nim hledač zavítal, ale Ajimbura měl mít rozum.

„Počkej venku,“ rozkázal mu Karede ostře a Ajimbura vyskočil a zamumlal: „Slyším a poslouchám, ó vznešený.“ Před odchodem z místnosti si však hledače pozorně prohlédl, jako by se chtěl ujistil, že hledač ví, že si poznamenal jeho tvář. Jednou se takhle připraví o hlavu.

„Věrnost je drahocenná vlastnost,“ řekl světlovlasý muž s pohledem upřeným na stůl, když za sebou Ajimbura zavřel dveře. „Jsi zapleten do plánů pána Yulana, generálpraporečníku Karede? Nečekal bych, že se do toho zaplete smrtonosná garda.“

Karede došel k dvěma bronzovým těžítkům ve tvaru lvů a nechal mapu Tar Valonu, aby se stočila. Ostatní ještě nebyly rozvinuté. „Na to se musíš zeptat pána Yulana, hledači. Věrnost Křišťálovému trůnu je drahocenná nad dech života, a vzápětí následuje vědění, kdy mlčet. Čím víc někdo o věci mluví, tím víc o ní zjistí, co by vědět neměl.“

Nikdo kromě císařské rodiny neplísnil hledače nebo ruku, která ho vedla, ale světlovlasý chlapík se tvářil nevzrušeně. Usadil se v ušáku, sepjal prsty a zadíval se přes ně na Karedeho, jenž se buď mohl posadit do svého křesla, nebo si toho muže nechat skoro za zády. Většina lidí by byla nervózní z toho, že mají hledače v místnosti. Karede skryl úsměv a nepohnul se. Stačilo jen nepatrně pootočit hlavu, a on byl vycvičený tak, že jasně viděl i koutkem oka.

„Musíš být hrdý na své syny,“ pokračoval hledač, „dva tě následovali do smrtonosné gardy a třetí je na seznamu čestných mrtvých. Tvá žena by byla velmi hrdá.“

„Jak se jmenuješ, hledači?“ Ticho místo odpovědi bylo ohlušující. Víc lidí hledače plísnilo, než se jich ptalo na jméno.

„Mor,“ ozvalo se nakonec. ,‚Almurat Mor.“ Tak. Mor. Měl tedy předka, jenž přišel s Luthairem Pendragem, a byl na to právem hrdý. Bez přístupu do chovných knih, kam nesměli žádní da’covale, Karede nemohl zjistit, zda jsou některé příběhy o jeho vlastních předcích pravdivé – možná měl také předka, jenž kdysi šel za velkým Jestřábím křídlem – ale na tom nezáleželo. Muži, kteří se snažili stát na ramenou svých předků, místo aby se postavili na vlastní nohy, často skončili kratší o hlavu. Zvlášť da’covale.

„Říkej mi Furyk. Oba jsme majetkem Křišťálového trůnu. Co ode mě chceš, Almurate? Myslím, že nejde o povídání o rodině.“ Kdyby měli jeho synové potíže, nezmínil by se o nich tak brzo, a Kalii už nemohlo nic ublížit. Karede viděl, že hledač svádí vnitřní boj, i když to docela dobře skrýval. Ztratil vedení nad rozhovorem – jak mohl čekat, když ukazoval svou destičku, jako by každý smrtonoš nebyl připravený vrazit si na rozkaz dýku do srdce.

„Poslechni si příběh,“ začal Mor pomalu, „a potom mi řekni, co si o něm myslíš.“ Upřel na Karedeho pohled, kterým ho studoval, zvažoval, oceňoval, jako kdyby byl Karede vystavený na prodej na dražebním pódiu. „Tohle k nám přišlo v posledních několika dnech.“ Námi myslel hledače. „Začalo to mezi místními, aspoň co se nám podařilo určit, i když zdroj jsme ještě nenašli. Údajně dívka se seandarským přízvukem vymáhala od kupců tady v Ebú Daru zlato a šperky. Byl zmíněn titul Dcera Devíti měsíců.“ Znechuceně se zaškaredil a na okamžik mu konečky prstů zbělely, jak je k sobě tiskl. „Nikdo z místních zřejmě netuší, co ten titul znamená, ale popis té dívky je pozoruhodně přesný. Pozoruhodně. A nikdo si nemůže vzpomenout, že by to slyšel předtím než... předtím, než byla objevena vražda Tylin,“ dokončil a rozhodl se určit čas podle nejméně nepříjemné události.

„Se seandarským přízvukem,“ pronesl Karede bezvýrazně a Mor kývl. „Doneslo se to i našim lidem.“ Nebyla to otázka, Mor však znovu kývl. Seandarský přízvuk a přesný popis, dvě věci, které si místní nemohli vymyslet. Někdo hrál velmi nebezpečnou hru. Nebezpečnou pro něj i pro říši. „Jak bere nedávné události Tarasinský palác?“ Mezi sluhy budou naslouchači, nejspíš už i mezi ebúdarskými sloužícími, a co se doslechnou naslouchači, to se brzy dozvědí i hledači.

Mor otázku samozřejmě pochopil. Zmiňovat se o něčem, o čem se mluvit nemělo, nebylo nutné. Hledač odpověděl nevzrušeným tónem. „Družina vznešené paní Tuon se chová, jako kdyby se nic nestalo, až na Anath, její pravdomluvčí, která se stáhla do ústraní, ale slyšel jsem, že to pro ni není nic neobvyklého. Suroth sama je v soukromí ještě rozrušenější než na veřejnosti. Spí špatně, štěká na své oblíbence a nechává svůj majetek tlouct kvůli maličkostem. Nařídila popravit každý den jednoho hledače, dokud se věci nespraví, a tento rozkaz dnes ráno zrušila až tehdy, když si uvědomila, že by jí mohli dřív dojít hledači.“ Nepatrně pokrčil rameny, snad aby ukázal, že pro hledače to není důležité, možná úlevou, že unikl. „Je to pochopitelné. Bude-li předvolána k tomu, aby složila ze svého jednání účty, bude se modlit o smrt deseti tisíce slz. Ostatním urozeným, kteří vědí, co se stalo, začínají růst oči na temeni. Několik jich už nechalo v tichosti připravit pohřeb, aby pokryli všechny možnosti.“

Karede se chtěl na muže lépe podívat. Byl na urážky zvyklý – to patřilo k výcviku – ale tohle... Odstrčil křeslo, vstal a posadil se na okraj psacího stolu. Mor na něj bez mrknutí zíral, připravený bránit se před útokem, a Karede se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. „Proč jsi přišel za mnou, jestli si myslíš, že jsou do toho zapletení smrtonoši?“ Z toho, jak se snažil udržet hlas klidný, se málem dusil. Od chvíle, kdy smrtonosná garda přísahala na mrtvolu Luthaira Pendraga, že bude chránit jeho syna, mezi gardisty nikdy nedošlo ke zradě! Nikdy!

Mor se uvolnil, když si uvědomil, že ho Karede nehodlá zabít, alespoň ne hned, ale na čele se mu leskl pot. „Slyšel jsem, že smrtonoš uvidí i dech motýla. Nemáš něco k pití?“

Karede krátce ukázal na cihlový krb, kde vedle plamenů stál stříbrný pohár a džbán, aby zůstaly v teple. Tam stály, nedotčené, od té doby, co je Ajimbura přinesl, když se Karede probudil. „Víno už je možná studené, ale nalej si, kolik budeš chtít. A až si svlažíš hrdlo, odpovíš mi na otázku. Buď podezíráš gardisty, nebo mě chceš zatáhnout do nějaké vlastní hry, a na mé oči, já zjistím, co z toho je pravda a proč to děláš.“

Hledač si dřepl ke krbu a pozoroval ho koutkem oka, ale když se natáhl pro džbán, zamračil se a trochu sebou trhl. Vedle poháru stála věc, která vypadala jako miska se stříbrným okrajem a stříbrným podstavcem se vzorem beraního rohu. Světlo nebes, tolikrát Ajimburovi říkal, že má tu věc nějak uklidit! Nebylo pochyb, že Mor poznal, co to je.

Tak on zvažuje, že by se gardisté mohli účastnit zrady? „Nalej mi laskavě taky.“

Mor zamrkal, maličko ustaraně – držel jediný pohár – a pak mu v očích zasvitlo pochopení. A znepokojilo ho to. Nalil víno i do misky, trochu roztřeseně, a než misku zvedl, otřel si ruku o kabát. Každý člověk má své hranice, dokonce i hledač, a pokud je někdo dotlačen až k nim, je zvlášť nebezpečný, ale Mor byl navíc vyvedený z rovnováhy.

Karede si misku vzal oběma rukama, zvedl ji do výše a sklonil hlavu. „Na císařovnu, kéž žije věčně ve cti a slávě. Smrt a hanbu jejím nepřátelům.“

„Na císařovnu, kéž žije věčně ve cti a slávě,“ zopakoval Mor, skloniv hlavu a zvednuv pohár. „Smrt a hanbu jejím nepřátelům.“

Karede si přiložil Ajimburův pohár ke rtům a cítil, jak ho druhý muž pozoruje. Víno bylo opravdu studené, koření zhořklo, a byla tu i slabá pachuť leštěnky na stříbro. Říkal si, že chuť prachu mrtvého je jen jeho představivost.

Mor rychle vychlemtal polovinu vína a potom zazíral do poháru, jak si zřejmě uvědomil, co udělal. Viditelně mu dalo práci se ovládnout. „Furyk Karede,“ začal rázně. „Narozen před čtyřiceti dvěma lety tkalcům, v majetku jistého Jalida Magonineho, řemeslníka v Ancarid. V patnácti vybrán k výcviku do smrtonosné gardy. Dvakrát pochvala za hrdinství, v depeších zmíněn třikrát, pak, jako veterán po sedmi letech, jmenován osobním strážcem vznešené paní Tuon při jejím narození.“ Tenkrát se tak pochopitelně nejmenovala, ale zmínit její rodné jméno by byla urážka. „Tentýž rok, jako jeden ze tří, kteří přežili první známý útok na její život, vybrán pro výcvik na důstojníka. Sloužil během Mujamiho povstání a Jianminského incidentu, další pochvaly za hrdinství, další zmínky v depeších, a převelen zpět k osobní stráži vznešené paní těsně před jejími prvními pravými jmeninami.“ Zadíval se do svého vína a pak najednou vzhlédl. „Na vlastní žádost. To je neobvyklé. Další rok jsi utržil tři vážná zranění, když jsi ji chránil vlastním tělem před dalšími najatými vrahy. Dala ti svůj nejvzácnější majetek, panenku. Po další pozoruhodné službě, s dalšími pochvalami a zmínkami, tě vybrali do osobní stráže samotné císařovny, kéž žije věčně, a tam jsi sloužil do chvíle, než tě určili, abys doprovázel vznešeného pána Turaka do těchto zemí s Hailene. Časy se mění, lidé se mění, ale než jsi šel chránit trůn, ještě dvakrát jsi žádal o přidělení k osobní stráži vznešené paní Tuon. Velmi neobvyklé. A tu panenku sis nechal, dokud ji nezničil velký požár Sohimy, asi deset let.“

Nikoli poprvé byl Karede vděčný za svůj výcvik, jenž mu umožňoval za všech okolností udržovat hladkou tvář. Neuvážené výrazy poskytovaly protivníkovi příliš velkou výhodu. Vzpomínal na tvář malé holčičky, která mu položila tu panenku do nosítek. Stále ji slyšel. Chránil jsi mě vlastním životem, takže si musíš vzít Emeldu, aby ona dávala pozor na tebe, řekla. Samozřejmě tě nemůže doopravdy chránit, je to jenom panenka. Ale nech si ji jako připomínku, že tě vždycky vyslyším, vyslovíš-li mé jméno. Pochopitelně pokud budu ještě naživu.

„Mou ctí je věrnost,“ pravil a opatrně položil Ajimburův pohár na stůl, aby si nevylil víno na papíry. Ať už jeho sluha leštil stříbro sebevíc, Karede si nemyslel, že by se pohár někdy namáhal umýt. „Věrnost trůnu. Proč jsi za mnou přišel?“

Mor se pohnul, takže ušák byl mezi nimi. Nepochybně si myslel, že vypadá nedbale, ale očividně by nejradši pohárem mrštil. Pod kabátem na zádech měl nůž a nejspíš ještě jeden někde jinde. „Tři hlášení o přidělení k osobní stráži vznešené paní Tuon. A nechal sis tu panenku.“

„To jsem pochopil,“ sdělil mu Karede suše. Gardisté si neměli vytvořit náklonnost k těm, které měli chránit. Smrtonosná garda sloužila výhradně Křišťálovému trůnu a sloužila komukoliv, kdo na něj usedl, z celé duše a srdce. Ale on si pamatoval vážnou tvář té holčičky, uvědomující si již tehdy, že se možná nedožije toho, aby mohla splnit svou povinnost, ale stejně se snažila ji splnit. A nechal si její panenku. „Ale na těch řečech o dívce je víc, že?“

„Dech motýla,“ zamumlal hledač. „Je mi potěšením promluvit si s někým, kdo tak rychle chápe. V noci, kdy byla zavražděna Tylin, byly z kotců v Tarasinském paláci odvedeny dvě damane. Obě bývalé Aes Sedai. Nepřipadá ti to jako příliš velká shoda okolností?“

„Mně připadá každá shoda okolností podezřelá, Almurate. Ale co to má společného s těmi řečmi a... ostatními věcmi?“

„Tahle síť je zamotanější, než si umíš představit. Té noci opustilo palác několik dalších lidí, mezi jinými mladý muž, který byl asi Tylinin mazlíček, čtyři muži, kteří byli rozhodně vojáci, a jeden stařec, jakýsi Tom Merrilin, nebo si tak alespoň říkal, ale byl mnohem vzdělanější, než bys čekal. Všichni byli v různých dobách viděni s Aes Sedai, které byly ve městě předtím, než si ho říše znovu vzala.“ Hledač se napjatě naklonil nad lenoch. „Tylin možná nezavraždili proto, že složila přísahu věrnosti, ale proto, že zjistila věci, jež mohly být nebezpečné. Mohla být neopatrná v tom, co vyjevila chlapci v polštářích, a on to donesl Merrilinovi. Můžeme mu tak říkat, dokud nezjistíme příhodnější jméno. Čím víc o něm zjišťuju, tím zajímavější je: zná svět, mluví uhlazeně, v přítomnosti šlechticů a korunovaných hlav je klidný. Vlastně bys řekl dvořan, kdybys nevěděl, že je sluha. Jestli měla Bílá věž s Ebú Darem nějaké plány, mohla by poslat takového muže, aby je provedl.“

Plány. Karede bez uvažování zvedl Ajimburův pohár a skoro se napil dřív, než si uvědomil, co dělá. Dál ale pohár držel, aby to nevypadalo, že je zmatený. Každý – aspoň z těch, kdo to věděli – si byl jistý, že zmizení vznešené paní Tuon je součástí boje o nástupnictví po císařovně, kéž žije věčně. Takový byl život v císařské rodině. Kdyby byla vznešená paní Tuon nakonec přece jenom mrtvá, musel by být jmenován nový dědic. Kdyby byla mrtvá. A kdyby ne... Bílá věž by poslala své nejlepší, pokud ji chtěla unést. Jestli s ním ovšem hledač nehrál nějakou vlastní hru. Hledači se vždycky snažili ulovit každého kromě samotné císařovny, kéž žije věčně. „Přednesl jsi to svým nadřízeným a oni to odmítli, jinak bys s tím nechodil za mnou. To, nebo... Ty ses jim o tom nezmínil, že ne? Proč ne?“

„Věc je mnohem zamotanější, než si umíš představit,“ pronesl Mor tiše a jedním okem sledoval dveře, jako by měl podezření, že je někdo poslouchá. Proč začal být opatrný až teď? „Je tu mnoho... komplikací. Ty dvě damane odvedla paní Egeanin Tamarath, která předtím měla styky s Aes Sedai. Vlastně dost důvěrné styky. Velmi důvěrné. Očividně vypustila ostatní damane, aby kryla svůj útěk. Egeanin opustila město té noci se třemi damane ve svém doprovodu a také, jak si myslíme, s Merrilinem a ostatními. Nevíme, kdo byla ta třetí damane – máme podezření, že to byl někdo důležitý z Atha’an Miere nebo možná nějaká Aes Sedai, která se skrývala ve městě – ale identifikovali jsme sul’dam, jež použila, a dvě měly bližší vztahy se Suroth. A ona sama měla mnoho styků s Aes Sedai.“ Přese všechnu ostražitost to Mor řekl, jako by to nebyl blesk z čistého nebe. Nebylo divu, že je tak nervózní.

Aha. Suroth se tedy spikla s Aes Sedai a podplatila některé hledače výše postavené než Mor a Bílá věž poslala lidi pod velením jednoho ze svých nejlepších mužů, aby provedli jisté věci. Všechno to bylo uvěřitelné. Když Karedeho vyslali s Předběžníky, dostalza úkol dohlížet na urozené kvůli přehnané ctižádosti. Takhle daleko od říše vždycky existovala možnost, že se pokusí zřídit si vlastní království. A on sám vysílal muže do měst, o kterých věděl, že padnou, ať je budou obyvatelé bránit sebevíc, aby nepřítele poškodili zevnitř.

„Máš směr, Almurate?“

Mor zavrtěl hlavou. „Odjeli na sever a v palácových stájích se zmínili o Jehannahu, ale to vypadá na zřejmý pokus o úskok. Při první příležitosti změní směr. Prohlížíme všechny čluny dost velké, aby je převezly přes řeku, ale tak velká plavidla se objevují pořád. Na tomhle místě není žádný řád.“

„To mi dává hodně námětů k přemýšlení.“

Hledač se zaškaredil, lehce zkřivil rty, ale zřejmě si uvědomil, že víc už se Karede nepřizná. Kývl. „Ať už uděláš cokoliv, měl bys vědět jedno. Možná si říkáš, jak to děvče z kupců vůbec něco vylákalo. Zřejmě ji vždycky doprovázeli dva nebo tři vojáci. Popis jejich zbroje je také velice přesný.“ Natáhl ruku, jako kdyby se chtěl dotknout Karedeho županu, ale moudře nechal ruku klesnout. „Většina lidí to nazývá černou. Chápeš? Ať už se rozhodneš udělat cokoliv, neotálej.“ Zvedl pohár. „Na tvé zdraví, generálpraporečníku Furyku. Na tvé zdraví a na zdraví říše.“

Karede bez váhání dopil Ajimburův pohár.

Hledač odešel stejně náhle, jako přišel, a chvíli poté, co se za ním zavřely dveře, zase se otevřely a vstoupil Ajimbura. Mužík se vyčítavě zadíval na lebku v Karedeho rukou.

„Ty o těch řečech víš, Ajimburo?“ To se klidně mohl ptát, jestli ráno vyšlo slunce, jako jestli Ajimbura poslouchal. On to tedy rozhodně nepopřel.

„Nepošpiním si jazyk takovou špínou, ó vznešený,“ prohlásil a narovnal se do své plné výšky.

Karede si povzdechl. Ať už vznešená paní Tuon zmizela z vlastní vůle či z vůle někoho jiného, hrozilo jí velké nebezpečí. A jestli ty řeči byly nějaká Morova intrika, nejlepší způsob, jak porazit jiného v jeho vlastní hře, bylo hrát svou vlastní hru. „Odlož mou břitvu.“ Posadil se, vzal si pero a levou rukou si přidržel rukáv županu.

Brzy po poledni následujícího dne se přepravoval přes přístav na přívozu, který vyplouval každou hodinu podle přesného zvonění. Byla to neohrabaná bárka, která se silně kolébala, jak ji opačiny poháněly po vlnách. Kupecké vozy s plachtami, přivázané na oporkách na palubě, skřípaly s každým zhoupnutím, koně nervózně podupávali a veslaři museli odhánět vozky a najaté stráže, kteří chtěli vyprázdnit žaludek přes okraj. Někdo prostě neměl na pohyb vody žaludek. Sama obchodnice, baculatá žena s měděnou pletí, stála na přídi, zabalená do tmavého pláště, snadno vyrovnávala pohyby přívozu a upřeně sledovala blížící se přístaviště. Karedeho vedle sebe si nevšímala. Možná poznala, že je Seanehan, podle sedla na jeho hnědákovi, když už ne jinak, ale on měl přes zelený kabát s červenými lemy prostý šedý plášť, takže pokud na něj vůbec myslela, tak jen jako na obyčejného vojáka. S mečem u pasu nicméně nebyl osadník. Ve městě mohly být bystřejší oči i přes všechno, co podnikl, aby se jim vyhnul, s tím však nemohl nic dělat. S trochou štěstí má den, možná dva, než si někdo uvědomí, že se do hostince, kde přebýval, hned tak nevrátí.

Jakmile přívoz dorazil ke kůží obaleným kůlům mola, vyhoupl se do sedla a byl první, kdo projel, jakmile se vrata otevřela. Obchodnice stále vyháněla své vozky na kozlíky a převozníci odvazovali kola. Karede nechal Aldazara kráčet pomalu, protože dláždění bylo stále ještě mokré a plné koňských koblížků a ovčího trusu. Zrychlil až na Illiánské silnici, i když ho ani pak nenechal cválat. Netrpělivost byla nectnost, pokud člověk nevěděl, jak dlouhá cesta ho čeká.

Silnici za přístavištěm lemovaly jen hostince, budovy s plochou střechou, s popraskanou a loupající se bílou omítkou a vybledlými vývěsními štíty, pokud měly vůbec nějaké. Silnice tvořila severní okraj Rahadu a na lavičkách před hostinci se povalovali ošuntělí muži a mrzutě se dívali, jak projíždí kolem. Nebyli mrzutí proto, že byl Seanehan. Usoudil, že na každého na koňském hřbetě by se tvářili stejně. Vlastně asi na každého, kdo měl v kapse trochu peněz. Ale brzy je nechal za zády a příštích několik hodin projížděl olivovými háji a mezi malými statky, kde byli dělníci natolik zvyklí na cestující, že od práce na poli ani nevzhlédli. Moc lidí tudy ale necestovalo, jen hrstka žebřiňáků s vysokými koly a dvakrát tolik kupeckých povozů rachotilo směrem k Ebú Daru s najatými strážemi okolo. Mnoho vozků a kupci měli výrazné illiánské plnovousy. Bylo zvláštní, že Illian dál posílal své zboží do Ebú Daru a současně bojoval proti říši, ale lidé na této straně Východního moře se často chovali divně, měli zvláštní zvyky, které se zrovna moc nepodobaly příběhům vyprávěným o domovině velkého Jestřábího křídla. Často se jim to tady vůbec nepodobalo. Bylo třeba zdejší lidi pochopit, pokud měli být přivedeni do říše, ale to nebyla jeho věc, to bylo na výše postavených, než byl on. On měl své povinnosti.

Statky ustoupily lesům a křoví a jeho stín se před ním dloužil, jak už slunce klesalo k obzoru, když uviděl, co hledal. Těsně před ním dřepěl na severní krajnici Ajimbura a pískal na rákosovou píšťalu, zobrazení lenocha a ulejváka. Než k němu Karede dorazil, zastrčil si píšťalu za pás, zvedl svůj hnědý plášť a zmizel v křoví. Karede se ohlédl, aby se ujistil, že je silnice prázdná, a pak s Aldazarem na stejném místě odbočil ze silnice.

Mužík čekal mimo dohled silnice mezi jakýmisi mohutnými borovicemi, vysokými dobře pětadvacet sáhů. Zase pokrčil rameny místo úklony a vyškrábal se do sedla štíhlého ryzáka s bílými ponožkami. Trval na tom, že bílé nohy u koně přinášejí štěstí. „Tudy, ó vznešený?“ řekl, a když mu Karede ukázal, že může, zamířil s koněm hlouběji do lesa.

Museli ujet jen asi půl míle, ale nikdo z těch, kdo projížděli po silnici, netušil, co čeká na velké mýtině. Musenge přivedl sto gardistů na dobrých koních a dvacet ogierských zahradníků, všechny v plné zbroji, spolu se soumary, nesoucími zásoby na dva týdny. Bude mezi nimi i nákladní kůň, jehož Ajimbura vyvedl včera s Karedeho zbrojí. Hlouček sul’dam stál vedle vlastních koní a některé poplácávaly šest uvázaných damane. Když mu Musenge vyjel vstříc, se zachmuřeným Harthou – prvním zahradníkem – majícím sekeru se zelenými střapci přehozenou přes rameno, jedna z žen, Melitene, der’sul’dam vznešené paní Tuon, nasedla a připojila se k nim.

Musenge a Hartha se dotkli pěstmi srdce a Karede jejich pozdrav opětoval, ale očima zalétl k damane. Zvláště k jedné, malé ženě, kterou po vlasech hladila tmavá sul’dam s hranatým obličejem. Tvář damane byla vždycky klamná – stárly pomalu a žily velmi dlouhou dobu – ale tahle byla jiná, ten rozdíl se naučil přičítat těm, jež si říkaly Aes Sedai. „Jaký důvod jsi uvedla, abys je dostala z města všechny naráz?“ zeptal se.

„Cvičení, generálpraporečníku,“ odpověděla Melitene s trpkým úsměvem. „Všichni vždycky věří, že jde o cvičení.“ Vykládalo se, že vznešená paní Tuon ve skutečnosti nepotřebuje žádnou der’sul’dam, aby cvičila její majetek, ale Melitene, s dlouhými vlasy víc bílými než černými, byla zkušená nejen ve svém řemesle a věděla, nač se doopravdy ptá. Požádal Musengeho, aby přivedl dvě damane, pokud to půjde. „Nikdo z nás nechtěl zůstat tady, generálpraporečníku. Ne, když se jedná o tohle. A Mylen...“ To musela být bývalá Aes Sedai. „Když jsme opustily město, řekly jsme damane, proč odcházíme. Vždycky je nejlepší, když vědí, co mají čekat. Od té doby Mylen uklidňujeme. Ona vznešenou paní miluje. Všechny ji milují, ale Mylen ji uctívá, jako kdyby už seděla na Křišťálovém trůně. Jestli Mylen dostane do rukou jednu z těch ‚Aes Sedai‘,“ zasmála se, „budeme si muset pospíšit, aby nám ještě stála za uvazování.“

„Nevidím tu důvod ke smíchu,“ zabručel Hartha. Ogier byl ještě ošlehanější a šedivější než Musenge, dlouhé kníry měl šedé a oči jako černé kameny. Byl zahradníkem ještě dřív, než se Karede narodil, možná ještě předtím, než se narodil jeho děd. „Nemáme žádný cíl. Snažíme se chytat vítr do sítě.“ Melitene rychle zvážněla a Musenge se tvářil ještě zachmuřeněji než Hartha, pokud to vůbec bylo možné.

Za deset dní lidé, jež hledali, urazili mnoho mil. Nejlepší, koho Bílá věž mohla poslat, by nebyl tak nestydatý, aby zamířil rovnou na východ poté, co zkusil tu lest s Jehannahem, ani tak hloupý, aby zamířil rovnou na sever, ale stále bylo třeba prohledat velkou a stále se zvětšující oblast. „Tak to musíme rozhodit sítě bez otálení,“ prohlásil Karede, „a rozhodit je hustě.“

Musenge a Hartha kývli. Co musela smrtonosná garda udělat, to udělá. Třeba i chytí vítr.

5

Kování kladiva

Běžel rychle nocí, i když na zemi ležel sníh. Byl jedno se stíny, hnal se lesem a v měsíčním světle viděl skoro stejně jasně jako za denního světla. Hustou srst mu probíral vítr a náhle k němu přinesl pach, z něhož se mu srst zježila a srdce se mu rozbušilo nenávistí větší než k nezrozeným. Nenávistí a jistotou, že se blíží smrt. Teď už neměl na vybranou. Zrychlil a hnal se vstříc smrti.

Perrin se náhle probudil do tmy před svítáním pod jedním ze zásobovacích vozů na vysokých kolech. Do kostí mu ze země pronikal chlad, i když měl těžký, kožišinou podšitý plášť a dvě pokrývky, a také vál vítr, ne moc silný, zato však ledový. Když si rukama v plechových rukavicích otíral obličej, ve vousech mu zapraskala námraza. Aspoň to vypadalo, že nesněží víc než v noci. Příliš často se probouzel pokrytý navátým sněhem a sníh zvědům ztěžoval práci. Velice rád by si promluvil s Elyasem stejně, jako hovoříval s vlky. Pak by nemusel snášet to nekonečné čekání. Únava se ho držela jako druhá košile. Ani si nevzpomínal, kdy se v noci pořádně vyspal. Ale nepřipadalo mu to důležité. V těchto dnech mu jen žár hněvu dával sílu, aby vydržel v pohybu.

Usoudil, že ho neprobudil sen. Každou noc ležel a čekal na noční můry a ony každou noc přišly. V nejhorších našel Faile mrtvou nebo ji nenašel vůbec. Z těch se probouzel zalitý potem. Vším méně hrozným se prospal, nebo se jen napůl probudil, když ho trolloci zaživa rozsekávali do kotle nebo mu draghkar požíral duši. Tento sen se vytrácel rychle, jako všechny obyčejné sny, ale vzpomínal si, jak je vlkem a cítí... Co? Něco, co vlci nenávidí víc než myrddraaly. Něco, o čem vlk ví, že ho to zabije. To, co věděl v tom snu, bylo pryč, zůstala jen matná vzpomínka. Nebyl ve vlčím snu, v tom odraze světa vezdejšího, kde mrtví vlci přebývají dál a živí se s nimi mohou radit. Vlčí sen mu vždycky zůstal v hlavě zcela jasný, ať už do něj vstoupil vědomě nebo ne. Ale tento sen mu stále připadal skutečný a jaksi naléhavý.

Ležel nehybně na zádech a v duchu pátral po vlcích. Snažil se je přimět, aby mu pomohli při tomhle lovu, jenže marně. Přesvědčit je, aby se zajímali o konání dvounožců, bylo přinejlepším obtížné. Velkým skupinám lidí se vlci vyhýbali a pro ně bylo půl tuctu už dost velká skupina, aby drželi zpátky. Lidé lovili vlčí kořist a většina se vlky snažila na potkání zabíjet. V myšlenkách nic nenašel, ale po nějaké době v dálce zachytil nějaké vlky. Nebyl si jistý, jak daleko jsou, ale bylo to jako zachytit šepot téměř na hranici slyšitelnosti. Byli hodně daleko. To bylo zvláštní. Přes roztroušené vesnice a zámky, dokonce i občas nějaké to městečko, tohle byla hlavně země vlků, většinou nedotčené hvozdy s velikým množstvím vysoké i menší zvěře.

Se smečkou, k níž nepatřil, bylo vždycky nutné hovořit formálně. Zdvořile vyslal mezi vlky svoje jméno, Mladý vlk, a také svůj pach, a v odpověď dostal jejich, Listolov, Vysoký medvěd, Bělochvost, Brko a Hřmící mlha a plno dalších. Smečka byla dost velká a vedla je Listolov, vlčice působící velmi sebejistě. Brko, chytrý a na vrcholu sil, byl jejím druhem. O Mladém býkovi slyšeli a byli ochotní si promluvit s přítelem slavného Dlouhého tesáka, prvního dvounožce, jenž s vlky mluvil po době tak dlouhé, až působila jako věky zmizelé v mlhách času. Všechno to byl proud obrazů a vzpomínek na pachy, které se mu v hlavě měnily ve slova, stejně jako slova, která si pomyslel, se nějak stávala obrazy a pachy, jež chápali oni.

Chtěl bych něco zjistit, pomyslel si, když vyřídili pozdravy. Co vlk nenávidí víc než nezrozené? Pokoušel se vzpomenout si na ten pach ze snu, aby ho k němu přidal, jenže ten se mu ze vzpomínek ztratil. Něco, o čem vlk ví, že to znamená smrt.

Odpovědělo mu ticho a pramínek strachu promísený nenávistí, odhodláním a zdráháním. Ten strach už od vlků cítil dřív – nade všechno se báli požáru, ženoucího se lesem, alespoň si to myslel – ale tohle byl takový protivný strach, z něhož mu naskakovala husí kůže, celý se třásl a vyskakoval kvůli stínům. Promísený odhodláním pokračovat bez ohledu na cokoliv, byla to však víc hrůza než strach. Vlci takový děs nikdy necítili. Ale tihle ano.

Jeden po druhém se mu vytráceli z vědomí, schválně ho vyháněli, až zůstala jen Listolov. Poslední lov se blíží, řekla nakonec a vzápětí byla také pryč.

Urazil jsem vás? Vyslal za nimi. Jestli ano, tak pouze z nevědomosti. Ale neodpověděli mu. Alespoň tihle vlci už s ním nepromluví, rozhodně ne v brzké době.

Poslední lov se blíži. Tak vlci nazývali Poslední bitvu, Tarmon Gai’don. Věděli, že přijde, konečný střet mezi Světlem a Stínem, ačkoliv proč tomu tak musí být, to neuměli vysvětlit. Některé věci byly osudem, stejně jako východ a západ slunce a měsíce, a bylo osudem mnoha vlků, že při Posledním lovu zahynou. Báli se něčeho jiného. Perrin měl silný pocit, že on tam také bude muset být, že je předurčeno, aby tam byl, jenže pokud k Poslední bitvě dojde brzy, tak při ní nebude. Čekala ho práce, jíž se nemohl vyhnout – nechtěl! – dokonce ani kvůli Tarmon Gai’donu ne.

Vypudil z mysli bezejmenné děsy i Poslední bitvu, sundal si rukavice a sáhl si do kapsy kabátu pro kus řemenu, který tam měl. V ranním rituálu na něm mechanicky udělal další uzel a pak přejel prsty po řemeni a počítal. Dvaadvacet uzlů. Dvacet dvě rána od chvíle, kdy byla Faile unesena.

Zpočátku si nemyslel, že je nutné to počítat. Ten první den věřil, že je chladný a otupělý, ale zcela soustředěný, jenomže když se ohlédl zpět, viděl, že byl zahlcen nespoutaným vztekem a spalující touhou najít ty Shaidy co nejrychleji. Mezi Aiely, kteří unesli Faile, byli i muži z jiných kmenů, ale podle důkazů byla většina z nich Shaidové, a tak on na ně taky myslel. Touha vyrvat jim Faile z rukou dřív, než jí ublíží, mu stahovala hrdlo, až se málem dusil. Pochopitelně hodlal zachránit i ostatní ženy, které chytili spolu s ní, jenomže občas si musel v hlavě přeříkat jejich jména, aby se ujistil, že na ně nezapomněl úplně. Alliandre Maritha Kigarin, královna Ghealdanu a jeho lenice. Stále mu připadalo velice divné, že mu někdo složil přísahu věrnosti, zvlášť královna – byl přece kovář! Býval kovář, kdysi – ale měl k Alliandre povinnosti a nebýt něj, ona by se do nebezpečí nedostala. Bain, Shaardad z Černé skály, Chiad, Goshien z Kamenné řeky, aielské Děvy oštěpu, které za Faile přišly do Ghealdanu a Amadicie. Bojovaly i s trolloky ve Dvouříčí, když Perrin potřeboval každou ruku, která udržela nějakou zbraň, a tím si vysloužily právo dělat si na něj nároky. Arrela Shiego a Lacile Aldorwin, dvě hloupé mladé ženy, které si myslely, že se naučí být jako Aielové, nebo jako nějaká divná verze Aielů. Ony přísahaly věrnost Faile, stejně jako Maighdin Dorlainová, uprchlice bez měďáku, kterou Faile vzala pod svá křídla jako komornou. Nemohl opustit Faileiny lidi. Faile ni Bashere t’Aybara.

Litanie se vrátila zpět k ní, k jeho ženě, k dechu jeho života. Se zaúpěním sevřel řemen tak pevně, až se mu uzly bolestivě vtiskly do dlaně zpevněné dlouhými dny práce s kladivem. Světlo, dvaadvacet dní!

Práce se železem ho naučila, že spěch ničí kov, ale na začátku taktéž spěchal, cestoval na jih průchody, které vytvořili asha’mani Grady a Neald, až na místo, kde byly nalezeny nejjižnější stopy Shaidů, pak ještě dál na jih, směrem, kterým vedly stopy, jakmile asha’mani dokázali vytvořit další průchody. A trápil se každou vteřinu, kdy museli odpočívat, než mohli udělat další průchod a udržet ho otevřený dost dlouho, aby mohli všichni projít. Užíral se tím, že musí Faile osvobodit za každou cenu. Bolest během dní sílila, když zvědové pátrali stále dál a dál v neobydlené divočině, aniž by nalezli sebemenší stopu, že tu někdy někdo byl, až pochopil, že se musí vrátit po stopách, a pak se škvařil další dny ve vlastní šťávě, než ho asha’mani dovedli zpět, a pátral po nějakém náznaku, kde Shaidové odbočili.

Měl vědět, že odbočí. Na jihu by se sice dostali do teplejších krajin beze sněhu, jenž byl pro Aiely tak cizí, avšak zároveň by se tím dostali blíž k Seanchanům v Ebú Daru. Věděl o Seanchanech a měl čekat, že to zjistí i Shaidové! Jim šlo o kořist, ne o boj se Seanchany a damane. Další dny pomalu pochodovali se zvědy vepředu, dny, kdy padající sníh oslepoval dokonce i Aiely a donutil je zastavit, až konečně Jondyn Barran našel strom se škrábanci způsobenými vozem a Elyas ze sněhu pod ním vyhrabal zlomený aielský oštěp. A Perrin konečně odbočil na východ, nejvýš dva dny jižně od místa, kam cestovali poprvé. Když si to uvědomil, chtělo se mu výt, ale pevně se ovládal. Nesměl se vzdát, nesměl, ne, když na něm byla Faile závislá. Tehdy začal schraňovat vztek, začal ho tvarovat.

Její únosci získali velký náskok, protože byl příliš ukvapený, ale od té doby byl opatrný, jako kdyby byl v kovárně. Jeho hněv se vytvrdil a vytvaroval do určitého tvaru. Od chvíle, kdy opět narazili na stopu Shaidů, necestoval dál, než kam se od východu do západu slunce dostali zvědové, a bylo dobře, že byl opatrný, protože Shaidové několikrát náhle změnili směr, kličkovali, skoro jako by se nemohli rozhodnout, kam jdou. Nebo možná uhýbali, aby se připojili k dalším. Mohl se řídit pouze podle starých stop a táborů zasypaných sněhem, ale všichni zvědové se shodovali na tom, že počty Shaidů se zvětšují. Musely tu být pohromadě nejméně dva až tři klany, možná víc, což byla dost velká kořist. Pomalu ale jistě je začínal dohánět. A to bylo důležité.

Shaidové urazili větší vzdálenost, než by považoval za možné vzhledem ke sněhu a k tomu, kolik jich bylo, ale jim zřejmě nezáleželo na tom, zda je někdo sleduje. Možná věřili, že se nikdo neopováží. Občas tábořili i několik dní na stejném místě. Hněv vykovaný do určitého tvaru. Cestu Shaidů lemovaly zničené vesnice, městečka a panství, jako by byli lidské kobylky, vylupovali sklady a spolu s dobytkem odváděli i lidi. Často v době, kdy konečně dorazil na místo, nezůstal tam nikdo živý, jenom prázdné domy. Lidé odešli hledat potravu jinam. Eldar překročil v Altaře, kde byl malý přívoz, který používali formani a místní sedláci, ne kupci, a kdysi ho provozovali mezi dvěma vesnicemi na zalesněných březích řeky. Jak se přes řeku dostali Shaidové, to netušil, ale jemu otevřeli průchod asha’mani. Z přívozu zůstala jen kamenná mola na obou březích a několik nevypálených budov bylo opuštěných. Zůstali jen tři vyhublí zdivočelí psi, kteří se při pohledu na lidi stáhli. Hněv se vytvrdil a vytvaroval v kladivo.

Včera ráno narazil na mrňavou vísku, kde na stovky kopiníků a lučištníků, vyjíždějících za rozbřesku z lesa za rudým orlem Manetherenu a karmínovou vlčí hlavou, stříbrnými hvězdami Ghealdanu a zlatým jestřábem Mayene, následovaných dlouhým zástupem vozů na vysokých kolech a remont, zírala hrstka ohromených, ušmudlaných lidí. Když uviděli Gaula a ostatní Aiely, ochromení překonali a v panice se rozběhli do lesa. Pár jich pochytat, aby odpověděli na otázky, bylo těžké. Byli ochotní raději se uhnat k smrti než si pustit Aiely k tělu. V Brytanu byla jen desítka rodin, ale Shaidové odsud přede dvěma dny unesli devět mladých lidí spolu se všemi jejich zvířaty. Dva dny. Kladivo bylo nástroj pro určitou práci.

Věděl, že musí být opatrný, jinak Faile ztratí navždycky, jenže kdyby byl opatrný přespříliš, ztratil by ji taky. Včera časně ráno řekl těm, kteří šli na zvědy, že mají jít dál než doteď a vrátit se až se západem slunce, pokud Shaidy nenajdou dřív. Za chvíli vyjde slunce a pár hodin nato se Elyas, Gaul a ostatní vrátí. Děvy a někteří dvouříčtí muži dokázali vystopovat i stín na vodě. Ačkoliv se Shaidové pohybovali rychle, zvědové byli rychlejší. Nebyli obtíženi rodinami, vozy a zajatci. Tentokrát poznají přesně, kde Shaidové jsou. Určitě. Věděl to. Naprosto jistě. Najde Faile a osvobodí ji. To bylo ze všeho na světě nejdůležitější, důležitější než zůstat naživu, pokud bude žít dost dlouho, aby toho dosáhl, jenže on byl kladivem, a pokud existoval nějaký způsob, jak toho dosáhnout, jakýkoliv způsob, hodlal tyhle Shaidy rozmlátit na kaši.

Odhodil pokrývky, znovu si natáhl plechové rukavice, zvedl sekeru, již měl položenou vedle sebe, s půlměsíčnou čepelí a těžkým bodcem, vykutálel se zpod vozu a vstal na udupaném sněhu. Kolem něj stály v řadách vozy na bývalých brytanských polích. Příjezd dalších cizinců v takovém množství a ozbrojených, s cizími prapory, byl víc, než zbylí vesničané zvládli. Jakmile je Perrin nechal, ten ubohý zbyteček se rozprchl do lesů, s tím, co pobrali, na zádech a na saních. Utíkali, jako by byl Perrin další Shaido, a neohlíželi se ze strachu, že je sleduje.

Když si prostrčil sekeru silnou smyčkou na opasku, hlubší stín u vedlejšího vozu se protáhl a změnil se v muže zabaleného do pláště černějšího než noc. Perrina to nepřekvapilo. Ve vzduchu sice visel silný pach koní, jichž tu bylo několik tisíc, jezdeckých, náhradních i tažných, nemluvě o nasládlém pachu koňského hnoje, on ale při probuzení stejně zachytil pach druhého muže. Srpek měsíce nízko na obloze vydával dost světla, aby mu viděl do tváře, i když ne jasně, i na jílec meče s mosaznou hlavicí, který měl na zádech. Aram býval kdysi cikán, avšak Perrin usoudil, že už jím nikdy nebude, i když nosil jasně pruhovaný cikánský kabát. Nyní měl Aram ve tváři vepsanou tvrdost, kterou nezakryly ani stíny. Stál, jako by byl připravený tasit meč, a od chvíle, kdy unesli Faile, se hněv stal stálou součástí i jeho pachu. Když Faile unesli, hodně věcí se změnilo. Avšak Perrin ten hněv chápal. Předtím ho nechápal, ne doopravdy, ne, dokud neunesli Faile.

„Chtějí tě vidět, urozený pane Perrine,“ řekl Aram a trhl hlavou ke dvěma nejasným postavám rýsujícím se mezi vozy. Při hovoru se mu u úst tvořila pára. „Řekl jsem jim, aby tě nechali vyspat.“ Tuhle vadu Aram měl, příliš se o něj staral, i když ho o to nikdo nežádal.

Perrin zavětřil a oddělil pachy těch dvou stínů od koní. „Přijmu je hned. Ať mi připraví Tanečníka, Arame.“ Snažil se být v sedle dřív, než se probudil zbytek tábora. Částečně proto, že stát v klidu bylo pro něho stále obtížnější. Stát v klidu znamenalo, že nechytá Shaidy. Částečně se tím taky snažil vyhnout společnosti, pokud to jen šlo. Byl by vyjel na zvědy sám, kdyby lidé, již tu práci vykonávali, nebyli mnohem lepší než on.

„Ano, můj pane.“ Do Aramova pachu se vloudila zubatost, když se ploužil sněhem pryč, ale Perrin si toho stěží všiml. Jenom něco opravdu důležitého by přimělo Sebbana Balwera vyhrabat se z pokrývek ještě za tmy, a totéž platilo pro Selandu Darengil...

Balwer vypadal vyzáble i v tlustém kabátě a obličej měl téměř zakrytý kapuci. Kdyby se narovnal, místo aby se krčil, byl by skoro o dlaň vyšší než Cairhieňanka vedle něj, která nebyla moc vysoká. Choulil se a přeskakoval z nohy na nohu, jak mu zima pronikala podrážkami. Selanda, v tmavém mužském kabátě a spodkách, se hodně snažila nevšímat si teploty, i když se jí před obličejem tvořila pára, jak dýchala. Třásla se, ale stejně se jí dařilo naparovat se, s pláštěm přehozeným přes rameno a rukou v rukavičce položenou na jílci meče. Kapuci pláště měla také shozenou, takže bylo vidět, že má vlasy ostříhané nakrátko až na pramen na temeni, který měla na šíji svázaný tmavou pentlí. Selanda vedla ty hlupáky, kteří chtěli napodobovat Aiely, Aiely nosící meče. Její pach byl měkký a hustý jako rosol. Byla ustaraná. Z Balwera bylo cítit soustředění, ale on byl soustředěný skoro vždycky.

Hubený mužík přestal poskakovat, aby se mohl rychle poklonit. „Urozená paní Selanda má zprávy, o kterých jsem usoudil, že bys je měl slyšet od ní, můj pane.“ Hlas měl suchý a přesný. Stejně by mluvil, i kdyby měl hlavu položenou na popravčím špalku. „Má paní, prosím?“ Byl jenom tajemník – Failein a Perrinův tajemník – puntičkářský, rezervovaný chlapík a Selanda byla šlechtična, ale od Balwera to neznělo jako prosba.

Loupla po něm okem a posunula si meč. Perrin se napjal, že ji chytí. Nemyslel si, že by skutečně tasila, ale nebyl si jí jistý, ani jejími směšnými přáteli, aby ji bral na lehkou váhu. Balwer ji jenom pozoroval s hlavou nakloněnou na stranu a byla z něj cítit netrpělivost, ne starosti.

Selanda pohodila hlavou a otočila se k Perrinovi. „Vidím tě, můj pane Perrine Zlatooký,“ začala se strohým cairhienským přízvukem, ale došlo jí, že na její hraní si na Aiela nemá trpělivost, a tak honem pokračovala. „Dnes v noci jsem zjistila tři věci. První a nejméně důležitá je, že Haviar hlásil, že Masema včera vyslal do Amadicie dalšího jezdce. Nerion se ho snažil sledovat, jenomže ho ztratil.“

„Vyřiď Nerionovi, že jsem řekl, že nemá nikoho sledovat,“ sdělil jí ostře. „A Haviarovi totéž. Měli by to vědět! Mají pozorovat, poslouchat a hlásit, co viděli a slyšeli, nic víc. Rozumíš?“ Selanda rychle kývla a na okamžik z ní byl cítit strach. Strach z něj, usoudil Perrin, strach z toho, že se na ni zlobí. Žluté oči u člověka některé lidi vyváděly z míry. Sundal ruku ze sekery a sepjal ruce za zády.

Haviar a Nerion byli další z dvou desítek Faileiných mladých hňupů, jeden byl Tairen, druhý Cairhieňan. Faile je využívala jako špehy, což ho z nějakého důvodu stále žralo, i když mu řekla do očí, že špehování je záležitostí manželky. Muž musel dávat dobrý pozor, když si myslel, že si jeho žena dělá legraci, poněvadž si ji zrovna dělat nemusela. Celá ta představa špehování ho vyváděla z míry, ale jestli je mohla využívat Faile, mohl je využívat i její manžel, když to bylo nutné. Ale pouze ti dva. Masema byl zřejmě přesvědčený, že dřív nebo později za ním půjde každý kromě temných druhů, ale kdyby k němu z Perrinova tábora přešlo příliš mnoho lidí, mohl by je začít podezírat.

„A neříkej mu Masema, ani tady,“ dodal stroze. Ten chlap totiž poslední dobou tvrdil, že Masema Dagar ve skutečnosti zemřel a z hrobu povstal jako prorok pána Draka Znovuzrozeného, a při zmínce o svém dřívějším jméně byl ještě nedůtklivější než obvykle. „Uklouzne ti to na špatným místě a budeš mít štěstí, když jen pošle pár svých rváčů, aby tě zbičovali, až tě příště najdou samotnou.“ Selanda znovu kývla, vážně, a tentokrát beze strachu. Světlo, tihle Faileini kreténi ani nepoznali, kdy by se měli bát.

„Už skoro svítá,“ zamumlal Balwer, zachvěl se a přitáhl si plášť k tělu. „Brzy budou všichni vstávat a některé věc je lepší probírat tak, aby to neviděl každý. Bude-li má paní pokračovat?“ Znovu to nebyl jen návrh. Selanda a ostatní Faileini příživníci byli dobří jen na to, aby vyvolávali potíže, a Balwer ji z nějakého důvodu provokoval, ale ona sebou jen rozpačitě škubla a omluvila se.

Opravdu se začínalo objevovat světlo, alespoň pro Perrinovy oči. Obloha nad nimi byla stále černá, posetá jasnými hvězdami, ale on už skoro rozeznával barvu šesti úzkých pruhů na přednici Selandina kabátu. Rozhodně pruhy rozeznával. Došlo mu, že spal déle než obvykle, a zavrčel. Nemohl si dovolit poddat se únavě, jakkoli unavený byl! Musel si poslechnout Selandinu zprávu – nedělala by si starosti jenom kvůli tomu, že Masema někam poslal jezdce, neboť to dělal skoro každý den – ale už se nervózně ohlížel po Aramovi s Tanečníkem. Zachytil nějakou činnost mezi koňmi, nicméně po jeho koni nebylo zatím ani vidu.

„Ta druhá věc, můj pane,“ pokračovala Selanda, „je, že Haviar viděl soudky se slanečky a soleným hovězím s altarskými značkami, a hodně jich bylo. Říkal, že mezi Mas... mezi prorokovými lidmi jsou taky Altařané. Několik jich vypadá na řemeslníky a pár na kupce nebo městské úředníky. V každém případě to jsou zavedení lidé a někteří si zřejmě nejsou jistí, jestli se rozhodli správně. Stačilo by se zeptat a mohli bychom zjistit, odkud se ty ryby a hovězí vzaly. A možná bychom pro tebe získali víc špehů.“

„Vím, odkud ty ryby a hovězí pocházejí, a ty taky,“ odsekl Perrin podrážděně. Za zády zatínal ruce v pěst. Doufal, že když postupují tak rychle, nebude moci Masema vysílat nájezdníky. Byli stejně špatní jako Shaidové, pokud ne horší. Nabídli lidem možnost přísahat věrnost Draku Znovuzrozenému a ty, kteří odmítli nebo jen prostě váhali příliš dlouho, upálili nebo probodli. V každém případě se od lidí, ať už vytáhli s Masemou nebo ne, čekaly velkorysé dary na podporu prorokovy věci, zatímco ti, kdo zemřeli, byli nepochybně temní druzi a jejich majetek se zabavil. Zloději přišli podle Masemova zákona o ruku, ale podle něj nic z toho, co jeho nájezdníci dělali, krádež nebyla. Podle jeho zákonů bylo za vraždu a spoustu dalších zločinů oběšení, ale spousta jeho následovníků zřejmě raději vraždila než přijímala přísahy. Tak získali větší kořist a pro některé byla vražda příjemným rozptýlením před snídaní.

„Řekni jim, ať se drží dál od těch Altařanů,“ pokračoval Perrin. „Za Masemou se táhne kdejaká pakáž, a i kdyby měli postranní úmysly, nepotrvá dlouho, než nasáknou zápalem jako ostatní. Pak bez váhání rozpářou i souseda, natož někoho, kdo jim bude dávat špatný otázky. Já chci jen vědět, co Masema provádí, co plánuje.“

Bylo jasné, že má něco za lubem. Tvrdil, že pro každého kromě Randa je rouháním dotýkat se jediné síly, tvrdil, že se chce jen připojit k Randovi. Jako vždycky při pomyšlení na Randa Perrinovi před očima zavířily barvy, tentokrát jasnější než obvykle, ale hněv je odpařil. Ale rouhání nerouhání, cestování Masema přijal, a to nebylo jenom tak nějaké usměrňování, ale mužské usměrňování. A ať tvrdil cokoliv, udělal to, aby zůstal co nejdéle na západě, ne proto, aby pomohl zachránit Faile. Perrin obvykle lidem věřil, dokud se neukázalo, že nejsou spolehliví, ale stačilo si přičichnout k Masemovi, aby věděl, že ten chlapík je šílený jako zvíře se vzteklinou, a ještě méně důvěryhodný.

Uvažoval o tom, jak ho zarazit, ať už plánoval cokoliv. O tom, jak zabránit Masemovi ve vraždění a pálení. Masema měl s sebou deset či dvanáct tisíc lidí, možná víc – nebyl zrovna vstřícný, když došlo na čísla, a poněvadž tábořili jako špinavá banda, nedali se spočítat – a Perrin jich neměl ani čtvrtinu, z čehož bylo několik set vozků a pacholků a dalších, kteří by v boji spíš zdržovali než pomáhali, ale se třemi Aes Sedai a dvěma asha’many, nemluvě o šesti aielských moudrých, mohl Masemu zarazit. Moudré a dvě z Aes Sedai by se toho ochotně zúčastnily. Víc než jen ochotně. Chtěly Masemu zabít. Ale kdyby jeho vojsko rozehnal, vznikly by pouze stovky menších tlup, jež by se rozptýlily po celé Altaře a dál a loupily by a zabíjely pro sebe, místo ve jménu Draka Znovuzrozeného. Rozehnat Shaidy by mělo stejné následky, usoudil a přestal na to myslet. Zarazit Masemu chtělo čas, který neměl. Dokud nebudou Shaidové rozdrcení.

„Co je ta třetí věc, kterou jsi zjistila, Selando?“ zeptal se drsně. K jeho úžasu začala páchnout ještě většími starostmi.

„Haviar někoho viděl,“ začala pomalu. „Ale neřekl mi to hned.“ Hlas jí ztvrdl. „Zajistila jsem, že už se to víckrát nestane!“ Zhluboka se nadechla a pak to z ní vyletělo: „Masuri Sedai Masemu... proroka navštívila. Je to pravda, můj pane, věř mi! Haviar ji viděl víc než jednou. Proklouzne do jejich tábora v kapuci a odejde stejně, ale on jí dvakrát viděl jasně do tváře. Pokaždé ji doprovází muž a občas další žena. Haviar toho muže neviděl dost jasně, aby si byl jistý, ale popis odpovídá Rovairovi, Masuriinu strážci, a Haviar si je jistý, že ta druhá žena je Annoura Sedai.“

Náhle se odmlčela, oči, jež na něj upírala, se jí v měsíčním světle temně leskly. Světlo, víc se bála, jak to vezme, než toho, co to znamená! Silou vůle rozevřel pěsti. Masema Aes Sedai nenáviděl skoro stejně jako temné druhy. Skoro je považoval za temné druhy. Tak proč přijímal dvě sestry? A proč ony chodily za ním? Annoura svůj názor na Masemu schovávala za svou aessedaiovskou tajuplností a dvojznačnými poznámkami, které mohly znamenat cokoliv, ale Masuri jasně řekla, že je ho třeba odpravit jako vzteklého psa.

„Ať Haviar a Nerion sestry stále sledují a pokusí se vyslechnout, o čem se s Masemou baví.“ Mohl se Haviar mýlit? Ne, v Masemově táboře bylo málo žen, tedy poměrně málo, a bylo hodně těžké si představit, že by si Tairen spletl jednu z těch nemytých, vraždychtivých babic s Masuri. Vedle žen, jež byly ochotné pochodovat s Masemou, vypadali muži obvykle jako cikáni. „Vyřiď jim ale, ať jsou opatrní. Lepší nechat si ujít příležitost než se nechat chytit. Když budou viset na stromě, k ničemu mi nebudou.“ Perrin věděl, že mluví drsně, a pokusil se zmírnit hlas. Od Faileina únosu mu to dělalo potíže. „Vedla sis docela dobře, Selando.“ Alespoň na ni neštěkal. „I Haviar a Nerion. Faile by na vás byla pyšná, kdyby to věděla.“

Rozzářila se úsměvem a narovnala se. Pýcha, čistá a jasná, pýcha na dobře vykonanou práci, téměř přerazila všechny ostatní její pachy! „Děkuju ti, můj pane. Děkuju!“ Člověk by si myslel, že jí dal nějakou odměnu. Možná dal, když na to tak myslel. I když Faile by možná neměla takovou radost, že používá její špehy, nebo že o nich vůbec ví. Kdysi by ho pomyšlení, že Faile nemá z něčeho radost, vyvedlo z míry, ale to bylo předtím, než se dozvěděl o jejích špezích. A té maličkosti se Zlomenou korunou, která uklouzla Elyasovi. Všichni pořád tvrdili, že ženy mají tajemství, ale to mělo své hranice!

Balwer si upravil plášť na hubených ramenou a zakašlal do dlaně. „Dobře řečeno, můj pane. Velmi dobře. Má paní, určitě chceš předat příkazy urozeného pána Perrina, jakmile to jen bude možné. Nebylo by dobré, kdyby došlo k nějakým nedorozuměním.“

Selanda kývla, aniž by odtrhla oči od Perrina. Otevřela pusu a Perrin si byl jistý, že hodlá říci něco o tom, jak doufá, že najde vodu a stín. Světlo, voda byla věc, jíž měli dostatek, i když byla většinou dost studená, a v této roční době nikdo nepotřeboval stín ani v poledne! Nejspíš to chtěla udělat, protože váhala, než řekla: „Milost tě provázej, můj pane. Pokud smím být tak otevřená, milost provázej i urozenou paní Faile v tobě.“

Perrin trhl hlavou na znamení díků. Jako kdyby měl v puse prach. Milost měla legrační způsob, jak se projevit na Faile, když jí dala manžela, který ji nenašel ani po dvou týdnech pátrání. Děvy říkaly, že z ní udělali gai’šainku, že s ní nebudou špatně zacházet, ale musely přiznat, že tihle Shaidové už porušili stovky zvyků. Podle něj byl únos dost velké špatné zacházení. Hořký popel.

„Má paní si povede velmi dobře, můj pane,“ ozval se tiše Balwer a díval se, jak Selanda mizí ve tmě mezi vozy. To nebylo překvapením. Snažil se Perrinovi rozmluvit používat Selandu a její přátele z důvodu, že jsou horkokrevní a nespolehliví. „Má potřebné instinkty. Cairhieňané je obvykle mívají, i Tairenové, do jisté míry, přinejmenším šlechtici, zvlášť když –“ Náhle se odmlčel a ostražitě se na Perrina podíval. Kdyby to byl někdo jiný, Perrin by byl věřil, že řekl víc, než chtěl, ale pochyboval, že by si Balwer nechal něco takhle uklouznout. Jeho pach zůstával stálý, neposkakoval tak, jako by si byl nejistý. „Smím nabídnout jednu dvě poznámky k jejímu hlášení, můj pane?“

Křupání kopyt na sněhu ohlásilo příchod Arama, vedoucího Perrinova šedáka a svého vytáhlého bělouše. Oba se snažili jeden druhého hryznout a Aram je držel co nejdál od sebe, i když mu to dalo dost práce. Balwer si povzdechl.

„Před Aramem můžeš říct, cokoliv je třeba, mistře Balwere,“ podotkl Perrin. Mužík sklonil hlavu, že přijímá, ale taky si znovu povzdechl. Všichni v táboře věděli, že Balwer si umí dát dohromady různé řeči a náhodně zaslechnuté poznámky a věci, které lidé udělali, a poskládat obrázek toho, co se doopravdy stalo nebo co by se mohlo stát, a Balwer to považoval za součást své práce tajemníka, ale z nějakého důvodu rád předstíral, že nic takového nedělá. Byla to neškodná hra a Perrin mu rád vyhověl.

Vzal si od Arama Tanečníka a řekl: „Pojď kousek za námi, Arame. Musím si s mistrem Balwerem promluvit v soukromí.“ Balwer si povzdechl tak tiše, že ho Perrin skoro neslyšel.

Aram se za ně beze slova zařadil, když se vydali na cestu, ale zase měl ten špičatý a rozechvělý, slabě nakyslý pach. Tentokrát ho Perrin poznal, jenom tomu nevěnoval větší pozornost než obvykle. Aram žárlil na každého kromě Faile, kdo s Perrinem trávil čas. Perrin nevěděl, jak by to mohl zarazit, a navíc byl na Aramův majetnický pocit zvyklý, stejně jako na způsob, jak Balwer poskakuje vedle něj a ohlíží se přes rameno, aby se ujistil, že Aram není dost blízko, aby je slyšel, než se konečně rozhodne mluvit. Balwerův jako břitva ostrý pach podezíravosti, kupodivu suchý, ale stále podezíravý, byl protikladem k Aramově žárlivosti. Lidi, kteří se změnit nechtějí, změnit nelze.

Řady koní a vozy se zásobami se nacházely uprostřed tábora, kam se k nim nemohli dostat zloději, a i když obloha stále vypadala černá, aspoň pro obyčejné lidi, vozkové a pacholci, kteří spali poblíž, se už probouzeli, balili pokrývky a rozebírali přístřešky z borových větví, nasbíraných v okolním lese, pro případ, že by je mohli potřebovat příští noc. Kuchaři zapalovali ohně a stavěli na ně černé kotlíky, i když k jídlu byla jen řídká kaše a fazole. Lov občas přinesl trochu masa, srnčí, králičí, křepelčí a bažantí, ale hladových krků bylo příliš mnoho a tady neměli kde koupit zásoby od chvíle, kdy překročili Eldar. Perrina doprovázelo klanění a pukrlata a „Dobré ráno, můj pane“ a „Světlo tě provázej, můj pane.“ Zřejmě vycítili jeho odhodlání. Ode dne, kdy si uvědomil svůj omyl, nestrávil ani dvě noci na jednom místě. Jejich pozdravy opětoval, aniž by zpomalil.

Zbytek tábora tvořil kruh kolem koní a vozů. Dvouříčtí muži byli rozděleni do čtyř skupin a ghealdanští a mayenští kopiníci byli rozmístěni mezi nimi. Ať by na ně zaútočil kdokoliv a z kteréhokoliv směru, ocitl by se proti dvouříčským dlouhým lukům a zkušené kavalerii. Perrin se nebál toho, že by se znenadání objevili Shaidové, nýbrž Masemy. Ten muž se tvářil, že ho poslušně následuje, ale kromě zpráv o nájezdech zmizelo za poslední dva týdny devět Ghealdaňanů a osm Mayenerů, a nikdo nevěřil, že zběhli. Předtím, v den, kdy byla unesena Faile, bylo ze zálohy přepadeno a zabito dvacet Mayenerů, a nikdo nevěřil, že by je zabil někdo jiný než Masemovi muži. Existoval nejistý mír, zvláštní, ožehavý mír, ale měďák vsazený na to, že vytrvá, byl nejspíš měďák prohraný. Masema předstíral, že si neuvědomuje žádné nebezpečí pro tento mír, ale jeho stoupencům na tom ani za mák nezáleželo, a ať už Masema předstíral cokoliv, řídili se podle něj. Ale Perrin hodlal zařídit, nějak, aby to vydrželo, dokud nebude Faile volná. A udělat z tábora příliš tvrdý oříšek k rozlousknutí byl jeden ze způsobů, jak ten mír prodloužit.

Aielové neustále trvali na tom, že si na tom zvláštním koláči udělají vlastní klínek, i když jich nebylo ani padesát včetně gai’šainů, sloužících moudrým. Perrin se zadíval na jejich nízké, tmavé stany. Jediné další stany v táboře patřily Berelain a jejím dvěma služkám na druhé straně tábora, kousek od domků v Brytanu. Ty obývaly houfy vší a blech, takže se pro lidi naprosto nehodily, a stodoly páchly a byl v nich hrozný průvan a obývala je ještě horší havěť než domy. Děvy a Gaul, jediný muž mezi Aiely, jenž nebyl gai’šain, byli na výzvědách a aielské stany byly tiché, i když pach kouře, vycházející z otvorů ve střeše, mu prozradil, že gai’šainové již moudrým chystají a podávají snídani. Annoura byla Berelainina rádkyně a obvykle spala v jejím stanu, ale Masuri a Seonid budou s moudrými, možná že dokonce pomáhají gai’šainům se snídaní. Stále se snažily zakrýt fakt, že je moudré považují jen za učednice, i když to museli vědět již všichni v celém táboře. Každý, kdo uviděl Aes Sedai, jak nese dřevo nebo vodu, nebo slyšel, jak ji třískají proutkem, si to mohl domyslet. Ty dvě Aes Sedai složily přísahu věrnosti Randovi – znovu mu před očima zavířily barvy, výbuch všech možných odstínů, a znovu se roztekly pod jeho hněvem – ale Edarru a ostatní moudré sem poslali, aby na ně dohlížely.

Jen Aes Sedai samy věděly, jak pevně je ty přísahy drží na otěži nebo kolik prostoru k manévrování mezi nimi mají, a ani jedna nesměla vyskočit, dokud moudrá neřekla ropucha. Seonid a Masuri, obě tvrdily, že Masemu je nutné rychle utratit jako vzteklého psa, a moudré souhlasily. Nebo to aspoň tvrdily. Je k pravdě nepřidržovaly tři přísahy, i když byla pravda, že tato konkrétní přísaha držela Aes Sedai spíš svým slovem než duchem. A on si vzpomínal, jak mu moudré říkaly, že podle Masuri lze vzteklého psa uvázat na vodítko. Nesměly skočit, pokud moudrá neřekla ropucha. Bylo to jako kovářský hlavolam s nabroušenými okraji. Musel ho rozlousknout, ale stačila jediná chyba a mohl by se pořezat až na kost.

Koutkem oka zachytil, že ho Balwer pozoruje, rty zamyšleně našpulené. Pták studující něco neznámého, ne ustrašený nebo hladový, jen zvědavý. Zatáhl za Tanečníkovy otěže a zrychlil, takže mužík musel poskakovat, aby mu stačil.

Dvouříčtí muži tábořili vedle Aielů na severovýchodě a Perrin uvažoval, zda jít směrem ke ghealdanským kopiníkům nebo k nejbližším Mayenerům, ale pak se nadechl a vydal se mezi své přátele a sousedy z domova. Všichni byli vzhůru, choulili se v pláštích a zbytky přístřešků přihazovali do ohně nebo krájeli zbytky včerejšího králíka do kaše v kotlících. Moc toho nenamluvili, a když ho uviděli, ostražitý pach u nich zhoustl. Na chvíli přestali brousit čepele, ale vzápětí už brousky zase šustily. Jejich oblíbenou zbraní byl luk, avšak každý měl i těžkou dýku nebo krátký meč, občas i dlouhý meč, a posbírali i oštěpy, halapartny a další tyčové zbraně s prapodivnými čepelemi a hroty, které se Shaidové nenamáhali sebrat s lupem. Na oštěpy byli zvyklí a pro ruce uvyklé na zacházení s holí během soutěží na hodech byly tyčové zbraně skoro totéž, akorát jeden konec byl zatížený kusem kovu. Vypadali hladově, unaveně a uzavřeně.

Občas někdo zvedl halapartnu s vlažným výkřikem „Zlatooký!", ale nikdo se toho nechopil, což by Perrina ještě před měsícem potěšilo. Od Faileina únosu se hodně věcí změnilo. Teď bylo jejich mlčení těžkopádné. Mladý Kenly Maerin, s tvářemi ještě bledými, jak si oškrábal svůj pokus o vous, se vyhnul pohledu do Perrinových očí a Jori Congar, rychloprstý, kdykoliv uviděl něco malého a cenného, a opilý, kdykoliv se mu to podařilo, si opovržlivě odplivl, když Perrin procházel kolem. Ban Crawe ho za to praštil do ramene, tvrdě, ale na Perrina se také nepodíval.

Dannil Lewin vstal a nervózně se zatahal za husté kníry, jež pod jeho zobanem vypadaly tak směšně. „Rozkazy, urozený pane Perrine?“ Hubeňourovi se ve skutečnosti ulevilo, když Perrin zavrtěl hlavou, a zase se rychle posadil a zadíval se do kotlíku, jako by se nemohl dočkat své ranní kaše. Možná nemohl. Poslední dobou neměl plné břicho nikdo a Dannil neměl nikdy na kostech moc masa. Aram za Perrinem znechuceně zavrčel.

Kromě Dvouříčských tu byli další, ale nechovali se o nic lépe. Ach, Lamželezo Dorn, hromotluk se zjizveným obličejem, se zatahal za kštici a sklonil hlavu. Lamželezo vypadal jako rváč, hospodský povaleč, ale teď byl Perrinovým komorníkem, když nějakého potřeboval, což nebylo často, a mohl by jen chtít zachovávat se zaměstnavatelem dobré vztahy. Ale Basel Gill, obtloustlý bývalý hostinský, jehož si Faile vzala jako jejich shambayana, si s přehnanou péčí skládal pokrývky a držel plešatou hlavu dole, a Faileina hlavní komorná, Lini Eltringová, kostnatá bába, jejíž hubený obličej vypadal díky těsnému bílému drdolu ještě užší, se narovnala od míchání kaše, stiskla tenké rty a zvedla dlouhou dřevěnou lžíci, jako by Perrina zaháněla. Breana Taborwin, jíž v bledé cairhienské tváři plály tmavé oči, Lamželeza praštila po ruce a zamračila se na Perrina. Byla Lamželezova žena, ne manželka, a druhá z Faileiných tří komorných. Ti budou Shaidy sledovat, dokud nepadnou mrtví, pokud to bude nutné, a jakmile Faile najdou, vrhnou se jí kolem krku, ale jen Lamželezo se na Perrina tvářil aspoň trochu příjemně. Líp by se k němu mohl chovat Jur Grady – asha’manů se všichni ostatní stranili kvůli tomu, čím byli, a ani jeden se k Perrinovi nechoval nepřátelsky – ale přes hluk v táboře, jak lidé dupali po umrzlém sněhu a kleli, když náhodou uklouzli, byl Grady zabalený v pokrývkách pod borovým přístřeškem a chrápal. Perrin procházel mezi svými přáteli a sousedy a sluhy a cítil se sám. Muž mohl svou věrnost vyhlašovat jen určitou dobu, než se prostě vzdal. Srdce jeho žití leželo někde na severovýchodě. Jakmile je získá zpátky, všechno zase bude jako dřív.

Tábor obklopoval půldruhého sáhu široký kruh naostřených kůlů, a on zašel na kraj ghealdanské části tábora, kde byla ponechána cesta, aby mohli projet jezdci, i když byla tak úzká, že se Balwer s Aramem museli zařadit za něj. Před Dvouříčskými by musel opěšalý muž kličkovat, aby prošel mezi kůly. Okraj lesa byl asi tři sta kroků daleko, což pro dvouříčský luk nebylo nic. Rostly tady obrovské stromy s mohutnými větvemi. Perrin neznal všechny, ale viděl borovice, kaliny a jilmy, některé tři i čtyři kroky široké, a duby ještě větší. Tak velké stromy zahubily veškerý podrost kromě nejnižšího plevele a křoví, takže tu bylo dost volného prostoru, ale teď zde byla tma jako v pytli. Les byl starý, takový, který dokázal spolknout celé vojsko a nevyplivnout ani kosti.

Balwer ho následoval mezi kůly, než se rozhodl, že víc sám už s Perrinem hned tak nebude. „Ti jezdci, které Masema vyslal, můj pane,“ začal a podržel si plášť, aby mohl vrhnout podezíravý pohled na Arama, jenž se mu lhostejně podíval do očí.

„Já vím,“ řekl Perrin, „myslíš, že jeli za bělokabátníky.“ Chtěl být v pohybu, daleko od přátel. Položil ruku na sedlovou hrušku, ale ještě nenasedl. Tanečník pohodil hlavou, byl také netrpělivý. „Masema by mohl klidně posílat zprávy i Seanchanům.“

„Jak jsi řekl, můj pane. Rozhodně je to jistá možnost. Smím však znovu navrhnout, že Masemův názor na Aes Sedai se velice blíží jeho názoru na bělokabátníky? Vlastně je stejný. Kdyby mohl, vyhubil by všechny sestry do poslední. Názor Seanchanů je... pragmatičtější, smím-li to tak nazývat. V každém případě nesouhlasí s Masemovým."

„I když bělokabátníky hodně nenávidíš, mistře Balwere, oni nejsou kořenem všeho zla. A Masema už se Seanchany jednal dříve.“

„Jak říkáš, můj pane.“ Balwerův výraz se nezměnil, ale páchly z něj pochybnosti. Perrin nemohl dokázat, že se Masema schází se Seanchany, a vykládat někomu, jak to zjistil, by jenom přidalo další k současným potížím. Z toho měl Balwer problémy. Byl to člověk, jenž má rád důkazy. „Co se Aes Sedai a moudrých týče, můj pane... Aes Sedai jsou zřejmě pořád přesvědčené, že vědí všechno líp než ostatní, snad možná kromě jiných Aes Sedai. A podle mě jsou moudré úplně stejné.“

Perrin zafrkal. „Řekni mi něco, co nevím. Jako například proč by se Masuri scházela s Masemou a proč to moudré dovolují. Vsadím Tanečníka proti podkováku, že to neudělala bez jejich svolení.“ Annoura byla další otázka, ale ta mohla jednat sama za sebe. Rozhodně nevypadalo příliš pravděpodobně, že by jednala na příkaz Berelain.

Balwer si upravil plášť na ramenou a zadíval se přes řady naostřených kůlů na tábor k aielským stanům. Mhouřil oči, jako by doufal, že prohlédne stanovou stěnou. „Existuje mnoho možností, můj pane,“ pronesl nedůtklivě. „Pro někoho, kdo složil přísahu, co není zakázáno, je dovoleno, a cokoliv nedostaneš příkazem, toho si nemusíš všímat. Jiní lidé dělají to, o čem si myslí, že to pomůže jejich lennímu pánovi, aniž by ho nejdřív požádali o dovolení. Aes Sedai a moudré zjevně spadají do těchto kategorií, ale jinak mohu zatím jen spekulovat.“

„Mohl bych se zeptat. Aes Sedai nemůžou lhát, a kdybych na ni zatlačil, Masuri by mohla říct i pravdu.“

Balwer se zašklebil, jako by ho náhle rozbolel žaludek. „Možná, můj pane. Snad. Spíš by ti ale řekla něco, co zní jako pravda. Aes Sedai v tom umějí chodit, jak sám víš. V každém případě, můj pane, by se Masuri divila, jak jsi věděl, na co se zeptat, a to by ji mohlo dovést k Haviarovi a Nerionovi. Za daných okolností, kdo může vědět, co by mohla prozradit? Přímá není vždy ta nejlepší cesta. Občas je třeba jisté věci vykonat za maskou, pro větší bezpečí.“

„Řekl jsem ti, že Aes Sedai se nedá věřit,“ ozval se náhle Aram. „Řekl jsem ti to, urozený pane Perrine.“ Odmlčel se, když Perrin zvedl ruku, ale byl cítit takovým vztekem, až musel Perrin vydechnout, aby si pročistil plíce. Jedna jeho část chtěla ten pach vstřebat a nechat se jím pohltit.

Pozorně se zadíval na Balwera. Jestli Aes Sedai dokázaly překroutit pravdu, až člověk nepoznal, kde je nahoře a kde dole, dokázaly a dělaly to, jak dalece jim potom člověk mohl věřit? Důvěra byla vždycky nejistá. Naučil se to tím těžším způsobem. Rychle se ale ovládl. Kladivo bylo třeba používat opatrně, a on pracoval v kovárně, kde by mu jediné uklouznutí mohlo vyrvat srdce z hrudi. „A mohlo by se na tom něco změnit, kdyby Selandini přátelé začali trávit víc času u Aielů? Nakonec chtějí být jako oni. To by mělo jako důvod stačit. A jeden z nich by se možná mohl upíchnout na Berelain a její rádkyni.“

„To by se mělo dát zařídit, můj pane,“ připustil Balwer po kratičkém zaváhání. „Otec paní Medore je vznešeným pánem Tearu, takže má dostatečně vysoké postavení, aby mohla oslovit první z Mayene, a také důvod. A jeden dva Cairhieňané jsou možná taky dost urození. Najít ty, kteří by žili mezi Aiely, bude ještě lehčí.“

Perrin kývl. Na kladivo byla nutná nekonečná trpělivost, jakkoliv by s ním nejradši rozmlátil všechno v dosahu. „Tak to udělej. Ale snažil ses mě k tomu... dovíst... od chvíle, kdy nás Selanda opustila. Odteď, když budeš mít návrh, řekni ho. I když ti devětkrát po sobě řeknu ne, vždycky si poslechnu ten desátý. Nejsem moc chytrý, ale jsem ochotný i poslechnout lidi, kteří jsou, a ty podle mě chytrý jsi. Jenom se mě nesnaž dostrkat tam, kde mě chceš mít. To nesnáším, mistře Balwere.“

Balwer zamrkal a pak se, ze všech věcí, uklonil s rukama sepjatýma v pase. Byl cítit překvapením. A vděkem. Vděkem? „Jak přikazuješ, můj pane. Můj předchozí zaměstnavatel neměl rád návrhy, pokud si o ně neřekl. Už tu chybu znovu neudělám, tím si buď jist.“ Prohlédl si Perrina a zřejmě došel k nějakému závěru. „Smím-li to říct,“ začal opatrně, „služba u tebe je... příjemná... způsobem, jaký jsem nečekal. Jsi takový, jaký vypadáš, můj pane, nemáš ukryté otrávené jehly, které by zasáhly neopatrného. Můj předchozí zaměstnavatel byl vyhlášený svou bystrostí, ale věřím, že ty jsi stejně bystrý, byť jiným způsobem. Věřím, že tvou službu budu opouštět nerad. Tohle by mohl říct každý, aby si udržel místo, ale já to myslím vážně.“

Otrávené jehly? Než Balwer vstoupil do Perrinových služeb, dělal tajemníka jedné murandské šlechtičně, na kterou přišly těžké časy a už si ho nemohla dovolit. Murandy zřejmě bylo drsnější místo, než si Perrin myslel. „Nevidím důvod, proč bys měl opouštět službu u mě. Jenom mi pověz, co chceš, aby se udělalo, a já o tom rozhodnu, netlač mě nikam. A zapomeň na lichotky.“

„Já nikdy nelichotím, můj pane. Ale jsem schopný se přizpůsobit potřebám svého pána, to vyžaduje má profese.“ Znovu se uklonil. Takhle formální ještě nikdy nebyl. „Jestli už nemáš další otázky, můj pane, smím jít najít paní Medore?“

Perrin kývl. Mužík se uklonil ještě jednou, couvl a vyrazil zpátky do tábora, až za ním plášť vlál, jak kličkoval mezi naostřenými kůly jako špaček poskakující ve sněhu. Byl skutečně zvláštní.

„Já mu nevěřím,“ zamumlal Aram zíraje za Balwerem. „A nevěřím Selandě a celý tý bandě. Ti se spojí s Aes Sedai, dej na mý slova."

„Někomu věřit musíš,“ opáčil Perrin hrubě. Otázkou bylo komu. Vyhoupl se do sedla a pobídl Tanečníka do kroku. Kladivo nebylo k ničemu, když leželo opřené o stěnu.

6

Pach snu

Studený vzduch byl čistý a svěží, když Perrin cválal lesem, vítr přinášel z hor sníh, který Tanečníkovi odletoval od kopyt. Tady mohl zapomenout na staré přátele, kteří byli ochotní uvěřit těm nejhorším klepů. Mohl se pokusit zapomenout na Masemu a Aes Sedai a moudré. Shaidy ale měl vklíněné do lebky, železný hlavolam, co se ještě nepoddal, ať s ním kroutil jakkoliv. Chtěl ho roztrhnout, ale to na kovářské hlavolamy nikdy nefungovalo.

Po rychlém běhu nechal šedáka s pocitem viny zpomalit do kroku. Pod stromy byla tma jako v pytli a kameny vyčnívající ze sněhu mezi vysokými stromy varovaly před dalšími, ukrytými pod sněhem, takže běžící kůň si tu mohl velmi snadno zlomit nohu, a to nemluvě o syslích, liščích a jezevčích norách. Nebyl důvod riskovat. Pojede-li cvalem, neosvobodí Faile ani o hodinu dřív, a navíc by to tempo žádný kůň nevydržel dlouho. Sníh sahal místy až po kolena a i mimo návěje byl hluboký až dost. Ale mířil na severovýchod. Od severovýchodu se budou vracet zvědové se zprávami o Faile. Nebo aspoň se zprávami o Shaidech, o místě, kde se nacházejí. Doufal v to tak často, modlil se za to, ale dnes věděl, že to přijde. Jenže z toho byl ještě nervóznější. Najít je byl první krok k rozluštění toho hlavolamu. V hněvu přeskakoval v myšlenkách z jedné věci na druhou, ale ať už Balwer říkal cokoliv, Perrin věděl, že postupuje přinejlepším metodicky. Neuměl moc rychle uvažovat a scházela mu bystrost, takže musel stačit metodický postup. Nějak.

Dohonil ho Aram, jenž svého koně nejdřív tvrdě hnal a zpomalil jenom kousek za Perrinem jako poslušný pes. Perrin ho nechal. Aram nebyl nikdy cítit klidně, kdykoliv ho Perrin přiměl, aby jel po jeho boku. Bývalý cikán nemluvil, ale ledový vítr přinášel jeho pach, směs hněvu, podezíravosti a rozladěnosti. Seděl v sedle napjatý jako přetažená pružina a zachmuřeně sledoval les, jako kdyby čekal, že zpoza nejbližšího stromu každou chvíli vyskočí Shaidové.

Vlastně před většinou lidí se v tomhle lese mohlo schovat téměř cokoliv. Baldachýnem větví byla vidět obloha, jež už začínala skutečně šednout, ale prozatím vrhal les stíny tmavší než noc a stromy samy byly mohutnými sloupy černi. Ale i pohyb černokřídlé kavky na sněhem pokryté větvi, když si čechrala peří kvůli zimě, upoutal Perrinovu pozornost, a stejně tak lovící pěnice, černější než temnota, opatrně zvedající hlavu na další větvi. Zachytil i jejich pach. Slabý závan lidského pachu se nesl od rozložitého dubu s větvemi tlustými jako poník. Ghealdaňané a Mayenerové vyslali hlídky na koních na okruh několik mil od tábora, ale on raději spoléhal na dvouříčské muže, kteří byli blíž. Neměl dost mužů, aby tábor obstoupili úplně, ale byli to zkušení zálesáci, uvyklí lovit zvěř, která by stejně dobře mohla lovit je, a byli zvyklí všimnout si i pohybu, jaký by člověku uvažujícímu o vojácích a válce unikl. Horské kočky, přicházející z hor za ovcemi, se dokázaly ukrýt všem na očích, a medvědi a kanci byli známí tím, že se vraceli po své stopě a číhali v záloze na své pronásledovatele. Z větví, patnáct dvacet loktů nad zemí, člověk uviděl cokoliv, co se dole pohnulo, včas, aby mohl varovat tábor, a s dlouhými luky by dokázali vybrat vysokou daň od každého, kdo by se pokusil přes ně projít. Ale přítomnost stráží si uvědomoval jenom letmo, stejně jako tu kavku. Soustředil se na stromy a stíny, chtěl uvidět vracející se zvědy co nejdřív.

Náhle Tanečník pohodil hlavou, zafrkal, zakoulel očima a zastavil se na místě. Aramův kůň zařičel a vzepjal se. Perrin se předklonil, aby třesoucího se hřebce poplácal po krku, ale ruka mu ztuhla, když zachytil skutečný pach, slabý pach hořící síry, z něhož se mu zježily vlasy na krku. Hořící síra byla jen slabou nápodobou tohoto puchu. Smrdělo to... špatností, něčím, co nepatřilo na tento svět. Ten pach nebyl nový – tenhle se nedal nikdy nazvat „čerstvý" – ale nebyl ani starý. Snad hodinu, víc ne. Snad z doby, kdy se probudil. Z doby, kdy se mu o tom pachu zdálo.

„Co se stalo, urozený pane Perrine?“ Aram měl problémy svého šimla zvládnout, protože ten tancoval kolem dokola, vzpíral se otěžím a chtěl utéci pryč. Ale i když bývalý cikán zápolil s otěžemi, meč s vlčí hlavou na hlavici jílce už držel v ruce. Cvičil s ním každý den celé hodiny, když mohl, a ti, kdo se v těchto věcech vyznali, tvrdili, že je dobrý. „Ty už možná rozeznáš černou nit od bílé, ale pro mě je ještě pořád noc. Nic pořádně nevidím.“

„Vezmi to takhle,“ řekl mu Perrin. „Není to nutný. Tady meče stejně nebudou k ničemu.“ Musel svého chvějícího se koně přemlouvat, aby šel dál, ale vydal se za tím pachem a sledoval zasněženou zemi před sebou. Ten pach znal nejen ze sna.

Netrvalo mu dlouho najít, co hledal, a Tanečník vděčně frkl, když ho Perrin zastavil kus od šedé kamenné desky, dva kroky široké, vyčnívající ze sněhu. Sníh všude kolem byl hladký a neporušený, ale na kameni byly vidět psí stopy, jako by přes něj přeběhla celá smečka. Šero nešero, on to viděl jasně. Stopy větší než dlaň, vtištěné do kamene, jako by to bylo bláto. Perrin znovu poplácal Tanečníka. Nebylo divu, že je kůň vyděšený.

„Vrať se do tábora, Arame, a najdi Dannila. Vyřiď mu, ať každému řekne, že tu byli temní psi, tak asi před hodinou. A odlož ten meč. Na temného psa bys s mečem jít nechtěl, věř mi.“

„Temní psi?“ vyjekl Aram a rozhlížel se do tmy pod stromy. Teď z něj byl cítit nervózní strach. Většina mužů by se tomu vysmála jako příběhům krajánků nebo pohádkám pro děti. Cikáni se potulovali krajem a věděli, co všechno se dá v divočině najít. Aram meč vrátil velmi neochotně do pochvy, ale pravou ruku nechal zdviženou u jílce. „A jak zabiješ temného psa? Dá se zabít?“ Nakonec možná ale neměl tolik rozumu.

„Jen buď rád, že to nemusíš zkoušet, Arame. A teď běž udělat, co jsem ti řekl. Všichni musí dávat dobrý pozor pro případ, že by se vrátili. Podle mě to není moc pravděpodobný, ale lepší je být opatrný.“ Perrin si vzpomínal, jak kdysi smečce temných psů čelil a jednoho zabil. Myslel si, že ho zabil, když ho zasáhl třemi dobrými šípy. Zplozenci Stínu ale tak snadno neumírali. Smečku musela vyřídit Moirain odřivousem. „Ujisti se, že se o tom doslechnou i Aes Sedai a moudré a asha’mani.“ Byla jen malá naděje, že někdo z nich umí udělat odřivous – ženy by možná ani nepřipustily, že znají zakázanou věc, i kdyby to uměly, a muži to nejspíš taky neuměli – ale třeba někdo z nich ví něco užitečného.

Aram nechtěl Perrina jen tak opustit, dokud na něj Perrin nevyjel, a pak se otočil k táboru a za ním se nesl pach dotčenosti a ublíženosti, jako by dva muži byli byť o fous bezpečnější než jeden. Jakmile byl druhý muž z dohledu, Perrin pobídl Tanečníka k jihu, směrem, jímž mířili temní psi. Na tohle nechtěl ničí společnost, ani Aramovu. To, že si lidé občas všimli, jak bystrý má zrak, ještě nebyl důvod k tomu, aby se předváděl, a o čichu ani nemluvě. Už tak měli dost důvodů ho odstrkovat, nemusel jim dávat další.

Mohla tu být naděje, že ti tvorové jen procházeli kolem jeho tábora, ale v posledních pár letech se naučil být nervózní ze všech shod okolností. Příliš často to žádné náhody nebyly, ne takové, za jaké je považovali ostatní lidé. Pokud to byl další vliv ta’veren na vzor, tak bez něj by se obešel. Často to byla spíš nevýhoda než výhoda, i když to vypadalo, že to funguje v jeho prospěch. To, co bylo jednu chvíli prospěšné, se mohlo vzápětí obrátit proti němu. A vždy tu byla další možnost. Být ta’veren znamenalo vystupovat ze vzoru a někteří Zaprodanci toho dokázali využít, aby ho kdykoliv našli, aspoň to slyšel. A někteří zplozenci Stínu možná taky.

Stopa, již sledoval, byla určitě skoro hodinu stará, ale Perrin cítil napětí mezi lopatkami a svědění na hlavě. Obloha, pokud byla vidět, byla stále hodně tmavě šedá i pro jeho oči. Slunce ještě nevystoupilo nad obzor. Těsně před východem slunce byla jedna z nejhorších dob na setkání s divokou štvanicí, kdy se tma měnila ve světlo, ale světlo se ještě neujalo vlády. Aspoň že poblíž nebyly žádné křižovatky ani hřbitov, ale jediné krbové kameny byly až v Brytanu a on si nebyl jistý, kolik bezpečí v nich může být. V duchu si poznačil nejbližší potok, kam chodil tábor pro vodu, když prosekali led. Byl pouze deset, dvanáct kroků široký a vody v něm bylo jenom po kolena, ale tekoucí voda měla údajně temné psy zastavit. Ale zarazit by je mělo i to, když se jim člověk postaví, a on viděl, jaké to mělo následky. Větřil a pátral po tom starém pachu. A po nějakém náznaku nového. Narazit na ty tvory bez varování by bylo víc než nepříjemné.

Tanečník dokázal zachytit pach stejně dobře jako Perrin a občas si něčeho všiml dříve, ale kdykoliv se zastavil, Perrin ho zase pobídl dál. Ve sněhu bylo plno stop, otisků kopyt jezdeckých hlídek, a občas i otisky králíků a lišek, ale temní psi zanechávali stopy jenom tam, kde ze sněhu vyčnívaly kameny. Pach hořící síry byl tam vždy nejsilnější, ale ve vzduchu ho bylo dost, aby ho dovedl k dalšímu kameni. Obrovské otisky tlap se překrývaly a nedalo se poznat, kolik temných psů tu bylo, ale ať byl kámen široký na krok nebo na šest, na všech bylo stop plno. Byla to větší smečka než těch deset, které viděl u Illianu. Mnohem větší. Proto v celé oblasti nebyli žádní vlci? Byl si jistý, že jistota smrti, kterou cítil ve snu, je něco skutečného, a v tom snu byl vlkem.

Když se stopa začínala stáčet k západu, pocítil první podezření, jež se mu potvrdilo, když se stopa stočila ještě víc. Temní psi úplně oběhli tábor a přeběhli rovnou přes místo na sever od tábora, kde několik stromů spadlo a leželo opřených o sousední stromy. Každý měl z kmene vyrvaný obrovský kus dřeva. Stopy pokrývaly skalku hladkou a plochou jako leštěná mramorová podlaha, až na jako vlas tenkou rýhu, vedoucí prostředkem rovně, jako když střelí. Otevření asha’manského průchodu nic neodolalo, a tady se otevřely dva. Tlustá borovice, která tu spadla, měla vypálený kus čtyři kroky široký, ale ohořelé konce byly úhledné jako od pily. Zdálo se, že důkazy použití jediné síly temné psy také nezajímají. Smečka se tu nezastavila, dokonce ani nezpomalila. Temní psi běhali rychleji než koně a vydrželi déle a jejich pach se vytrácel jen nepatrně. Na dvou místech okruhu narazil na rozdělení stop, ale to jen smečka na tom místě přiběhla od severu a pak pokračovala k jihu. Když oběhla tábor, vydala se za tím, po čem šla.

Očividně to nebyl on. Tábor možná oběhla proto, že ho vycítila, ucítila ta’veren, ale on pochyboval, že by temní psi váhali byť jen chviličku, kdyby šli po něm. Smečka, jíž čelil předtím, vstoupila do města Illianu, i když zabít se ho pokusila až později. Ale hlásí temní psi, co uvidí, jako to dělají krysy a krkavci? Z toho pomyšlení zaťal zuby. Pozornost Stínu byla něco, čeho se duševně zdravý člověk obával, a pozornost Stínu mohla zabránit osvobození Faile. To mu dělalo ze všeho největší starosti. Ale existovaly způsoby, jak bojovat se zplozenci Stínu, jak bojovat se Zaprodanci, kdyby na to došlo. Cokoliv se postaví mezi něho a Faile, temní psi, Zaprodanci, cokoliv jiného, on si najde způsob, jak to obejít, jak projít přes to, cokoliv, co bude potřebné. Člověk se mohl bát jen po určitou mez, a on teď všechen svůj strach soustředil na Faile. Na další obavy prostě neměl místo.

Než se dostal na místo, odkud vyrazil, donesl k němu vánek pach lidí a koní, ostrý ve studeném vzduchu, a Tanečníka zpomalil do kroku a pak ho zastavil. Asi sto kroků před sebou zahlédl asi padesát či šedesát koní. Slunce konečně vykouklo nad obzor a vysílalo lesní klenbou šikmé paprsky, odrážející se na sněhu a zmírňující šero, i když mezi útlými prsty slunce zůstávaly hluboké stíny. Některé stíny ho pohltily. Oddíl jezdců byl poblíž místa, kde našel první stopy temných psů, a Perrin rozeznal Aramův jedovatě zelený plášť a červeně pruhovaný kabátec, cikánský oděv srážející se s mečem na mladíkových zádech. Většina jezdců měla červené barbuty a tmavé pláště přes červené kyrysy a dlouhé fábory na kopích jim rozechvíval mírní větřík, když se vojáci snažili dívat na všechny strany. První z Mayene si takhle po ránu často vyjížděla pod ochranou své okřídlené gardy.

Už chtěl vyklouznout, aby se s Berelain nemusel setkat, ale pak mezi jezdci uviděl tři vysoké ženy bez koní, s tmavými loktušemi přehozenými přes hlavu a ramena, a zaváhal. Moudré jezdily, jen když to bylo nezbytně nutné, a i pak neochotně, ale dusat míli či dvě ve sněhu v těžkých vlněných sukních nebyl dostatečný důvod, který by je dostal na koňský hřbet. Se skupinou určitě vyjela i Seonid nebo Masuri, i když Aielanky měly Berelain z nějakého důvodu, který nechápal, rády.

K jezdcům se stejně připojit nechtěl, ať už s nimi byl kdokoliv, ale zaváhání ho stálo možnost odjet. Jedna z moudrých – myslel si, že Carelle, žena s ohnivými vlasy, která ho vždycky vyzývala pronikavým modrým pohledem – zvedla ruku a ukázala jeho směrem a celý oddíl se otočil, vojáci pobízeli koně a dívali se mezi stromy směrem k němu, kopí, opřená o ocelové třmeny, zpola skloněná. Nebylo pravděpodobné, že by ho ve stínu a pruzích světla rozeznali. Překvapilo ho, že ho moudrá uviděla, ale Aielové měli obvykle dobrý zrak.

Byla tam Masuri, štíhlá žena v bronzovém plášti, na skvrnité kobyle, i Annoura na hnědé, a třebaže se držela zpátky, její tmavé copánky, visící z kapuce, byly nezaměnitelné. Berelain sama seděla vepředu na štíhlém ryzákovi, vysoká krasavice s dlouhými černými vlasy, v rudém plášti podšitém černou kožišinou. Její krása měla jedinou vadu, nebyla to Faile. A co se jeho týkalo, měla ještě horší vadu. O únosu Faile a Masemových stycích se Seanchany se dozvěděl od ní, ale skoro všichni v táboře byli přesvědčení, že se s ní vyspal už ten den, kdy byla Faile unesena, a ona neudělala nic, aby to napravila. Těžko to bylo něco, u čeho ji mohl žádat, aby vystoupila a veřejně to popřela, ale mohla něco říci, přikázat svým komorným, aby to popřely, cokoli. Místo toho se držela svého mlčení a její komorné, klevetící jako straky, ten příběh ještě podporovaly. Taková pověst se ve Dvouříčí muže držela.

Od té noci se Berelain vyhýbal a byl by odjel i teď, když ho zahlédli, ale ona od jedné své komorné, obtloustlé ženy zabalené do modrozlatého pláště, převzala košík a pak promluvila k ostatním a vyjela přímo k němu. Sama. Annoura zvedla ruku a cosi za ní volala, ale Berelain se ani neohlédla. Perrin nepochyboval, že by jela za ním, ať by se vydal kamkoliv, a jak už se to všechno vyvrbilo, kdyby odjel, lidé by si jen mysleli, že s ní chce být v soukromí. Pobídl Tanečníka, chtěje se připojit k ostatním, i když po tom vůbec netoužil – a ať si ho ona následuje zpátky, bude-li chtít – ale ona pobídla ryzáka do cvalu, i přes nebezpečný terén a sníh, a dokonce přeskočila kámen, až za ní rudý plášť vlál, a setkala se s ním v polovině cesty. Byla dobrý jezdec, připustil neochotně. Nebyla tak dobrá jako Faile, ale lepší než většina ostatních.

„Mračíš se dost ohnivě,“ zasmála se, když zastavila koně přímo před Tanečníkem. Z toho, jak držela otěže, bylo zřejmé, že mu hodlá zabránit v cestě, kdyby ji chtěl objet. Ta ženská neměla vůbec žádný stud! „Usmívej se, aby si lidé mysleli, že flirtujeme.“ Strčila mu košík rukou v červené rukavičce. „Tohle by tě aspoň mělo rozveselit. Slyšela jsem, že zapomínáš jíst.“ Nakrčila nos. „A zřejmě se i mýt. A taky potřebuješ přistřihnout vousy. Ustaraný, poněkud zanedbaný manžel, zachraňující manželku, je romantická postava, ale o špinavém trhanovi by tak dobré mínění mít nemusela. Žádná žena by ti nikdy neodpustila, kdybys jí zkazil její dojem o sobě.“

Perrin, náhle zmatený, si košík vzal a postavil ho na sedlovou hrušku a mimoděk si třel nos. Byl od Berelain zvyklý na určité pachy, obvykle byla cítit jako vlčice na lovu, kdy on byl její zamýšlenou kořistí, ale dnes to bylo jiné. Ani stopa loveckého pachu. Byla cítit trpělivostí jako kámen, a pobavením, a pod tím byl strach. Ta žena se ho rozhodně nebála, nikdy. A kvůli čemu byla tak trpělivá? A vlastně co ji tak pobavilo? Horská kočka páchnoucí jako jehně by ho nezmátla víc.

Zmatený nebo ne, v žaludku mu zakručelo, když ucítil vůni nesoucí se z košíku. Pečený bažant, pokud se nemýlil, a chleba, ještě teplý. Mouky bylo málo a chleba skoro stejně vzácný jako maso. Pravdou bylo, že se občas zapomněl najíst. Občas opravdu zapomínal, a když si vzpomněl, jídlo byla povinnost, protože musel projít přes Lini a Breanu nebo se nechat odstrkovat lidmi, s nimiž vyrostl, jen aby se dostal k jídlu. Z jídla přímo pod nosem mu začaly téct sliny. Nebude to neloajální, jíst jídlo od Berelain?

„Děkuju ti za chleba a bažanta,“ řekl drsně, „ale poslední věc na světě, kterou chci, je, aby si někdo myslel, že flirtujem. A umeju se, až to půjde, pokud ti do toho vůbec něco je. V tomhle počasí to není snadný. Kromě toho nikdo není cejtit o nic líp než já.“ Ona ano, uvědomil si náhle. V její lehké květinové voňavce nebylo ani stopy po potu, a byla cítit čistotou. Připadalo mu to jako zrada.

Berelain polekaně vykulila oči – proč? – ale pak si povzdechla a usmála se a do pachu se jí vloudilo podráždění. „Nechej si postavit stan. Vím, že na jednom z tvých vozů je dobrá měděná vana. Tu nevyhazuj. Lidé čekají, že šlechtic bude vypadat jako šlechtic, Perrine, a k tomu patří vypadat slušně, i když to dá práci. Je to dohoda mezi tebou a jimi. Musíš jim dát to, co čekají, stejně jako to, co potřebují a chtějí, jinak k tobě ztratí úctu a začnou dávat tobě za vinu, že ji ztratili. Upřímně řečeno, nikdo z nás si nemůže dovolit, abys to dopustil. Všichni jsme daleko od domova, obklopeni nepřáteli, a já opravdu věřím, že ty, urozený pán Perrin Zlatooký, můžeš být naší jedinou nadějí na to, že se dožijeme návratu domů. Bez tebe se všechno rozpadne. Teď se usměj, protože pokud flirtujeme, tak nemluvíme o ničem jiném.“

Perrin vycenil zuby. Mayenerové a moudré se dívali, ale z padesáti kroků a v šeru to budou považovat za úsměv. Ztratit úctu? Berelain pomáhala zbavit ho posledních zbytků úcty, jež k němu kdy dvouříčtí lidé chovali, nemluvě o Faileiných služebnících. Horší bylo, že Faile mu nejednou dávala jinou verzi téže lekce, o povinnostech šlechtice dát lidem, co čekají. Čeho on litoval, bylo, že musí poslouchat tuto ženu, ze všech lidí, opakovat to, co říkala jeho žena. „A o čem teda mluvíme, že nechceš, aby to tví lidi věděli?“

Dál se tvářila klidně a usmívala se, ale spodní proud strachu zesílil. Nebyla to ještě panika, ale věřila, že jí hrozí nebezpečí. Ruce v rukavičkách zatínala do otěží. „Mí chytači zlodějů slídí v Masemově táboře a dělají si ‚přátele‘. Není to tak dobré jako mít tam špehy, ale nosí tam víno, které mi údajně kradou, a něco málo přece jen zjistí.“ Tázavě se na něj zadívala a naklonila hlavu. Světlo! Věděla, že Faile používala Selandu a ty ostatní kretény jako špehy! Vždyť mu o nich taky řekla. Gendar a Santes, její chytači zlodějů, nejspíš v Masemově táboře zahlédli Haviara a Neriona. Bude muset varovat Balwera, než se pokusí nasadit Medore na Berelain a Annouru. To tedy byl hrozný zmatek.

Když mlčel, pokračovala. „Kromě chleba a bažanta jsem ti do košíku přidala ještě něco. Dokument... který Santes našel včera v Masemově stole. Ten hlupák nikdy nenarazil na zámek, aby nechtěl vědět, co skrývá. Ať tě nikdo nevidí, jak ho čteš, když jsem si dala takovou práci, abych to zatajila!“ dodala ostře, když zvedl víko košíku a uviděl v plátně zabalený raneček a ucítil silnou vůni pečeného ptáka a teplého chleba. „Všimla jsem si, že tě Masemovi muži často sledují, a teď by se mohli taky dívat!“

„Nejsem hlupák,“ zavrčel. O Masemových hlídacích psech věděl. Většina jeho stoupenců byla z města a většina těch ostatních byla dost neohrabaná, aby se za to u něj doma stydělo i desetileté dítě. Což však neznamenalo, že se jeden dva neschovávají někde mezi stromy, dost blízko na to, aby je špehovali ze stínů. Vždycky se drželi opodál, protože kvůli jeho očím věřili, že je něco jako zpola zkrocený zplozenec Stínu, takže jejich pach zachytil málokdy, a dnes ráno měl v hlavě jiné věci.

Odhrnul plátno a uviděl bažanta, velkého jako slušně velká slepice, s křupavou hnědou kůrčičkou. Utrhl stehýnko a druhou rukou hmatal vespod. Vytáhl těžký papír smetanové barvy, na čtyřikrát přeložený. Nestaraje se o mastné skvrny ho rozbalil rovnou na pečínce, v rukavicích trochu neohrabaně, a zatímco okusoval stehýnko, četl. Každý pozorovatel by viděl, že se dívá, který kousek bažanta si má dát teď. Na tlusté pečeti ze zeleného vosku, na jedné straně zlomené, byl otisk, o němž usoudil, že to jsou tři ruce se zvednutým ukazovákem a malíkem. Rukopis byl rozevlátý, trochu zvláštní, některá písmena byla skoro k nepoznání, ale s trochou námahy se číst dal.

Nositel tohoto listu je pod mou osobní ochranou. Ve jménu císařovny, kéž žije věčně, mu poskytni pomoc, již si vyžádá ve službách císařovně, a nikomu krom mne o tom neřekni.

Pod svou pečetí

Suroth Sabelle Meldarath

z Asinbayaru a Barsabby

vznešená paní

„Císařovna,“ pronesl tiše, tiše jako železo otírající se o hedvábí. Potvrzení Masemových jednání se Seanchany, ačkoliv on sám to potvrzovat nepotřeboval. O něčem takovém by mu Berelain nelhala. Suroth Sabelle Meldarath musela být důležitá osoba, když mohla vydat takový dokument. „Tohle ho vyřídí, jakmile Santes dosvědčí, kde to našel.“ Ve službách císařovny? Masema věděl, že Rand se Seanchany bojuje! Zase ten duhový vír, i když ho hned zahnal. Ten člověk byl zrádce!

Berelain se zasmála, jako kdyby řekl něco vtipného, ale teď její úsměv rozhodně vypadal nucený. „Santes mi řekl, že ho vzal ve zmatku, když se stavěl tábor, tak jsem jim s Genadrem dovolila vrátit se zpátky s mým posledním soudkem dobrého tunaighanského. Měli se vrátit hodinu po setmění, jenže ani jeden se neobjevil. Asi mohli zaspat, ale ještě nikdy –“

Polekaně se odmlčela a vykulila na něj oči a on si uvědomil, že překousl stehenní kost vejpůl. Světlo, obral celé stehýnko, aniž by si toho všiml. „Jsem hladovější, než jsem si myslel,“ zamumlal. Vyplivl si kost do dlaně a hodil ji na zem. „Bude bezpečnější předpokládat, že Masema ví, že to máš. Doufám, že budeš kolem sebe pořád mít silnou stráž, ne jenom, když si vyjedeš.“

„Gallenne nechává od poslední noci kolem mého stanu spát padesát svých mužů,“ poznamenala, stále kulíc oči, a on si zhluboka povzdechl. Člověk by si myslel, že ještě nikdy neviděla nikoho překousnout kost.

„Co ti řekla Annoura?“

„Chtěla, abych jí to dala, že to zničí, takže kdyby se mě někdo ptal, mohla bych říci, že to nemám a nevím, kde to je, a ona by mě v tom mohla podpořit. Pochybuji však, že by to Masemu uspokojilo.“

„Ne, to asi ne.“ Annoura to tedy také věděla. Aes Sedai uměly být pošetilé, občas i bláznivé, ale nikdy nebyly hloupé. „Řekla ti, že to zničí, nebo že kdybys jí to dala, mohla by to zničit?“

Berelain se zamyšleně zamračila a až po chvíli odpověděla: „Že to udělá.“ Ryzák netrpělivě zadupal, ale ona ho snadno uklidnila, aniž by to brala na vědomí. „Masema se dá těžko ovlivnit... nátlakem.“ Měla na mysli vydírání. Perrin si neuměl představit, že by se Masema tomuhle podvolil. Zvlášť kdyby ho vydírala Aes Sedai.

Když trhal druhé stehýnko, podařilo se mu papír znovu složit a strčit do rukávu, kde ho rukavice zadrží, aby mu nevypadl. Pořád to byl důkaz. Ale čeho? Jak mohl být zároveň fanatickým stoupencem Draka Znovuzrozeného i zrádcem? Mohl ten dokument sebrat...? Komu? Nějakému přisluhovači, jehož chytil? Proč si ho ale Masema schovával pod zámkem, pokud by nebyl dokument určen jemu? A se Seanchany se setkal. A jak to hodlal použít? Kdo mohl říci, k čemu všemu se to dalo použít? Perrin si těžce povzdychl. Měl příliš mnoho otázek a žádné odpovědi. Odpovědi vyžadovaly rychlejší myšlení, než měl on. Balwer o tom možná bude něco vědět.

Žaludek po něm chtěl, aby spolykal celého ptáka, ale pevně zavřel víko a snažil se kousat pomalu. Jednu věc mohl zjistit sám. „Co ještě Annoura říkala? O Masemovi?“

„Nic, kromě toho, že je nebezpečný a že bych se mu měla vyhýbat, jako kdybych to už sama nevěděla. Nemá ho ráda a nerada o něm mluví.“ Další krátké zaváhání, než dodala: „Proč?“ První z Mayene byla zvyklá na intriky a dávala pozor i na to, co nebylo vyřčeno.

Perrin si znovu kousl, aby měl čas, než sousto dožvýká a polkne. On na intriky zvyklý nebyl, ale setkal se s nimi tolikrát, že aspoň věděl, že říci příliš může být nebezpečné. Stejně jako říci příliš málo, ať už si Balwer myslel cokoliv. „Annoura se tajně schází s Masemou. Masuri taky.“

Berelainin úsměv vydržel na místě, ale do pachu se jí vkradl poplach. Začala se otáčet v sedle, aby se mohla podívat na obě Aes Sedai, ale zarazila se a olízla si rty. „Aes Sedai mají vždycky své důvody,“ bylo vše, co řekla. Aha, tak byla poplašená kvůli tomu, že se její rádkyně schází s Masemou, nebo kvůli tomu, že to Perrin ví, nebo...? Všechny možnosti nenáviděl. Pořád se mu pletly do toho, co bylo důležité. Světlo, už se mu podařilo obrat i druhé stehýnko! Doufal, že si toho Berelain nevšimla, a kost zahodil. V žaludku mu kručelo, jak se dožadoval další potravy.

Její lidé se drželi v povzdálí, ale Aram dojel blíž a předkláněl se, aby na ně lépe viděl. Moudré stály stranou a bavily se mezi sebou, zdánlivě aniž by si uvědomovaly, že stojí po kotníky hluboko ve sněhu či že jim dlouhé konce loktuší zvedá studený vítr. Čas od času se podívaly jejich směrem. Požadavek na soukromí moudrým nikdy nezabránil strkat nos tam, kam se jim zachtělo. V tom byly jako Aes Sedai. Masuri a Annoura je taky pozorovaly, i když se tvářily, že si od sebe udržují odstup. Perrin by se byl vsadil, že kdyby tam nebyly moudré, obě sestry by používaly jedinou sílu k odposlouchávání. Moudré to nejspíš uměly taky, pochopitelně, a dovolovaly Masuri navštěvovat Masemu. Řekla by jedna či druhá Aes Sedai, kdyby viděly, že moudré odposlouchávají s pomocí jediné síly? Annoura si na moudré dávala skoro stejně dobrý pozor jako Masuri. Světlo, na tohle ostružinové houští neměl čas! Ale musel to vydržet.

„Už jsme všem poskytli dost námětu k řečem,“ prohlásil. Ne že by potřebovali víc, než už měli. Pověsil si košík na sedlovou hrušku a pobídl Tanečníka. Jenom sníst ptáka přece nemohlo být neloajální.

Berelain se chvíli zdržela, ale než dojel k Aramovi, dohonila ho a zpomalila vedle něj. „Zjistím, co má Annoura za lubem,“ slíbila odhodlaně s pohledem upřeným přímo před sebe. Oči měla tvrdé. Perrin by byl Annouru litoval, kdyby z ní nejradši odpovědi nevytřásl osobně. Vzápětí už byla Berelain opět samý úsměv a veselí, i když se od ní stále nesl odhodlaný pach, téměř přerážející pach strachu. „Mladý Aram nám pověděl, že Zhouba duše projížděl těmito lesy s divokou štvanicí, urozený pane Perrine. Mohlo by to tak být, co myslíš? Vzpomínám si na ty pohádky, když jsem byla malá.“ Mluvila lehce, pobaveně a se zájmem. Aram zrudl a někteří muži za ním se zasmáli.

Ale přestali se smát, když jim Perrin ukázal stopy na kamenné desce.

7

Kovářský hlavolam

Když je smích přešel, Aram nasadil samolibý úsměv a strach, který z něj byl cítit dříve, zmizel. Každý by si mohl myslet, že už stopy viděl sám a věděl všechno, co je tu k vědění. Nikdo ale jeho pošklebování nevěnoval pozornost, všichni se soustředili hlavně na obrovské psí tlapy otištěné do kamene, i když jim Perrin vysvětlil, že temní psi jsou už dávno pryč. Jeden z šikmých paprsků ranního slunce dopadal přímo na šedou desku a jasně ji ozařoval. Tanečník si již na pach hořící síry zvykl – alespoň jen frkal a uši tiskl k hlavě – ale ostatní koně před kamenem couvali. Nikdo z lidí kromě Perrina síru necítil a většina kvůli vyplašenému chování koní reptala a na podivně označený kámen se dívala, jako by to byl exponát v kočovném panoptiku.

Berelainina obtloustlá komorná zakvičela, když uviděla stopy, zakymácela se, že málem spadla ze sedla své nervózně tancující kobyly, ale Berelain jen nepřítomně požádala Annouru, ať na ni dá pozor, a na stopy hleděla se stejně nečitelným výrazem, jako kdyby byla sama Aes Sedai. Ruce však zatínala do otěží, až tenká červená kůže na jejích kloubech zesvětlala. Bertain Gallenne, pan kapitán okřídlené gardy, s křídly na rudé barbutě a třemi tenkými karmínovými chocholy, dnes ráno velel Berelainině osobní stráži osobně a teď dotlačil svého vysokého vraníka blíž ke kameni, seskočil do sněhu, jenž mu sahal po kolena, sňal si přílbu a upřel na kámen své zbylé oko. Prázdný důlek mu zakrýval šarlatový kožený klípec, jehož řemínek mu rozděloval po ramena dlouhé šedé vlasy. Podle jeho výrazu bylo jasné, že vidí potíže, ale on vždycky ze všeho nejdřív uviděl tu nejhorší z možností. Perrin usoudil, že u vojáka je to lepší, než když vždycky uvidí tu nejlepší.

Masuri sesedla také, ale na zemi se zastavila, držíc otěže v ruce, a nejistě se zadívala na tři sluncem osmahlé Aielanky. Několik mayenerských vojáků kvůli tomu reptalo, ale už by na to měli být zvyklí. Annoura si stáhla kapuci hlouběji do čela, jako by kámen vůbec vidět nechtěla, a s komornou jenom rychle zatřásla. Ta na ni užasle vyvalila oči. Masuri, na druhou stranu, čekala vedle svého koně s trpělivým výrazem, který kazilo to, že si uhlazovala rezavé sukně svých hedvábných jezdeckých šatů, jako by si neuvědomovala, že to dělá. Moudré si mlčky vyměnily pohledy, bezvýrazné jako samy sestry. Carelle stála z jedné strany vedle Nevarin, vyzáblé zelenooké ženy, a z druhé byla Marline se soumračně modrýma očima a tmavými vlasy, což bylo u Aielů vzácné. Všechny tři byly vysoké, vysoké jako mnoho mužů, a nevypadaly na víc než o pár let starší než Perrin, ale tu klidnou sebejistotu by nezvládl někdo tak mladý, jak vypadaly jejich obličeje. Přes dlouhé náhrdelníky a těžké náramky ze zlata a slonoviny, jež nosily, by jejich těžké tmavé suknice a tmavé loktuše, téměř zakrývající bílé haleny, mohly patřit selkám, ale tady nebylo pochyb, kdo tu nad Aes Sedai velí. Vlastně občas bylo pochyb o tom, kdo velí nad Perrinem.

Nakonec Nevarin kývla. A přívětivě, pochvalně se usmála. Perrin ji ještě nikdy neviděl se usmát. Nevarin se sice pořád nemračila, ale obvykle se tvářila, že hledá někoho, komu by mohla vynadat.

Teprve když kývla, předala Masuri otěže jednomu z vojáků. Její strážce nebyl nikde v dohledu, což muselo být dílo moudrých. Rovair se jí obvykle držel jako kudlibabka. Masuri si vyhrnula rozdělené sukně a sněhovou závějí se vydala ke kameni. Když došla k němu, začala pohybovat rukama nad otisky, očividně usměrňovala, i když Perrin neviděl, že by se něco dělo. Moudré ji pozorně sledovaly, ale ony musely její tkánivo vidět. Annoura nedávala najevo sebemenší zájem. Šedé sestře se třepetaly copánky, jako kdyby vrtěla hlavou, a potom poodvedla svého koně stranou, z dohledu moudrých, i když tím se dostala dál od Berelain, přičemž by si každý mohl myslet, že ta její radu právě teď může potřebovat. Annoura se moudrým opravdu vyhýbala, jak to jen šlo.

„Zhmotnělé příběhy od ohně,“ zamumlal Gallenne a s letmým pohledem na Masuri odvedl koně od kamene. Aes Sedai ctil, ale jen málokdo chtěl být poblíž, když usměrňovaly. „I když nevím, proč mě to ještě překvapuje po tom, co jsem od odjezdu z Mayene všechno viděl.“ Masuri, soustředěná na stopy, si ho nevšímala.

Kopiníci se zavlnili, jako by skutečně nevěřili vlastním očím, dokud jim to jejich velitel nepotvrdil, a někteří z nich začali páchnout strachy, jako by čekali, že temní psi vyskočí ze stínů. Perrin s tolika lidmi kolem nerozeznával jednotlivé pachy, ale ustrašený smrad byl dost silný, takže musel vycházet od více lidí.

Gallenne asi vycítil to, co Perrin zvětřil. Měl své chyby, ale vojákům velel už dlouho. Pověsil si barbutu na jílec meče a zazubil se. S klípcem přes oko vypadal chmurně, muž, jenž vidí vtip i tváří v tvář smrti a očekává, že ho tam uvidí i ostatní. „Jestli nám budou černí psi dělat potíže, posolíme jim uši,“ řekl hlasitě a srdečně. „To se dělá v příbězích, ne? Nasypete jim sůl na uši a oni zmizí.“ Několik kopiníků se zasmálo, i když pach strachu příliš nezeslábl. Příběhy vyprávěné u ohně byly jedna věc, ale když se tu ti tvorové objevili osobně, bylo to něco zhola jiného.

Gallenne dovedl koně k Berelain a položil ruku jejímu ryzákovi na krk. Zamyšleně se podíval na Perrina, což Perrin vyrovnaně opětoval a odmítal přiznat, že pochopil, co naznačuje. Ať už chtěl ten muž říci cokoliv, mohl to říci před ním a před Aramem. Gallenne si povzdechl. „Oni se ovládnou, má paní,“ pronesl tiše, „ale fakt je, že naše postavení není zrovna bezpečné, nepřátelé jsou všude kolem a docházejí nám zásoby. Zplozenci Stínu mohou věci jen zhoršit. Mě váže povinnost k tobě a k Mayene, má paní, a se vší úctou k urozenému pánu Perrinovi bys mohla zvážit změnu plánů.“ Perrin se navztekal – ten muž chtěl opustit Faile! – ale Berelain promluvila dřív, než mohl vybuchnout.

„Žádné změny nebudou, urozený pane Gallenne.“ Občas bylo snadné zapomenout, že je vládkyní, jakkoliv bylo Mayene malé, ale v jejím hlase se ozýval velitelský tón hodný královny Andoru. Jak byla vzpřímená, její sedlo vypadalo jako trůn, a mluvila dost hlasitě, aby její rozhodnutí uslyšeli všichni, a dost rázně, aby všichni věděli, že se rozhodla. „Jestli jsou nepřátelé všude kolem, tak pokračovat v cestě je stejně bezpečné jako se vrátit nebo odbočit. Ale i kdyby cesta zpátky či stranou byla desetkrát bezpečnější, stejně bych pokračovala dál. Hodlám napomoci záchraně urozené paní Faile, i kdybychom se museli probojovat přes tisíc temných psů a trolloků navrch. To jsem přísahala, že učiním!“

Odpověděl jí hromový jásot, gardisté křičeli a mávali kopími, až červené fábory vlály. Pach strachu zůstal, ale teď se tvářili, že jsou připravení prosekat se libovolným počtem trolloků, jen aby se neshodili v Berelaininých očích. Gallenne jim velel, ale ke své vládkyni cítili víc než pouhou náklonnost, i když měla, co se mužů týče, jistou pověst. Berelain bránila Mayene před tím, aby je pohltil Tear, tím, že štvala jednoho muže, kterému připadala krásná, proti jinému. Perrin sám měl co dělat, aby překvapeně necivěl s otevřenou pusou. Mluvila stejně odhodlaně, jako se cítil on! Byla cítit stejným odhodláním! Gallene neochotně sklonil hlavu na znamení, že se podvoluje, a Berelain spokojeně kývla, než obrátila pozornost zpátky k Aes Sedai u kamene.

Masuri už přestala mávat rukama, zírala na otisky a zamyšleně si poklepávala prstem na rty. Byla hezká, ale ne krásná, i když za něco z toho mohla být zodpovědná aessedaiovská bezvěkost. Často bylo těžké poznat sestru, která se narodila v chudém hospodářství, od té, jež přišla na svět ve velkolepém paláci. Perrin ji viděl celou rudou vzteky, unavenou a na konci sil, ale přes obtížné cestování a život v aielských stanech měla tmavé vlasy a šaty upravené, jako by se jí o ně starala komorná. Teď zrovna mohla stát v knihovně.

„Co jsi zjistila, Masuri?“ zeptala se Berelain. „Masuri, prosím? Masuri?“

Poslední slovo už znělo dost ostře a Masuri sebou trhla, jako by ji překvapilo, že zde není sama. Nejspíš ji to překvapilo. V mnoha věcech působila spíš jako zelená než jako hnědá, víc se soustředila na činy, než na rozjímání, šla rovnou k věci a nikdy nemluvila nejasně, ale stále byla schopná plně se ponořit do toho, co upoutalo její pozornost. Teď sepjala ruce v pase a otevřela ústa, ale než promluvila, zaváhala a tázavě se podívala na moudré.

„Jenom mluv, děvče,“ vyzvala ji Nevarin netrpělivě a za cinkání náramků si dala ruce v bok. Zamračila se, čímž vypadala víc jako obvykle, ale žádná moudrá se netvářila pochvalně. Všechny tři se mračily, až vypadaly jako tři světlooké vrány na plotě. „Nenechávaly jsme tě jen ukojit tvou zvědavost. Tak ven s tím. Pověz nám, co jsi zjistila."

Masuri zrudla, ale okamžitě začala mluvit, oči upřené na Berelain. Určitě se jí nelíbilo, když jí někdo nadával na veřejnosti, ať už ostatní věděli či nevěděli o jejích vztazích s moudrými. „O temných psech je známo poměrně málo, ale já o nich něco nastudovala. Během let jsem narazila na stopy sedmi smeček, u pěti z nich dvakrát a u dvou třikrát.“ Barva se jí vytrácela z tváří a začínala mluvit, jako by přednášela. „Někteří staří autoři hovoří o tom, že existuje pouze sedm smeček, další se zmiňují o devíti nebo třinácti i dalších počtech, o nichž si myslí, že mají nějaký zvláštní význam, jenže během trollockých válek psala Sorelana Alsahhan o ‚stovce smeček psů Stínu, jež loví za noci‘, a ještě před ní Ivonell Bharatiya údajně napsala o ‚psech zrozených ze Stínu, v počtech jako noční můry lidstva‘. I když je pravda, že Ivonell sama mohla být apokryfická. V každém případě –“ Mávla rukou, jako by hledala slovo. „Pach není to správné slovo, ani chuť. Pocit, že každá smečka je jedinečná, a já zcela jistě poznám, že s touhle jsem se ještě nikdy nesetkala, takže víme, že číslo sedm není správné. Ale ať je správný počet devět, třináct nebo jiný, příběhy o temných psech jsou mnohem běžnější než temní psi sami, a ti jsou takhle daleko na jih od Morny nesmírně vzácní. Druhá vzácnost: v téhle smečce jich mohlo být až padesát. Obvykle to bývá tak deset, nejvýš dvanáct. Užitečné rčení: Dvě vzácnosti dohromady volají po bližším zkoumání.“ Odmlčela se a zvedla prst, jako by to chtěla zdůraznit, a když usoudila, že to Berelain došlo, ruce opět sepjala. Vítr jí strhl žlutohnědý plášť z ramene, ale ona si zimy zřejmě nevšímala.

„Ze stopy temných psů je vždycky cítit naléhavost, ale různí se podle mnoha faktorů, kterými si nejsem jistá. Tahle má silnou příměs... asi by se to dalo nazvat – netrpělivost. Není to vlastně dost silné, zdaleka ne – jako kdybych nazvala bodnou ránu píchnutím o špendlík – ale postačí to. Řekla bych, že jsou na lovu už nějakou dobu a kořist jim nějak uniká. Ať už příběhy říkají cokoliv – mimochodem, urozený pane Gallenne, sůl temným psům v nejmenším neublíží.“ Takže nakonec nebyla úplně ztracená v myšlenkách. „Přes příběhy neloví náhodně, i když zabijí cokoliv, dostanou-li příležitost a nebude-li to zasahovat do štvanice. Pro temné psy je lov vším. Jejich kořist je vždycky důležitá pro Stín, i když občas netušíme proč. Ví se o nich, že prošli bez povšimnutí velké a mocné, aby zabili selku nebo řemeslníka, nebo vstoupili do městečka či vesnice, aniž by tam někoho zabili, i když tam přišli s určitým záměrem. To, co mě napadlo jako první důvod, proč sem asi přišli, můžeme zavrhnout, poněvadž pokračovali v cestě.“ Pohledem zalétla k Perrinovi, ale tak rychle, že si nebyl jistý, jestli si toho všiml ještě někdo jiný. „Vzhledem k tomu silně pochybuji, že se vrátí. No ano, jsou pryč asi hodinu. To, jak se obávám, je vše, co k tomu mohu říci.“ Když domluvila, Nevarin a ostatní moudré pochvalně kývaly a jí se vrátilo trochu barvy do tváří, třebaže rychle zmizela, když si opět nasadila masku aessedaiovské vyrovnanosti. Závan větru přinesl k Perrinovi její pach, překvapený a potěšený, a rozčilený, že je potěšená.

„Děkuji ti, Masuri Sedai,“ pronesla Berelain formálně a lehce se uklonila ze sedla, na což Masuri nepatrně sklonila hlavu. „Uklidnila jsi nás.“

A pach strachu mezi vojáky vskutku slábl, i když Perrin slyšel, jak si Gallenne mrmlá: „To poslední nám mohla říct hned na začátku."

Perrin zachytil ještě něco, přes podupávání koní a tichý smích mužů, jimž se ulevilo. Od jihu se ozvalo volání modřinky, což kromě něj nemohl nikdo jiný slyšet, a vzápětí následovalo bzučivé volání škraboškového vrabce. Další modřinka se ozvala blíž, opět následovaná škraboškovým vrabcem, a stejný pár to zopakoval ještě blíž. V Altaře mohli být modřinky i škraboškoví vrabci, on ale věděl, že tihle nosí dvouříčské luky. Modřinka znamenala blížící se lidi, ne málo a možná ne přátelské. Škraboškový vrabec, jehož doma nazývali i zlodějský pták, neboť kradl lesklé předměty, na druhou stranu... Perrin přejel palcem ostří své sekery a čekal na další zavolání, dost blízko na to, aby si ho všimli i ostatní.

„Slyšeli jste to?“ zeptal se a díval se k jihu, jako kdyby to právě zachytil. „Moje hlídky zahlídly Masemu.“ To upoutalo pozornost a několik mužů kývlo, když se volání ozvalo ještě blíž. „Přichází odtamtud.“

Gallenne si s klením narazil barbutu na hlavu a nasedl. Annoura zvedla otěže a Masuri se začala brodit sněhem zpátky ke svému strakáči. Kopiníci se vrtěli v sedlech a začal z nich být cítit hněv, opět podkreslený strachem. Okřídlená garda měla u Masemy krvavý dluh, ale nikdo se netěšil, že ho vybere, když jich bylo padesát a Masema vždycky jezdil nejméně se stovkou nohsledů.

„Nebudu před ním utíkat,“ prohlásila Berelain. Zamračeně hleděla k jihu. „Počkáme na něj tady.“

Gallenne otevřel pusu a zase ji zavřel, aniž by promluvil – tedy ne k ní. Zhluboka se nadechl a začal pokřikovat rozkazy na svoje gardisty. Seřadit je nebylo snadné. I když stály stromy dost daleko od sebe, les nebyl právě nejlepší místo pro kopiníky. Každý útok by byl od začátku rozkolísaný, a vrazit do někoho kopí bylo těžké, když mohl uhnout za strom a dostat se člověku do zad. Gallenne se je snažil seřadit před Berelain, mezi ni a blížící se muže, ale ona po něm loupla okem a jednooký muž hned změnil rozkazy a seřadil kopiníky do nerovné řady, prohnuté kolem stromů, ale s ní uprostřed. Jednoho vojáka poslal tryskem do tábora. Muž se hnal sehnutý v sedle, kopí skloněné jako při útoku, a hnal se, jak nejrychleji to ve sněhu šlo. Berelain zvedla obočí, neřekla však nic.

Annoura zamířila s koněm k Berelain, ale zastavila se, když na ni Masuri zavolala. Hnědá sestra držela svého strakáče, ale stála tam, s moudrými, jež ji převyšovaly, takže vypadala skoro jako dítě. Annoura zaváhala, dokud ji Masuri nezavolala znovu, ostřeji, a potom měl Perrin dojem, že si Annoura ztěžka povzdechla, než k nim dojela a sesedla. Ať už Aielanky říkaly cokoliv, mluvily příliš potichu, aby je Perrin slyšel, obstoupily Annouru a skláněly se k ní, což se tarabonské sestře nelíbilo. Tvář měla schovanou v kapuci, avšak copánky se třepetaly ještě rychleji, jak vrtěla hlavou, a nakonec se rázně odvrátila a vložila nohu do třmene. Masuri tam klidně stála a nechala moudré, aby si řekly své, ale teď položila ruku Annouře na loket a něco řekla. Nato Annoura svěsila ramena a moudré kývly. Annoura si shrnula kapuci a počkala, až se Masuri vyškrábe na svého koně, než nasedla. Pak společně zajely ke kopiníkům a zastavily se vedle Berelain. Moudré se vtlačily mezi ně na opačné straně, než stál Perrin. Annoura věšela koutky širokých úst a nervózně si třela palce.

„Co máte v plánu?“ zeptal se Perrin a snažil se neskrývat podezření. Moudré sice nechávaly Masuri slézat se s Masemou, ale pořád tvrdily, že by bylo lepší, kdyby byl mrtvý. Aes Sedai nemohly použít jedinou sílu jako zbraň, pokud jim nehrozilo nebezpečí, ale moudré žádná taková omezení neměly. Napadlo ho, jestli se propojily. Věděl o jediné síle víc, než kdy chtěl, a dost o moudrých, aby si byl jistý, že kruh povede Nevarin, pokud by ho vytvořily.

Annoura otevřela pusu, avšak Carelle na ni varovně sáhla, tak ji zase zavřela a zamračila se na Masuri. Hnědá sestra našpulila rty a lehce zavrtěla hlavou, což Annouru nejspíš neobměkčilo. Rukama v rukavičkách mačkala otěže tak pevně, až se třásly.

Nevarin se podívala na Perrina, jako by mu četla myšlenky. „My máme v plánu bezpečně tě doprovodit zpět do tábora, Perrine Aybaro,“ prskla ostře, „tebe a Berelain Paeron. My máme v plánu zařídit, aby dnešek a příští dny přežilo co nejvíc lidí. Máš námitky?“

„Hlavně nedělejte nic jinýho, pokud vám neřeknu,“ upozornil ji. Taková odpověď mohla znamenat plno věcí. „Vůbec nic.“

Nevarin znechuceně vrtěla hlavou a Carelle se zasmála, jako by udělal ohromný vtip. Žádná z moudrých si zřejmě nemyslela, že je třeba ještě něco říkat. Dostaly rozkaz ho poslouchat, jenomže jejich představa poslušnosti se jaksi nesrovnávala s tím, co se kdy naučil. To by spíš prasatům narostla křídla, než by z nich dostal lepší odpověď.

Mohl to zarazit. Věděl, že by měl. Ať už moudré plánovaly cokoliv, schůzka s Masemou tak daleko od ostatních v táboře, když ten muž musel vědět, kdo ukradl jeho seanchanský papír, bylo jako doufat, že člověk dostane ruku z kovadliny dřív, než dopadne kladivo. Berelain byla skoro stejně hrozná jako moudré, když přišlo na plnění jeho rozkazů, ale usoudil, že by poslechla, kdyby vydal rozkaz stáhnout se do tábora. Aspoň si myslel, že by to udělala, přestože její pach prozrazoval, že se drží zuby nehty. Zůstávat bylo nesmyslné riziko. Byl si jistý, že by ji o tom dokázal přesvědčit. Ale ani před tím mužem nechtěl utíkat. Jedna jeho část mu říkala, že se chová hloupě. Ta větší doutnala vztekem, jaký se mu ovládal jen stěží. Aram se vtlačil vedle něj a mračil se, ale aspoň netasil meč. Mávání mečem by mohlo být jako hodit žhavý uhlík do seníku a čas na střet s Masemou ještě nenastal. Perrin položil ruku na sekeru. Ještě ne.

Přes šikmé paprsky slunce, pronikajícími hustými větvemi, byl les zahalený stíny. I v poledne by tady bylo šero. Nejdřív zachytil zvuky, tlumený dusot kopyt ve sněhu, těžké dýchání koní nucených k běhu, a pak se objevili jezdci, nesourodý dav hrnoucí se k severu mezi obrovskými stromy málem cvalem, i když na to byl terén naprosto nevhodný. Spíš než stovka to byly dvě, možná i tři stovky. Jeden kůň s řičením upadl a převalil se přes jezdce, ale nikdo z ostatních ani nezpomalil. Muž v čele zvedl ruku a oni zastavili koně, až sníh odletoval. Koně byli zpěnění, supěli a stoupala z nich pára. Občas se mezi nimi objevilo nějaké to kopí, ale většina jezdců ani neměla zbroj, další jen kyrys nebo přílbu, ale sedla měli ověšená meči, sekerami a palcáty. Sluneční paprsky vyhmátly několik obličejů, mužů s ponurýma očima, kteří se tvářili, jako by se nikdy neusmívali.

Perrina napadlo, že možná udělal chybu, když Berelain nenařídil návrat. Tohle pocházelo z rozhodnutí dělaných narychlo, když se nechal unést hněvem. Všichni věděli, že si ráno často vyjede, a Masema možná zoufale toužil dostat svůj seanchanský dokument zpátky. I s Aes Sedai a moudrými by boj v těchto lesích mohl být krvavý, kde by muži i ženy mohli umřít, aniž by si všimli, kdo je zabil. Kdyby nepřežili žádní svědkové, vždy by se to dalo hodit na bandity nebo dokonce na Shaidy. Už se to stalo předtím. A kdyby zůstali svědkové, Masema by klidně oběsil pár desítek svých vlastních mužů a potom by tvrdil, že viníci byli potrestáni. Nejspíš bude chtít zachovat Perrina Aybaru ještě chvíli při životě a nebude čekat moudré ani druhou Aes Sedai. To byly drobnosti, na nichž záviselo padesát životů. Velmi malé drobnosti, na nichž závisel život Faile. Perrin uvolnil sekeru ve smyčce. Berelain vedle něj byla cítit klidem a tvrdým odhodláním. Kupodivu ne strachem. Ani sebeméně. Aram páchl... vzrušením.

Oba oddíly se mlčky pozorovaly, až nakonec vyjel Masema jen se dvěma muži. Všichni tři měli shrnuté kapuce. Žádný z nich neměl přílbu ani kousek zbroje. Nengar a Bartu byli Shienarci jako Masema, ale jako on, i oni si oholili uzel na temeni, takže měli hlavy holé, až připomínaly lebky. Příchod Draka Znovuzrozeného zpřelámal všechna pouta včetně těch, jež tyto muže zavazovala bojovat se Stínem podél Morny. Nengar a Bartu měli na zádech meč a další měli pověšený u sedla a Bartu, menší než druzí dva, měl i jezdecký luk v pouzdře a toulec. Masema neměl žádné viditelné zbraně. Prorok pána Draka Znovuzrozeného žádné nepotřeboval. Perrin byl rád, že Gallenne pozoruje muže, které Masema nechal stát, protože na Masemovi bylo něco, co upoutávalo pozornost. Možná to bylo tím, čím byl, ale i to bohatě stačilo.

Masema zastavil svého vysokého světlého ryzáka pár kroků od Perrina. Prorok byl tmavý, zamračený muž průměrné výšky, s vybledlou jizvou po šípu na tváři, v obnošeném kabátě z hnědého sukna a tmavém plášti s rozedranými okraji. Na vzhledu mu nezáleželo a nejméně ze všeho na vlastním. Nengar a Bartu měli horečnaté oči, ale Masemovy zapadlé, skoro černé oči vypadaly jako řeřavé uhlíky v kovárně, jako by je měl vítr brzy rozfoukat do plamenů, a jeho pach byl drásající, proměnlivá ostrost čirého šílenství. Moudrých a Aes Sedai si nevšímal, jen se na ně zamračil a nenamáhal se to skrývat. Moudré byly podle něj horší než Aes Sedai, nejenže se rouhaly, když používaly jedinou sílu, ale navíc to byly aielské divošky až do morku kostí, což byl dvojnásobný hřích. Okřídlená garda byla pro něho jenom stíny pod stromy. „Pořádáš piknik?“ zeptal se a zalétl pohledem na košík, jenž Perrinovi visel u sedla. Obvykle mluvil stejně ohnivě, jako se tvářil, ale teď to znělo trpce a křivil rty, když mu oči zabloudily k Berelain. Pochopitelně ty řeči slyšel taky.

Perrinem projel vztek, ale ovládl ho, potlačil. Jeho hněv měl jen jeden cíl a on ho nehodlal promarnit na jiný. Tanečník zachytil náladu svého pána a vycenil na Masemova koně zuby a Perrin ho musel pevně přitáhnout. „V noci tu byli temní psi,“ řekl ne moc klidně, ale líp to nedokázal. „Jsou pryč a Masuri si nemyslí, že se vrátí, takže není třeba se bát.“

Masema stále nebyl cítit ustaraně. Nikdy nebyl cítit čímkoliv jiným než šílenstvím. Jeho ryzák agresivně přistrčil hlavu k Tanečníkovi, ale Masema mu drsně škubl za otěž. Jezdil dobře, to ano, ale s koňmi zacházel stejně jako s lidmi. Poprvé se podíval na Masuri. Jeho pohled byl ještě víc horký, pokud to bylo vůbec možné. „Stín lze najít všude,“ pronesl, vášnivé vyhlášení nezpochybnitelné pravdy. „Nikdo, kdo jde za pánem Drakem Znovuzrozeným, kéž Světlo ozařuje jeho jméno, se nemusí bát Stínu. I ve smrti nalezne konečné vítězství Světla.“

Masurina klisna couvla, jako by ji ten pohled spálil, ale jezdkyně ji ovládla pohybem otěží a opětovala Masemův pohled s aessedaiovskou neproniknutelností, klidná jako zamrzlé jezero. Nic nenaznačovalo, že se s ním potají schází. „Strach je užitečnou ostruhou pro důvtip a odhodlání, je-li ovládaný. Nebojíme-li se nepřátel, zbývá nám jen opovržení, a opovržení vede k vítězství nepřítele.“ Člověk by si myslel, že mluví k prostoduchému sedlákovi, jehož vidí dnes poprvé. Annoura to sledovala a tvářila se, jako by jí začínalo být špatně. Bála se, že jejich tajemství vyjde najevo? Že jejich plány, které mají s Masemou, nevyjdou?

Masema znovu zkřivil rty, tentokrát však v úsměvu, ne ve šklebu. Aes Sedai pro něho přestaly existovat, když obrátil pozornost zpátky k Perrinovi. „Někteří z těch, kdo jdou za pánem Drakem, našli město zvané So Habor.“ Takhle o svých stoupencích mluvil vždycky: opravdu šli za Drakem Znovuzrozeným, ne za ním. Skutečnost, že jim Masema říkal, co mají dělat, kdy a jak, byla jenom pominutelná drobnost. „Úhledné místo, tři až čtyři tisíce lidí, asi den cesty zpátky, možná míň, na jihozápad. Zdá se, že se neocitlo v cestě Aielům a jejich loňská úroda byla dobrá i přes to sucho. Měli stodoly plné ječmene, prosa a ovsa a dalších potřebných věcí, řekl bych. Vím, že ti dochází krmení. Jak pro lidi, tak i pro koně.“

„Proč mají v této roční době plné stodoly?“ Berelain se zamračeně předklonila a mluvila téměř panovačně.

Nengar zamračeně položil ruku na meč, jejž měl u sedla. S prorokem pána Draka takhle nikdo nemluvil. A nikdo o něm taky nepochyboval. Nikdo, kdo chtěl zůstat naživu. Zavrzala kůže, jak si kopiníci poposedali v sedlech, ale Nengar si jich nevšímal. Perrina mlátil do nosu smrad Masemova šílenství. Masema si prohlížel Berelain. Zdánlivě si nevšímal Nengara a kopiníků, ani možnosti, že by se muži mohli začít navzájem zabíjet.

„Otázka chamtivosti,“ prohlásil nakonec. „Obchodníci s obilím ze So Habor si zřejmě mysleli, že hodně vydělají, když si zboží ponechají, dokud zima nevyžene ceny nahoru. Jenže ho obvykle prodávali na západ, do Ghealdanu a Amadicie, a po událostech tam a v Ebú Daru se báli, že všechno, co tam pošlou, bude zabaveno. Jejich chamtivost jim ponechala plné stodoly a prázdné měšce.“ Do hlasu se mu vloudilo uspokojení. Chamtivost nenáviděl. Ale on nenáviděl všechny lidské slabosti, ať velké, či malé. „Myslím, že teď se se svým obilím rozloučí za nízkou cenu.“

Perrin vycítil past a nepotřeboval na to vlčí čich. Masema musel nakrmit své muže a koně, a jakkoli důkladně probírali krajinu, nemohli být v lepším stavu než Perrinovi. Proč neposlal několik tisíc svých stoupenců do toho městečka a nevzal si, co tam měli? Den zpátky. To by ho odvedlo dál od Faile a možná dalo Shaidům čas zase zvětšit náskok. Byl tohle důvod té zvláštní nabídky? Nebo další zdržení, aby mohl Masema zůstat na západě, blíž u svých seanchanských přátel?

„Třeba budeme mít čas to městečko navštívit, až bude má žena volná.“ Znovu zachytil slabé zvuky, jak lesem postupují lidé na koních, dřív než ostatní. Tentokrát to přicházelo od západu, od tábora. Gallenneho posel musel cválat celou cestu.

„Tvá žena,“ řekl Masema bezvýrazně a podíval se na Berelain, až se Perrinovi zpěnila krev v žilách. Dokonce i Berelain zrudla, i když tvář zachovala hladkou. „Opravdu věříš, že dnes ti o ní donesou zprávu?“

„Ano.“ Perrin mluvil stejně bezvýrazně jako Masema, a tvrději. Svíral hrušku sedla nad Berelaininým košíkem, aby nehmátl po sekeře. „Osvobodit ji je ze všeho nejdůležitější. Ji a ostatní. Až to uděláme, můžeme si naplnit břicha k prasknutí, ale tohle uděláme nejdřív.“

Blížící se koně už uslyšeli všichni. Na západě se objevila dlouhá řada kopiniků a za ní projížděla mezi stíny další. Rudé fáborky a kyrysy Mayenerů se prolínaly se zelenými fáborky a leštěnými kyrysy z Ghealdanu. Řady byly hodně dlouhé, táhly se až pod Masemovy čekající muže. Mezi stromy také přebíhali pěšáci s dlouhými dvouříčskými luky. Perrin doufal, že tábor nezůstal úplně bez ochrany. Ukrást ten seanchanský papír možná donutilo Masemu vyložit karty, a nakonec to byl veterán z bojů kolem Morny a proti Aielům. Mohl myslet dál než jenom na to, že najde Berelain. Bylo to jako další kovářský hlavolam. Posunete jeden kousek, aby se pohnul další jen natolik, že se uvolní třetí. Tábor s oslabenou obranou bylo snadné dobít a v těchto lesích na počtech záleželo stejně tolik jako na tom, kdo měl lidi, kteří dokážou usměrňovat. Chtěl Masema uchovat to tajemství natolik, aby to celé teď a tady zpečetil? Perrin si uvědomil, že položil ruku na sekeru, ale nechal ji tam.

Mezi Masemovými stoupenci přešlapovali koně, jak jim jezdci tahali za otěže, křičeli po sobě a mávali zbraněmi, Masema sám však jen beze změny výrazu sledoval blížící se kopiníky a lučištníky, o nic méně zakyslý, ani o nic víc. Jako by to byli ptáci poskakující po větvích. Jeho pach se beze změny šíleně svíjel.

„Co se děje ve službě Světlu, musí se udělat,“ řekl, když nově příchozí zastavili asi dvě stě kroků od nich. To nebylo pro dvouříčské luky nijak daleko a Masema je viděl v akci, ale nedával na sobě znát, že by ty široké hlavice mohly být namířené na jeho srdce. „Všechno ostatní je jen šmejd a brak. Pamatuj na to, urozený pane Perrine Zlatooký. Všechno ostatní je šmejd a brak.“

Bez dalšího slova prudce otočil koně a s Nengarem a Bartuem v závěsu se vydal ke svým mužům. Všichni tři hnali koně, aniž by se starali, že by si třeba mohli zlomit nohu nebo vaz. Čekající oddíl se zařadil za ně a celý dav se hrnul k jihu. Někteří muži vzadu se zastavili, aby vytáhli bezvládné tělo zpod zraněného koně a zbavili zvíře utrpení rychlým máchnutím dýky. Pak je začali bourat. Tolik masa nesmělo přijít nazmar. Jezdce nechali tam, kam ho pustili.

„On věří každému slovu, které řekne,“ vydechla Annoura, „ale kam ho jeho víra vede?“

Perrina napadlo zeptat se jí rovnou, kam si myslí, že Masemu vede jeho víra, kam ona chce, aby ho dovedla, ale ona náhle opět nasadila ten neproniknutelný aessedaiovský klid. Špička ostrého nosu jí zrudla chladem. Upřeně na něj zírala. Stejně snadno by mohl holýma rukama vypáčit temnými psy poznačený kámen ze země, jako dostat odpověď z Aes Sedai, když nasadí tenhle výraz. Bude muset nechat vyptávání na Berelain.

Muž, jenž přivedl kopiníky, najednou pobídl koně do kroku. Byl menší, v postříbřeném kyrysu a přílbě s mřížovým hledím a třemi krátkými bílými chocholy. Gerard Arganda byl tvrdý voják, jenž se nahoru propracoval úplně odzdola, proti všem okolnostem, a stal se prvním kapitánem Alliandřiny osobní gardy. Perrina, který přivedl jeho královnu na jih, aniž k tomu měl nějaký dobrý důvod, a potom dopustil, aby ji unesli, neměl rád, ale Perrin čekal, že se zastaví a projeví úctu Berelain, možná se i poradí s Gallennem. Arganda si Gallenneho hodně vážil a často spolu pokuřovali fajfku. Tentokrát jeho pstružák projel kolem Perrina a ostatních a jezdec ho pobízel k větší rychlosti. Když Perrin uviděl, kam jede, pochopil. Od východu se blížil osamělý jezdec na myšákovi a vedle něho se na sněžnicích šoural Aiel.

8

Vír barev

Petřin si neuvědomil, že se pohnul, dokud nebyl nakloněný nad Tanečníkův krk a nehnal se za Argandou. Sníh nebyl o nic méně hluboký, země o nic rovnější a světlo o nic lepší, ale Tanečník se řítil stíny, nechtěje nechat pstružáka v čele, a Perrin ho pobízel k ještě rychlejšímu běhu. Přijížděl Elyas, vousy roztažené na prsou, široká krempa klobouku vrhala stíny na jeho tvář a z ramenou mu viselo krzno. Osobou vedle něho byla Děva s tmavou šufou ovinutou kolem hlavy a v bílém plášti, aby nebyla vidět na sněhu, přehozeném přes šedý, hnědý a zelený kabátec a spodky. Elyas a Děva bez ostatních znamenali, že Faile byla nalezena. Muselo to tak být.

Arganda štval koně, aniž by se staral, že by si mohl zlomit nohu, přeskakoval vyčnívající skaliska a projížděl závěje, ale Tanečník ho těsně před Elyasem předhonil. Arganda se drsně zeptal: „Viděl jsi královnu, Machero? Je naživu? Mluv, chlape!“ Děva, Elienda se sluncem osmahlými tvářemi, zvedla ruku k Perrinovi. Mohl to být pozdrav či soucit, ona však pokračovala v cestě. Elyas podá hlášení Perrinovi a ona své moudrým.

„Našli jste ji?“ Perrin měl v hrdle náhle sucho jako na poušti. Na tohle čekal dlouho. Arganda prskal za hledím, věda, že se Perrin neptá na Alliandre.

„Našli jsme Shaidy, které sledujeme,“ začal Elyas opatrně s rukama složenýma na sedlové hrušce. Dokonce i na Elyasovi, slavném Dlouhém tesákovi, který žil a běhal s vlky, byla vidět únava z dlouhé cesty a nedostatku spánku. Tváře měl propadlé vyčerpáním, což ještě podtrhovala zlatá záře jeho očí. Hustý vous i vlasy, jež mu visely k pasu a jež měl na šíji svázané řemínkem, měl prošedivělé, a poprvé za dobu, co ho Perrin znal, vypadal starý. „Utábořili se kolem slušně velkého města, které dobyli, na hřebeni asi čtyřicet mil odsud. Nemají žádné pořádné hlídky a ty, co jsou dál, spíš dávají pozor na to, aby jim neutekli zajatci, než na cokoliv jiného, takže jsme se dostali dost blízko, abychom se mohli pořádně kouknout. Je jich ale mnohem víc, než jsme mysleli. Nejmíň devět, možná deset klanů, říkaly Děvy. Včetně gai’šainů – aspoň lidí v bílém – by v tom táboře mohlo být tolik lidí jako v celém Mayene nebo Ebú Daru. Nevím, kolik oštěpů, ale deset tisíc je podle toho, co jsem viděl, ještě nízký odhad.“

Perrinovi se stahoval žaludek. V ústech měl tak sucho, že by nedokázal promluvit, ani kdyby se Faile nějakým zázrakem objevila přímo před ním. Deset tisíc algai’d’siswai, k tomu ještě tkalci a stříbrotepci a starci, trávící dny vzpomínáním ve stínu, kteří se mohli chopit oštěpu, kdyby na ně někdo zaútočil. On neměl ani dva tisíce kopiníků, kteří by prohráli, i kdyby stáli proti stejnému počtu Aielů. Necelé tři stovky Dvouříčských, jež dokázaly napáchat škody na dálku, ale deset tisíc protivníků by nezastavily. Tolik Shaidů by roztrhalo Masemovu chátru na kusy, jako když kočka vletí do hnízda myší. I když měl asha’many, moudré a Aes Sedai... Edarra a ostatní moudré mu toho o moudrých moc neprozradily, ale věděl, že deset klanů mohlo mít i padeást žen schopných usměrňování, možná víc. Možná méně – žádné dané počty nebyly – ale ne dost málo, aby to znamenalo nějaký rozdíl.

S velkou námahou potlačil zoufalství a mačkal ho, až to byla jenom kroutící se vlákna, která mohla přikrmit jeho hněv. Kladivo v sobě nemělo prostor pro zoufalství. Deset klanů nebo celý kmen Shaidů, pořád měli Faile a on musel přijít na to, jak ji odtamtud dostat.

„Co záleží na tom, kolik jich je?“ chtěl vědět Aram. „Když do Dvouříčí vtrhli trolloci, byly jich tisíce, desítky tisíc, ale my jsme je stejně pobili. Shaidové nemůžou být horší než trolloci.“

Perrin zamrkal, jak ho překvapilo, že stojí za ním, nemluvě o Berelain, Gallennem a Aes Sedai. Jak spěchal za Elyasem, přestal vnímat všechno ostatní. Mezi stromy byli vidět muži, které Arganda přivedl pro střet s Masemou. Stále udržovali řady, ale Berelainina osobní stráž utvořila volný kruh kolem Elyase a stála tváří ven z kruhu. Moudré stály mimo tento kruh a s vážnými výrazy naslouchaly Eliendě. Ta mluvila potichu a občas kroutila hlavou. Její názor na stav věcí nebyl o nic veselejší než Elyasův. Ve spěchu musel Perrin ztratit košík, nebo ho zahodit, protože teď ho měla u sedla pověšený Berelain. Tvářila se... mohl to být soucit? Světlo ho spal, byl příliš utahaný, aby mu to vůbec myslelo. Jenže teď, víc než kdy jindy, potřeboval, aby mu to myslelo. Jeho příští chyba by mohla být poslední, pro Faile.

„Podle toho, co jsem slyšel, cikáne,“ ozval se Elyas tiše, „když přišli trolloci, podařilo se vám je ve Dvouříčí překvapit. Máš nějaký rafinovaný plán, jak překvapit Shaidy?“ Aram se na něj mrzutě zamračil. Elyas ho znal dřív, než se chopil meče, a Aram nebyl rád, když mu ty časy někdo připomínal, i přes šaty jasných barev, které stále nosil.

„Deset klanů nebo padesát,“ zavrčel Arganda, „musí existovat nějaký způsob, jak královnu osvobodit. A taky ostatní, samozřejmě. A taky ostatní.“ Zlobně se mračil, ale byl cítit zoufalstvím, liška připravená ukousnout si tlapu, aby unikla z pasti. „Přijmou...? Přijmou to výkupné?“ Rozhlížel se kolem sebe, až uviděl, jak od okřídlené gardy přichází Marline. Dařilo se jí jít rychle i ve sněhu a ani trochu neklopýtala. Ostatní moudré už nebyly nikde v dohledu a Elienda taky ne. „Přijmou ti Shaidové výkupné... moudrá?“ Uctivé oslovení znělo, jako by ho to napadlo až dodatečně. Už si sice nemyslel, že Aielové mezi nimi mají něco společného s únosem, ale Aielům stejně nedůvěřoval.

„To nemůžu říct.“ Marline si jeho tónu nevšímala. S rukama zkříženýma na prsou tam stála a zírala na Perrina, ne na Argandu. Byl to jeden z těch pohledů, kdy žena muže zvažuje a přeměřuje si ho, dokud mu nedokáže ušít oblek nebo mu sdělit, kdy si naposledy pral spodky. Kdysi, když měl ještě na takové věci čas, by ho to vyvedlo z míry. Když znovu promluvila, v jejím tónu nebylo nic rádcovského, jen sdělovala fakta. Možná to tak dokonce i myslela. „Vaše mokřinské placení výkupného je proti našim zvyklostem. Gai’šaina je možné dát jako dar nebo vyměnit za jiného gai’šaina, ale nejsou to zvířata k prodeji. Zdá se však, že Shaidové už se ji’e’toh neřídí. Berou mokřiňany jako gai’šainy a berou všechno, ne jen pětinu. Mohli by určit cenu.“

„Moje klenoty ti jsou k dispozici, Perrine,“ přisadila si Berelain klidně s vážným výrazem. „V případě nutnosti mohou Grady nebo Neald donést další z Mayene. Zlato také.“

Gallenne si odkašlal. „Altařané jsou na loupežníky zvyklí, má paní, ať už to jsou sousední šlechtici nebo zbojníci,“ začal pomalu a plácl se otěžemi do dlaně. I když Berelain odporoval nerad, očividně to hodlal udělat. „Takhle daleko od Ebú Daru neplatí žádné zákony, jen to, co řekne místní pán nebo paní. Šlechta i kmáni jsou zvyklí vyplatit každého, koho neporazí v boji, a rychle ten rozdíl poznají. Není normální, že se nikdo z nich nepokusil vykoupit si bezpečí, ale po cestě, kudy šli tihle Shaidové, jsme viděli jen trosky a neslyšeli nic jiného, než že uloupí všechno, co se dá odnést. Nabídku na výkupné by mohli přijmout, ale dá se jim věřit, že za to něco dají zpátky? Už když vyslovíme nabídku, mohli bychom se tím vzdát jediné skutečné výhody, totiž že o nás ještě nevědí.“ Annoura lehce zavrtěla hlavou, jen nepatrně, ale Gallenne ten pohyb zachytil i jedním okem a zamračil se. „Ty nesouhlasíš, Annouro Sedai?“ zeptal se zdvořile. A s náznakem překvapení. Šedá se občas chovala téměř ostýchavě, zvlášť před sestrou, ale nikdy neváhala promluvit, když nesouhlasila s radou danou Berelain.

Tentokrát však Annoura zaváhala a zakryla to tím, že si přitáhla plášť k tělu a pečlivě upravovala záhyby. Bylo to od ní neohrabané. Aes Sedai si uměly nevšímat horka a zimy, když chtěly, nedotýkalo se jich to, i když všichni ostatní kolem byli zlití potem nebo jim cvakaly zuby. Aes Sedai, jež věnovala pozornost na teplotu, získávala čas, aby mohla přemýšlet, obvykle o tom, jak zakrýt to, nač myslí. Nepatrně se zamračila na Marline, konečně se rozhodla a přestala se mračit.

„Vyjednávání je vždycky lepší než bojování,“ pronesla s chladným tarabonským přízvukem, „a při vyjednávání je důvěra vždycky otázkou bezpečnosti, že? Musíme pečlivě zvážit, jaká opatření podniknout. Je tu také otázka, kdo k nim půjde. Moudré už možná nejsou posvátné, protože se zúčastnily bitvy u Dumajských studní. Sestra nebo skupina sester by si mohla vést lépe, ale i pak je třeba veliké opatrnosti. Já jsem ochotná –“

„Žádný výkupný,“ prohlásil Perrin, a když na něj všichni zazírali, většinou konsternovaně, Annoura s nečitelným výrazem, tak to zopakoval ještě tvrději. „Žádný výkupný.“ Nezaplatí těmhle Shaidům za to, že ublížili Faile. Určitě se bála, a oni za to budou platit, ne brát peníze. Kromě toho měl Gallenne pravdu. Nic, co Perrin viděl, v Altaře i v Amadicii nebo předtím v Cairhienu, nenaznačovalo, že se Shaidům dá věřit, že dodrží uzavřenou dohodu. To by klidně mohl věřit krysám v sýpce a housenkám v zelí. „Elyasi, chci vidět jejich tábor.“ Když byl malý kluk, poznal jednoho slepce, Nata Torfinna, s vrásčitou tváří a řídkými bílými vlasy, jenž dokázal rozložit každý kovářský hlavolam jen po hmatu. Celá léta se Perrin pokoušel jeho výkon zopakovat, ale nikdy se mu to nepodařilo. Musel vidět, jak do sebe kousky zapadají, než se v nich vyznal. „Arame, najdi Gradyho a řekni mu, ať za mnou co nejrychleji přijde na plac pro cestování.“ Tak začali říkat místu, kam dorazili po každém skoku a odkud vyráželi na další. Pro asha’many bylo snazší setkat průchod na místě, jehož se již dotklo tkanivo toho předchozího.

Aram cílevědomě kývl, otočil bělouše a vyrazil k táboru, ale Perrin už viděl námitky, otázky a požadavky, hromadící se ve tvářích okolo něj. Marline ho stále studovala, jako by si náhle nebyla jistá tím, co je zač, a Gallenne se mračil na otěže ve své dlani, nepochybně viděl, jak se věci obracejí k horšímu, ať udělá cokoliv, ale Berelain vypadala rozrušeně, v očích jí byly vidět námitky, a Annoura tiskla rty do tenké čárky. Aes Sedai nesnášely, když je někdo přerušoval, a ať už byla na Aes Sedai ostýchavá nebo ne, vypadala, že je připravená svou nelibost si vybít. Arganda, stále rudější, otevřel pusu s očividným záměrem začít řvát. Arganda řval často od chvíle, kdy mu unesli královnu. Nemělo smysl tu čekat a poslouchat je.

Perrin pobodl koně a projel kruhem gardistů, míře k rozpolceným stromům. Ne cvalem, ale ani se neloudal – rychlým klusem projížděl mezi vysokými stromy, ruce zaťaté do otěží, a již vyhlížel Gradyho. Elyas ho beze slova následoval. Perrin si byl jistý, že v sobě nemá místo ani na špetku strachu, ale z Elyasova ticha mu dobře nebylo. Ten totiž nikdy nenarazil na překážku, aniž by viděl cestu, jak ji obejít. Ale nějaká cesta tu být musela. Když dorazili ke kamenné desce, Perrin nechal Tanečníka chodit sem a tam kolem pokácených stromů i mezi stojícími, střídavě ve světle a stínu, neschopen ho zastavit. Musel být v pohybu. Musela existovat nějaká cesta. Myšlenky mu běhaly jako krysy v kleci.

Elyas sesedl, dřepl si a zamračil se na proseknutý kámen, aniž by věnoval pozornost svému koni, který tahal za otěže a snažil se vycouvat. Vedle kamene byl silný kmen borovice, dobře deset sáhů dlouhý, zapřený jedním koncem o rozervané zbytky pařezu dost vysoko, aby pod ním Elyas mohl projít, aniž by se musel shrbit. Jasné sluneční paprsky, pronikající lesem tu a onde, jako by prohlubovaly stín kolem stopami označeného kamene, ale to Elyasovi činilo stejně malé potíže jako Perrinovi. Z pachu hořící síry, jenž stále ještě visel ve vzduchu, krčil nos. „Měl jsem dojem, že jsem ten smrad zachytil cestou sem. Asi by ses o tom zmínil, kdybys neměl v hlavě jiné věci. Velká smečka. Větší, než jsem kdy viděl nebo o tom slyšel.“

„To tvrdila i Masuri,“ prohodil Perrin nepřítomně. Co Gradyho zdrželo? Kolik lidí je v Ebú Daru? Tak velký byl shaidský tábor. „Říkala, že narazila na stopy sedmi smeček a tuhle ještě nikdy nepotkala."

„Hm, sedmi,“ zamumlal Elyas překvapeně. „Dokonce i Aes Sedai musela urazit kus cesty, aby dokázala tohle. Většina příběhů o temných psech pochází od lidí vylekaných tmou.“ Zamračil se na stopy křižující hladký kámen, potřásl hlavou a do hlasu se mu vloudil smutek, když řekl: „Kdysi to byli vlci. Anebo aspoň duše vlků, co je chytil a pokřivil Stín. To bylo jádro, ze kterýho byli vytvoření temní psi, Stínubratři. Myslím, že proto musejí být u Poslední bitvy i vlci. Nebo možná temný psy vytvořili, protože tam budou vlci, aby proti nim bojovali. Vedle vzoru občas vypadá sovarrská krajka jako kus šňůrky. Každopádně to bylo dávno, během trollockých válek, alespoň pokud se mi podařilo zjistit, a za války Stínu předtím. Vlci mají dlouhou paměť. Na to, co ví jeden vlk, se nikdy doopravdy nezapomene, dokud zůstanou ostatní vlci naživu. Ale hovoru o temných psech se vyhýbají a temným psům jakbysmet. Při pokusu zabít jednoho Stínubratra by mohla zemřít i stovka vlků. Horší, kdyby neuspěli, temný pes by mohl pohltit duše těch, kteří ještě nejsou úplně mrtví, a tak za rok by se objevila nová smečka Stínubratrů, co by se ani nepamatovali na to, že kdysi byli vlky. Teda já doufám, že by si to nepamatovali.“

Perrin přitáhl otěže, i když toužil po pohybu. Stínubratři. Vlčí jméno pro temné psy nabylo větších chmur. „Sežrali by i lidskou duši, Elyasi? Řekněme duši člověka, který dokáže mluvit s vlky?“ Elyas pokrčil rameny. Jen hrstka lidí dokázala to, co oni dva. Odpověď na tyto otázky by mohli zjistit až ve chvíli smrti. Důležitější v této chvíli bylo, že jestli kdysi byli vlky, museli být dost inteligentní, aby ohlásili, co najdou. Masuri to ostatně naznačila. Hloupé by bylo věřit v opak. Jak dlouho potrvá, než to udělají? Kolik času má, aby osvobodil Faile?

Křupání kopyt ve sněhu ohlásilo jezdce, a on honem sdělil Elyasovi, že temní psi oběhli tábor, takže donesou zprávy o něm tomu, komu se mají hlásit.

„S tím bych si moc hlavu nelámal, synku,“ odpověděl starší muž a ostražitě vyhlížel přicházející jezdce. Poodešel od kamene a začal se protahovat, jak měl svaly ztuhlé dlouhým pobytem v sedle. Elyas byl příliš opatrný, aby se nechal chytit, jak studuje něco, co bylo pro ostatní zahaleno stínem. „To vypadá, že lovili něco důležitějšího než tebe. A půjdou po té kořisti, dokud ji nenajdou, i kdyby to trvalo celý rok. Neboj se. Tvou ženu dostaneme zpátky dřív, než ti temní psi ohlásí, že jsi tady. Neříkám, že to bude snadný, ale dokážeme to.“ Odhodlání měl v hlase i v pachu, ale skoro žádnou naději.

Perrin bojoval se zoufalstvím, odmítal se mu poddat, a zas nechal Tanečníka chodit, když se mezi stromy objevila Berelain s osobní stráží a za Annourou jela na koni Marline. Jakmile Aes Sedai zastavila koně, moudrá se soumračnýma očima sklouzla na zem a setřásla si sukně přes tmavé punčochy. Jiná žena by se možná červenala, že ukazuje nohy, ne však Marline. Ta si jen urovnala šaty. Zato Annoura se tvářila rozčileně, zakysle a podrážděně, díky čemuž její nos připomínal zobák ještě víc. Mlčela, ale vypadala, že je připravená kousat. Musela si být jistá, že její nabídku na vyjednávání se Shaidy přijmou, zvlášť když ji podpořila Berelain a Marline se tvářila přinejhorším neutrálně. Šedé byly vyjednavačky, zprostředkovatelky, rozhodovatelky a uzavíratelky dohod. To mohl být její motiv. Co jiného by to mohlo být? Tento problém musel odsunout na později, ale nesměl na něj zapomenout. Musel brát v úvahu vše, co by se mohlo zamotat do osvobození Faile, ale problém, který musel rozlousknout hned, ležel čtyřicet mil na severovýchod.

Okřídlená garda vytvořila ochranný kruh mezi stromy kolem místa na cestování a Berelain se připojila k Perrinovi a snažila se ho zatáhnout do hovoru, vnutit mu zbytek bažanta. Byla cítit nejistotou, pochybovala o jeho rozhodnutí. Možná doufala, že se jí ho podaří přesvědčit, aby se pokusil dojednat výkupné. On nechal Tanečníka chodit a odmítal poslouchat. Pokusit se o to by znamenalo vsadit všechno na jeden vrh kostek. A když byla v sázce Faile, nemohl si dovolit hazard. Metodicky, jako kdyby pracoval v kovárně, tak to bylo správné. Světlo, ale že byl unavený. Soustředil se na svůj hněv a vstřebával jeho žár, aby měl energii.

Krátce po Berelain dorazili Gallenne a Arganda s dvojstupem ghealdanských kopiníků v leštěných kyrysech a kónických přilbách a rozestavili se mezi Mayenery. Berelain se do pachu vloudilo podráždění, když odjela za Gallennem. Ti dva seděli na koních těsně u sebe a jednooký muž skláněl hlavu a poslouchal, co mu Berelain povídá. Mluvila potichu, avšak Perrin věděl, o čem se baví, alespoň částečně. Občas se po něm ohlédli, jak tak vodil Tanečníka pořád sem a tam. Arganda zastavil svého pstružáka na jednom místě a hleděl mezi stromy k táboru, nehybný jako socha, ale vyzařující netrpělivost, jako z ohně vyzařuje teplo. Byl ztělesněním vojáka, samý chochol, s mečem a stříbřenou zbrojí, tvář jako z kamene, ale páchl již téměř panikou. Jakmile bude Faile zpátky, všechno bude zase v pořádku. Všechno bude v pořádku. Sem a tam, tam a sem.

Konečně se objevil Aram se zívajícím Jurem Gradym na tmavém hnědákovi, dost tmavém, aby vedle lysiny na nose vypadala jeho srst černá. Dannil a tucet Dvouříčských, pro tentokrát bez oštěpů a halaparten, zato s dlouhými luky, jeli za nimi, ale ne moc blízko. Grady, podsaditý chlapík s ošlehaným obličejem, jemuž se již začínaly dělat vrásky, i když byl ještě poměrně mladý, vypadal jako ospalý sedlák i přes to, že měl u pasu meč s dlouhým jílcem a na sobě černý kabát se stříbrným mečíkem na vysokém límci, ale statek nechal daleko za sebou, a Dannil a ostatní se mu vždycky vyhýbali širokým obloukem. Perrinovi taky, drželi se zpátky a koukali do země, občas dokonce vrhali rozpačité pohledy na něj a na Berelain. Na tom nezáleželo. Všechno bude v pořádku.

Aram se pokusil dovést Gradyho k Perrinovi, ale asha’man věděl, proč ho sem zavolali. S povzdechem sesedl vedle Elyase, jenž dřepěl v kaluži světla a do sněhu kreslil mapu a mluvil o vzdálenostech a směru a popisoval dopodrobna místo, kam se chtěl dostat, na mýtinu na svahu otočenému k jihu, s hřebenem, kde byly na třech místech prolákliny. Vzdálenost a směr stačily, pokud byly přesné, ale čím lepší obrázek si asha’man o místě udělal, tím blíže se dokázal dostat.

„Tady nesmíš udělat chybu, chlapče.“ Elyasovi plály oči soustředěním. Ať už si ostatní o asha’manovi mysleli cokoliv, jeho to nikdy nezastrašilo. „V tý krajině je plno hřebenů a hlavní tábor je jen asi míli od tohohle. Budou tam hlídky, malý oddíly, tábořící každou noc na jiným místě, tak dvě míle okolo. Jestli nás posadíš o kus dál, tak nás určitě uvidí.“

Grady jeho pohled bez mrkání opětoval. Pak kývl, prohrábl si vlasy a zhluboka se nadechl. Vypadal stejně unavený jako Elyas. Stejně vyčerpaný, jako se Perrin cítil. Vytvářet průchody a držet je otevřené, aby jimi mohly projít tisíce lidí a koní, byla dřina.

„Už sis dost odpočinul?“ zeptal se ho Perrin. Unavení lidé dělají chyby a chyba s jedinou silou mohla být osudová. „Nemám poslat pro Nealda?“

Grady na něho zíral krhavýma očima a po chvíli zavrtěl hlavou. „Fager není odpočatější než já. Možná míň. Já jsem silnější než on, o kousek. Lepší, když to udělám já.“ Otočil se k severovýchodu a bez varování se vedle stopami poznačeného kamene objevila svislá stříbromodrá čára. Annoura s hlasitým zasupěním uhnula s koněm, když se světelná čára rozšířila do průchodu, do díry ve vzduchu, za kterou byla vidět sluncem zalitá mýtina na prudkém svahu mezi stromy mnohem menšími, než rostly tady. Již rozštípnutá borovice se otřásla, jak ztratila poslední kousek opory, zasténala a dopadla se sněhem tlumeným praštěním, z něhož koně frkali a tancovali. Annoura se na asha’mana mračila, tvář jí temněla, ale Grady jen zamrkal a zeptal se: „Je to to správný místo?“ Elyas si upravil klobouk, než kývl.

Na víc Perrin nečekal. Sehnul se a projel s Tanečníkem do sněhu, který koni sahal nad spěnky. Mýtina byla malá, ale díky bílým oblakům na obloze vypadala po lese za ním jako obrovská prostora. Světlo bylo ve srovnání s lesem téměř oslepující, i když slunce bylo ještě za zalesněným hřebenem nad nimi. Shaidský tábor ležel právě za tím hřebenem. Perrin se toužebně zadíval tím směrem. Měl co dělat, aby zůstal na místě, místo aby vyrazil ozlomkrk k místu, kde byla Faile. Otočil Tanečníka čelem k průchodu. Přicházela Marline.

Ta si ho upřeně prohlížela a oči odtrhla jen na tak dlouho, aby došlápla bez zakopnutí do sněhu. Ustoupila stranou, aby mohli projít Aram a Dvouříčtí. Ti už byli na cestování zvyklí, i když na asha’many už méně, a jen ti nejvyšší trochu sklonili hlavu. Perrinovi došlo, že průchod je větší než ten první, který pro něj kdy Grady udělal. Tenkrát musel sesednout. Ale uvažoval o tom jen tak mimochodem, nebylo to důležitější než bzučení mouchy. Aram dojel k Perrinovi, napjatý, páchnoucí netrpělivostí a dychtivostí jet dál, a když Dannil a ostatní prošli a klidně si chystali šípy a obhlíželi okolní les, objevil se Gallenne, zachmuřeně sledující stromy, a za ním půl tuctu Mayenerů, kteří sklopili kopí a projížděli průchodem za ním.

Pak byl otevřený průchod dlouhou dobu prázdný, ale když už se Perrin rozhodl, že se vrátí a zjistí, co zdržuje Elyase, vousáč se objevil s Argandou a šesti nespokojeně se tvářícími Ghealdaňany za patami. Lesklé přílby a kyrysy byly pryč a všichni se mračili, jako by tam museli nechat spodky.

Perrin si pro sebe kývl. Pochopitelně. Shaidský tábor byl na druhé straně hřebene a stejně tak slunce. Ta lesklá zbroj by byla jako zrcadlo. Mělo ho to napadnout. Nechával se vést strachem k netrpělivosti, zamlžoval mu myšlení. Potřeboval mít jasnou hlavu, teď víc než kdy jindy. Podrobnosti, které mu uniknou teď, by ho mohly zabít a nechat Faile v shaidských rukou. Jak se o ni mohl nebát? Musel to zvládnout, ale jak?

K jeho překvapení projela bránou před Gradym, jenž vedl svého tmavého hnědáka, Annoura. Stejně jako vždycky, když ji viděl projíždět průchodem, ležela své klisně na krku, jak jen jí to vysoká sedlová hruška dovolila, a mračila se na otvor, vytvořený s pomocí mužské polovice jediné síly. Jakmile projela, pobídla koně co nejvýš do svahu, aniž by ještě vjela mezi stromy. Grady nechal průchod zavřít. Perrinovi po něm zůstal chvíli rudý otisk na sítnici. Annoura sebou trhla a odvrátila zrak, mračíc se na Marline a na Perrina. Kdyby nebyla Aes Sedai, byl by Perrin řekl, že soptí vztekem. Berelain jí musela přikázat, aby jela, ale ona za to nedávala vinu jí.

„Odsud jdeme pěšky,“ oznámil Elyas tichým hlasem, který nepřehlušil občasné dupnutí koně. Říkal, že Shaidové jsou neopatrní a nemají žádné hlídky, nebo skoro žádné, ale mluvil, jako by byli dvacet kroků od nich. „Muž na koni je moc vidět. Shaidové nejsou slepí, jen slepí na Aiely, což znamená, že vidí dvakrát líp než kdokoliv z vás, takže se nestavte nikde na obzoru, až se dostaneme nahoru. A snažte se nenadělat moc hluku, pokud to půjde. Nejsou ani hluší. Nakonec najdou naše stopy – v tom sněhu se s tím nedá moc dělat – ale nemusíme jim dávat vědět, že tu jsme, dokud nebudeme pryč.“

Arganda, už tak mrzutý, že musel sundat zbroj a chocholy, se začal hádat kvůli tomu, že Elyas dává rozkazy. Nebyl úplný hlupák, takže mluvil potichu, ale vojákoval už od patnácti a velel vojákům v bojích s bělokabátníky, Altařany a Amadičany, jak moc rád zdůrazňoval, a bojoval i v aielské válce a přežil Krvavý sníh u Tar Valonu. Aiely znal a nepotřeboval neoholeného zálesáka, aby mu vykládal, jak si má natahovat boty. Perrin to nechal plavat, protože si sice stěžoval, ale mezitím už přikazoval dvěma mužům, že mají držet koně. Opravdu nebyl hlupák, jen se bál o svou královnu. Gallenne nechal všechny muže v lese a mumlal, že kopiníci jsou bez koní k ničemu a nejspíš by si srazili vaz, kdyby je nutil jít někam pěšky. Taky nebyl hloupý, ale nejdřív vždycky viděl černou stranu. Elyas se ujal vedení a Perrin se zdržel jenom tak dlouho, aby si ze sedlových brašen vyndal mosazný dalekohled, který si strčil do kapsy kabátu.

Rostly tu hlavně borovice a jedle a další, v zimě bez listí. Svah nebyl o nic prudší než v Pískopcích u nich doma, i když kamenitější, což Dannilovi a ostatním Dvouříčským nedělalo problémy. Sunuli se do kopce se šípy nasazenými a dávali dobrý pozor a nenadělali o moc víc hluku než pára, která jim stoupala od úst. Aram se v lese taky vyznal, jen vytáhl meč a držel se u Perrina. Jednou si začal prosekávat cestu spletí zhnědlých lián, než ho Perrin zarazil, ale hluku nenadělal víc než Perrin, pouze mu pod nohama tiše křupal sníh. Nikoho nepřekvapilo, že Marline se pohybuje, jako by vyrostla v lese a ne v Aielské pustině, kde byly stromy vzácné a sníh nevídaný, i když se zdálo, že všechny její náhrdelníky a náramky by měly chřestit. Annoura šplhala skoro stejně tiše, jenom jí trochu odletoval sníh od sukní, ale obratně se vyhýbala trní suchých hlohů a trnek. Aes Sedai obvykle objevily způsob, jak člověka překvapit. Taky se jí dařilo sledovat ostražitě Gradyho, i když asha’man se zřejmě soustředil na to, kam šlape. Občas si ztěžka povzdechl a na chvíli se zastavil a zamračil se na hřeben před nimi, ale neopožďoval se. Gallenne a Arganda nebyli zrovna nejmladší a nebyli zvyklí chodit pěšky, když mohli jet, takže začínali funět a občas se přitahovali za stromy, ale pozorovali se navzájem skoro stejně tolik, jako sledovali půdu, a žádný nehodlal dopustit, aby ho ten druhý předběhl. Čtyři ghealdanští kopiníci, na druhou stranu, klouzali a padali, zakopávali o kořeny pod sněhem, pochvy se jim chytaly do lián a vztekle nadávali, když upadli nebo se popíchali o trní. Perrin začal zvažovat, že je pošle zpátky ke koním. Nebo by je musel praštit po hlavě a nechat na místě, kde je cestou zpátky vyzvednou.

Náhle z podrostu před Elyasem vystoupili dva Aielové, obličeje jim až k očím zakrývaly tmavé závoje a z ramen jim visely bílé pláště. V rukou drželi oštěpy a puklíře. Podle výšky to byly Děvy oštěpu, což ovšem neznamenalo, že jsou méně nebezpečné než ostatní algai’d’siswai, a vmžiku bylo nataženo devět dlouhých luků a na srdce jim mířily šípy.

„Takto bys mohla dojít k úrazu, Tuandho,“ zamručel Elyas. „Měla bys mít rozum, Sulin.“ Perrin Dvouříčským pokynul, ať skloní luky, a Aramovi, ať skloní meč. Zachytil jejich pach zároveň s Elyasem, dřív, než vystoupily z úkrytu.

Děvy si vyměnily překvapené pohledy, ale poté si sňaly závoje a spustily si je na prsa. „Vidíš hodně, Elyasi Machero,“ pravila Sulin. Šlachovitá, s ošlehaným obličejem a jizvou na tváři, měla pronikavé modré oči, ostré jako nebozezy, ale teď se tvářila překvapeně. Tuandha byla mladší a vyšší a mohla být docela hezká, než přišla o pravé oko a vysloužila si tlustou jizvu od čela až po bradu. Jizva jí zvedala koutek rtů v poloúsměvu, ale to byl jediný úsměv, jaký kdy předvedla.

„Máte jiný kabáty,“ podotkl Perrin. Tuandha se zamračila na ten svůj, šedý, zelený a hnědý, a pak na Sulinin, úplně stejný. „Pláště taky.“ Elyas byl unavený, když si to nechal uklouznout. „Ještě se nepohnuli, že ne?“

„Ne, Perrine Aybaro,“ řekla Sulin. „Shaidové vypadají, že chtějí zůstat nějakou dobu na jednom místě. Včera v noci přinutili lidi z města odejít na sever, ty, které nechali odejít.“ Nepatrně zavrtěla hlavou, stále rozrušená tím, že Shaidové nutí stát se gai’šainy i lidi neřídící se ji’e’toh. „Tví přátelé Jondyn Barran, Get Ayliah a Hu Marwin se vydali za nimi, jestli od nich něco nezjistí. Naše sestry oštěpu a Gaul znovu obcházejí tábor. My čekaly tady na Elyase Macheru, až se vrátí s tebou.“ Málokdy mluvila procítěně, ani teď ne, ale byl z ní cítit smutek. „Pojďte, ukážu vám to.“

Obě Děvy se otočily a Perrin spěchal za nimi a na všechny ostatní zapomněl. O kus dál na hřebeni se přikrčily a pak lezly dál po čtyřech. Perrin se zařídil podle nich a poslední sáhy lezl po břiše. Pak vyhlédl mezi stromy na druhou stranu hřebene. Tady les končil, dál už bylo jen křoví a sem tam nějaký zákrsek. Byl dost vysoko, aby viděl na několik leguí daleko. Krajina tu byla zvlněná, holé kopce se táhly až k místu, kde opět začínal tmavý pás lesa. Viděl všechno, co vidět chtěl, a mnohem méně, než potřeboval.

Pokoušel se představit si shaidský tábor podle Elyasova popisu, ale skutečnost byla daleko horší. Tisíc kroků pod ním byla masa nízkých aielských stanů i všech možných dalších stanů, vozů, kár, lidí a koní. Táhla se na míli všemi směry od šedých kamenných hradeb města v polovině cesty k protějšímu svahu. Věděl, že stejně to musí vypadat na druhé straně hradeb. Nebylo to jedno z velkých měst, ne jako Caemlyn nebo Tar Valon, část hradeb, na niž viděl, mohla mít nejvýš čtyři sta kroků na délku a jinde byly hradby zřejmě ještě užší, ale hradby byly vysoké a měly věže a na severním konci bylo něco, co vypadalo jako citadela. A přesto ho shaidský tábor celé spolkl. Faile byla někde v tom moři lidí.

Vytáhl dalekohled z kapsy kabátu a v poslední chvíli si vzpomněl, že ho má jednou rukou zastínit. Slunce bylo zlatou koulí přímo před ním, v polovině cesty k nadhlavníku, a zbloudilý odraz od čoček mohl všechno zničit. V dalekohledu uviděl skupiny lidí, jasně rozeznával obličeje. Dlouhovlasé ženy s tmavými loktušemi přes ramena, obalené desítkami dlouhých náhrdelníků, ženy s méně náhrdelníky dojící kozy, ženy v cadin’sorech a občas s oštěpy a puklíři, ženy vyhlížející z hlubokých kapuci těžkých bílých šatů, přebíhající po sněhu rozdupanému v břečku. Byli tam i muži a děti, ale ty jen zběžně přebíhal pohledem. Tisíce a tisíce žen, jen když počítal ty v bílém.

„Příliš mnoho,“ zašeptala Marline a on odložil dalekohled a zamračil se na ni. K Děvám se připojili také ostatní a všichni leželi v řadě na hřebeni. Dvouříčtí muži dávali pozor, aby se jim tětivy nedostaly do styku se sněhem, aniž by zvedli luk nad hřeben. Arganda a Gallenne obhlíželi tábor svými dalekohledy a Grady svah pod sebou pozoroval s podepřenou bradou, stejně soustředěný jako oba vojáci. Možná že nějakým způsobem používal jedinou sílu. Marline a Annoura také zíraly na tábor, Aes Sedai si olizovala rty a moudrá se mračila. Perrina by nenapadlo, že by Marline chtěla promluvit nahlas.

„Jestli si myslíš, že odejdu jen proto, že je Shaidů víc, než jsem čekal,“ začal ohnivě, ale ona ho přerušila a klidně opětovala jeho zamračený pohled.

„Příliš mnoho moudrých, Perrine Aybaro. Kamkoliv se podívám, vidím, jak nějaká žena usměrňuje. Jen chvilku tady, chvilku tam – moudré neusměrňují pořád – ale jsou všude, kam se podívám. Příliš mnoho moudrých na deset klanů.“

Zhluboka se nadechl. „Kolik jich tam podle tebe je?“

„Já myslím, že tam jsou všechny shaidské moudré,“ odpověděla Marline, klidná, jako kdyby se bavila o ceně za ječmen. „Všechny, které dokážou usměrňovat.“

Všechny? To nedávalo smysl! Jak tady mohly být všechny, když Shaidové byli zřejmě roztroušení po celé zemi? Alespoň slyšel příběhy o tom, jak Shaidové prováděli nájezdy po celém Ghealdanu a Amadicii, příběhy o přepadeních i tady v Altaře dávno předtím, než unesli Faile, a povídačky o výpadech ještě dál. Proč by byly všechny pohromadě? Jestli se tu Shaidové chtěli shromáždit, celý kmen... Ne, musel brát v potaz to, co věděl určitě. Už to bylo dost zlé. „Kolik?“ zeptal se znovu rozumným tónem.

„Nevrč na mě, Perrine Aybaro. Nevím přesně, kolik shaidských moudrých zůstalo naživu. I moudré umírají na nemoci, hadí uštknutí, při nehodě. Některé zemřely u Dumajských studní. Našli jsme tam těla a ta, která mohli, odnesli k pohřbení. Ani Shaidové neopustili všechny zvyky. Jestli jsou tam dole všechny, které přežily, a učednice, jež dokážou usměrňovat, tak bych řekla asi čtyři stovky. Možná víc, ale méně než pět set. Než Shaidové překročili Dračí stěnu, měli necelých pět set usměrňujících moudrých a možná padesát učednic.“ Většina sedláků by se kvůli ječmeni určitě vzrušila víc.

Annoura, stále hledící do shaidského tábora, přiškrceně vzlykla. „Pět set? Světlo! Polovina Věže z jednoho kmene? Ach, Světlo!“

„Mohli bychom tam proklouznout potmě,“ zamumlal Dannil, „tak jako jsi ty u nás proklouzl do toho bělokabátnickýho tábora.“ Elyas zabručel, což mohlo znamenat cokoliv, ale neznělo to moc nadějně.

Sulin si opovržlivě frkla. „My bychom se do toho tábora nedostaly, ne s nadějí, že se zase dostaneme ven. Vás by svázali jako kozla na rožeň, než byste se dostali kolem prvních stanů.“

Perrin pomalu kývl. Napadlo ho proplížit se pod rouškou tmy do tábora a nějak odtamtud Faile dostat. A taky ostatní, samozřejmě. Ona by bez nich stejně neodešla. Ale nevěřil, že to bude fungovat, ne, když se jednalo o Aiely, a velikost tábora udusila poslední jiskřičky naděje. Mezi tolika lidmi mohl chodit celé dny, aniž by ji našel.

Náhle si uvědomil, že už nemusí potlačovat zoufalství. Hněv zůstal, ale byl studený jako ocel v zimě, a nezachytil ani kapičku beznaděje, ve které se předtím utápěl. V tom táboře bylo deset tisíc algai’d’siswai a pět set žen, které dokázaly usměrňovat – Gallenne to bral za správný konec, připrav se na nejhorší a potom už tě může všechno překvapit jenom příjemně – pět set žen, které by neváhaly použít jedinou sílu jako zbraň. Faile byla ukrytá jako sněhová vločka na zasněžené louce, ale když se toho nahrnulo tolik, zoufalství prostě nemělo smysl. Člověk se buď ohnul, nebo ho to zasypalo. Kromě toho už ten hlavolam viděl. Nat Torfinn vždycky říkával, že každý hlavolam lze rozložit, jakmile člověk přišel na to, kde zatlačit a kde zatáhnout.

Na severu a na jihu byla půda vyčištěná dál od města než na hřebeni, kde ležel. Po krajině byly roztroušené statky, kde z žádného komína nestoupal kouř, a ploty označující pole pod sněhem, ale víc než hrstka lidí, pokoušející se přiblížit z libovolného směru, by klidně mohla mít pochodně, korouhve a trubky. Zhruba k jihu mezi statky vedla jedna silnice a druhá na sever. Jemu to nejspíš nebude k ničemu, ale člověk nikdy neví. Jondyn by mohl z města přinést nějaké informace, i když k čemu by to bylo dobré, když bylo město uprostřed shaidského houfu, to netušil. Gaul a Děvy, obcházející tábor, mu povědí, co leží za dalším hřebenem. Sedlo na něm vypadalo, že tamtudy vede další silnice někam k východu. Asi míli na sever od sedla stálo několik větrných mlýnů, jejichž dlouhé bílé lopatky se pomalu otáčely, a na dalším hřebeni za tím prvním zřejmě byly další mlýny. Po svahu od mlýnů až k městské hradbě vedla řada oblouků, jako dlouhý, úzký most.

„Ví někdo, co to je?“ zeptal se a ukázal na oblouky. Prohlídka dalekohledem mu neprozradila nic, než že jsou ze stejného šedého kamene jako hradby. Na most to bylo příliš úzké a nemělo to zídky po stranách a navíc se nezdálo, že by na tom místě bylo třeba stavět most.

„To přivádí vodu,“ hlásila Sulin. „Táhne se to na pět mil k jezeru. Nevím, proč nepostavili město blíž, ale většina půdy kolem jezera vypadá na to, že když odejde zima, je tam jen samé bahno.“ Už ji neznámá slova jako bahno nezarážela, jenom trocha bázně utkvěla na ,‚jezeru". Vadila jí představa tolika vody na jednom místě. „Chceš zastavit dodávku vody? To by je určitě vylákalo ven.“ Boji o vodu rozuměla. Většina bojů v Pustině začínala kvůli vodě. „Ale myslím, že ne –“

Perrinovi v hlavě vybuchly barvy, odstíny tak jasné, že přestal vidět i slyšet. Tedy všechno kromě barev samotných. Byla to mohutná vlna, jako by se pokaždé, když je vyhnal z hlavy, barvy shromažďovaly v nějaké nádrži, jejíž hráz prorazila ta tichá povodeň, nehlučné víry, které se ho snažily stáhnout do sebe. A uprostřed toho se srazil obraz, Rand a Nyneiva, sedící na zemi naproti sobě, obraz tak jasný, jako by je měl přímo před sebou. Neměl na Randa čas, ne teď. Ne teď! Snažil se barvami prodrat, jako se topící se člověk hrabe k hladině, donutil – je – zmizet!

Zrak i sluch, okolní svět, ho přímo praštily.

„...je šílenství,“ říkal zrovna Grady ustaraně. „Nikdo nezvládne tolik saidínu, abych ho cítil na takovou dálku! Nikdo!“

„Nikdo nezvládne ani tolik saidaru,“ zamumlala Marline. „Ale někdo to dělá.“

„Zaprodanci?“ Annouře se třásl hlas. „Zaprodanci, používající nějaký sa’angrial, o kterém jsme nic netušily. Nebo... nebo Temný sám.“

Všichni tři se dívali k severozápadu, a i když Marline vypadala klidněji než Annoura a Grady, byla cítit stejně ustrašeně a ustaraně. Kromě Elyase všichni pozorovali trojici s výrazem lidí očekávajících vyhlášení začátku nového Rozbití světa. Elyas se tvářil smířeně. Vlk by štěkal na sesuv půdy unášející ho ke smrti, ale vlk věděl, že smrt přijde, dříve nebo později, a že se s ní nedá bojovat.

„To je Rand,“ podotkl Perrin hluše. Otřásl se, jak se barvy vrátily, ale hned je zahnal. „Jeho věc. On to vyřídí, ať je to cokoliv.“ Všichni na něho zírali, dokonce i Elyas. „Potřebuju jazyky, Sulin. Museli vyslat lovecký oddíly. Elyas říkal, že o kus dál mají hlídky, malý skupinky. Dokážeš mi sehnat zajatce?“

„Pozorně mě poslouchej,“ začala Annoura a slova se z ní jenom hrnula. Zvedla se ve sněhu natolik, aby dosáhla přes Marline na Perrina, a popadla ho za plášť. „Něco se děje, možná je to nádherné, možná strašné, ale v každém případě je to závažné, důležitější než cokoliv ve známých dějinách! Musíme zjistit, co to je! Grady nás tam dostane, dost blízko, abychom to viděli. Já bych nás tam dostala, kdybych znala ta tkaniva. Musíme to vědět!“

Perrin se jí podíval do očí a setřásl její ruku. Ona zůstala civět s otevřenou pusou. Aes Sedai nikdy nezmlkly tak snadno, ona to ale udělala. „Řekl jsem ti, co to je. Naše práce nás čeká přímo tady. Sulin?“

Sulin se otočila od něj k Aes Sedai a pak k Marline. Nakonec pokrčila rameny. „I když je budeš vyslýchat, moc nezjistíš. Přijmou bolest a vysmějí se ti. A hanba bude pomalá – jestli je tyto Shaidy ještě možné zahanbit.“

„Cokoli zjistím, bude víc než to, co vím teď,“ opáčil. Jeho práce byla tady. Musel rozložit hlavolam, osvobodit Faile a zničit Shaidy. Na tom jediném na celém světě záleželo.

9

Pasti

„A ona si znovu stěžovala, že ostatní moudré jsou ustrašené,“ dokončila Faile svým nejpokornějším hlasem, posunula si vysoký koš, jejž držela na rameni, a přešlápla v rozdupaném sněhu. Koš nebyl těžký, i když byl plný špinavého prádla, a sukno jejích bílých šatů bylo tlusté a teplé a pod nimi měla ještě dvě spodničky, jenže tenké kožené holínky, téměř dokonale vybělené, ji před studenou břečkou příliš nechránily. „Mám nakázáno hlásit, co přesně moudrá Sevanna řekla,“ dodala rychle. Someryn byla jedna z „ostatních“ moudrých a při slově ustrašené prohnula koutky úst dolů.

Se sklopenýma očima Faile víc z jejího obličeje neviděla. Gai’šainové se museli chovat pokorně, zvlášť gai’šainové neaielského původu, a i když vzhlédla přes řasy, aby viděla, jak se Someryn tváří, druhá žena byla vyšší než většina mužů, dokonce i aielských, žlutovlasá obryně, která ji vysoko převyšovala. Viděla tedy hlavně Somerynino přehnaně velké poprsí a opálenou rýhu mezi prsy, odhalenou blůzou rozvázanou do půlky hrudi a zakrytou hlavně sbírkou dlouhých náhrdelníků, samý ohnivý opál, smaragd, rubín a drahý opál, tři šňůry velkých perel a složité zlaté řetězy. Většina moudrých zřejmě neměla Sevannu, jež „mluvila za náčelníka", dokud nebude zvolen nový náčelník kmene Shaidů, k čemuž nejspíš v nejbližší době nedojde, v lásce a snažily se podrývat její autoritu, kdykoliv se nehádaly mezi sebou nebo netvořily kliky, ale mnoho sdílelo její lásku k mokřinským šperkům a některé začaly dokonce nosit i prsteny jako ona. Someryn měla na pravé ruce velký mléčný opál, házející rudé záblesky, kdykoliv si upravovala loktuši, a na levé dlouhý safír zasazený mezi rubíny. Ale nezačala nosit hedvábí. Halenu měla z prostého bílého algode z Pustiny a sukni a loktuši ze silné vlny a tmavé stejně jako přeložený šátek, který jí přidržoval po pás dlouhé žluté vlasy. Zima jí zřejmě nedělala sebemenší potíže.

Stály spolu těsně za tím, co Faile považovala za hranici mezi táborem Shaidů a gai’šainů – vězňů – i když to doopravdy nebyly dva tábory. Mezi Shaidy přespávalo jenom několik gai’šainů, zbytek byl držen uprostřed tábora, pokud nevykonával určenou práci, dobytek obehnaný před lákadlem svobody plotem ze Shaidů. Většina lidí, kteří je míjeli, měli bílé gai’šainské šaty, i když jen málokterý tak drahé jako ona. Když museli Shaidové obléknout tolik lidí, sebrali všechny bílé látky, jaké jim přišly pod ruku. Někteří gai’šainové byli zabalení do drsného lnu, osušek nebo šatů ze stanového plátna, a mnozí byli celí od bláta nebo sazí. Jenom občas se objevil gai’šain dost vysoký a se světlýma aielskýma očima. Velká většina byli zarudlí Amadičané, olivoví Altařané a bledí Cairhieňané, občas nějaký ten poutník nebo kupec z Illianu či Tarabonu nebo odjinud, kteří se ocitli v nejhorší době na nejhorším místě. Cairhieňany drželi nejdéle a byli nejodevzdanější svému osudu, kromě hrstky Aielů v bílém, ale všichni klopili oči a plnili úkoly, jak rychle to v blátě a sněhu šlo. Od gai’šainů se očekávalo, že budou předvádět pokoru, poslušnost a dychtivost předvádět obojí. Cokoliv menšího mělo bolestivé následky.

Faile by byla velice ráda spěchala po své práci, a studené nohy s tím měly společného jen málo a dychtivost vyprat Sevanně prádlo ještě méně. Příliš mnoho očí ji vidělo, jak tu stojí se Someryn, a i když jí bílá kapuce zakrývala tvář, široký síťový opasek z lesklých zlatých článků a těsný obojek ze stejného materiálu ji označovaly za Sevanninu služku. Tak jim nikdo neříkal – v aielských očích být sluhou bylo ponižující – ale tím byli, alespoň mokřiňané, jen nedostávali plat a měli méně práv a svobody než jakýkoliv sluha, o němž kdy Faile slyšela. Dřív nebo později Sevanna zjistí, že moudré zastavují její gai’šainy a vyslýchají je. Sevanna měla přes stovku sluhů a stále přidávala další a Faile si byla jistá, že jeden každý z nich opakuje moudrým každé slovo, které Sevanna vysloví.

Byla to krutě účinná past. Sevanna byla hrubá paní takovým spíš nedbalým způsobem, nikdy neštěkala, málokdy se otevřeně vztekala, ale za sebemenší přestupek, sebenepatrnější uklouznutí v chování následoval okamžitý výprask proutkem nebo řemenem a k dalším trestům bylo každou noc vybráno pět gai’šainů, kteří ji ten den potěšili nejméně. Občas byli celou noc kromě výprasku spoutaní a s roubíkem, jen aby povzbudila ostatní. Faile nechtěla ani pomyslet na to, co by ta ženská nařídila za špehování. Na druhou stranu daly moudré jasně najevo, že každého, kdo neřekne všechno, co uslyší, každého, kdo se pokusí nechat si něco pro sebe nebo vyjednávat, čeká nejistá budoucnost, možná konec v mělkém hrobě. Ublížit gai’šainovi za vymezené hranice disciplíny bylo porušením ji’e’toh, síti cti a závazků, vládnoucí životům Aielů, ale mokřinští gai’šainové zřejmě nepodléhaly spoustě pravidel.

Dřív nebo později jedna nebo druhá strana té pasti sklapne. Čelisti té pasti zůstaly otevřené tak dlouho jenom proto, že Shaidové zřejmě považovali své mokřinské gai’šainy za něco jako tažné nebo nákladní koně, i když byla pravda, že se zvířaty zacházeli lépe. Občas se nějaký gai’šain pokusil uprchnout, ale kromě toho jim prostě jen dávali jídlo a střechu nad hlavou, dřeli je a trestali, pokud zaváhali. Moudré už nečekaly, že neposlechnou, Sevanna už nečekala, že ji budou špehovat, jako by nečekala, že kůň bude zpívat. Dřív nebo později však... A to nebyla jediná past, v níž Faile uvízla.

„Moudrá, nic víc ke sdělení nemám,“ zamumlala, když Someryn mlčela. Pokud nebyl člověk na hlavu padlý, tak od moudré neodešel, dokud ho nepropustila. „Moudrá, Sevanna před námi mluví bez zábran, ale říká málo.“

Obryně dál mlčela a Faile se po chvíli opovážila zvednout oči poněkud víc. Someryn upřeně hleděla na něco nad Faileinou hlavou a pusu měla ohromením otevřenou. Faile se zamračila, přesunula si koš a ohlédla se, ale nic, co by ospravedlňovalo Somerynin výraz, neuviděla, jen tábor, nízké tmavé aielské stany promíšené se špičatými a všemi možnými dalšími druhy stanů, většinou špinavě bílé nebo světle hnědé barvy, občas i zelené, modré, červené a dokonce i pruhované. Shaidové sebrali po útoku všechno, co mělo nějakou cenu, všechno, co by mohlo být užitečné, a za sebou nenechali nic, co by připomínalo stan.

I tak se stěží dostávalo na všechny. Bylo tady deset klanů, odhadovala to na víc než sedmdesát tisíc Shaidů a skoro stejně tolik gai’šainů, a všude, kam se podívala, viděla jenom obyčejnou činnost, tmavě odění Aielové si chodili po svém mezi pobíhajícími bíle oděnými zajatci. Kovář pracoval na kovadlině před otevřeným stanem, nástroje položené na vydělané hovězí kůži, děti sháněly stáda mečících koz, obchodnice předváděla své zboží v otevřeném špičatém stanu ze žlutého plátna a měla všechno od zlatých svícnů a stříbrných mís po hrnce a rendlíky, všechno uloupené. Hubený muž s koněm na vodicí otěži rozmlouval se šedovlasou moudrou jménem Masalin, nepochybně žádaje o léčbu na nějaký neduh svého zvířete, podle toho, jak koni pořád ukazoval na břicho. Nic, nač by měla Someryn civět.

Právě když se chtěla zase otočit, všimla si tmavovlasé Aielanky, hledící na opačnou stranu. Vlasy měla černé jako havraní křídlo, což byla mezi Aiely převeliká vzácnost. I zezadu Faile poznala Alarys, další moudrou. V táboře jich bylo přes čtyři sta, ale ona se je naučila rychle poznat od podívání. Zmýlit si moudrou s tkadlenou či hrnčířkou byl rychlý způsob, jak si vysloužit výprask.

Nemuselo nic znamenat, že Alarys stojí jako přikovaná a čumí stejným směrem jako Someryn nebo že jí loktuše sklouzla na zem, akorát že za ní poznala Faile další moudrou, také hledící k severozápadu, mlátící lidi, kteří se dostali před ni. To musela být Jesain, žena, jež by byla malá, i kdyby nebyla Aielanka, s hřívou vlasů rudých jako oheň a stejnou povahou. Masalin mluvila s mužem s koněm a ukazovala na zvíře. Ona nedokázala usměrňovat, ale všechny moudré, které to dokázaly, zíraly stejným směrem. To mohla způsobit jen jediná věc. Viděly, že na hřebem nad táborem někdo usměrňuje. Kdyby tam usměrňovala moudrá, určitě by se takhle netvářily. Mohla to být Aes Sedai? Nebo víc než jedna? Lepší nedoufat. Na to bylo příliš brzy.

Po ráně do hlavy se zapotácela a málem upustila koš.

„Co tu stojíš jako pařez?“ vyjela na ni Someryn. „Jdi si po své práci. Běž, než tě...!“

Faile šla, jednou rukou si přidržovala koš a druhou si zvedla sukně a šla co nejrychleji, aby neuklouzla a neupadla do bláta. Someryn nikoho netloukla a nikdy nezvedala hlas. Udělala-li obojí, bylo lepší jít jí okamžitě z cesty. Pokorně a poslušně.

Pýcha nařizovala zachovávat chladný vzdor, tiše se odmítat poddat, ale rozum říkal, že to je způsob, jak se ocitnout pod dvojnásobným dozorem. Shaidové možná brali mokřinské gai’šainy jako domácí zvířata, ale nebyli úplně slepí. Museli si myslet, že své zajetí přijala jako nevyhnutelnou skutečnost, pokud se jí měl podařit útěk, a na to musela myslet především. Čím dřív, tím líp. Rozhodně dřív, než se do toho zaplete Perrin. Nikdy nepochybovala, že jde za ní, že ji nějak najde – ten chlap by prošel i zdí, pokud by si to vzal do hlavy! – ale ona musela uniknout, než k tomu dojde. Byla dcerou vojáka. Znala počty Shaidů a věděla, kolik mužů může postavit Perrin, a věděla, jak se k němu dostat dřív, než dojde ke střetu. Byla tu pouze ta maličkost, že se nejdřív musela dostat ze spárů Shaidů.

Na co to moudré koukaly – na Aes Sedai, nebo na moudré od Perrina? Světlo, doufala, že to ne, ještě ne! Důležitější ale byly jiné věci, z nichž prádlo nebylo poslední. Nesla koš k troskám města Malden a proplétala se mezi gai’šainy. Ti, kteří odcházeli z města, nesli dvě těžká vědra na koncích tyče, položené na ramenou, kdežto do města se nosila vědra prázdná. Lidé v táboře měli velikou spotřebu vody a takhle se k nim dostávala – vědro za vědrem. Mezi gai’šainy bylo snadné poznat původní obyvatele Maldenu. Takhle daleko na severu Altary měli světlejší, ne olivovou pleť, a někteří dokonce modré oči, ale všichni omámeně klopýtali. Shaidové v noci přelezli hradby a překonali obranu dřív, než většina obyvatel zjistila, že je v nebezpečí, a stále zřejmě nemohli uvěřit, co se stalo s jejich životy.

Faile však pátrala po jedné určité tváři, po někom, o kom doufala, že dnes nebude nosit vodu. Hledala ji od chvíle, kdy se tu Shaidové před čtyřmi dny utábořili. Před bránou, jež byla otevřená dokořán, ji našla, bíle oděnou ženu vyšší než sama, s plochým košem na chleba u boku a kapuci shrnutou tak, že byl vidět kousek tmavorudých vlasů. Chiad se tvářila, že studuje železem obitou bránu, která Malden neochránila, ale otočila se, jakmile k ní Faile došla. Stály tam vedle sebe, aniž by se na sebe podívaly, a předstíraly, že si přendávají koše. Nebyl důvod, proč by spolu dva gai’šainové nemohli promluvit, ale nikdo by si neměl vzpomenout, že je chytili spolu. Bain a Chiad nesledovali tak přísně jako gai’šainy sloužící Sevanně, ale to by se mohlo změnit, kdyby se někdo rozpomněl. Skoro všichni v dohledu byli gai’šainové a kromě toho ze západní strany Dračí stěny, ale příliš mnoho se naučilo získávat si přízeň donášením. Většina lidí dělala, co musela, aby přežila, a někteří se vždycky snažili vystýlat vlastní hnízdečko, bez ohledu na okolnosti.

„Dostaly se pryč první noc, co jsme sem dorazili,“ zamumlala Chiad. „S Bain jsme je dovedly k lesu a cestou zpátky zamaskovaly jejich stopy. Pokud vím, tak si zřejmě ještě nikdo neuvědomil, že jsou pryč. Když tu je tolik gai’šainů, byl div, že si Shaidové vůbec všimnou, že je někdo pryč.“

Faile si vydechla úlevou. Před třemi dny. Shaidové si všímali uprchlíků. Jen málokomu se podařilo vydržet na svobodě celý den, ale s každým dnem, kdy je nechytili, jejich naděje na úspěch narůstala, a bylo celkem jisté, že Shaidové zítra nebo pozítří odtáhnou. Na tak dlouho se nezastavili, co chytili Faile. Tušila, že se možná pokusí vrátit zpátky k Dračí stěně a do Pustiny.

Nebylo snadné přemluvit Lacile a Arrelu, aby odešly bez ní. Přesvědčilo je až to, že mohou Perrinovi donést zprávu o tom, kde se Faile nachází, spolu s varováním, kolik Shaidů tu je, a tvrzením, že Faile už si zařídila útěk, a kdyby se do toho zapletl, mohl by ji ohrozit. Byla si jistá, že tomu obě věří – opravdu si útěk zařídila, jistým způsobem, měla vlastně několik plánů a jeden z nich musel vyjít – ale dosud zpola věřila, že se obě rozhodnou, že přísaha od nich vyžaduje zůstat s ní. Vodní přísahy byly v mnoha ohledech vážnější než přísahy věrnosti, ale ponechávaly pozoruhodně mnoho prostoru pro pitomost ve jménu cti. Vlastně nevěděla, jestli se jim podaří Perrina najít, ale byly na každý pád volné a ona už se musela postarat jen o další dvě ženy. Pochopitelně nepřítomnost tří Sevanniných služebnic by pozornosti neunikla, všimli by si toho během několika málo hodin a poslali za nimi nejlepší stopaře. Faile se v lese uměla pohybovat, ale věděla, že na aielské stopaře prostě nemá. Pro „obyčejné“ gai’šainy, kteří utekli a byli chyceni, to bylo velmi nepříjemné. Pro Sevanniny gai’šainy by mohlo být lepší raději při pokusu o útěk zemřít. Přinejlepším už by nedostali příležitost k druhému pokusu.

„My ostatní bychom měly větší šanci, kdybyste šly s Bain s námi,“ podotkla tiše. Kolem nich dál proudili lidé nosící vodu a nikdo se jejich směrem nedíval, ale za poslední dva týdny začala být nesmírně opatrná. Světlo, připadalo jí to spíš jako dva roky! „Jaký rozdíl je v tom, že jste pomohly Lacile a Arrele dojít k lesu a že byste pomohly nám dostat se dál?“ To z ní mluvilo zoufalství. Znala ten rozdíl – Bain a Chiad byly její přítelkyně a učily ji, jak to mezi Aiely chodí, o ji’e’toh a dokonce i něco málo ze znakové řeči Děv – a tak ji nepřekvapilo, když Chiad nepatrně pootočila hlavu a upřela na ni šedé oči, v nichž nebyla ani stopa po gai’šainské pokoře. Ani v jejím hlase, i když mluvila potichu.

„Pomůžu ti, jak daleko to půjde, poněvadž není správné, aby tě Shaidové drželi. Ty se neřídíš ji’e’toh. Já ano. Kdybych odvrhla svou čest a závazky jen proto, že to udělali Shaidové, tak bych jim dovolila rozhodovat o tom, jak se mám chovat. Budu nosit bílou rok a den a oni mě pak buď propustí, nebo odejdu, ale neodvrhnu to, čím jsem.“ Bez dalšího slova se vmísila do davu gai’šainů.

Faile zvedla ruku, aby ji zastavila, ale zase ji nechala klesnout. Už se na to ptala předtím a dostalo se jí jemnější odpovědi, a když se zeptala znovu, přítelkyni tím urazila. Bude se muset omluvit. Ne aby si udržela Chiadinu pomoc – ta žena by jí ji neodmítla – ale proto, že měla vlastní čest, i když se neřídila ji’e’toh. Přátele nelze urazit a pak to prostě přejít, ani čekat, že to udělají oni. Omluvy však musely počkat. Neodvažovaly se mluvit příliš dlouho, aby si toho někdo nevšiml.

Malden bývalo vzkvétající město, vyráběli tu vlnu a spoustu výborného vína, ale teď byly za hradbami jen trosky. Domy s doškovými střechami zde byly jak kamenné, tak dřevěné, a během rabování vznikl požár. Jižní část města byla jen hromadou zčernalých trámů ozdobených rampouchy. Ulice všude byly plné popela zadupaného do sněhu a celé město bylo cítit ohořelým dřevem. Voda byla jedna z věcí, jež Maldenu očividně nikdy nechyběly, ale jako všichni Aielové, i Shaidové si jí velmi cenili a o boji s požáry nevěděli nic. V Aielské pustině bylo jen málo hořlavých věcí. Až by skončili s rabováním, mohli klidně nechat shořet celé město, a takhle váhali kvůli plýtvání vodou, než oštěpy nahnali gai’šainy do řady s vědry a nechali muže z Maldenu přivézt svoje hasičské vozy. Faile by myslela, že Shaidové ty muže alespoň odmění tím, že jim dovolí odejít s lidmi, jež nevybrali jako gai’šainy, ale muži, kteří pracovali u pump, byli mladí a silní, právě takoví, jaké Shaidové chtěli mít mezi svými gai’šainy. Shaidové ohledně gai’šainů zachovávali jistá pravidla – těhotné ženy a děti pod deset let nechávali jít, taky mládence pod šestnáct a kováře, kteří byli zmatení i vděční zároveň – ale vděčnost mezi ně nepatřila.

Na ulicích se válel nábytek – převrácené jídelní stoly, zdobené truhly a křesla, občas i zmačkaný závěs nebo rozbité nádobí. Všude byly kusy šatů, kabáty, spodky, šaty, většinou rozřezané na cáry. Shaidové posbírali všechno ze zlata a stříbra a s drahokamy, cokoliv užitečného či jedlého, ale nábytek museli vytahat v záchvatu loupení a pak ten, kdo ho vytáhl, usoudil, že je málo zlacený nebo vyřezávaný, a dál se s ním nenamáhal. Aielové navíc stejně židle a křesla nepoužívali, jen pro náčelníky, a na vozech nebylo místo pro těžké stoly. Několik Shaidů se stále potulovalo městem a prohlíželo domy, hospody a krámy a hledali, co jim snad ještě uniklo, ale většinou tu byli k vidění jen gai’šainové tahající vědra. Aiely na městech zajímalo jenom to, co se v nich dalo ukrást. Minula ji dvojice Děv pohánějících patkami oštěpů směrem k bráně nahého, vykuleného muže s rukama spoutanýma za zády. Nepochybně si myslel, že se schová ve sklepě nebo na půdě, dokud Shaidové neodejdou. Když se před ni postavil obrovský algai’d’siswai v cadin’soru, vyhnula se mu, jak jen to šlo. Gai’šainové vždycky uhýbali Shaidům.

„Jsi moc hezká,“ pravil a znovu se jí postavil do cesty. Byl to ten největší chlap, jakého kdy viděla, a taky mohutný. Nebyl tlustý –ještě nikdy neviděla tlustého Aiela – ale hodně rozložitý. Říhl si, cítila z něj víno. Opilé Aiely viděla, protože našli všechno víno z Maldenu. Ale nebála se. Gai’šainové mohli být potrestáni za spoustu přestupků, často za přestupky, které skoro nechápali, ale bílé roucho jim také poskytovalo jistou ochranu, a ona navíc měla další.

„Jsem gai’šain moudré Sevanny,“ vyhrkla, jak nejpodlézavěji dokázala. K jejímu znechucení se jí to dařilo velmi dobře. „Sevanna nebude ráda, když se místo práce budu vybavovat.“ Znovu se ho pokusila obejít a zasupěla, když ji popadl za ruku.

„Sevanna má stovky gai’šainů. Jednu na hodinku nebude postrádat.“

Koš spadl na ulici, když ji zvedl do vzduchu, jako by byla polštář. Než si uvědomila, co se děje, měl ji strčenou pod paží a ruku jí tiskl k boku. Otevřela ústa, aby mohla zakřičet, ale on si volnou rukou přitiskl její obličej na prsa. Do nosu ji udeřil pach propocené vlny. Viděla jen šedohnědou vlnu. Kde jsou ty dvě Děvy? Děvy oštěpu by mu tohle nedovolily. Každý Aiel, který by to uviděl, by se do toho vložil! Od žádného gai’šaina však pomoc nečekala. Jeden či dva by mohli běžet pro pomoc, ale první lekcí, kterou každý gai’šain dostal, bylo, že i pohrůžka násilím stačila, aby skončil pověšený za kotníky a ztlučený, až vyl. Alespoň první lekcí pro mokřiňany, Aielové to samo sebou věděli: gai’šain nesměl z žádného důvodu hrozit násilím. Z žádného. Což jí ovšem nebránilo, aby toho chlapa nekopala, jak nejsilněji dokázala. Stejně dobře mohla kopat do zdi, tohle mělo stejný výsledek. Muž se pohyboval, někam ji nesl. Kousla ho co nejsilněji a za svou námahu skončila s pusou plnou vlny, zuby jí klouzaly po svalech a neměly jediné místo kde se zarazit. Byl jako z kamene. Zaječela, ale znělo to tlumeně i jí samotné.

Náhle se ta obluda, co ji nesla, zastavila.

„Tuhle jsem udělal gai’šainem já, Nadriku,“ ozval se hluboký mužský hlas.

Faile zaslechla dunivý smích. Nepřestávala kopat, ale ať se kroutila sebevíc a snažila se křičet, její věznitel si to zřejmě ani neuvědomoval. „Teď patří Sevanně, Bezbratrý,“ opáčil opovržlivě hromotluk – Nadrik?. „Sevanna si bere, co chce, a já si beru, co chci. Takové jsou nové způsoby.“

„Sevanna si ji vzala,“ odpověděl druhý muž klidně, „ale já ji Sevanně nedal. Nenabídl jsem, že jí ji vyměním. Opustíš snad svou čest proto, že Sevanna opustila svou?“

Nastalo dlouhé ticho, přerušované jen tlumenými zvuky Faile. Nepřestávala se vzpírat, nemohla přestat, i když měla pocit, že je dítě v plenách.

„Není dost hezká, aby stála za boj,“ pronesl Nadrik nakonec. Nemluvil ustrašeně, dokonce ani ne se zájmem.

Pustil ji a jí se uvolnily zuby z jeho kabátu tak náhle, až se polekala, že jí jeden dva vypadly, ale vzápětí ji do zad udeřila země, až si vyrazil dech a spolu s ním i rozum. Než popadla dech natolik, aby mohla vstát, hromotluk už odcházel uličkou. Byla to ulička, úzký průchod mezi dvěma kamennými budovami. Tady by ho nikdo neviděl. Chvějíc se – netřásla se, jen chvěla! – vyplivla pachuť neprané vlny a Nadrikova potu a zamračila se za ním. Kdyby měla na dosah nůž, který si schovala, byla by ho bodla. Tak ona není dost hezká, aby stála za boj, co? Jedna její část věděla, že je to směšné, ale chytala se všeho, co krmilo její vztek, už jen proto, že ji to rozehřívalo. To jí pomohlo přestat se třást. Byla by ho bodala a bodala, až by neuzvedla ruku.

Vyškrábala se na nohy, ač se jí podlamovala kolena, a jazykem si zkontrolovala zuby. Vypadaly zdravé, nic nebylo zlomené ani nescházelo. Obličej měla poškrábaný od drsné vlny Nadrikova kabátu a rty pohmožděné, ale jinak zraněná nebyla. To si dokola připomínala. Je nezraněná a může z té uličky odejít. Alespoň tak volná jako gai’šain. Pokud tu bylo víc takových jako Nadrik, kteří už v bílém šatu neviděli ochranu, tak se pořádek mezi Shaidy začínal rozpadat. Tábor bude nebezpečnější místo, ale nepořádek by mohl poskytnout víc příležitostí k útěku. Tak se na to bude muset dívat. Zjistila něco, co by jí mohlo pomoci. Kdyby se jen přestala chvět.

Konečně se váhavě podívala na svého zachránce. Poznala jeho hlas. Stál kus od ní, klidně ji pozoroval a netvářil se nijak soucitně. Pomyslela si, že by začala ječet, kdyby se jí dotkl. Další nesmysl, přece ji zachránil, ale tak to prostě bylo. Rolan byl nejvýš o dlaň menší než Nadrik a skoro stejně rozložitý a ona měla důvod chtít ho bodnout taky. Nebyl Shaido, ale jeden z Bezbratrých, z Mera’din, mužů, kteří opustili své kmeny, protože nechtěli jít za Randem al’Thorem, a on byl opravdu ten, kdo „z ní udělal gai’šaina". Pravda, noc nato ji zachránil před umrznutím, když ji zabalil do svého kabátu, jenže ten by nepotřebovala, kdyby z ní předtím neodřízl i poslední nitku. První, co se gai’šainům stalo, bylo, že z nich stáhli šaty, ale to nebyl důvod, proč mu cokoliv odpouštět.

„Děkuju,“ řekla kysele.

„Nežádám o vděk,“ opáčil klidně. „Nedívej se na mě, jako bys mě chtěla kousnout jen proto, žes nedokázala kousnout Nadrika.“

Podařilo se jí na něj neprskat – jen tak tak. V této chvíli by se na pokoru nevzmohla, ani kdyby chtěla – než se otočila a vyšla zpátky na ulici. Při chůzi se jí trochu podlamovaly nohy, takže spíš poskakovala. Gai’šainové, kteří ji míjeli, se na ni skoro nepodívali. Jen málo zajatců chtělo podíl na potížích jiných. Měli dost vlastních starostí.

Když došla ke koši s prádlem, povzdechla si. Ležel na boku a bílé hedvábné haleny i tmavé hedvábné sukně, rozdělené pro jízdu v sedle, se vysypaly do špíny na chodníku. Alespoň po nich zřejmě nikdo nedupal. Každému, kdo celé dopoledne tahal vodu a mohl se těšit na totéž i po zbytek dne, by bylo odpuštěno, kdyby neobešel koš, když všude kolem ležely kusy šatů odřezaných z Maldeňanů, z nichž nadělali gai’šainy. Aspoň by se jim pokusila odpustit. Narovnala koš a začala sbírat šatstvo, jen se z něj pokoušela vytřepat popel, pokud to šlo, a snažila se nezašpinit ostatní. Na rozdíl od Someryn měla Sevanna hedvábí ráda. Nic jiného nenosila. Byla na své hedvábí hrdá jako na své klenoty a k obojímu měla stejně majetnický vztah. Kdyby se jí některý kus oděvu nevrátil dokonale čistý, neměla by radost.

Když do koše uložila poslední halenu, natáhl se přes ni Rolan a koš zvedl. Málem na něj vyjela – svá břemena si může nosit sama, děkuju pěkně! – ale hned ta slova spolkla. Mozek byl jedinou skutečnou zbraní, kterou měla, a musela ho taky používat, místo aby se nechávala ovládat vztekem. Rolan tu nebyl náhodou. To by bylo příliš neuvěřitelné. Od svého zajetí ho vídala často, mnohem častěji, než aby to byla náhoda. Takže ji sledoval. Co to řekl Nadrikovi? Že ji Sevanně nedal, ani ji s ní nevyměnil. Přestože ji chytil on, si Faile myslela, že neschvaluje dělat gai’šainy z mokřiňanů – většina Bezbratrých s tím nesouhlasila – ale očividně si na ni stále činil nárok.

Byla si jistá, že jeho se nemusí bát, že by se jí vnucoval silou. K tomu příležitost měl, když ji měl nahou a svázanou, ale tenkrát se na ni díval stejně jako na kůl v plotě. Možná že neměl rád ženy v takovém stavu. V každém případě byli Bezbratří mezi Shaidy téměř cizinci, stejně jako mokřiňané. Žádný Shaido jim plně nedůvěřoval a Bezbratří sami často vypadali jako muži, kteří se drží za nos a přijímají, co považují za menší zlo, než by se postavili tomu většímu, ale už si nejsou jistí, jestli je tohle zlo opravdu menší. Kdyby se s tím mužem dokázala spřátelit, třeba by jí nakonec pomohl. Ne utéci, to jistě ne – to by žádala příliš – ale... Nebo ne? Jediný způsob, jak to zjistit, byl zkusit to.

„Děkuju,“ zopakovala a tentokrát se jí zdařil úsměv. Kupodivu se usmál taky. Nepatrně, skoro vůbec ne, ale Aielové se nepředváděli. Dokud si člověk nezvykl, připadali mu jako z kamene.

Chvíli šli mlčky, bok po boku, on nesl v jedné ruce koš, ona si držela sukně. Jako by se jen tak procházeli. Pokud člověk přimhouřil oko. Někteří kolemjdoucí gai’šainově se na ně dívali s překvapením, ale vždycky hned zase sklopili oči. Nenapadalo ji, jak začít – nechtěla, aby si myslel, že s ním koketuje, nakonec mohl mít rád ženy – ale on jí to usnadnil.

„Pozoroval jsem tě,“ řekl. „Jsi silná a divoká a nebojíš se, myslím. Většina mokřiňanů je strachy napůl bez sebe. Řádí, dokud je nepotrestají, a pak brečí a krčí se. Myslím, že ty jsi žena s mnoho ji.“

„Jsem vystrašená,“ přiznala. „Jenom se to snažím nedávat najevo. Brečet obvykle ničemu neprospěje.“ Tomu věřila většina mužů. Slzy se pletou do cesty, když je člověk nechá, ale pár slz prolitých za noci mohly pomoci přežít další den.

„Je čas na pláč a čas na smích. Rád bych tě viděl se smát.“

Zasmála se, suše. „Když nosím bílou, nemám k tomu moc důvodů, Rolane.“ Podívala se na něj koutkem oka. Nejde na to moc rychle? On však jen kývl.

„Přesto bych ho rád viděl. Úsměv ti sluší. Smích by ti slušel ještě víc. Nemám ženu, ale občas dovedu ženu rozesmát. Slyšel jsem, že ty máš manžela.“

Faile překvapeně zakopla a musela se ho chytit, aby neupadla. Rychle ucukla a zadívala se na něj přes okraj kapuce. Zastavil se na dost dlouho, aby se stačila vzpamatovat, a rozešel se zároveň s ní. Tvářil se jen mírně zvědavě. Přes Nadrika bylo u Aielů zvykem, aby žádala žena, když muž upoutal její pozornost. Jedním ze způsobů bylo dávat jí dárky. Rozesmát ji dalším. Tolik k tomu, že nemá rád ženy. „Mám manžela, Rolane, a velice ho miluju. Velice. Nemůžu se dočkat, až se k němu vrátím.“

„Co se stane, když jsi gai’šain, ti nemůže nikdo vyčítat, až bílou odložíš,“ podotkl klidně, „ale vy mokřiňané to asi vidíte jinak. Přesto to může být osamělé, když jsi gai’šain. Občas bychom si třeba mohli popovídat.“

Ten muž ji chtěl vidět smát se a ona nevěděla, má-li se smát, či plakat. Oznamoval jí, že se nehodlá vzdát svých pokusů upoutat její zájem. Aielské ženy u mužů obdivovaly vytrvalost. Přesto, pokud by jí Chiad a Bain nemohly či nechtěly pomoci dál než k lesu, byl Rolan její nejlepší nadějí. Usoudila, že časem ho dokáže přesvědčit. Ovšemže to dokáže, jen slabí ve víře nikdy neuspějí! Byl opovrhovaný vyvrženec, přijímaný jen proto, že Shaidové potřebovali jeho oštěp. Ona mu ale dá důvod vytrvat.

„To bych ráda,“ připustila opatrně. Trocha koketování nakonec možná bude nutná, nemohla však přejít od toho, jak velice miluje svého manžela, k vykuleným očím a ztrátě dechu. Ne že by hodlala zajít tak daleko – není žádná Domanka! – ale mohla by se k tomu muset přiblížit. Prozatím ta malá připomínka, že mu Sevanna sebrala „právo", padla na neúrodnou půdu. „Mám teď ale nějakou práci a pochybuju, že Sevanna bude mít radost, když se místo ní budu vybavovat s tebou.“

Rolan znovu kývl a Faile si povzdechla. Možná věděl, jak ženu rozesmát, jak tvrdil, ale rozhodně toho moc nenamluvil. Bude muset zapracovat na tom, jak ho vytáhnout z jeho ulity, pokud z něj hodlala dostat víc než jen vtipy, které nechápala. I s pomocí Chiad a Bain jí aielský humor nadále unikal.

Dorazili na náměstí před citadelou na severním konci města, vysoké mase šedých kamenných zdí, jež obyvatele města neochránila o nic lépe než městské hradby. Faile měla dojem, že mezi gai’šainy nosícími vodu zahlédla urozenou paní, která vládla Maldenu a všemu na dvacet mil kolem, docela pohlednou, důstojnou vdovu ve středních letech. Na náměstí se tlačili bíle odění lidé s vědry. Na východním konci náměstí to, co vypadalo jako část vnější městské hradby, šedé a osm sáhů vysoké, byla ve skutečnosti zeď obrovské cisterny, napájené z vodovodu. Ze čtyř pump, kdy u každé pracovala dvojice mužů, vytékala voda do věder a na zem jí cákalo mnohem víc, než by si muži dovolili, kdyby věděli, že tu je Rolan a vidí to. Faile napadlo, že se pokusí uniknout tunelem vodovodu, ale pak by nedokázaly zůstat v suchu, a ať by vylezly kdekoliv, byly by promočené skrz naskrz a nejspíš by umrzly dřív, než by ve sněhu urazily míli.

Ve městě se dala voda získat ještě na dvou místech, obě napájela podzemní kamenná potrubí, ale tady byl u zdi cisterny umístěn dlouhý stůl z ebenového dřeva se lvíma nohama. Kdysi se na něm pořádaly hostiny, vršek byl vykládaný slonovinou, jenže slonovinové klínky byly vypáčené a teď na něm stály několikery dřevěné necky. U stolu byla dvě vědra a na konci nad ohněm z rozlámaných židlí vřela voda v měděném kotli. Faile pochybovala, že si Sevanna posílá prádlo do města, aby své gai’šaince ušetřila práci tahat vodu ke stanům, ale ať byl důvod jakýkoliv, byla za něj vděčná. Koš s prádlem byl lehčí než vědra plná vody. Už se jich nanosila dost, aby to věděla. Na stole stály dva koše, ale pracovala tu jenom jedna žena se zlatým opaskem a obojkem, rukávy vyhrnuté a tmavé vlasy svázané pruhem bílé látky, aby jí nepadaly do necek.

Když Alliandre uviděla Faile přicházet s Rolanem, narovnala se a utřela si mokré ruce do roucha. Alliandre Maritha Kigarin, královna Ghealdanu, Světlem požehnaná, obránkyně Garenovy stěny plus desítka dalších titulů, byla elegantní, odtažitá žena, sebejistá a majestátní. Alliandre gai’šainka byla stále hezká, ale s věčně uštvaným výrazem. S mokrými skvrnami na šatech a rukama svraštěnýma z dlouhého namáčení ve vodě připomínala hezkou pradlenu. Dívala se, jak Rolan pokládá koš a usmívá se na Faile, než odešel, dívala se, jak Faile jeho úsměv opětuje, a tázavě zvedla obočí.

„To je ten, co mě chytil,“ sdělila jí Faile a vyskládala šaty z koše na stůl. Také tady, kde byli pouze gai’šainové, bylo lepší mluvit a zároveň pracovat. „Patří k Bezbratrým a myslím, že neschvaluje, že Shaidové dělají gai’šainy z mokřiňanů. Mohl by nám pomoct.“

„Chápu,“ opáčila AUiandre a lehce Faile oprášila záda. Faile se zamračila a podívala se přes rameno. Chvíli jen zírala na špínu a popel, které měla na celých zádech, a pak zrudla. „Upadla jsem,“ vyhrkla honem. Nemohla Alliandre vykládat, co se stalo s Nadrikem. Tohle nemohla říci nikomu. „Rolan se nabídl, že mi ponese koš.“

Alliandre pokrčila rameny. „Kdyby mi pomohl utéct, vdala bych se za něj. Nebo ne, jak by chtěl. Není dost hezký, ale nebyla by to žádná hrůza, a můj manžel, pokud bych nějakého měla, by to ani nemusel zjistit. Kdyby měl trochu rozumu, byl by moc rád, že mě má zpátky, a neptal by se na nic, nač by nechtěl opravdu slyšet odpověď."

Faile zaťala ruce do hedvábné blůzy a zaskřípala zuby. Alliandre byla skrze Perrina její lenice a celkem se toho držela, alespoň co se poslouchání rozkazů týkalo, ale celý vztah byl poslední dobou poněkud napjatý. Dohodly se, že se musí pokusit myslet jako služky, pokusit se být služkami, jestli mají přežít, avšak to znamenalo, že jedna druhou viděla dělat pukrlata a honem poslouchat rozkazy. Sevanniny tresty prováděli nejbližší gai’šainové, kteří byli právě po ruce, když se rozhodla, a Faile jednou dostala rozkaz vyplatit Alliandre. Horší, Alliandre dostala rozkaz jí tu laskavost dvakrát oplatit. Držet se zpátky znamenalo jen okusit stejnou medicínu na vlastní kůži, a druhá žena navíc dostala dvojnásobnou dávku od někoho, kdo se nešetřil. Muselo to znamenat rozdíl, když jste dvakrát donutily svou lenní paní vřeštět a kopat.

Náhle si uvědomila, že blůza, kterou mačká, je jednou z těch, co sebrala z bláta. Pustila ji a honem ji prohlížela. Zřejmě špínu nevetřela do látky. Pocítila úlevu a vzápětí podráždění, že se jí prve ulevilo. A ještě protivnější bylo, že ta úleva nepřešla.

„Arrela a Lacile unikly před třemi dny,“ pokračovala potichu. „Už by měly být daleko. Kde je Maighdin?“

Druhá žena se ustaraně zamračila. „Snaží se proniknout do Theravina stanu. Therava nás minula se skupinou moudrých a z toho, co jsem slyšela, šly na schůzku se Sevannou. Maighdin mi strčila koš a řekla, že to půjde zkusit. Myslím... myslím, že začíná být zoufalá a příliš riskuje,“ dodala s nádechem bezmoci. „Už tu měla být.“

Faile se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. Schraňovaly zásoby pro útěk – nože, jídlo, boty, mužské spodky a kabáty, jež jim aspoň trochu padly, vše měly pečlivě poschováváno na vozech. Bílé šaty poslouží jako pokrývky a pláště, aby je ukryly na sněhu – ale šance využít všechny přípravy teď nebyla o nic blíž než v den, kdy je chytili. Teprve dva týdny. Dvacet dva dny, přesně. To by nemělo stačit, aby se všechno změnilo, ale předstírání, že jsou služky, je měnilo přese všechno, co udělaly. Teprve dva týdny, a ony už na každý rozkaz skákaly bez přemýšlení a dělaly si starosti kvůli trestům a jestli potěší Sevannu. Ale nejhorší ze všeho bylo, že se u toho viděly, věděly, že jedna jejich část se tvaruje proti jejich vůli. Prozatím mohly dělat jen to, co bylo nezbytné, aby se vyhnuly podezření, dokud neuniknou, ale každý den byly jejich reakce automatičtější. Jak dlouho potrvá, než se útěk stane snem v noci po dni stráveném jako dokonalé gai’šainky – myslí, stejně jako skutky? Na to se žádná neodvážila zeptat nahlas, zatím, a Faile věděla, že se na to snaží vůbec nemyslet, ale ta otázka pořád číhala na pokraji vědomí. Jistým způsobem se bála odejít. Až to udělá, dostane odpověď?

S námahou se probrala ze své sklíčenosti. To byla druhá past, a jen síla vůle ji držela otevřenou. „Maighdin ví, že se má mít na pozoru,“ prohlásila rázně. „Bude tu brzy, Alliandre.“

„A když ji chytí?"

„Nechytí!“ vyjela Faile ostře. Kdyby ano... Ne. Musí myslet na vítězství, ne na porážku. Slabá srdce nikdy nezvítězí.

Prát hedvábí bylo velice náročné na čas. Voda, kterou nosily od pumpy, byla ledová, ale horká voda z měděného kotle ji v neckách ohřála na vlažnou. Hedvábí se nesmělo prát v horké vodě. Ponořit ruce do necek bylo v zimě příjemné, ale pak je musela vyndat a zima byla dvakrát větší. Neměly mýdlo, ne dost jemné, takže každou košili a blůzu bylo třeba namočit jednu po drahé a pak jemně třít o sebe. Poté se kousek položil na osušku a jemně se vyválel, aby se z něj vymačkala voda, co to jen šlo. Vlhká látka se pak znovu namočila do dalších necek, v nichž byl ve vodě rozpuštěný vinný ocet – aby barvy nebledly a hedvábí získalo větší lesk – a pak znovu zabalila do osušky. Mokré osušky se vykroutily a rozložily na slunce, aby uschly, kdekoliv bylo místo, zatímco hedvábí se pověsilo na vodorovnou tyč do stínu stanu v rohu náměstí a uhladilo, aby nezůstalo zmačkané. S trochou štěstí ho nebude třeba žehlit. Obě věděly, jak je třeba starat se o hedvábí, ale žehlení vyžadovalo zkušenosti, které ani jedna neměly. To neměla žádná ze Sevanniných gai’šainek, dokonce ani Maighdin ne, i když před vstupem do služeb u Faile dělala komornou urozené dámě, jenže Sevanna nepřijímala výmluvy. Pokaždé, když Faile s Alliandre šly pověsit další kousek, kontrolovaly i ty už pověšené a uhlazovaly je, pokud to bylo třeba.

Faile přilévala horkou vodu do necek a Alliandre trpce poznamenala: „Tady jde naše Aes Sedai.“

Galina byla Aes Sedai, včetně bezvěké tváře a zlatého prstenu s Velkým hadem na prstě, ale taky nosila bílý šat gai’šainů – hedvábí silné jako sukno, no tohle! – a široký, složitý opasek ze zlata a ohnivých opálů a vysoký ladící obojek, šperky hodné vladaře. Byla Aes Sedai a občas sama vyjížděla z tábora, ale vždycky se zase vrátila, a skákala, kdykoliv některá moudrá ohnula prst, zvlášť Therava, v jejímž stanu často pobývala. Jistým způsobem bylo to poslední nejpodivnější. Galina věděla, kdo Faile je, věděla, kdo je její manžel, i o jeho spojení s Randem al’Thorem, a vyhrožovala, že to prozradí Sevanně, pokud Faile a její přítelkyně neukradnou něco právě z toho stanu, ve kterém spávala. To byla třetí past. Sevanna byla al’Thorem posedlá, šíleně přesvědčená, že se za něj nějak provdá, a kdyby se dozvěděla o Perrinovi, Faile už by se od ní nedostala ani na krok. Byla by tu uvázaná jako koza, aby přilákala lva.

Faile Galinu viděla, jak se plíží a krčí, ale teď se vznášela po sněhu jako královna a chátry kolem sebe si nevšímala, Aes Sedai až po konečky prstů. Nebyla tu žádná moudrá, aby se na ni uculovala. Galina byla hezká, ale zdaleka ne krásná, a Faile nechápala, co na ní Therava vidí, pokud to nebyla prostě radost rozkazovat Aes Sedai. Stále tu ale zůstávala otázka, proč tu ta ženská zůstává, když Therava zřejmě využívala každé příležitosti, aby ji ponížila.

Galina se zastavila krok od stolu a s lehkým úsměvem si je prohlížela, skoro jako by je litovala. „Ve své práci moc nepokračujete,“ podotkla. A nemluvila o praní.

Mluvení bylo na Faile, ale Alliandre se toho ujala, ještě trpčeji než předtím. „Maighdin dnes ráno šla pro tu tvou slonovinovou hůl, Galino. Kdy od tebe uvidíme nějakou tu slibovanou pomoc?“ Pomoc při útěku byla mrkev, kterou jim Galina nabídla spolu s klackem výhružek, že Faile odhalí. Zatím viděly jen ten klacek.

„Ona šla dnes ráno do Theravina stanu?“ šeptla Galina a krev jí zmizela z tváří.

Faile došlo, že slunce už je v polovině cesty k západu, a srdce se jí prudce rozbušilo. Maighdin tu měla být už dávno.

Aes Sedai se tvářila otřeseněji než ona. „Dnes ráno?“ zopakovala a ohlédla se přes rameno. Polekaně vykřikla, když se z davu gai’šainů na náměstí Maighdin náhle vynořila.

Na rozdíl od Alliandre byla zlatovlasá žena od jejich zajetí stále tvrdší. Nebyla o nic méně zoufalá, ale soustředila své zoufalství do odhodlání. Vždycky působila víc jako královna než jako komorná, i když tak působila většina komorných, ale teď kolem nich provrávorala, vrazila ruce do vědra s vodou, nabrala do dlaní a žíznivě pila, a pak si hřbetem raky otřela ústa.

„Až budeme odcházet, chci Theravu zabít,“ pronesla zastřeně. „Nejradši bych ji zabila rovnou.“ Do modrých očí se jí opět vrátil život a oheň. „Jsi v bezpečí, Galino. Myslela si, že tam chci krást. Neměla jsem čas nic hledat. Něco... Něco se stalo a ona odešla. Poté, co mě svázala. Na později.“ Oheň nahradil úžas. „Co je to, Galino? Cítím to taky, a mám tak malou schopnost, že se tyto Aielanky rozhodly, že nejsem nebezpečná.“ Maighdin dokázala usměrňovat, ne spolehlivě a ne moc – z toho mála, co Faile zjistila, by ji Bílá věž poslala pryč během pár týdnů, a tvrdila, že tam nikdy nebyla – takže jim její schopnost při útěku moc nepomůže. Faile se chtěla zeptat, o čem to mluví, ale nedostala se ke slovu.

Galina byla stále bledá, ale jinak byla ztělesněný aessedaiovský klid. Až na to, že Maighdin popadla za kapuci a vlasy a zvrátila jí hlavu dozadu. „Nestarej se o to, co to je,“ pronesla chladně. „S tebou to nemá nic společného. Ty se starej hlavně o to, abys mi donesla to, co chci. A s tím by sis měla dělat pořádné starosti.“

Než mohla Faile začít Maighdin bránit, stála tam další žena se širokým zlatým opaskem přes bílé šaty, odtáhla Galinu pryč a hodila ji na zem. Aravine, obtloustlá a nezajímavá, měla unavené oči a odevzdaný výraz, když ji Faile viděla poprvé v den, kdy jí Amadičanka předávala zlatý opasek a řekla jí, že odteď je ve službách „urozené paní Sevanny". Od té doby však ztvrdla mnohem víc než Maighdin.

„Copak ses zbláznila, vložit ruce na Aes Sedai?“ štěkla Galina a škrábala se na nohy. Ometala si bláto z hedvábných šatů a všechen vztek soustředila na obtloustlou ženu. „Nechám tě –“

„Mám říct Theravě, že jsi hrubě zacházela s jednou ze Sevanniných gai’šainek?“ přerušila ji Aravine chladně. Mluvila kultivovaně. Mohla být významná obchodnice, možná dokonce šlechtična, ale nikdy nemluvila o tom, co dělala, než navlékla bílou. „Když si Therava naposledy myslela, že strkáš nos, kam nechtěla, všichni na sto kroků tě slyšeli kvičet a prosit.“

Galina se třásla vzteky. Faile viděla poprvé nějakou Aes Sedai tak vytočenou. S viditelnou námahou se ovládla. Jen tak tak. Z hlasu jí kapala kyselina. „Aes Sedai dělají, co dělají, ze svých vlastních důvodů, Aravine, z důvodů, které ty nemůžeš chápat. Toho, že sis přivodila tento dluh, budeš litovat, až se rozhodnu, že ho máš splatit. Budeš toho zatraceně litovat.“ Naposledy si ometla šaty a odkráčela, už ne jako královna opovrhující chátrou, nýbrž jako panter vyzývající ovce, aby se mu opovážily postavit do cesty.

Aravine se za ní dívala, aniž by to na ni dělalo dojem, a nechtěla si povídat. „Sevanna tě shání, Faile,“ bylo vše, co řekla.

Faile se neobtěžovala ptát proč. Jen si utřela ruce, shrnula rukávy a následovala Amadičanku poté, co Alliandre a Maighdin slíbila, že se vrátí, hned jak to půjde. Sevannu ty tři zajímaly. Maighdin, jediná skutečná komorná urozené paní mezi jejími gai’šainy, ji zajímala stejně jako královna Alliandre a sama Faile, žena dost mocná, aby měla za lenici královnu, a občas si je volala jménem, aby jí pomohly se převléknout nebo vykoupat ve velké měděné vaně, kterou používala častěji než potní stan, nebo jenom proto, aby jí nalily víno. Zbytek času vykonávaly stejné práce jako ostatní sluhové, ale nikdy se nezeptala, jestli už dostaly přidělenou práci, ani je kvůli tomu nepropustila. Ať chtěla Sevanna cokoli, Faile věděla, že stejně ještě musí doprát prádlo. Sevanna chtěla, co chtěla a kdy to chtěla, a výmluvy ji nezajímaly.

Faile nepotřebovala ukazovat cestu k Sevannině stanu, ale Aravine ji vedla davem nosičů vody, až se dostaly k prvním aielským stanům, a pak ukázala na opačnou stranu než k Sevannině stanu a řekla: „Tam nejdřív.“

Faile zůstala stát. „Proč?“ zeptala se podezíravě. Mezi Sevanniným služebnictvem se našli tací, kteří žárlili na pozornost, jakou věnuje Faile, Alliandre a Maighdin, i když to Faile nikdy necítila u Aravine, a někteří z ostatních by se ji mohli snažit dostat do potíží předáním nesprávných instrukcí.

„Budeš to chtít vidět dřív než Sevanna. Věř mi.“

Faile otevřela pusu, aby požadovala vysvětlení, ale Aravine se prostě otočila a odešla. Faile si vyhrnula sukně a vydala se za ní.

Mezi stany stály vozy všech možných tvarů a velikostí, kola nahrazená sanicemi. Na většině bylý naházené rance, bedny a sudy a nahoře byla uvázaná kola, ale nemusela za Aravine jít daleko a už uviděla valník, z něhož byl složen náklad. Ale nebyl prázdný. Ležely na něm dvě ženy, nahé a krutě spoutané do kozelce, třesoucí se zimou, ale funící, jako by běžely. Oběma visely unaveně hlavy, ale jako by nějak vycítily, že přišla Faile, obě vzhlédly. Arrela, tmavá Tairenka, vysoká jako většina Aielanek, rozpačitě odvracela zrak. Lacile, štíhlá, bledá Cairhieňanka, zrudla.

„Přivedli je dnes ráno,“ poznamenala Aravine, pozorujíc Faileinu tvář. „Do soumraku je rozvážou, protože to bylo poprvé, co se pokusily utéct, ale pochybuju, že zítra budou schopné chůze.“

„Proč mi to ukazuješ?“ otázala se Faile. Byly tak opatrné, aby vztahy mezi sebou udržely v tajnosti.

„Odpusť, má paní, ale byla jsem tam, když vám všem oblékli bílou.“ Aravine se na ni chvíli dívala a potom náhle popadla Faile za ruce a obrátila je dlaněmi nahoru. Ohnula kolena, i když úplně nepoklekla, a vyhrkla: „Pod Světlem a na svou naději na znovuzrození já, Aravine Carnel, přísahám věrnost a poslušnost ve všem urozené paní Faile t’Aybara.“

Jen Lacile si toho zřejmě všimla. Shaidové procházející kolem si dvou gai’šainek nevšímali. Faile se jí vytrhla. „Odkud znáš moje jméno?“ Musela pochopitelně sdělit víc než jenom Faile, jenže jakmile si uvědomila, že nikdo z Shaidů nemá tušení, kdo je Davram Bashere, použila otcovo jméno. Kromě Alliandre a ostatních znala pravdu pouze Galina. Nebo si to aspoň myslela. „A kdo ti to řekl?“

„Poslouchám, má paní. Jednou jsem zaslechla Galinu, když s tebou mluvila.“ Do hlasu se jí vloudila úzkost. „A nikomu jsem to neřekla.“ Nijak ji nepřekvapilo, že Faile chce své jméno utajit, i když t’Aybara jí zřejmě nic neříkalo. Aravine Carnel možná nebylo její pravé jméno, nebo ne celé. „Na tomto místě je třeba uchovávat tajemství stejně důkladně jako v Amadoru. Věděla jsem, že to jsou tvoje ženy, ale nikomu jsem to neprozradila. Vím, že chceš uprchnout. Jsem si tím jistá od druhého dne, co jsi tady, a nic, co jsem od té doby viděla, mě nepřesvědčilo o opaku. Přijmi mou přísahu a vezmi mě s sebou. Můžu ti pomoct, a co je víc, můžeš mi věřit. Dokázala jsem to tím, že jsem zachovala tvé tajemství. Prosím.“ Poslední slovo pronesla přiškrceně, jako by na ně nebyla zvyklá. Takže spíš šlechtična než obchodnice.

Ale nedokázala nic kromě toho, že dokáže rychle vyčenichat cizí tajemství, to samo o sobě však byla užitečná vlastnost. Na druhou stranu Faile věděla nejméně o dvou dalších gai’šainech, kteří se pokusili utéci a ostatní je zradili. Někteří lidé se opravdu raději snažili vystlat si vlastní hnízdečko bez ohledu na okolnosti. Ale Aravine už věděla dost, aby mohla všechno zničit. Faile si znovu vzpomněla na ukrytý nůž. Mrtvá už nezradí nikoho. Ale nůž byl půl míle daleko a ji nenapadlo, kam schovat tělo. Kromě toho ta ženská mohla získat Sevanninu přízeň už jen tím, kdyby řekla, že Faile plánuje útěk.

Vzala Aravininy ruce do svých a promluvila stejně rychle. „Pod Světlem přijímám tvou přísahu a budu bránit a chránit tebe i tvou rodinu v bitevní vřavě i v zimní vánici i ve všem, co přinese čas. Znáš ještě někoho, komu se dá věřit? Ne lidi, o kterých si myslíš, že se jim dá věřit, ale lidi, o kterých to víš jistě.“

„V tomhle ne, má paní,“ odvětila Aravine zachmuřeně, ale přímo zářila úlevou. Nebyla si jistá, jestli ji Faile přijme. Právě proto, že se jí ulevilo, a ne něco jiného, Faile skoro přesvědčilo, že jí může věřit. Skoro, ale ne úplně. „Polovina by zradila vlastní matku v naději, že si tím vykoupí svobodu, a druhá polovina se příliš bojí to zkusit nebo je příliš omámená, aby se jim dalo věřit, že nezpanikaří. Nějací tu ale být musí a mám jednoho dva vyhlédnuté, ale chci být velmi opatrná. Jedna chyba je víc, než mi bude dovoleno.“

„Velmi opatrná,“ souhlasila Faile. „Opravdu tě pro mě poslala Sevanna? Jestli ne –“

Zřejmě ano, takže si Faile pospíšila do Sevannina stanu – rychleji, než se jí líbilo. Rozčilovalo ji běhat, aby se vyhnula tomu, že Sevannu rozzlobí – ale když vstoupila a pokorně se zastavila, nikdo jí nevěnoval pozornost.

Sevannin stan nebyl nízký, aielský, ale obrovská masa rudého plátna, která potřebovala dvě silné tyče, a ozařovala jej desítka kandelábrů se zrcadly. Dvě zlacená ohřívadla vydávala trochu tepla a proužky kouře stoupaly ke kouřovému otvoru ve střeše, ale moc tepla tady nebylo. Na zem, z níž byl odmetený sníh, byly položeny drahé koberce tvořící podlahu, červené, zelené a modré, se vzorem tairenského bludiště, květinami a zvířaty. Ležely tu poházené hedvábné podušky se střapci a v rohu stálo křeslo, masivní, složitě vyřezávané a silně pozlacené. Faile nikdy neviděla, že by v něm někdo seděl, ale věděla, že jeho přítomnost má evokovat přítomnost kmenového náčelníka. Nevadilo jí stát tady se sklopenýma očima. U stěny stáli další tři gai’šainové se zlatými opasky a obojky, z toho jeden vousatý mužský, pro případ, že by bylo třeba jejich služeb. Byla tu i Sevanna a taky Therava.

Sevanna byla vysoká, o něco vyšší než Faile, se světle zelenýma očima a vlasy jako upředenými ze zlata. Mohla být krasavice, nebýt lakotnosti kolem tlustých rtů. Jen máloco na ní vypadalo aielsky, kromě očí, vlasů a osmahlých lící. Blůzu měla z bílého hedvábí, sukně rozdělené pro jízdu na koni a rovněž hedvábné, i když tmavošedé, a šátek kolem hlavy karmínový a zlatý. Taky hedvábný. Zpod sukní jí vykukovaly špičky rudých holínek. Na každém prstě měla prsten a vedle jejích náhrdelníků a náramků s perlami, démanty, rubíny velkými jako holubí vejce, safíry, smaragdy a ohnivými opály vypadalo všechno, co nosila Someryn, uboze. Jediný její klenot nevyrobili Aielové. Therava, na druhou stranu, byla Aielanka každým coulem, v tmavé vlně a bílém algode, ruce holé a náhrdelníky a náramky ze zlata a slonoviny. Ani jediný prsten či drahokam. Byla vyšší než většina mužů, tmavě rudé vlasy měla prokvetlé, modré oči jako orel, až to vypadalo, že musí Sevannu spořádat jako zchromlé jehně. Faile by kdysi desetkrát raději rozzlobila Sevannu než Theravu, ale teď tu stály proti sobě nad stolkem vykládaným slonovinou a tyrkysem a obě se zlobně mračily.

„Co se dneska stalo, znamená nebezpečí,“ říkala Therava jako někdo, koho už unavuje, jak se musí pořád opakovat. A taky vypadala připravená vytáhnout od pasu nůž. Při řeči hladila jílec, a Faile usoudila, že ne příliš nepřítomně. „Musíme se od toho dostat co nejdál, ať je to cokoliv, a to co nejdřív. Na východě jsou hory. Jakmile se tam dostaneme, budeme v bezpečí, dokud opět neshromáždíme všechny klany. Klany, které se vůbec neměly rozdělovat, kdyby sis nebyla tak jistá sama sebou, Sevanno.“

„Ty mluvíš o bezpečí?“ zasmála se Sevanna. „Copak jsi zestárla a přišla o zuby, že potřebuješ krmit chlebem a mlíkem? Podívej. Ty tvoje hory, jak daleko jsou? Kolik dní či týdnů se musíme plazit tím prokletým sněhem?“ Ukázala na stolek mezi nimi, na němž ležela rozložená mapa zatížená dvěma zlatými miskami a těžkým zlatým svícnem se třema nohama. Většina Aielů mapami opovrhovala, ale Sevanna je převzala spolu s mokřinskými zvyky. „Ať se stalo cokoliv, bylo to daleko, Theravo. To jsi potvrdila, stejně jako všechny ostatní moudré. Tohle město je plné jídla, dost na to, aby nás nakrmilo na celé týdny, pokud tu zůstaneme. Kdo se nám postaví, jestli tu zůstaneme? A pokud ano... Slyšela jsi běžce, posly. Za dva tři týdny, nejvýš čtyři, se ke mně připojí deset dalších klanů. Možná víc! Tenhle sníh do té doby roztaje, pokud se těm mokřiňanům dá věřit. Budeme putovat rychle, místo abychom museli všechno tahat na saních.“ Faile napadlo, jestli se někdo z města zmínil o blátě.

„Dalších deset klanů se připojí k tobě,“ zopakovala Therava hluše, jen s důrazem na posledním slově, a sevřela rukojeť nože. „Mluvíš za kmenového náčelníka, Sevanno, a tak jsem byla vybrána, abych ti radila jako kmenovému náčelníkovi, který musí poslouchat rady pro dobro našeho kmene. Já ti radím vytáhnout na východ a pokračovat na východ. Ostatní klany se k nám můžou připojit v horách stejně snadno jako tady, a pokud budeme muset na cestě trochu hladovět, kdo mezi námi to už někdy nezažil?“

Sevanna si prstem přejela po náhrdelnících a velký smaragd na pravé ruce plál ve světle kandelábrů zeleným ohněm. Stiskla rty a vypadala kvůli tomu ještě chamtivější. Možná zažila strádání, ale přes nedostatek tepla ve stanu už strádat nechtěla. „Mluvím za náčelníka a říkám, že zůstaneme tady.“ V hlase jí zněla výzva, ale nedala Theravě příležitost na ni reagovat. „Aha, vidím, že už přišla Faile. Moje hodná, poslušná gai’šainka.“ Zvedla předmět zabalený v látce a tu sundala. „Poznáváš to, Faile Bashere?“

Držela v ruce nůž s jedním břitem, dlaň a půl dlouhý, prostý nástroj, jaký nosily tisíce sedláků. Až na to, že Faile poznala vzorek z nýtů na dřevěné rukojeti a zub na ostří. Byl to nůž, který s takovou péčí ukradla a ukryla. Neříkala nic. Nebylo co. Gai’šainové měli zakázáno vlastnit zbraně, i nůž, pokud zrovna nekrájeli maso a zeleninu k jídlu. Když ale Sevanna pokračovala, trhla sebou.

„Ještě že mi to Galina přinesla dřív, než jsi to mohla použít. K jakémukoliv účelu. Kdybys někoho bodla, zlobila bych se na tebe.“

Galina? No ovšem. Aes Sedai jim nedovolí uprchnout, dokud neudělají, co po nich chtěla.

„Je šokovaná, Theravo.“ Sevanna se smála pobaveně. „Galina ví, co se od gai’šaina žádá, Faile Bashere. Co s ní mám udělat, Theravo? To je rada, kterou mi můžeš dát. Několik mokřiňanů zabili za to, že schovávali zbraně, ale ji bych ztratila nerada.“

Therava prstem zvedla Faile bradu a zadívala se jí do očí. Faile její pohled bez mrknutí opětovala, ale kolena se jí třásla. Ani se nenamáhala sama sebe přesvědčovat, že to je zimou. Věděla, že není zbabělá, ale když se na ni Therava podívala, Faile se viděla jako zajíc v orlích spárech, naživu a čekající, až zobák udeří. Therava jí nakázala špehovat Sevannu, a i když ostatní moudré uměly být opatrné, Faile nepochybovala, že by jí Therava bez váhání podřízla krk, kdyby ji zklamala. Nemělo smysl předstírat, že ji ta žena neděsí. Jenom ten strach musela ovládnout. Pokud to dokáže.

„Myslím, že plánovala uprchnout, Sevanno. Ale myslím, že se dokáže naučit udělat to, co se jí řekne."

Mezi stany na nejbližším otevřeném prostranství od Sevannina stanu, asi sto kroků daleko, byl umístěn hrubý dřevěný stůl. Nejdřív si Faile myslela, že nejhorší bude hanba z nahoty, to a ledový chlad. Slunce už pomalu zapadalo, ochlazovalo se a do rána bude ještě hůř. Musela tady zůstat do rána. Shaidové se rychle učili, co zahanbuje mokřiňany, a hanbu používali jako trest. Myslela si, že umře červenáním, kdykoliv se na ni někdo podíval, ale Shaidové, kteří procházeli kolem, se ani nezastavili. Nahota sama o sobě mezi Aiely nebyla důvodem k hanbě. Objevila se před ní Aravine, ale zastavila se, jen aby šeptla: „Zachovej odvahu,“ a byla pryč. Faile pochopila. Ať už ta žena byla či nebyla věrná, neodváží se jí nijak pomoci.

Po chvíli už si s hanbou přestala dělat starosti. Zápěstí měla svázaná za zády a kotníky přitažené k loktům. Už chápala, proč Lacile a Arrela supěly. Dýchat v této pozici bylo namáhavé. Byla stále větší zima, až se neovladatelně třásla, ale to jí brzy připadalo podružné. Do nohou, ramenou a boků dostávala křeče, ve svalech ji pálilo a stahovaly se jí stále víc. Soustředila se na to, aby nekřičela. To se stalo středem její existence. Nebude křičet. Ale, Světlo, strašně to bolelo!

„Sevanna rozkázala, že tu máš zůstat do rána, Faile Bashere, ale neřekla, že nemůžeš mít společnost.“

Musela zamrkat, než uviděla jasně. Pot ji štípal do očí. Jak se mohla potit, když už musela být zmrzlá na kost? Stál před ní Rolan a kupodivu přinesl dvě nízká bronzová ohřívadla plná řeřavých uhlíků, s nohami obalenými kousky látky, aby si nepopálil ruce, když je nesl. Když viděl, jak na ně zírá, pokrčil rameny. „Kdysi by mi studená noc starosti nedělala, ale co jsem překročil Dračí stěnu, začínám měknout.“

Skoro zalapala po dechu, když ohřívadla strčil pod stůl. Škvírami mezi prkny pronikalo teplo. Svaly sice měla křečovitě stažené, ale to požehnané teplo. A zalapala po dechu, když jí položil paži přes prsa a druhou přes ohnutá kolena. Náhle si uvědomila, že tlak z loktů zmizel. On ji... stiskl. Jednou rukou začal pracovat na jejím stehně a ona málem zaječela, když prsty zajel do stažených svalů, ale cítila, jak uzly ve svalech povolují. Stále to bolelo, masírování bolelo, ale bolest ve svalu se měnila. Nezmenšovala se, ale věděla, že pokud bude s masírováním pokračovat, přejde.

„Nebude ti vadit, když se trochu pobavím, zatímco se budu pokoušet přijít na způsob, jak tě rozesmát, že ne?“ zeptal se.

Náhle si uvědomila, že se směje, a ne hystericky. No, hystericky to bylo jen částečně. Byla svázaná jako husa na pekáči a před zimou ji podruhé zachránil muž, o němž usoudila, že by ho nakonec nebodla. Sevanna ji mohla odteď pozorovat jako jestřáb a Therava se ji mohla pokusit zabít jako odstrašující příklad, ale ona věděla, že uteče. Jedny dveře se nikdy nezavřou, aby se druhé neotevřely. Uteče. Smála se až k pláči.

10

Signální oheň

Vykulená komorná byla víc zvyklá hníst chlebové těsto než zapínat řady knoflíčků, nakonec se jí však podařilo obléknout Elain do tmavozelených jezdeckých šatů, udělala pukrle a těžce dýchajíc ustoupila, i když jestli supěla kvůli námaze ze soustředění nebo jenom proto, že se ocitla v přítomnosti dědičky, se dalo těžko poznat. Mohl s tím mít něco společného i prsten s Velkým hadem na Elainině levé ruce. Dvacet mil vzdušnou čarou bylo od zámku rodu Matherin k řece Erinin a jejímu obchodu, ale cesta Chishenskými horami byla mnohem delší, a nejenom v mílích, a lidé tady byli víc uvyklí zlodějům dobytka z Murandy než návštěvníkům, zvláště návštěvníkům, kteří by byli dědičkou a Aes Sedai v jedné osobě. Ta čest zřejmě byla na některé sluhy přespříliš. Elsie byla neuvěřitelně pečlivá, když skládala Elaininu noční košili z modrého hedvábí a balila ji do velké kožené cestovní truhly, jedné ze dvou v oblékárně apartmá, tak pečlivá, až to šla Elain málem udělat sama. Zprvu spala špatně, pořád se budila, pak zaspala a teď se nemohla dočkat, až se vydá na cestu zpátky do Caemlynu.

Dnes to bylo popáté, co strávila noc mimo Caemlyn, od chvíle, kdy zjistila, že je město v ohrožení, a při každé cestě navštívila za den tři čtyři zámky, jednou dokonce pět, všechno majetek lidí svázaných s rodem Trakandů krví či přísahou, a každá návštěva si vyžádala čas. Nedostatek času ji tížil, ale bylo nutné uchovávat správný obraz. Na cesty ze zámku do zámku si musela vzít jezdecké šaty, jinak by dorazila pomačkaná a vypadala jako uprchlík, ale předtím se musela převléknout, ať to bylo na noc nebo jen na pár hodin. Polovinu času jí zabíralo převlékání z jezdeckých šatů do noční košile a zpátky, ale jezdecké šaty vypovídaly o spěchu a nutnosti, možná dokonce o zoufalství, kdežto korunka dědičky a vyšívaná noční košile s krajkami, vybalená z cestovní truhly a oblékaná po umytí, představovala sebedůvěru a sílu. Byla by si s sebou kvůli dojmu vzala vlastní komornou, kdyby s ní Essande dokázala v zimě udržet krok, i když tušila, že pomalost bělovlasé báby má původ spíš v tom, jak se rozčileně kousala do jazyka. Ale ani Essande by nemohla být tak pomalá jako tahle vytřeštěná Elsie.

Konečně jí Elsie s pukrletem podala kožišinou podšitý karmínový plášť a ona si ho spěšně přehodila přes ramena. V kamenném krbu hořel oheň, v místnosti však žádné teplo nebylo, a jí se poslední dobou nějak nedařilo zimu ignorovat. Holka se klaněla, když se ptala, jestli má sehnat muže, aby odnesli truhlice, zlíbí-li se Jejímu Veličenstvu. Když to udělala poprvé, Elain jí laskavě vysvětlila, že ještě není královna, ale Elsie zřejmě k smrti děsila představa, že by ji měla oslovovat prostě jen má paní nebo dokonce princezno, i když to poslední bylo považováno za hodně staromódní. Ať už to bylo správné nebo ne, Elain obvykle potěšilo, že někdo uznává její právo na trůn, jenomže dnes ráno byla příliš unavená a pouze dychtila vydat se na cestu. Potlačila zívnutí a stroze Elsie nařídila, ať sežene muže a pohne s tím, a otočila se ke dveřím. Holka jí je běžela otevřít, což trvalo déle, než kdyby si je otevřela sama, udělala pukrle, než dveře otevřela, a pak další. Elaininy rozdělené hedvábné sukně zuřivě šustily, když vyrazila z místnosti, natahujíc si červené jezdecké rukavičky. Usoudila, že kdyby ji Elsie zdržela ještě o vteřinu, začala by ječet.

Zaječela však ta holka, a dříve, než Elain ušla tři kroky. Bylo to zděšené vytí. Plášť zavlál, jak se Elain otočila a popadla pravý zdroj, cítila, jak jí proudí bohatý saidar. Elsie stála na pruhu koberce položeného uprostřed světle hnědých dlaždic a zírala do chodby, ruce přitisknuté na ústa. Tím směrem se otevíraly dvě boční chodby, ale v dohledu nebyla živá duše.

„Co se děje, Elsie?“ chtěla vědět Elain. Už měla připraveno několik tkaniv, od prosté sítě vzduchu po ohnivou kouli, která by zničila polovinu stěn před ní, a v současné náladě by ji byla moc ráda použila a udeřila s pomocí jediné síly. Poslední dobou se jí nálada často měnívala, řečeno hodně mírně.

Holka se ohlédla přes rameno, celá se třesouc, a pokud předtím kulila oči, tak teď je přímo valila. Ruce si dál tiskla na pusu, jako by chtěla potlačit další zaječení. Byla tmavovlasá a tmavooká, vysoká, kyprá, v modrošedé livreji rodu Matherin, a nebyla to tak úplně holka – mohla být o čtyři pět let starší než Elain – jenže z toho, jak se chovala, to bylo těžké poznat.

„Co se děje, Elsie? A neříkej mi, že to nic nebylo. Vypadáš, jako kdybys viděla ducha.“

Holka sebou trhla. „To viděla,“ vyhrkla roztřeseně. To, že nepřihodila žádný titul, ukazovalo, jak roztřesená je. „Urozená paní Nelein, jako bába urozenýho pána Aedmuna. Umřela, když jsem byla malá, ale pamatuju se, jak dokonce i urozenej pán Aedmun kolem ní chodil po špičkách, když se vztekala, a komorný skákaly, když se na ně jenom podívala, a ostatní urozený dámy, co přišly na návštěvu, taky, a urozený pánové jakbysmet. Každej se jí bál. Byla přímo tady přede mnou a mračila se tak vztekle – “ Celá rudá se odmlčela, když se Elain rozesmála.

Elain se smála spíš úlevou než na posměch. Takže ji černé adžah nevystopovaly do zámku urozeného pána Aedmuna. Nečekali tu na ni najatí vrazi s noži v rukou, žádné sestry věrné Elaidě ji nechtěly odvléci zpátky do Tar Valonu. O tomhle se jí občas zdávalo, o všem tom v jednom snu. Propustila saidar, neochotně jako vždy, s nechutí pouštěla radost a život pravého zdroje. Matherinové ji podporovali, ale Aedmunovi by se nemuselo líbit, kdyby mu zbořila půlku paláce.

„Mrtví nemůžou živým ublížit, Elsie,“ pravila mírně. Tím mírněji, protože se smála, nemluvě o tom, že té náně chtěla napráskat. „Už nejsou na tomto světě a nemůžou se ho dotknout, ani nás ne.“ Holka kývla a předvedla další pukrle, ale podle toho, jak vyvalovala oči a jak se jí třásly rty, přesvědčená nebyla. Elain ale neměla čas ji rozmazlovat. „Pošli muže pro mé truhlice, Elsie,“ přikázala rázně, „a s duchy si nedělej starosti.“ Holka s dalším pukrletem odpádila a úzkostlivě se rozhlížela pro případ, že by duch urozené paní Nelein vyskočil z deštění na zdech. Duchové! Ta holka byla vážně nána!

Matherinové byli starý rod, i když ne velký nebo silný, a hlavní schodiště, vedoucí do vstupní haly, bylo široké, s mramorovým zábradlím. Sama vstupní hala byla rozlehlá, s modrošedými dlaždicemi, a ze stropu pět sáhů vysoko visely na zlatých řetězech lustry se zrcadly. Zlacení a inleje tu scházely, ale po stranách stály složitě vyřezávané truhlice a skříně a na jedné stěně byly pověšené dva velké nástěnné koberce. Na jednom byl výjev z lovu na pantery, což byla přinejlepším riskantní činnost, a na druhém předávaly ženy rodu Matherin meč první královně Andoru, kteréžto události si Matherinové velmi cenili, i když k ní mohlo nebo nemuselo dojít.

Aviendha už byla dole, neklidně přecházela po hale, a Elain si při tom pohledu povzdychla. Nebýt náznaku, že Matherinové se nemohou odpovídajícím způsobem postarat o dvě význačné návštěvy, mohly spolu spát v pokoji, jenže Aviendha nechápala, že čím menší rod, tím větší pýcha. Nic jiného menší rody často nemívaly. Pýchu chápala, protože ta z ní přímo vyzařovala. Byla vyšší než Elain, přes světlou halenu měla přehozenou tmavou loktuši a dlouhé narudlé vlasy jí přidržoval složený šedý šátek, ale byla obrazem moudré i přes to, že byla jenom o rok starší než Elain. Moudré, které uměly usměrňovat, často vypadaly mladší, než byly, a Aviendha měla jejich důstojnost. Alespoň v této chvíli, i když se spolu často hihňávaly. Pochopitelně jejími jedinými šperky byly dlouhý stříbrný kandorský náhrdelník, jantarová brož ve tvaru želvy a široký slonovinový náramek. Moudré byly vždycky ověšené náhrdelníky a náramky, ale Aviendha moudrá ještě nebyla, pouze učednice. Elain ji nikdy nepovažovala za pouze něco, ale občas to znamenalo problémy. Občas měla Elain dojem, že moudré považují za jakousi učednici i ji, nebo aspoň studentku. Hloupá představa, to jistě, ale občas...

Když Elain sešla do přízemí, Aviendha si upravila loktuši a zeptala se: „Spala jsi dobře?“ Mluvila nevzrušeně, ale kolem zelených očí měla úzkost. „Neposlala sis pro víno, aby se ti líp usínalo, že ne? Když jsme jedly, zajistila jsem, aby bylo víno ředěné, ale viděla jsem, jak se díváš na džbán.“

„Ano, máti,“ opáčila Elain nepříjemně nasládlým hlasem. „Ne, máti. Říkala jsem si, jak se Aedmunovi dostala do rukou tak skvělá značka, máti. Byla škoda lít do toho vodu. A před usnutím jsem pila kozí mlíko.“ Pokud v ní něco vyvolávalo těhotenskou nevolnost, tak to bylo kozí mlíko! Ta představa, že ho mívala ráda.

Aviendha si dala ruce v bok, takové ztělesnění rozhořčení, až se Elain rozesmála. Být těhotná přinášelo nepříjemnosti od prudkých změn nálady po změklá prsa, taky byla pořád unavená, ale to rozmazlování bylo ze všeho nejhorší. Všichni v královském paláci věděli, že je těhotná – spousta lidí to zjistila dřív než ona, díky Mininu vidění a tomu, že si Min pustila pusu na špacír – a takhle se k ní nechovali, ani když byla malá. Přesto to všechno otravování snášela s největším půvabem, na jaký se vzmohla. Obvykle. Ony se jen snažily pomáhat jí. Pouze si přála, aby každá žena, kterou znala, nevěřila, že když otěhotněla, přišla tím zároveň o mozek. Skoro každá žena, kterou znala. Ty, které samy ještě nerodily, byly nejhorší.

Pomyšlení na dítě – občas si přála, aby jí byla Min prozradila, zda je to chlapec nebo děvče, nebo aby si Aviendha nebo Birgitte vzpomněly, co přesně Min řekla. Min měla vždy pravdu, ale té noci se ty tři zpily pod obraz a Min odešla z paláce dřív, než se Elain stačila zeptat – pomyšlení na dítě, rostoucí v jejím těle, jí připomnělo Randa, stejně jako vzpomínka na něj jí připomněla dítě. Jedno následovalo druhé stejně jistě jako smetana stoupající v rendlíku. Rand jí strašně scházel, přesto jí nemohl scházet. Jedna jeho část byla stále v její hlavě, pokud pouto nezakryla, hned vedle Birgitte, jejího druhého strážce. Pouto mělo jistá omezení, takže věděla jen to, že je někde na západě, dost daleko, aby poznala víc, než že je naživu. Nic víc, i když si myslela, že by poznala, kdyby byl vážně zraněný. Nebyla si jistá, jestli chce vědět, co má v plánu. Poté co ji opustil, byl dlouho na jihu, a teď, právě dnes ráno, odcestoval na západ. Znepokojovalo ji to, cítit ho z jednoho směru a pak vzápětí z jiného a z ještě větší dálky. Mohl pronásledovat nepřátele nebo prchat před nepřáteli nebo tisíc dalších věcí. Velice doufala, že cestoval kvůli něčemu nevinnému. Stejně jí umře až příliš brzy – muži, kteří dokázali usměrňovat, na to vždycky umírali – ale ona ho chtěla udržet naživu, jak nejdéle to půjde.

„Je v pořádku,“ prohodila Aviendha, skoro jako by jí dokázala číst myšlenky. Od adopce za první sestry se také navzájem cítily, ale nezacházelo to dál než za strážcovské pouto, které s Min sdílely s Randem. „Jestli se nechá zabít, uříznu mu uši.“

Elain zamrkala a znovu se zasmála a Aviendha se zatvářila polekaně, ale potom se zasmála taky. Nebylo to tak legrační, snad jenom pro Aiely – Aviendha měla velmi zvláštní smysl pro humor – ale Elain se nemohla přestat smát a Aviendha vypadala stejně bezmocně. Třesouce se veselím se pořád dokola objímaly. Život byl velmi zvláštní. Kdyby jí před pár lety někdo řekl, že se bude o muže dělit s jinou ženou – se dvěma jinými ženami! – byla by ho považovala za blázna. Už samotná ta představa by jí připadala neslušná. Ale Aviendhu milovala stejně upřímně jako Randa, jen jiným způsobem, a Aviendha ho milovala stejně jako ona. Popřít to znamenalo odmítnout Aviendhu, a to by se stejně dobře mohla svléknout z kůže. Aielské ženy, sestry či blízké přítelkyně, si často braly stejného muže a málokdy ho do toho nechaly mluvit. Ona se hodlala za Randa vdát, a stejně tak Aviendha i Min. Ať už ostatní říkali nebo si mysleli cokoliv, takhle to bude. Pokud bude žít dost dlouho.

Náhle se polekala, že se její smích blíží k slzám. Prosím, Světlo, ať z ní není jedna z těch žen, co v těhotenství pořád brečí. Už dost zlé bylo nevědět, jestli bude vzápětí trudnomyslná či vzteklá. Uběhlo často několik hodin, kdy se cítila úplně normálně, ale pak se cítila jako dětský míč, skákající dolů po nekonečném schodišti. Dnes ráno si připadala jako na těch schodech.

„Je v pořádku a bude v pořádku,“ šeptala důrazně Aviendha, jako by hodlala zajistit jeho přežití tím, že zabije každého, kdo by ho ohrožoval.

Elain sestře špičkami prstů otřela slzy z tváře. „Je v pořádku a bude v pořádku,“ souhlasila tiše. Ale nemohly zabít saidín, špínu na mužské polovici pravého zdroje, která ho nakonec zabije.

Lustry zablikaly, když se otevřelo jedno křídlo vysokých dveří a dovnitř pronikl závan studeného větru. Elain nasadila vyrovnaný výraz, hodný Aes Sedai. Nemohla si dovolit, aby ji někdo viděl, jak hledá útěchu v objetí. Vladař, nebo někdo, kdo chtěl vládnout, nesměl ukázat sebemenší známku slabosti či slz, ne na veřejnosti. Už tak o ní kolovalo dost řečí, a mnoho z nich nebylo dobrých. Byla shovívavá nebo krutá, spravedlivá nebo náladová, velkorysá nebo lakomá, všechno podle toho, kdo o ní mluvil. Aspoň že se příběhy navzájem vyrovnávaly, ale každý, kdo by mohl říci, že viděl dědičku, jak se choulí v náručí své společnice, by mohl přidat příběh o strachu, a kdyby její nepřátelé uvěřili, že se bojí, začali by být jen drzejší. A silnější. Zbabělost byla ten druh klepů, které na člověku uvízly jako mastné bláto, a nikdy se jich docela nezbavil. Historie zaznamenala ženy, které prohrály Lví trůn ze zcela nejasných důvodů. Úspěšný vladař musel být schopný a moudrý, ale trůn získaly i ženy, jimž obojí scházelo, a nějak to na něm vydržely, ale jen málokdo by podpořil zbabělce, a navíc nikdo z těch, koho by chtěla mít po boku.

Muž, jenž vstoupil a otočil se, aby těžké dveře zase zavřel, měl jenom jednu nohu a rovnováhu udržoval s pomocí berle. Dokonce i když byla polstrovaná, rukáv tlustého vlněného kabátu od ní měl odřený. Fridwyn Ros byl bývalý voják a staral se o panství urozeného pána Aedmuna s pomocí tlustého úředníka, jenž na dědičku užasle mrkal a na prsten s Velkým hadem civěl s otevřenou pusou a s úlevou se hrnul zpátky ke svým účetním knihám, jakmile si uvědomil, že ona s ním nemá žádné jednání. Pantáta Ros na její prsten taky užasle hleděl, to jistě, ale na dědičku se s potěšením zazubil a litoval, že už si s ní nemůže vyjet tak přesvědčivě, že kdyby byl lhář, už by Aedmuna a úředníka obral o všechno, co jim patřilo. U něj se nebála, že bude šířit klepy.

Jeho berla ťukala o dlažbu, když vstoupil do haly, a kupodivu se mu podařila skoro dokonalá úklona, přičemž do ní zahrnul i Aviendhu. Zprvu se jí lekl, ale kupodivu rychle vycítil jejich přátelství, a i když Aielům jako takovým úplně nedůvěřoval, ji přijal. Člověk nemohl mít všecko.

„Muži už přivazují tvoje truhly na soumary, má královno, a tvůj doprovod je připravený.“ Byl jedním z těch, kteří ji odmítali oslovovat jinak než „má královno“ nebo „Veličenstvo", ale při zmínce o jejím doprovodu se mu do hlasu vloudily pochyby. Rychle to zakryl zakašláním a honem pokračoval dál. „Muži, které s tebou posíláme, mají všichni nejslušnější koně, co jsme našli. Jsou to hlavně mladí muži a pár zkušenějších, ale všichni poznají patku halapartny od čepele. Kéž by ti zámek mohl poskytnout víc, ale jak jsem ti vysvětlil, když se urozený pán Aedmun doslechl, že některé si činí nároky na to, co je po právu tvé, rozhodl se nečekat do jara, svolal si ozbrojence a vytáhl ke Caemlynu. Od té doby tady hodně sněžilo, ale s trochou štěstí v průsmycích už by mohl být v půlce cesty.“ Vypadal přesvědčivě, ale věděl, že pokud měli Aedmun a jeho ozbrojenci smůlu, mohli by v těch průsmycích zemřít.

„Matherinové byli vždy Trakandům věrní,“ opáčila Elain, „a já věřím, že vždycky budou. Cením si věrnosti urozeného pána Aedmuna, pantáto Rosi, i tvé.“

Neurazila by Matheriny a jej slibem, že si to bude pamatovat, ani příslibem budoucích odměn, ale pantáta Ros se zeširoka usmál, čímž říkal, že už ho odměnila tak, jak si zasloužil. Matherinové budou odměněni, pokud si odměnu zaslouží, ale to jim nemohla předhazovat, jako by kupovala koně.

Pantáta Ros ji doprovodil ke dveřím a uklonil se jí. Na širokém žulovém schodišti tu v zimě čekali sluhové v těžkých kabátech s pohárem vína na rozloučenou, což ona odmítla. Dokud nebude mít čas zvyknout si na ledový vzduch, chtěla mít obě ruce pod pláštěm. Aviendha by si stejně nejspíš našla způsob, jak ji přimět, aby ho upustila. Ona si pohár vzala. Loktuši měla ovinutou kolem hlavy a ramenou, jediný ústupek mrazivému ránu. Ona zimu samo sebou ignorovala. To Elain ji naučila, jak na to. Elain se vší mocí pokoušela zahnat zimu a k jejímu úžasu ustoupila. Ne úplně – stále jí bylo chladno – ale bylo to lepší než mrznout.

Obloha byla bez mráčku, slunce jasně svítilo, ale za okolními štíty se mohla každou chvíli objevit bouřková mračna. Nejlepší bude, pokud se jim dnes podaří dorazit k cíli co nejdříve. Naneštěstí se její vysoký vraník Ohnivák choval podle svého jména, vzpínal se a frkal, jako kdyby ještě nikdy neviděl udidlo, a Aviendžina nohatá bělka s labutí šíjí se ho rozhodla napodobit, tancovala v hlubokém sněhu a odmítala jít tam, kam se ji štolba pokoušel dovést. Bylo to živější zvíře, než jaké by Elain pro svou sestru vybrala, ale Aviendha na tom trvala poté, co zjistila její jméno. Siswai znamenalo ve starém jazyce oštěp. Štolbové, ženy, sice byli schopní, ale zřejmě si mysleli, že musí zvířata uklidnit, než je předají jezdcům. Elain měla co dělat, aby na ně nevyštěkla, že Ohniváka zvládala dřív, než se tu vůbec objevil.

Její doprovod už seděl v sedlech, aby nemusel stát ve sněhu, asi dvacítka jezdců v červených kabátech s bílým límcem a leštěnými kyrysy a přílbami královniny gardy. Pochybnosti pantáty Rose by mohl vysvětlit fakt, že jezdci měli kabáty z hedvábí, stejně jako červené spodky s bílými lampasy, a kolem krku a na manžetách světlou krajku. Rozhodně vypadali spíš obřadně než účinně. Nebo možná pochyboval, protože to byly ženy. Nebylo obvyklé, aby ženy konaly práce, kde bylo třeba zacházet se zbraněmi, jen občas se nějaká vyskytla u kupecké stráže či ve válce mezi vojáky, a Elain nikdy neslyšela o skupině vojaček, dokud jednu takovou nevytvořila. Až na Děvy, ovšem, ale to byly Aielanky a u nich to chodilo jinak. Doufala, že je lidé budou považovat z její strany za strojenost a se všemi těmi krajkami a v hedvábí za ozdobu. Muži mívali sklon podceňovat ženu se zbraní, pokud se jí neocitli tváří v tvář, a většina ostatních žen ji považovala za bezduchou hlupačku. Osobní stráž se obvykle snažila vypadat co nejzuřivěji, aby se nikdo ani nepokoušel přes ni projít, ale její nepřátelé by si prostě našli jiný způsob útoku, i kdyby celá královnina garda stála kolem ní v těsném kruhu. Jí šlo o to mít osobního strážce, kterého nebudou její nepřátelé brát v úvahu, dokud nebude příliš pozdě. Hodlala jejich uniformy ještě víc ozdobit, částečně aby ten špatný dojem umocnila a částečně proto, aby posílila pýchu těch žen na to, že jako vojáci jsou významnější, ale ona sama nepochybovala v nejmenším. Všechny, od kupeckých stráží po hledačky rohu, byly pečlivě vybrány pro své schopnosti, zkušenosti a odvahu. Byla ochotná vložit svůj život do jejich rukou. Už to udělala.

Hubená žena se dvěma zlatými uzly poručíka na rameni rudého pláště Elain zasalutovala rukou křížem přes prsa a její červený bělouš pohodil hlavou, až stříbrné rolničky v jeho hřívě tiše zacinkaly, jako by jí také salutoval. „Jsme připravené, má paní, a všude je čisto.“ Caseille Raskovni bývala u kupecké stráže a její arafelský přízvuk nepatřil vzdělané ženě, ale mluvila rázně a nepřipouštěla žádné hlouposti. Používala také správné oslovení a bude v tom pokračovat, dokud nebude Elain korunovaná, ale byla připravená bojovat, aby tu korunu pro Elain získala. Poslední dobou se ke královnině gardě hlásilo velmi málo lidí, ať mužů, či žen, kteří k tomu nebyli připravení. „Muži, které nám předal pantáta Ros, jsou taky připravení. Víc už nebudou.“ Jednonohý si odkašlal, posunul berlu a zadíval se na sníh před sebou.

Elain pochopila, co Caseille míní. Pantáta Ros vyškrábal na zámku jedenáct mužů, které mohl poslat do Caemlynu, a vybavil je halapartnami a krátkými meči a různými kusy zbroje, co jen našel –devět starověkých přileb bez hledí, sedm kyrysů se zuby. Koně neměli špatné, i když měli zimní srst, ale i když se choulili v pláštích, Elain viděla, že osm z nich se nemusí holit častěji než jednou za týden, pokud vůbec. Muži, jež pantáta Ros prve popisoval jako zkušené, byli vrásčití, kostnatí a dohromady nejspíš neměli ani jednu sadu zubů. Určitě nelhal, ani se nesnažil vyhýbat svým povinnostem. Aedmun nepochybně sebral všechny schopné muže z celé oblasti a vybavil je tím nejlepším, co měl. Všude to bylo stejné. Zřejmě velký počet zdravých a silných mužů po celém Andoru se snažil dostat k ní do Caemlynu. A nikdo z nich se do města nedostane, dokud už nebude po všem. Mohla by pátrat celý den, aniž by našla jediný oddíl. Ale i tahle ubohá skupinka držela halapartny, jako by věděla, co s nimi. Ono ale zase nebylo těžké sedět v klidu v sedle a mít halapartnu opřenou o třmen. I ona by to zvládla.

„Navštívili jsme devatenáct těchto zámků, sestro,“ ozvala se tiše Aviendha a popošla blíž, až se dotýkaly rameny, „a včetně těchto jsme sebrali dvě stě pět chlapců příliš mladých, aby se hodili na prolévání krve, a starců, kteří už dávno měli odložit oštěpy. Předtím jsem se neptala. Ty znáš svoje lidi a jejich způsoby. Stojí to za čas, který tomu věnuješ?“

„Ach ano, sestro.“ Elain mluvila stejně tiše, aby je jednonohý bývalý voják a služebnictvo neslyšeli. I nejlepší lidé se dokázali změnit v mezky, když si uvědomili, že po nich chcete určité chování. Zvlášť když si uvědomili, že pomoc, kterou tak namáhavě získali a nabídli a vy přijali, vůbec není to, oč vám v prvé řadě šlo. „Všichni v té vesnici dole u řeky už vědí, že tu jsem, a taky na polovině statků na míle kolem. Do poledne se to dozví ta druhá polovina a zítra další vesnice a statky. Zprávy v zimě cestují pomalu, zvlášť tady. Oni vědí, že jsem vznesla nárok na trůn, jenže i kdybych ho zítra získala nebo pozítří umřela, dozvěděli by se to nejdřív koncem jara, možná dokonce až v létě. Dneska však vědí, že Elain z rodu Trakandů je naživu, navštívila zámek celá v hedvábí a ověšená šperky a povolala muže pod svou korouhev. Lidé na dvacet mil odsud budou tvrdit, že mě viděli a dotkli se mé ruky. Jenom málokdo to může tvrdit, aniž by se pak nemluvilo pochvalně o tom, o kom tvrdí, že ho viděli, a když o někom mluvíš pochvalně, dokážeš sama sebe přesvědčit, že je to dobrý člověk. Na devatenácti místech kolem Andoru jsou lidé, kteří mluví o tom, že tento týden viděli dědičku, a ty řeči se každý den rozšíří jako rozpíjející se kaňka.

Kdybych měla čas, navštívila bych každou vesnici v Andoru. Na tom, co se stane v Caemlynu, to nezmění ani ň, ale bude to znamenat obrovský rozdíl, až vyhraju.“ Nepřiznávala si, že by mohla vyhrát jiná. Zvlášť neuvažovala o tom, kdo by na trůn usedl, kdyby neuspěla. „Většina královen v naší historii strávila první léta své vlády tím, že shromažďovala lidi pod svou korouhev, Aviendho, a některé to nedělaly, ale čekají nás těžší časy. Možná nebudu mít ani rok, než budu potřebovat, aby za mnou stáli všichni Andořané do posledního. A nemůžu čekat, až získám trůn. Těžší časy přicházejí a já musím být připravená. Andor musí být připravený a já ho musím připravit,“ dokončila rázně.

Aviendha se s úsměvem dotkla její tváře. „Myslím, že se od tebe naučím hodně o tom, jak být moudrou.“

K jejímu pokoření Elain rozpaky zrudla jako rak. Tváře měla jako v ohni! Projevy humoru možná byly horší než to rozmazlování. Světlo, a mohla se těšit na měsíce něčeho takového! Nikoliv poprvé pocítila trošku dopal na Randa. Tohle jí udělal on – no dobrá, pomáhala mu, vlastně ho do toho navezla, ale to nebylo podstatné – tohle byla jeho vina a on si odešel s poťouchlým úsměvem na tváři. Pochybovala, že to byl skutečně poťouchlý úsměv, ale až příliš snadno si to uměla představit. Ať si on každou chvíli přebíhá od smíchu k pláči a uvidíme, jak se mu to bude líbit! Vůbec mi to nemyslí jasně, pomyslela si podrážděně. To byla taky jeho vina.

Štolbové konečně usoudili, že Ohnivák a Siswai jsou už dostatečně klidné, aby na ně mohly nasednou dámy, a Aviendha se vyškrábala do sedla z nasedacího kamene mnohem půvabněji než kdysi a upravila si nabírané, nerozdělené sukně, aby jí zakrývaly co největší kus nohou v tmavých punčochách. Stále věřila, že její nohy jsou lepší než kůň, ale naučila se celkem obstojně jezdit. I když se i nadále tvářila překvapeně, když kůň udělal, co po něm chtěla. Ohnivák se snažil tancovat, když se mu Elain vyšplhala na záda, ale ona mu obratně přitáhla otěže, trochu prudčeji, než by to udělala obvykle. Její proměnlivá nálada ji přivedla k náhlému strachu o Randa, a když nedokázala zajistit jeho bezpečí, tak měla po ruce jednoho samce, u něhož mohla zajistit, že udělá přesně to, co dělat měl.

Šest gardistek pomalu vyjelo napřed po cestě od zámku a zbytek následoval ji a Aviendhu ve vyrovnaném dvojstupu. Poslední gardistky vedly nákladní zvířata. Za nimi se trousili místní muži s vlastním soumarem, kosmatým koněm ověšeným kotlíky, ranci a dokonce i několika živými slepicemi. Když projížděli vesničkou a přes kamenný můstek přes kroutící se zamrzlý potok, ozval se i sem tam nějaký ten jásot, hlasité výkřiky „Elain a lilie!“ a „Trakandové! Trakandové!“ a „Matherin je věrný!". Ale uviděla i ženu plačící na prsou svému manželovi, i on měl slzy na tvářích, a další žena stála zády k jezdcům, hlavu sklopenou, a odmítala se na ně podívat. Elain doufala, že jim jejich syny pošle domů v pořádku zpátky. U Caemlynu by se nemělo bojovat, pokud neudělala příliš velkou botu, ale bojovat se bude, a jakmile bude Růžová koruna její, čekaly ji bitvy. Na jihu byli Seanchané a na severu čekali myrddraalové a trolloci, čekající jen na příchod Tarmon Gai’donu. V příštích dnech budou synové Andoru krvácet. Světlo ji spal, nebude brečet!

Za mostem silnice začala stoupat do prudké stráně mezi borovicemi, jedlemi a kalinami, ale na horskou louku, kterou hledali, to bylo jen míli. Ve sněhu, třpytícím se v dopoledním slunci, byly ještě stopy kopyt, vedoucí od místa, kde průchod zanechal hlubokou rýhu. Mohlo to být blíž k zámku, ale vždy tu hrozilo nebezpečí, že někdo bude stát na místě, kde se průchod otevře.

Jakmile vjeli na louku, obklopila Aviendhu záře saidaru. Ona udělala průchod sem z jejich poslední zastávky včera, zámku sto mil na sever odsud, takže setká průchod do Caemlynu, ale pohled na Aviendhu zářící jedinou silou v Elain vyvolal zádumčivost. Ta, která dělala průchod z Caemlynu, vždycky dělala i ty ostatní, dokud se nevrátili, protože se naučila nazpaměť půdu, jíž se její průchod dotkl, ale při každé z pěti cest Aviendha žádala, aby mohla udělat první průchod. Mohla prostě jenom chtít cvičit, jak tvrdila, ačkoliv v tom Elain neměla o moc víc praxe než ona, ale napadala ji další možnost. Aviendha jí možná chtěla bránit v usměrňování, aspoň ve větším množství. Protože byla těhotná. Tkanivo, které z nich dvou udělalo sestry stejné matky, by se nesmělo použít v případě, že by jedna z nich byla těhotná, protože nenarozené dítě by pak patřilo k poutu a nemuselo by být dost silné, aby to přežilo, ale některá z Aes Sedai v paláci by se určitě zmínila, kdyby se v těhotenství měla vyhýbat usměrňování. Ale jen málo Aes Sedai kdy porodilo dítě. Možná to nevěděly. Uvědomovala si, že je spousta věcí, jež Aes Sedai neznají, jakkoliv před zbytkem světa předstíraly opak – ona sama tohoto předpokladu občas využívala –ale zdálo se jí divné, že by nevěděly něco, co je pro většinu žen tak důležité. Bylo to, jako kdyby pták věděl, jak sezobnout každé semínko kromě ječmene, což údajně znal, protože jestli nevěděl, jak zobat ječmen, co dalšího ještě nevěděl? Moudré ale děti rodily a neříkaly nic o –

Náhle se jí starosti kvůli dítěti, usměrňování a co Aes Sedai vědí či nevědí vykouřily z hlavy. Cítila, jak někdo usměrňuje saidar. Ne Aviendha, ne někdo v horách okolo, ne tak blízko. Tohle bylo v dálce, jako signální oheň planoucí v noci na vrcholku hory. Velmi vzdálené hory. Neuměla si představit, kolik jediné síly bylo třeba, aby ucítila usměrňování na takovou dálku. Tohle musela ucítit každá žena na světě, která dokáže usměrňovat. Musela být schopná ukázat přímo na to místo. A ten oheň hořel na západě. Na poutu s Randem se nic nezměnilo, nedokázala říci, kde přesně je, jen přibližně na několik set mil, ale věděla to.

„Je v nebezpečí,“ vyhrkla. „Musíme za ním, Aviendho.“

Aviendha se otřepala a přestala zírat k západu. Záře kolem ní ale nezhasla a Elain cítila, že natahuje z pravého zdroje, jak nejvíc to jde. Jenže když se k ní otočila, vycítila, jak množství saidaru v té druhé ženě slábne. „Nesmíme, Elain.“

Elain se šokované otočila v sedle a zůstala na ni chvíli zírat. „Ty ho chceš opustit? Nechat ho tam?“ Nikdo nedokázal zvládnout tolik saidaru, ani ten nejsilnější kruh, ne bez podpory. Údajně existoval jistý sa’angrial, větší než jakýkoliv jiný, a pokud to, co slyšela, byla pravda, nedokázala ho použít žádná žena a přežít to, ne bez ter’angrialu vyrobeného právě k tomuto účelu, a pokud věděla, o tom nikdo ani neslyšel. Žádná sestra by se o to určitě ani nepokoušela, kdyby takový našla. Tolik jediné síly dokázalo jediným úderem srovnat horské pohoří do roviny! Tohle by nezkoušela žádná sestra, snad kromě černé adžah. Nebo hůř, Zaprodankyně. Možná nebyla sama. Co jiného to mohlo být? A Aviendha to prostě chtěla ignorovat, když musela vědět, že je Rand tam?

Gardistky, které netušily, o co jde, stále trpělivě čekaly na svých koních a sledovaly les kolem louky. Po přijetí v zámku si nedělaly moc velké starosti, i když Caseille pozorovala Elain a Aviendhu, a za mřížovým hledím bylo vidět, že se mračí. Věděla, že se s otevíráním průchodu opozdily. Muži ze zámku se shlukli kolem svého soumara, ohmatávali rance a očividně se hádali, jestli tam je nebo není něco zabalené. Aviendha pobídla bělku blíž k Elaininu vraníkovi a tiše promluvila.

„Nic nevíme, Elain. Nevíme, jestli tancuje s oštěpy nebo cokoliv jiného. Jestli tancuje s oštěpy a my tam vrazíme, nezaútočí na nás dřív, než zjistí, kdo jsme? Nerozptýlíme ho, protože nás nebude čekat, a neumožníme tak jeho nepřátelům vyhrát? Jestli zemře, najdeme toho, kdo vzal jeho život, a zabijeme ho, ale když tam půjdeme teď, půjdeme naslepo a mohly bychom si přivodit pohromu.“

„Mohly bychom být opatrné,“ namítla Elain mrzutě. Rozzuřilo ji, že se cítí mrzutě a navíc mrzutost předvádí, ale dokázala jenom podléhat svým náladám a nedovolit, aby ji úplně ovládly. „Nemusíme cestovat přímo na to místo.“ Sevřela svůj měšec, nahmátla slonovinovou sošku sedící ženy uvnitř a významně se podívala na sestřinu jantarovou brož. „Světlo, Aviendho, máme angrial a žádná z nás není úplně bezbranná.“ Ach, Světlo, teď to teprve znělo podrážděně. Velmi dobře věděla, že ony dvě, a navíc s angrialem, by byly jako můry v plameni proti tomu, co cítily, ale i tak mohla můra ve správný okamžik znamenat rozdíl. „A neříkej mi, že ohrozím dítě. Min říkala, že se narodí silné a zdravé. Sama jsi mi to říkala. To znamená, že budu žít dost dlouho, aby se má dcera narodila.“ Doufala, že to bude dcera.

Tuto chvíli si Ohnivák vybral a ohnal se po bělce a Siswai mu to oplatila a Elain měla chvíli co dělat, aby koně ovládla, zachránila Aviendhu před shozením a řekla Caseille, že žádnou pomoc nepotřebují, a pak se už necítila mrzutě. Chtěla Ohniváka praštit mezi uši.

Kromě toho, že nutila koně poslouchat otěže, se Aviendha chovala, jako by se nic nestalo. Mračila se, trochu nejistě, ale ta nejistota neměla co dělat s koněm.

„Říkala jsem ti o kruzích v Rhuideanu,“ začala pomalu a Elain netrpělivě kývla. Každá žena, která se chtěla stát moudrou, musela projít ter’angrialem, než začala s výcvikem. Bylo to něco jako ter’angrial používaný ke zkoušení mladších novicek při povýšení na přijaté v Bílé věži, až na to, že v tomhle žena uviděla celý svůj život. Všechny možné životy, každé rozhodnutí, které by udělala jinak, nekonečný vějíř životů založených na jiných volbách. „To všechno si nikdo nedokáže zapamatovat, Elain, jen kousky a útržky. Věděla jsem, že se zamiluju do Randa al’Thora...“ stále měla občas problémy používat před ostatními jen první jméno, „a že najdu sestry-ženy. Přinejlepším ti zůstanou nejasné obrazy. Občas náznak varování. Myslím, že kdybychom za ním šly teď, stalo by se něco velmi zlého. Jedna z nás by možná zemřela, možná obě, i přes to, co říkala Min.“ To, že Minino jméno vyslovila bez zadrhnutí, ukazovalo, jak ustaraná je. Neznala Min moc dobře a obvykle o ní mluvila formálně, jako o Min Farshawové. „Možná zemře on. Možná něco jiného. Nevím to jistě – možná přežijeme všichni a budeme s ním sedět u ohně a opékat pecaru, až ho najdeme – ale mám v hlavě varování.“

Elain rozzlobeně otevřela pusu, a potom ji zase zavřela, hněv z ní opadl, jako když voda odteče dírou, a svěsila ramena. To, co Aviendha viděla, možná byla pravda a možná ne, ale faktem bylo, že její námitky byly od začátku oprávněné. Bylo by to velké riziko, podstoupené v nevědomosti, a mohlo by to přivodit obrovskou katastrofu. Ten signální oheň byl stále jasnější. A on tam byl, přímo tam, kde ten oheň hořel. Pouto jí to neřeklo, ani z této vzdálenosti, ale ona to věděla. A věděla, že ho nechá, aby se o sebe sám postaral, zatímco ona se bude starat o Andor.

„O tom, jak být moudrou, tě nemůžu naučit nic, Aviendho,“ pronesla tiše. „Už teď jsi mnohem moudřejší než já. Nemluvě o tom, že jsi i odvážnější a chladnokrevnější. Vrátíme se do Caemlynu.“

Aviendha pod veškerou tou chválou trochu zrudla – občas dokázala být velmi citlivá – ale nemarnila čas, hned otevřela průchod, za nímž se objevil dvůr u stájí královského paláce, a vítr vál sníh z louky na umetenou dlažbu, jako by skoro tři sta mil nic neznamenalo. Elain náhle pocítila silněji Birgitte, jež byla někde v paláci. Bolela ji hlava a žaludek, což bylo poslední dobou celkem časté, ale k Elainině náladě se to hodilo až moc.

Musím ho nechat, ať se o sebe postará sám, říkala si, když projížděla průchodem. Světlo, jak často si to v duchu říkala? Na tom nezáleželo. Rand byl láskou jejího srdce a radostí jejího života, ale Andor byl její povinností.

11

Řeči o dluzích

Průchod byl umístěn tak, že Elain jako by vyjela ze zdi do ulice do místa, pro bezpečnost vyznačeného pískem vysypanými sudy, rozmístěnými na dlažbě. Kupodivu necítila, že by kdekoliv v paláci někdo usměrňoval, i když tu bylo přes sto padesát žen usměrňování schopných. Některé budou pochopitelně na hradbách, příliš daleko, aby vycítila cokoliv menšího než propojený kruh, a pár jich bude úplně mimo město, ale někdo v paláci skoro vždycky používal saidar, ať už se dotyčná pokoušela přinutit jednu ze zajatých sul’dam přiznat, že opravdu vidí tkaniva z jediné síly, nebo jenom vyhlazovala pomačkaný šátek, aniž by ohřívala žehličku. Dnes ráno však ne. Nadutost hledaček větru se často rovnala té, již předváděly Aes Sedai, ale i tu muselo udusit, co cítily. Elain napadlo, že kdyby vylezla k oknu nahoře, určitě by uviděla tkaniva toho signálního ohně, jak už byly stovky leguí daleko. Cítila se jako mravenec, který si právě uvědomil hory, mravenec srovnávající Páteř světa ke kopcům, jež vždycky choval v úctě. Ale tváří v tvář tomuhle se musely cítit malé i hledačky větru.

Královniny stáje, ve východní části paláce a ze severu a z jihu ohraničené dvouposchoďovými budovami stájí z čistě bílého kamene, byly tradičně vyhrazeny pro královniny osobní koně a kočáry, a ona se zdráhala používat je, než bude Lví trůn oficiálně její. Kroky vedoucí k trůnu byly stejně složité jako při dvorském tanci, a i když tanec občas připomínal hospodskou rvačku, člověk pořád musel našlapovat s půvabem a přesností, aby získal svůj cíl. Dělat si nároky na výhody dřív, než byly potvrzeny, stálo některé ženy příležitost vládnout. Nakonec usoudila, že to není přestupek, kvůli němuž by vypadala příliš nafoukaně. Kromě toho byly Královniny stáje malé a neměly žádné jiné využití. Bylo tu méně lidí, kteří by museli dávat pozor na otevírající se průchody. Vlastně když vstoupila, celý dvůr byl prázdný, jen ve dveřích do stájí stál štolba v červeném kabátě. Ten se ale otočil a křikl dovnitř a vzápětí se vyhrnuly desítky podkoních, když vyváděla Ohniváka z vyznačeného kruhu. Nakonec se mohla vrátit v doprovodu mocných pánů a paní, nebo v to možná jen doufali.

Caseille provedla gardistky průchodem a většině přikázala sesednout a postarat se o zvířata. Ona sama a půltucet dalších zůstaly v sedlech a vše sledovaly nad hlavami pěších. Ani tady by Elain nenechala bez dohledu. Zvlášť tady, kde čelila většímu nebezpečí než v každém zámku, který navštívila. Muži od Matherinů se motali kolem, pletli se do cesty štolbům a gardistkám a civěli na bílé kamenné balkony a sloupořadí kolem dvora a věže a zlaté kupole viditelné za nimi. Chlad zde byl menší než v horách – odmítala ho cítit, jak to jen v současné době šlo, ale stále si ho uvědomovala – ale lidem i koním se při dechu stále tvořily obláčky páry. Také tu, po čistém horském vzduchu, byl silně cítit koňský hnůj. Uvítala by horkou lázeň před zapáleným ohněm v krbu. Potom se bude muset vrátit k tomu, jak si zabezpečit trůn, ale teď potřebovala právě dlouhou koupel.

K Ohnivákovi se rozběhli dva štolbové. Žena ho uchopila za uzdu a předvedla Elain pukrle, ale víc se starala o to, aby vysoký kůň nedělal potíže, když Elain sesedala, než o klanění, a muž se uklonil a zůstal ohnutý, s rukama sepjatýma, aby měla Elain při sesedání kam šlápnout. Ani jeden se nepodíval na zasněženou horskou louku, tam, kde by normálně viděli jen kamennou zeď. Stájníci už byli na průchody zvyklí. Slyšela, že v hospodách dostávají pití, když se chlubí, kolikrát už viděli použít jedinou sílu, a věci, jež údajně viděli, že dělá. Elain si uměla představit, jak asi ty příběhy znějí, když se dostanou k Arymille. Docela se bavila představou, jak si Arymilla kouše nehty.

Když sesedla, objevil se kolem ní hlouček gardistek, v karmínových kloboucích s bílými chocholy na široké krempě a s krajkou lemovanými krajkovými šerpami s vyšitým stříbrným lvem šikmo přes kyrysy. Teprve tehdy Caseille odvedla zbytek Elainina doprovodu do stájí. Náhrada byla stejně ostražitá, s rukama u jílců meče, kromě Deni, široké, klidně vypadající ženy s dlouhou, mosazí obitou palicí. Celkem jich bylo devět – jenom devět, pomyslela si Elain trpce. V samotném královském paláci potřebuju jenom devět osobních strážců! – ale všechny byly zkušené. Ženy, které vykonávaly „řemeslo meče", jak to Caseille nazývala, musely být dobré, nebo je dřív nebo později zabil někdo z jejich kolegů, jehož jedinou výhodou byla síla. Deni s mečem vůbec zacházet neuměla, ale pár mužů, kteří vyzkoušeli její palici, toho trpce litovalo. Přes své rozměry byla velice rychlá a neměla sebemenší ponětí, co to je férový boj, vlastně v tom ani neměla cvik.

Rasoria, rozložitý podporučík, která tady velela, vypadala, že se jí ulevilo, když štolbové odvedli Ohniváka pryč. Kdyby bylo po jejích osobních strážcích, nikdo kromě nich by k Elain nesměl ani na krok. No, možná že nebyly tak hrozné, ale podezíravě se koukaly skoro na každého kromě Birgitte a Aviendhy. Rasoria, přes modré oči a žluté, nakrátko ostříhané vlasy Tairenka, v tom patřila k nejhorším, dokonce trvala na tom, že budou sledovat kuchaře připravující Elainino jídlo a všechno ochutnají, než jí to přinesou. Elain neprotestovala, i když to přeháněly. Jedna zkušenost s vínem, do něhož byla přidána droga, jí docela stačila, i když věděla, že se dožije narození svého dítěte. Ale rty netiskla kvůli nedůvěře gardistek či tomu, co k ní vedlo. Šlo o Birgitte, proplétající se davem, ale ne k ní.

Aviendha se z průchodu pochopitelně vynořila poslední, když se ujistila, že jsou všichni na druhé straně, a než tkanivo propustila, Elain zamířila k ní, a vykročila tak náhle, že její doprovod musel skočit, aby kolem ní udržel kruh. Ale jakkoli rychle se pohnula, Birgitte, s tlustým zlatým copem až do pasu, tam byla první, pomohla Aviendze na zem a předala její kobylu štolbovi, který byl stejně nohatý jako Siswai. Aviendha měla vždycky větší potíže při sesedání než při nasedání, ale Birgitte nešlo jenom o pomoc. Elain a její doprovod dorazily právě včas, aby slyšela, jak ta ženská spěšně říká Aviendze tichým hlasem: „Pila kozí mlíko? A spala dost? Cejtí...“ Nakonec se odmlčela a zhluboka se nadechla, než se obrátila k Elain, navenek klidná, i když ji tu uviděla. Pouto fungovalo oboustranně.

Birgitte nebyla velká, i když v botách s vysokými podpatky Elain převyšovala, byla v nich vysoká jako Aviendha, avšak její přítomnost obvykle zdůrazňovala uniforma hlavního kapitána královniny gardy, krátký červený kabát s vysokým bílým límcem, nošený přes pytlovité modré kalhoty nacpané do lesklých černých holínek, se čtyřmi zlatými uzly na levém rameni a čtyřmi zlatými proužky na bílých manžetách. Nakonec to byla Birgitte Stříbrný luk, hrdinka z pověstí. Stále se snažila dožít těm pověstem. Tvrdila, že příběhy jsou silně nafouknuté, pokud ne rovnou úplně vymyšlené. Ale pořád to byla tatáž žena, která to všechno udělala a vytvořila jádro pověstí a víc. Teď, přes klidný zevnějšek, se z pouta nesly neklid a starosti o Elain spolu s bolestí hlavy a žaludku. Velmi dobře věděla, jak Elain nesnáší, když se na ni vyptávají za jejími zády. To nebyl celý důvod, proč byla Elain tak nabroušená, ale pouto Birgitte jasně říkalo, jak rozčilená je.

Aviendha si klidně odvinula loktuši z hlavy, přehodila si ji přes ramena a tvářila se jako žena, která neprovedla nic špatného a už vůbec se nezapletla s někým, kdo něco špatně udělal. Bylo by se jí to docela podařilo, nebýt toho, že vykulila oči, jak se pokoušela vypadat nevinně. Birgitte na ni měla v mnoha směrech špatný vliv.

„Pila jsem kozí mlíko,“ pronesla Elain vyrovnaně a až příliš jasně si uvědomovala, že gardistky obklopují všechny tři. Dívaly se ven, prohlížely dvůr, balkony a střechy, ale zcela určitě je poslouchaly. „Spala jsem dost. Chceš se mě zeptat ještě na něco?“ Aviendha nepatrně zrudla.

„Myslím, že prozatím mám už všechny odpovědi,“ opáčila Birgitte bez ruměnce, v nějž Elain doufala. Ta ženská věděla, že je unavená, věděla, že o tom spánku lže.

Pouto bylo občas rozhodně protivné. Ona včera vypila jen pohár silně zředěného vína, ale začínala mít Birgittinu kocovinu i její bolavý žaludek. Žádná z Aes Sedai, s níž o poutu mluvila, o ničem takovém nemluvila, ale ona s Birgitte prožívaly až příliš často totéž, fyzicky i emocionálně. To poslední znamenalo skutečný problém, když byla její nálada jako na houpačce. Občas se jí to podařilo setřást, bojovat s tím, ale dnes věděla, že bude muset trpět, dokud se Birgitte nevyléčí. Usoudila, že ty stejné pocity mají, protože jsou obě ženy. Předtím nikdo nikdy neslyšel o spojení se ženou. A jen málokdo o tom slyšel i teď, pravda, a některé Aes Sedai dokonce věřily, že to není možné. Strážce byl samec stejně jistě jako býk. To věděla každá, a jen málokterá se zastavila a zamyslela se nad tím, že to, co „ví každá", by si zasloužilo bližší zkoumání.

Být přichycena při lži, když se snažila řídit Egwaininým nařízením žít, jako kdyby již složila tři přísahy, Elain zahnalo do obrany a kvůli tomu byla neomalená. „Je Dyelin zpátky?“

„Ne,“ odsekla Birgitte stejně neomaleně a Elain si povzdechla. Dyelin odešla z města předtím, než se objevilo Arymillino vojsko, a vzala s sebou Reanne Corlyovou, aby jí dělala průchody a urychlila cestování, a na jejím návratu dost záviselo. Na tom, jaké zprávy přinese. Na tom, co kromě zpráv přinese.

Zvolit, kdo bude královnou Andoru, bylo docela prosté, když došlo na základy. V říši bylo přes čtyři sta rodů, ale jenom devatenáct bylo tak silných, aby za nimi ostatní šly. Obvykle všech devatenáct rodů stálo za dědičkou, nebo alespoň většina z nich, pokud nebyla očividně neschopná. Rod Mantear ztratil trůn ve prospěch Trakandů, když Mordrellen zemřela jen proto, že dědička Tigrain zmizela, a Mantearové začali plodit jen syny. A protože Morgasa z rodu Trakandů získala podporu třinácti rodů. K nástupnictví stačilo deset z devatenácti, podle zákona a práva. Dokonce i uchazečky, které si stále myslely, že by trůn měly získat ony, se obvykle připojily ke zbytku nebo se aspoň odmlčely a vzdaly se svých nároků, jakmile měla jiná žena za sebou deset rodů.

Když byly vyhlášeny tři soupeřky, byly věci dost špatné, ale nyní se Naean a Elenie sjednotily za Arymillou Marne, ze všech lidí, která z těch tří měla nejmenší naději na úspěch, a to znamenalo, že měla dva rody – dva dost velké, aby se s nimi muselo počítat; Matherinové a ostatních osmnáct, které navštívila, byli příliš bezvýznamní – svoje vlastní Trakandy a Dyelininy Taraviny, proti šesti. Dyelin ovšem trvala na tom, že Carandové, Coelanové a Rensharové podpoří Elain, a také Norwelynové, Pendarové a Traemane, ale první tři rody chtěly na trůně Dyelin a druhé tři zřejmě upadly do zimního spánku. Dyelin ale byla neochvějně věrná a neúnavně pracovala v Elainin prospěch. Neustále trvala na tom, že některé z rodů, jež se k ničemu nevyjadřovaly, bude možné přesvědčit, aby se postavily za Elain. Elain za nimi pochopitelně nemohla jít sama, Dyelin však ano. A teď začínala být situace zoufalá. Šest rodů podporovalo Arymillu a jenom hlupák by si myslel, že neposlala agenty k ostatním. Nebo že ji někteří vyslechnou jen proto, že měla těch šest rodů.

Přes skutečnost, že Caseille a její gardistky odešly z nádvoří, Elain a ostatní se museli tlačit davem. Muži od Matherinů konečně slezli z koní, ale pořád se tady motali, pouštěli halapartny a zase je zvedali, jen aby je znovu upustili, a přímo na dvoře se snažili vyložit svého soumara. Jeden chlapec honil slepici, která se nějak osvobodila a teď pobíhala koním mezi nohama, a jeden svraštělý stařík hlasitě povzbuzoval, i když bylo otázkou, jestli kluka nebo ptáka. Praporečník jen s věnečkem bílých vlasů, ve vybledlém červeném kabátě, přes břicho řádně napnutém, se snažil znovu nastolit pořádek s pomocí jen o málo mladšího gardisty. Oba se nejspíš vrátili z výměnku, stejně jako spousta jiných, ale další chlapec chtěl odvést svého kosmatého koně do paláce a Birgitte mu musela rozkázat, kam má jít, než mohla Elain vstoupit. Chlapec, sotva ochmýřený, nemohlo mu být víc než čtrnáct, na Birgitte kulil oči stejně jako na palác. Ve své uniformě byla rozhodně výraznější než dědička v jezdeckých šatech, a on už dědičku viděl. Rasoria ho postrčila směrem ke starému praporečníkovi a kroutila hlavou.

„Proklatě, nevím, co s nima budem dělat,“ bručela Birgitte, když komorná v červenobílé livreji v malé vstupní hale odebrala Elain plášť a rukavice. Malé z hlediska paláce. Mezi úzkými kanelovanými bílými sloupy poblikávaly zlacené kandelábry a byla o polovinu větší než hlavní vstupní hala Matherinského zámku, i když tady byl nižší strop. Další komorná se stříbrným lvem na levé části prsou, holka jen o málo starší než kluk, jenž se snažil dovnitř zavést koně, jí nabídla stříbrný podnos s vysokými poháry svařeného vína, než ji zamračení od Aviendhy a Birgitte zahnalo. „Ti proklatí kluci usnou, když je postavíme na stráž,“ pokračovala Birgitte a mračila se za ustupující komornou. „Starci zůstanou vzhůru, ale polovička si ani nevzpomene, co mají proklatě dělat, kdyby se někdo pokusil vylízt po tý zatracený hradbě, a druhá polovička nezažene ani šest ovčáků se psem.“ Aviendha zvedla obočí na Elain a kývla.

„Nejsou tu, aby bojovali,“ připomněla jim Elain, když se vydali chodbou s modrými dlaždicemi, kandelábry se zrcadly a vykládanými truhlicemi. Elain šla uprostřed, Birgitte a Aviendha na krajích a gardistky o pár kroků před nimi a za nimi. Světlo, říkala si, já bych si to víno nevzala! V hlavě jí bušilo stejně jako Birgitte. Sáhla si na spánek a říkala si, jestli nemá svému strážci nařídit okamžité léčení.

Birgitte ale měla jiné představy. Prohlédla si Rasorii a ostatní ženy před nimi, pak se ohlédla přes rameno a kývla těm za nimi, aby šly kousek dál. To bylo zvláštní. Jednu každou gardistku vybírala osobně a důvěřovala jim. Přesto mluvila rychle a téměř šeptem a nakláněla se blíž k Elain. „Těsně předtím, než ses vrátila, se něco stalo. Žádala jsem Sumeko, aby mě vyléčila, než se vrátíš, a ona najednou omdlela. Prostě se jí vyvrátily oči v hlavě a šla k zemi. A není jediná. Žádná nepřizná proklatou věc, ne mně, ale viděla jsem ostatní z rodinky, jak málem vyskočily z kůže, a hledačky větru taky. Žádná z nich nedokázala plivnout, ani kdyby musela. Vrátila ses dřív, než jsem našla nějakou sestru, ale asi bych u nich taky vyšla naprázdno. Tobě to ale řeknou.“

Aby v paláci všechno fungovalo, pracovalo tady lidí jako v malé vesnici, a už se začali objevovat sloužící, muži a ženy v livrejích běhali po chodbách a tiskli se ke stěnám nebo se vrhali do bočních chodeb, aby měla Elainina eskorta místo, takže Birgitte vysvětlila to málo, co věděla, potichu a co nejstručněji. U některých řečí jí nevadilo, když se dostaly až na ulici, a zvlášť ne k Arymille, ale příběhy o Randovi mohly být stejně špatné jako příběhy o Zaprodancích, když je pár vypravěčů překroutilo. Vlastně i horší. Nikdo neuvěří, že se ji na trůn jako svou loutku pokoušejí dosadit Zaprodanci. „Na každý pád,“ dokončila, „to s námi tady nemá nic společného.“

Myslela si, že mluví přesvědčivě, velmi chladně a odtažitě, ale Aviendha jí stiskla ruku, což bylo u Aielů jako objetí na uklidněnou, když u toho byli lidé, a od Birgitte se poutem nesl soucit. Bylo to horší než soucit, byl to sdílený pocit ženy, která už sama utrpěla ztrátu. Gaidal Cain byl pro Birgitte ztracen stejně nenávratně, jako kdyby byl mrtvý, a navrch k tomu se její vzpomínky na minulé životy vytrácely. Z doby před založením Bílé věže si skoro nic nepamatovala jasně, a poté ne všechno. Některé noci nemohla usnout, dokud nevypila tolik pálenky, kolik udržela, ze strachu, že přijde i o vzpomínky na Gaidala, na to, jak ho znala a milovala. Pálenka nebyla nejlepším řešením a Elain by jí byla moc ráda nabídla lepší, ale věděla, že její vzpomínky na Randa se neztratí, dokud sama nezemře, a neuměla si představit hrůzu z vědomí, že by o ty vzpomínky mohla přijít. Přesto doufala, že Birgittinu kocovinu někdo brzy vyléčí, dřív, než jí hlava praskne jako přezrálý meloun. Její schopnost léčení na to nestačila a Aviendha v tom nebyla o nic lepší.

Přes pocity, které z Birgitte cítila, udržovala druhá žena hladkou tvář. „Zaprodanci,“ zamumlala suše. A tiše. To nebylo jméno, jímž by se měla ohánět. „No, pokud to nemá nic společnýho s náma, tak jsme zatraceně v pořádku.“ Zabručení, jež mohlo být smíchem, ji usvědčovalo ze lži. Ale ačkoliv tvrdila, že ještě nikdy nebyla voják, měla vojácký názor na svět. Člověk měl obvykle spíš horší vyhlídky, ale práci bylo třeba vykonat. „Ráda bych věděla, nač myslí,“ dodala a ukázala na čtyři Aes Sedai, které se právě vynořily z boční chodby.

Vandene, Merilille, Sareitha a Careane měly při chůzi hlavy dohromady, nebo spíš se tři ostatní shlukly kolem Vandene, nakláněly se k ní, mluvily na ni a naléhavě gestikulovaly, až se jim třásně na šátcích třásly. Vandene plula pomalu, jako by byla sama, a nevěnovala jim pozornost. Vždycky bývala štíhlá, ale tmavozelené šaty s vyšitými květinkami na rukávech a ramenou na ní visely jako na věšáku a bílé vlasy stažené na šíji potřebovaly učesat. Tvářila se bezútěšně, ale to nemuselo mít nic společného s tím, co jí sestry říkaly. Od vraždy své sestry byla taková. Elain by se byla vsadila, že ty šaty patřívaly Adeleas. Od její vraždy Vandene nosila její šaty častěji než své vlastní. Ne že by to mělo něco společného s tím, jak jí padnou. Obě měly stejnou postavu, ale od sestřiny smrti Vandene ztratila chuť k jídlu. Vlastně i chuť k většině ostatních věcí.

Sareitha, hnědá, s tmavým hranatým obličejem, dosud nedotčeným bezvěkostí, uviděla Elain první a položila Vandene ruku na loket, jako kdyby ji chtěla odtáhnout z chodby. Vandene jí ruku smetla a plula dál, jen po Elain koukla a zmizela v chodbě, odkud Elain přišla. Dvě ženy v bílém šatu mladších novicek, které následovaly ostatní v uctivé vzdálenosti, předvedly rychlé pukrle zbývajícím sestrám a odběhly za Vandene. Merilille, maličká žena v šedém, u níž cairhienská bledost vypadala jako slonovina, zírala, jako by chtěla jít za nimi. Careane si jenom upravila šátek se zelenými třásněmi na ramenou, širších, než měla většina mužů, a vyměnila si tichá slova se Sareithou. Pak se otočily k Elain a udělaly pukrle skoro stejně hluboké, jako předtím novicky udělaly před nimi. Merilille si všimla gardistek a zamrkala, pak si všimla Elain a nadskočila. Její pukrle bylo stejně hluboké jako u novicek.

Merilille nosila šátek přes sto let, Careane víc než padesát a dokonce i Sareitha ho nosila déle než Elain z rodu Trakandů, ale postavení mezi Aes Sedai se řídilo silou v jediné síle a žádná z těch tří nestála mezi sestrami výš než někde uprostřed. V očích Aes Sedai větší síla dodávala když už ne větší moudrost, tak alespoň váhu názoru dotyčné. A s dostatečně velkým rozdílem se z těch názorů stávaly rozkazy. Občas měla Elain pocit, že cesta rodinky je lepší.

„Nevím, co to je,“ řekla dřív, než ostatní Aes Sedai stačily otevřít pusu, „ale my s tím nemůžeme nic dělat, takže si klidně můžeme přestat dělat starosti. Máme toho dost přímo před sebou, bez toho, abychom vyváděly kvůli věcem, které nemůžeme ovlivnit.“

Rasoria pootočila hlavu, mračila se a očividně uvažovala o tom, co jí uniklo, ale Elainina slova vyhnala Sareitze úzkost z očí. Sice stále pohybovala rukama, jako by si chtěla uhladit hnědé sukně, byla však ochotná řídit se příkladem sestry stojící tak vysoko jako Elain. Občas bylo výhodné stát tak vysoko, že jste mohly jedinou větou utišit námitky. Careane se už vzpamatovala, jako by se nikdy nevyplašila. Hodilo se to k ní, i když vypadala spíš jako vozka než Aes Sedai, i když na sobě měla berylově prostřihávané hedvábí a hladkou, bezvěkou měděnou tvář. Ale zelené byly obvykle tvrdší než hnědé. Merilille rozhodně nevypadala vyrovnaně. Vykulené oči a pootevřené rty jí dodávaly polekaný výraz. To u ní ale bylo obvyklé.

Elain kráčela dál chodbou doufajíc, že si půjdou po své práci, ale Merilille se připojila k Birgitte. Šedá by měla být mezi těmi třemi v čele, ale vyvinul se u ní sklon čekat, až jí někdo řekne, co má dělat, a když Sareitha zdvořile požádala Birgitte, aby jí udělala místo, beze slova uhnula. Sestry se k Elaininu strážci chovaly neochvějně zdvořile, když jednala jako hlavní kapitán. Jenom Birgitte-strážce se snažily ignorovat. Aviendze se od Careane žádné takové zdvořilosti nedostalo, Aes Sedai se prostě prodrala mezi ně. Každá žena necvičená v Bílé věži byla podle definice divoženka a Careane divoženkami opovrhovala. Aviendha našpulila rty, i když nůž od pasu nevytáhla, dokonce ani nenaznačila, že by mohla, za což jí byla Elain vděčná. Její první sestra uměla být... unáhlená. Ale když se nad tím zamyslela, v této chvíli by jí trochu ukvapenosti odpustila. Zvyk zakazoval hrubost k jiné Aes Sedai, za každých okolností, ale Aviendha mohla vrčet hrozby a mávat nožem, co hrdlo ráčí. To by mohlo stačit, aby ty tři vypadly, i když by to bylo trochu napjaté. Careane si zřejmě nevšimla, jak si ji Aviendha chladně prohlíží.

„Řekla jsem Merilille a Sareitze, že s tím stejně nic nenaděláme,“ řekla chladně. „Ale neměly bychom se připravit uprchnout, kdyby se to přiblížilo? Uprchnout před tímhle není hanba. I kdybychom se propojily, měly bychom stejnou šanci jako můry v lesním požáru. Vandene se nenamáhala poslouchat.“

„Opravdu bychom se měly nějak připravit,“ zamumlala Sareitha nepřítomně, jako by si v hlavě dělala seznam. „Když si neuděláš plány, tak si určitě přeješ, abys je měla. V knihovně tady je plno svazků, které se tu nesmějí nechat. Myslím, že několik jich nenajdeš ani ve věžové knihovně.“

„Ano.“ Merilille supěla, celá bez sebe strachy. „Ano, měly bychom se připravit k odchodu. Možná... Možná bychom neměly čekat. Odejít z nezbytí by určitě neporušilo naši dohodu. Jsem si tím jistá.“ Jenom Birgitte se na ni podívala, ona sebou však trhla.

„Jestli vyrazíme hned,“ řekla Careane, jako by Merilille ani neotevřela ústa, „budeme s sebou muset vzít i rodinku. Dovolíme jim se rozprchnout a jen Světlo ví, co udělají nebo kdy je zase pochytáme, zvlášť teď, když se některé naučily usměrňovat.“ V hlase se jí neozývala žádná trpkost, i když ze sester v paláci dokázala cestovat jen Elain. Pro Careane zřejmě znamenalo velký rozdíl, že ženy z rodinky začínaly v Bílé věži, i když většinu z nich vyhodily a pár jich uteklo. Ona sama poznala ne méně než čtyři, včetně jedné uprchlice. Alespoň to nebyly divoženky.

Sareitha ale stiskla rty. Jí vadilo, že několik žen z rodinky dokáže setkat průchod, a na rodinku měla všeobecně jiné názory. Obvykle své námitky omezovala na občasné zamračení nebo úšklebek, protože Elain svůj názor dala jasně najevo, ale dnešní napětí jí zřejmě uvolnilo jazyk. „Musíme je vzít s sebou,“ pronesla kousavě, „jinak by začaly všechny tvrdit, že jsou Aes Sedai, jakmile by se nám ztratily z dohledu. Ženská, která tvrdí, že ji z Věže vyhodily před třemi sty lety, může tvrdit cokoliv! Je třeba na ně řádně dohlížet, jestli chcete znát můj názor, místo aby si chodily, kam se jim zlíbí, a zvlášť ty, které můžou cestovat. Zatím možná chodí, kam jim řekneš, a vracejí se, Elain, ale jak dlouho potrvá, než se některá nevrátí? Dej na má slova, jakmile jedna z nich unikne, další ji budou následovat, a budeme mít na krku hrozný zmatek, kterého se hned tak nezbavíme.“

„Není důvod, abychom někam chodily,“ prohlásila Elain rázně jak kvůli sestrám, tak kvůli gardistkám. Ten vzdálený oheň stále plál na místě, kde ho původně vycítila, a pokud se pohnul, tak těžko směrem ke Caemlynu, natož aby se dostal až sem, ale povídačky, že se Aes Sedai chystají uprchnout, by mohla stačit, aby vypukla všeobecná panika, davy hrnoucí se k branám dřív, než se sem dostane to, co dokáže vyděsit Aes Sedai. Vojsko rabující město by nezabilo tolik lidí. A tyhle tři blekotaly, jako kdyby je mohly slyšet jenom koberce na zdech! Merilille měla jistou omluvu, ale ne ostatní. „Zůstaneme tady, jak rozkázala amyrlin, dokud nám amyrlin nevydá jiný rozkaz. K rodince se budete dál chovat se vší zdvořilostí, dokud nebude přijata zpátky do Věže, a to je rozkaz amyrlin, jak dobře víte. A budete dál učit hledačky větru a pokračovat v činnosti, jako se sluší na Aes Sedai. Máme utišovat strach lidí, ne šířit bezduché klevety a paniku.“

No, možná byla trochu víc než rázná. Sareitha sklopila oči jako napomenutá novicka. Merilille sebou znovu škubla při zmínce o hledačkách větra, ale to se dalo čekat. Ostatní učily, ale Merilille držel Mořský národ zkrátka jako jednu ze svých učednic. Spávala v jejich komnatách a obvykle nebyla vidět bez dvou tří hledaček, kdy se jim pokorně šourala za patami. Odmítaly od ní přijímat cokoliv jiného než pokoru.

„Ovšem, Elain,“ vyhrkla Careane chvatně. „Ovšem. Nikdo z nás by nenavrhl neuposlechnout amyrlin.“ Zaváhala, upravila si šátek se zelenými třásněmi a zdánlivě se věnovala jenom jemu. Jen na Merilille vrhla soucitný pohled. „Ale když už mluvíme o Mořském národu, mohla bys říct Vandene, aby se ujala svého dílu učení?“ Když Elain neřekla nic, vloudilo se jí do hlasu ostří, takže nebýt Aes Sedai, byla by mluvila trucovitě. „Tvrdí, že má moc práce s těmi uprchlicemi, ale najde si dost času, aby mě v noci nutila mluvit, dokud u toho neusínám. Ty dvě jsou tak zastrašené, že by neječely, ani kdyby jim šaty chytily plamenem. Nepotřebují její pozornost. Mohla by odučit svůj díl u těch zatracených divoženek. Vandene by se taky měla začít chovat jako Aes Sedai!“

Postavení nepostavení, napomenutí nenapomenutí, podívala se na Elain zlým pohledem a chvíli trvalo, než se uklidnila. Elain byla jedna ze dvou, které uzavřely dohodu vedoucí k tomu, že Aes Sedai musely učit hledačky větru, ale jí samotné se zatím podařilo vyhnout se většině učení tvrzením, že má jiné, naléhavější povinnosti. Kromě toho Mořský národ považoval suchozemské učitelky za prodejné síly, i Aes Sedai, a to prodejné síly s nižším postavením než kuchtička. Kuchtička se mohla pokusit při práci podvádět. Pořád si myslela, že Nyneiva odešla jen proto, aby už nemusela učit. Nikdo rozhodně nečekal, že skončí ve stejném stavu jako Merilille, ale i pár hodin stačilo.

„Ale ne, Careane,“ ozvala se Sareitha, stále se vyhýbajíc pohledu na Elain. A Merilille. Podle jejího názoru se šedá do téhle kaše dostala sama, a tak si zaslouží, co z toho vzešlo, ale nesnažila se jí vtírat sůl do ran. „Vandene je rozrušená kvůli sestře a Kirstian a Zarya ji pomáhají zabavit.“ Ať už si o rodince jinak myslela cokoliv, přijala, že Zarya je uprchlice, což musela, poněvadž Zarya byla jednou z těch, které Careane poznala, a jestli musela Kirstian lhát, tak ji její vlastní lež donutila všechno plně splatit. S uprchlicemi se nezacházelo laskavě. „Taky s ní trávím čas a ona skoro nikdy nemluví o ničem jiném než o Adeleas. Je to, jako by ke svým chtěla přidat i mé vzpomínky. Myslím, že by měla dostat čas, který potřebuje, a díky těm dvěma nemusí být příliš často sama.“ Loupla okem po Elain a nadechla se. „Ale učit hledačky větru je rozhodně... výzvou. Možná by jí sem tam hodinka pomohla ven z deprese, i kdyby jen tím, že se rozčílí. Nesouhlasíš, Elain? Jen hodinka dvě, občas.“

„Vandene dostane tolik času, aby mohla truchlit po své sestře, kolik potřebuje nebo bude chtít,“ prohlásila Elain vyrovnaně. „A už se o tom nebudeme bavit.“

Careane si ztěžka povzdechla a znovu si upravila šátek. Sareitha si povzdechla slabě a začala si kroutit prstenem s Velkým hadem na ukazováku levé raky. Možná vycítily její náladu nebo se možná netěšily na další výuku hledaček větra. Merilillin neustále překvapený výraz se nezměnil, ale ona Mořský národ vyučovala dnem i nocí, pokud se Elain nepodařilo ji od nich dostat, a hledačky větra byly stále méně ochotné ji pustit, jakkoliv se Elain snažila.

Alespoň se jí dařilo nebýt na ty tři strohá. Dalo to práci, zvlášť když tady byla Aviendha. Elain nevěděla, co by si počala, kdyby sestra ztratila. Vandene nejenže truchlila po sestře, ale také hledala jejího vraha, a nedalo se pochybovat o tom, že vrahem je buď Merilille Ceandevin, Careane Fransi nebo Sareitha Tomanes. Jedna z nich, nebo víc, což bylo ještě horší. Obvinění se zvlášť u Merilille v jejím současném stavu dalo těžké uvěřit, ale nebylo to snadné u žádné sestry. Jak poukázala Birgitte, jedním z nejhorších temných druhů, jaké kdy potkala, byl za trollockých válek jako beránek mírný jinoch, který nadskakoval při hlasitějším zvuku. A otrávil zásobu vody celého jednoho města. Aviendha navrhla, že všechny tři předvedou k výslechu, což vyděsilo Birgitte, ale Aviendha k Aes Sedai cítila rozhodně mnohem menší bázeň než kdysi. Bylo třeba zachovávat příslušné zdvořilosti, dokud nebude dost důkazů k odsouzení. Pak už žádné zdvořilosti nebudou.

„Ach,“ vyhrkla Sareitha a náhle se rozzářila. „Tady je kapitán Mellar. Když jsi byla pryč, zase se zachoval hrdinsky, Elain.“

Aviendha sevřela rukojeť nože a Birgitte ztuhla. Careane se tvářila velice chladně a dokonce i Merilille se podařila odsuzující povýšenost. Žádná ze sester se netajila tím, že Doilana Mellara nemá ráda.

S úzkým obličejem nebyl žádný krasavec, nebyl ani hezký, ale pohyboval se s hbitým půvabem šermíře, hovořícím o tělesné síle. Jako kapitán Elaininy osobní stráže měl tři zlaté uzly a nosil je na obou náramenících jasně vyleštěného kyrysu. Nevědomý pozorovatel by si mohl myslet, že má vyšší hodnost než Birgitte. Záplava sněhobílé krajky u krku a na zápěstích byla dvakrát tlustší a dvakrát tak dlouhá, než nosily gardistky, ale znovu vynechal šerpu, možná proto, že by zakrývala jednu řadu zlatých uzlů. Tvrdil, že v životě nechce nic jiného než velet její osobní stráži, ale často mluvil o bitvách, v nichž bojoval jako žoldnéř. Zřejmě nikdy nebyl na straně poražených a vítězství mívalo často původ v jeho neopěvovaných schopnostech na bojišti. Ometl bílý chochol na klobouku o zem, jak se hluboce klaněl, a zároveň obratně zvládal meč, a pak předvedl o něco menší úklonu Birgitte, s rukou křížem přes prsa.

Elain si připravila úsměv. „Sareitha říkala, že ses opět zachoval jako hrdina, kapitáne Mellare? Jakpak to?“

„Jen jsem konal svou povinnost vůči své královně.“ Přes sebepodceňující tón se usmíval mnohem hřejivěji, než by měl. Polovina paláce ho považovala za otce Elainina dítěte. To, že ty řeči nikdy nepopřel, ukazovalo, že si myslí, že má jisté vyhlídky. Úsměv mu ale nikdy nedostoupil k tmavým očím. Ty zůstávaly chladné jako smrt. „Má povinnost je mi potěšením, má královno.“

„Kapitán Mellar včera vedl další výpad bez rozkazu,“ vysvětlovala opatrně Birgitte. „Tentokrát se boj dostal až téměř do Farmaddinský brány, kterou rozkázal nechat otevřenou, dokud se nevrátí.“ Elain začínal tvrdnout výraz.

„Ale ne,“ namítala Sareitha. „Takhle to vůbec nebylo. Stovka ozbrojenců urozeného pána Luana se pokusila v noci dostat k městu, ale provedli to příliš pozdě a zastihl je východ slunce. Stejně tak třikrát tolik mužů urozeného pána Nasina. Kdyby kapitán Mellar nebyl nechal otevřít bránu a nevedl záchranný oddíl, byli by je rozsekali na kusy v dohledu hradeb. Tak se mu podařilo zachránit osmdesát mužů pro naši věc.“ Mellar se s úsměvem hřál v chvále Aes Sedai, jako by prve neslyšel Birgittinu kritiku. Ovšem zřejmě si neuvědomoval ani nesouhlasné výrazy Careane a Merilille. Vždy se mu dařilo ignorovat nesouhlas.

„Jak jsi věděl, že to jsou muži urozeného pána Luana, kapitáne?“ zeptala se tiše Elain. Birgitte se na rtech objevil slabý úsměv, jež měl Mellara varovat, ale on byl z těch, kteří zřejmě nevěřili, že je strážce. A i kdyby tomu věřil, jen málokdo kromě strážců a Aes Sedai vědělo, co to pouto obnáší. Pokud něco, tak se zatvářil ještě samoliběji.

„Neřídím se korouhvemi, má královno. Korouhev může nést kdokoliv. Dalekohledem jsem poznal Jurada Accana. Accan je Luanův muž až po konečky prstů. Jakmile jsem zjistil tohle...“ Zamítavě mávl rukou, až krajka zavlála. „Zbytek už bylo jenom malé cvičení.“

„A přinesl ten Jurad Accan zprávu od urozeného pána Luana? Cokoliv podepsaného a z pečetí, potvrzující, že rod Norwelyn podporuje Trakandy?“

„Nic psaného, má královno, ale jak jsem říkal –“

„Urozený pán Luan se za mě nepostavil, kapitáne.“

Mellarův úsměv poněkud pohasl. Nebyl zvyklý na to, aby ho někdo přerušoval. „Ale, má královno, urozená paní Dyelin říkala, že Luan už jako by byl ve tvém táboře. Že se objevil Accan, dokazuje –“ „Nic to nedokazuje, kapitáne,“ pronesla Elain chladně. „Urozený pán Luan možná nakonec skončí v mém táboře, kapitáne, ale dokud to nevyhlásí, musím teď kvůli tobě hlídat osmdesát mužů.“ Osmdesát ze sta. Kolik jich ztratila ona? A on kvůli tomu riskoval Caemlyn, Světlo ho spal! „Jelikož ti tvé povinnosti velitele mé tělesné stráže dávají čas vést výpady, můžeš si najít čas na jejich hlídání. Neuvolním na to nikoho z hradeb. Ať pan Accan a jeho druhové začnou cvičit muže, které jsem přivedla ze zámků. To je zabaví na většinu dne, ale nechám na tobě, abys zařídil, že po zbytek času nebudou na hradbách. A očekávám od nich, že se budou držet od hradeb a od potíží, kapitáne. Můžeš se do toho dát.“

Mellar na ni ohromeně zíral. Ještě nikdy ho ničím nepověřila a jemu se to nelíbilo, zvlášť před tolika svědky. Teď už žádné přehřáté úsměvy nepředváděl. Ústa se mu kroutila a z očí mu sálala mrzutost. Nemohl ale dělat nic, jen trhaně předvést další úklonu, chraptivě zamumlat: „Jak má královna přikazuje,“ a odejít s takovou důstojností, na jakou se vzmohl. Než udělal tři kroky, už si to rázoval, jako kdyby chtěl zadupat každého, kdo by se mu připletl do cesty. Bude muset říci Rasorii, aby se o to postarala. Mohl by si chtít vylít zlost na těch, kteří to slyšeli. Merilille a Careane téměř stejně kývly. Ony by Mellara setřely, a pokud možno, vypudily z paláce už dávno.

„I když udělal chybu,“ ozvala se opatrně Sareitha, „a já nejsem přesvědčená, že ji udělal, kapitán Mellar ti zachránil život a riskoval přitom vlastní, Elain, zachránil ho tobě i urozené paní Dyelin. Opravdu bylo nutné uvést ho před námi všemi do rozpaků?“

„Nemysli si, že někdy zapomínám splácet dluhy, Sareitho.“ Elain cítila, jak jí Aviendha tiskne jednu a Birgitte druhou ruku. Ona jim je na oplátku taky stiskla. Když je člověk obklopen nepřáteli, je dobré mít nablízku sestru a přítelkyni. „Teď si půjdu dát horkou lázeň, a pokud mi některá z vás nechce umýt záda...“

Propuštění poznaly a odešly s větší důstojností než kapitán Mellar. Careane a Sareitha již probíraly, jestli dnes hledačky větru budou či nebudou chtít lekci, a Merilille se snažila dívat na všechny strany zaráz v naději, že se vyhne všem hledačkám větru. O čem se ale budou bavit později? Jestli se Elain pohádala s otcem svého dítěte? Jestli úspěšně skryly to, že zavraždily Adeleas?

Já své dluhy vždycky splácím, pomyslela si Elain, dívajíc se za nimi. A pomáhám svým přátelům platit ty jejich.

12

Dohoda

Koupel nebylo těžké najít, i když Elain musela čekat na chodbě a mračit se na dveře do svých komnat, kde plamínky v kandelábrech se zrcadly rozhýbával průvan, než Rasoria a dvě gardistky místnosti prohledají. Jakmile se ujistily, že tam nečíhá žádný najatý vrah a v chodbě a vstupním pokoji byly rozestaveny stráže, Elain vstoupila. V ložnici na ni čekala bělovlasá Essande s Naris a Sephanií, dvěma oblékačkami, jež zaučovala. Essande byla hubená, na levé straně prsou měla vyšitou Elaininu zlatou lilii a pomalý způsob chůze zdůrazňoval její ohromnou důstojnost, i když to částečně bylo důsledkem jejího věku a bolavých kloubů, jež odmítala vzít na vědomí. Naris a Sephanie byly sestry, svěží tvářičky, statná těla a plachý pohled, hrdé na svou livrej a šťastné, že byly vybrány pro tuto práci a nemusejí čistit chodby, ale Essande se bály skoro stejně jako Elain. Dostupné byly i zkušenější komorné, které v paláci pracovaly celá léta, ale naneštěstí dívky, jež sem přišly hledat jakoukoliv práci, byly bezpečnější.

Mezi vrstvami osušek, které byly naskládány na růžových dlaždicích, kde byly srolované koberce, stály dvě měděné vany, důkaz, že zpráva o Elainině příchodu se sem dostala před ní. Sloužící se rychle učili, co se děje, tak rychle, že by jim to špehové Věže mohli závidět. V krbu hořel oheň a okna byla utěsněná, takže v místnosti bylo teplo. Essande počkala, než Elain vstoupí, a už hnala Sephanii pro muže s horkou vodou. Ta sem bude přinesena ve vědrech s dvojitými stěnami a víkem, aby voda cestou z kuchyně nevychladla, i když by se mohli zdržet, než je gardistky prohledají, aby se ujistily, že ve vodě nejsou schované žádné nože.

Aviendha se na druhou vanu dívala skoro stejně pochybovačně, jako se Essande dívala na Birgitte. Aielanka stále měla problémy vstoupit do vody a komorná stále nepřijala, že během lázně bude přítomen někdo, kdo tu nemá co dělat, ale nemarnila čas a už strkala Elain a Aviendhu do převlékámy, kde také hořel v širokém mramorovém krbu oheň. Byla to velká úleva, mít k ruce Essande, aby jí pomohla z jezdeckých šatů, a vědět, že ji čeká víc než jenom chvatné opláchnutí předvádění klidu, zatímco si bude dělat starosti s tím, jak se co nejrychleji dostat k dalšímu cíli. Sice musela stále předstírat další věci, Světlo jí pomáhej, a měla další starosti, ale byla doma, a to se hodně počítalo. Skoro dokázala zapomenout na ten oheň planoucí na západě. Skoro. No, ne doopravdy, ale podařilo se jí přestat si s tím dělat hlavu. Než byly svlečené – Aviendha pořád plácala Naris, sundávala si šperky sama a dělala, co mohla, jak předstírala, že se její oděv nějak sundal sám – než byly zabalené ve vyšívaných hedvábných županech, s vlasy ovinutými bílým ručníkem – Aviendha se třikrát pokusila ovinout si ručník kolem hlavy, a teprve když jí potřetí spadl na krk, dovolila Naris, aby to udělala, a mumlala si, že měkne tak, že bude brzy potřebovat někoho, aby jí zavázal boty, až se Elain rozesmála, a Aviendha se k ní připojila a zvrátila hlavu dozadu, takže Naris musela začít znovu od začátku – než to všechno bylo hotovo a ony se vrátily do ložnice, vany byly plné a vzduchem se nesla vůně růžového oleje, jenž byl přidán do vody. Muži, kteří přinesli vodu, byli pochopitelně pryč a Sephanie čekala s rukávy vyhrnutými nad lokty pro případ, že by chtěly vydrbat záda. Birgitte se s lokty na kolenou usadila na tyrkysem vykládanou truhlu u paty postele.

Elain dovolila Essande, aby jí pomohla se světle zeleným županem s vlaštovkami, a okamžitě si sedla do vany a ponořila se do horké, skoro vřelé vody až po krk. Sice jí tak z vody trčela kolena, ale skoro celé tělo měla v teple. Povzdechla si a cítila, jak z ní opadává únava a na její místo se vkrádá malátnost. Horká voda mohla být největším darem civilizace.

Aviendha zírala na druhou vanu a trhla sebou, když se jí Naris pokusila sundat župan, levandulový a s kytičkami na širokých rukávech. Zašklebila se, konečně jí to dovolila a opatrně vstoupila do vody, hned Sephanii vyrvala mýdlo a začala se důkladně drhnout. Důkladně, ale velmi opatrně, aby moc nenašplíchala na zem. Aielové používali vodu k mytí, stejně jako v potních stanech, zvlášť pro splachování šamponu, který vyráběli z tlustých listů rostoucích v Pustině, ale špinavá voda se schraňovala a zalévalo se s ní obilí. Elain jí ukázala dvě velké cisterny pod Caemlynem, napájené podzemními řekami a dost velké, že se protější strana ztrácela v lese tlustých sloupů a stínů, ale Aviendha měla vyprahlou Pustinu zalezlou pod kůží.

Birgitte si nevšímala Essandiných významných pohledů – ona málokdy řekla víc než dvě slova, jež nebyla nezbytná, a myslela si, že v lázni by se mluvit nemělo vůbec – a žvanila celou dobu, co se koupaly, i když si dávala dobrý pozor, co před Naris a Sephanii poví. Nebylo pravděpodobné, že by ty dvě byly v žoldu jiného rodu, ale komorné klevetily skoro stejně vesele jako muži – což už byla skoro tradice. Některé klepy ale stálo za to pěstovat. Birgitte mluvila hlavně o dvou obrovských kupeckých karavanách, které včera dorazily z Tearu, s vozy naloženými obilím a soleným hovězím, a další z Illianu s olejem, solí a uzenými rybami. Vždycky se hodilo připomenout lidem, že do města stále přicházejí potraviny. Jenom málo kupců se odvážilo vydat v zimě v Andoru na cestu a žádný nevozil něco tak laciného jako jídlo, ale průchody znamenaly, že Arymilla mohla zastavit všechny kupce, které chtěla, a její síly stejně budou hladovět, než Caemlyn pocítí první příznaky hladu. Hledačky větru, které vytvářely většinu těch průchodů, hlásily, že vznešený pán Darlin – činící si nárok na titul správce Tearu pro Draka Znovuzrozeného, ze všech věcí! – je v Tearském Kameni obléhán šlechtici, kteří chtěli Draka Znovuzrozeného úplně vyštvat z Tearu, ale že není pravděpodobné, že by se pokoušeli zarazit výdělečný obchod s obilím, zvlášť když věřili, že rodinka, doprovázející hledačky větru, jsou Aes Sedai. Ne že by se někdo skutečně pokoušel ten klam prosadit, jenže ženy z rodinky, jež splnily zkoušky na přijaté, než je vyhodily z Věže, dostaly prsteny s Velkým hadem, a pokud si z toho někdo učinil nesprávné závěry, tak mu v prvé řadě nikdo skutečně nelhal.

Elain usoudila, že pokud se tady bude válet příliš dlouho, teplo z vody vyprchá, a tak si od Sephanie vzala po růžích vonící mýdlo a dovolila Naris, aby jí jemným kartáčem s dlouhým držadlem začala drhnout záda. Kdyby dorazily nějaké zprávy o Gawynovi nebo Galadovi, Birgitte by se o tom byla rovnou zmínila. Dychtila po nich stejně jako Elain a nedokázala by si to nechat pro sebe. Birgitte své povinnosti hlavního kapitána prováděla dobře a Elain ji hodlala v téhleté hodnosti nechat, pokud se ji o tom podaří přesvědčit, ale kdyby tu byl Gawyn, obě by si mohly trochu vydechnout. Většina vojáků ve městě byli žoldnéři a bylo jich tak akorát dost, aby dokázali ohlídat brány a předváděli se na hradbách Nového Města, ale stále to bylo víc než třicet kumpanií, každá z nich s vlastním nevyhnutelně pyšným kapitánem posedlým svou osobou a připraveným hašteřit se kvůli každé hlouposti s ostatními kapitány. Gawyn se celý život cvičil ve velení vojsku: Hašteřivce by zvládl a ona by mohla v klidu pracovat na zabezpečení svého trůnu.

Kromě toho ho prostě chtěla dostat pryč z Bílé věže. Modlila se, aby se tam alespoň jeden z jejích poslů dostal a aby se už Gawyn plavil po řece sem. Egwain obléhala Tar Valon už déle než týden, a byl by to vskutku krutý žert osudu, kdyby se Gawyn ocitl mezi přísahami bránit Věž a láskou k Egwain. Horší bylo, že tu přísahu už jednou porušil, nebo ji alespoň ohnul, pro lásku ke své sestře a možná i pro lásku k Egwain. Kdyby Elaida byť jenom tušila, že Gawyn pomohl Siuan uprchnout, veškeré zásluhy za to, že pomohl nahradit Siuan na amyrlinině stolci, by se vypařily jako rosa, a pokud by byl v té chvíli ještě stále v Elaidině dosahu, skončil by v kobce a měl by ohromné štěstí, kdyby se nedostal k popravčímu. Elain nelitovala jeho rozhodnutí pomoci Elaidě. Nemohl tehdy vědět dost, aby se rozhodl jinak. Hodně sester bylo také zmateno tím, co se stalo. A hodně jich zřejmě ještě zmateno bylo. Jak mohla po Gawynovi žádat, aby viděl, co Aes Sedai unikalo?

A Galad... Vyrostla a nedokázala ho mít ráda, byla si jistá, že ji nesnáší a ze všeho nejvíc nesnáší Gawyna. Než se Gawyn narodil, Galad si musel myslet, že se jednou stane prvním knížetem mečů. Vzpomínala si na něj jako na chlapce, na mladého muže, který se již chová jako otec nebo strýc, spíš než bratr, jak dává Gawynovi první lekce v šermu. Vzpomínala si, jak se bála, že Gawynovi cvičným mečem rozbije hlavu. Ale on mu nikdy neudělal víc než pár modřin, jako každý jiný mládenec cvičící s mečem. Věděl, co je správné, tenhle Galad, a byl ochoten dělat, co bylo správné, bez ohledu na to, kdo a kolik za to zaplatil, včetně jej. Světlo, začal válku, aby pomohl jí a Nyneivě uprchnout ze Samary, a bylo pravděpodobné, že to riziko znal od samého začátku! Galadovi se líbila Nyneiva, nebo aspoň po jistou dobu – bylo těžké si představit, že chová tyto city, když se dal k bělokabátníkům a jen Světlo vědělo, kde je a co dělá – ale pravdou bylo, že tu válku začal, aby zachránil svou sestru. Nemohla schvalovat, že se stal dítětem Světla, a nemohla ho mít ráda, ale doufala, že je v pořádku. Doufala také, že najde cestu zpátky domů, do Caemlynu. Zprávu o něm by uvítala skoro stejně jako zprávu o Gawynovi. Sice ji to překvapilo, ale byla to pravda.

„Když jsi byla pryč, dorazily další dvě sestry. Jsou u Stříbrný labutě.“ Od Birgitte to znělo, jako by se v hostinci zastavily jen proto, že všechny postele v paláci už byly obsazené. „Zelená se dvěma strážci a šedá s jedním. Přišly zvlášť. A žlutá a hnědá odjely stejnej den, takže jich je dohromady pořád deset. Žlutá jela na jih k Far Maddingu. Hnědá na východ.“

Sephanie, trpělivě čekající u Aviendžiny vany, aniž by měla co na práci, si nad Elaininou hlavou vyměnila pohled se sestrou a zazubila se. Jako mnoho lidí ve městě měla za daný fakt, že Aes Sedai u Stříbrné labutě znamenají, že Bílá věž podporuje Elain a rod Trakandů. Essande je obě sledovala jako jestřáb a kývla. Ona to věděla taky. Každý zametač a hadrník vybírající popelnice věděl, že se Věž rozdělila a Aes Sedai bojují mezi sebou, ale přesto mělo to jméno stále svou váhu a obraz síly, který ani na chvíli nevybledl. Všichni věděli, že Bílá věž vždycky podporovala právoplatné královny Andoru. Vlastně většina sester se těšila na vládnoucí královnu, která bude zároveň Aes Sedai, první za tisíc let a první od Rozbití světa, která se k Aes Sedai otevřeně hlásila, ale Elain by vůbec nepřekvapilo, kdyby zjistila, že v Arymillině táboře je nějaká sestra, udržovaná hezky v ústraní. Bílá věž nikdy nesázela všechno na jednoho koně, pokud nebyl závod podplacený.

„To už stačí,“ řekla a podrážděně uhnula před kartáčem. Dívka byla dobře vycvičená, takže kartáč odložila na stoličku, vzala velkou illiánskou houbu a začala ji mydlit. Elain by moc ráda věděla, co ty sestry znamenají. Byly jako zrnko písku ve střevíci, tak maličké, až si člověk uměl jen těžko představit, že vyvolává potíže, ale čím déle tam zůstávalo, tím větší vypadalo. Ze sester u Stříbrné labutě se stával velký kámen už jen tím, že tam byly.

Ještě než dorazila do Caemlynu, sestry bydlely v několika hostincích, vždycky jich několik odjelo a další je nahradily. Obléhání na tom nic nezměnilo. Vojáci kolem Caemlynu by se nepokoušeli bránit sestře v cestě, stejně jako ti v Tearu ne. Ve městě chvíli byly i červené a vyptávaly se na muže mířící do Černé věže, ale čím víc toho zjistily, tím víc dávaly najevo své znepokojení, a poslední párek odjel z města den poté, co se před hradbami objevila Arymilla. Každá Aes Sedai, která vstoupila do města, byla opatrně sledována, a žádná z červených se ke Stříbrné labuti ani nepřiblížila, takže nebylo příliš pravděpodobné, že sem sestry poslala Elaida, aby ji unesly. Z nějakého důvodu si představovala malé skupinky Aes Sedai, roztroušené od Morny po Bouřlivé moře, a neustálý proud sester mezi nimi, sbírající informace a roznášející informace. Zvláštní představa. Sestry ke sledování světa používaly špehy a málokdy se o to, co zjistily, podělily, pokud to neznamenalo hrozbu pro samotnou Věž. Ty u Labutě nejspíš patřily k těm, které čekaly, až se všechno vyřeší, až na amyrlinině stolci skončí buď Egwain, či Elaida, než vyhlásí svou věrnost. To byla chyba – Aes Sedai by měla stát za tím, co si myslí, bez toho, aby si dělala starosti, jestli skončí na straně vítězů! – ale tyhle ji znervózňovaly z jiného důvodu.

Nedávno jeden z jejích pozorovatelů u Labutě vyslechl znepokojující jméno, rychle zamumlané a rychle utišené, jakoby ze strachu z cizích uší. Cadsuane. To nebylo běžné jméno. A Cadsuane Melaidhrin se zapletla s Randem, když byl v Cairhienu. Vandene si o té ženské moc nemyslela, tvrdila, že je tvrdohlavá jako mula, ale Careane málem omdlela, když to jméno uslyšela. Příběhy obklopující Cadsuane se zřejmě rozrostly do pověstí. Pokoušet se jednat s Drakem Znovuzrozeným sama rozhodně patřilo k tomu, co by Cadsuane Melaidhrin mohla podniknout. Ne že by si Elain dělala starosti kvůli Randovi a nějaké Aes Sedai, až na to, že by ji mohl rozčílit, až by se přestala ovládat – ten muž byl občas sám příliš neústupný, aby viděl, kde leží jeho dobro! – ale proč by se o ní zmiňovala sestra v Caemlynu? A proč ji ta druhá hned zarazila?

Přes horkou lázeň se otřásla při pomyšlení na všechny ty sítě, které Bílá věž během staletí spředla, tak jemné, že už je neviděl nikdo kromě sestry, jež je připravila, a tak propletené, že je nedokázal rozplést nikdo jiný než právě ta sestra. Věž spřádala sítě, adžah spřádaly sítě, dokonce i jednotlivé sestry spřádaly sítě. Občas ty plány splývaly, jako by je vedla jediná ruka. Jindy tahaly každý za jiný provaz. Tak to na světě chodilo tři tisíce let. Teď se Věž úhledně rozdělila zhruba na třetiny, jedna třetina pro Egwain, druhá pro Elaidu a třetí stála stranou. Kdyby ty poslední byly ve styku, vyměňovaly si informace – spřádaly plány? – následky...

Náhlý hluk, tlumený dveřmi, ji probral. Naris a Sephanie vykvíkly, vletěly si do náručí a civěly na dveře.

„Co zatraceně proklatě...?“ Birgitte s prskáním vyskočila z truhly, vyrazila z místnosti a práskla za sebou dveřmi. Hlasy zesílily.

Neznělo to, jako kdyby gardistky bojovaly, jen se z plných plic hádaly, a z pouta se nesl jen hněv a rozčilení spolu s tím zatraceným bolením hlavy, ale Elain vylezla z vany a natáhla ruce, aby jí Essande mohla obléknout župan. Bělovlasá žena byla úplně klidná, Elain asi taky, takže obě komorné se uklidnily natolik, aby se začervenaly, když se na ně Essande podívala, ale Aviendha vyskočila z vany, až voda cákala všude kolem, a celá mokrá vrazila do převlékárny. Elain čekala, že se vrátí s nožem, ale ona se vrátila obklopená záři saidaru s jantarovou želvou v ruce. Druhou rukou podávala Elain angrial, který měla v měšci, slonovinovou sošku nahaté ženy. Kromě ručníku na hlavě na sobě měla Aviendha jenom vodu a mydlinky a rozzlobeně zaháněla Sephanii, která se jí snažila navléknout župan. Nůž nenůž, Aviendha stále dokázala uvažovat, jestli bude bojovat s čepelí nebo jinak.

„Vrať to do převlékárny,“ prohlásila Elain a podala angrial Essande. „Aviendho, myslím, že tohleto opravdu nebudeme potřebovat –“

Dveře se pootevřely a do nich strčila hlavu zamračená Birgitte. Naris a Sephanie nadskočily, nebyly tak klidné, jak vypadaly.

„Chce tě vidět Zaida,“ zavrčela Birgitte na Elain. „Řekla jsem jí, že bude muset počkat, ale –“ Náhle vyjekla, vpotácela se do místnosti, rovnováhu nabrala až po dvou krocích a prudce se otočila k ženě, která do ní strčila.

Paní vln klanu Catelar nevypadala, že by do někoho strkala. Konce složitě zauzlené rudé šerpy se jí kývaly někde u kolen a vstoupila klidně, následovaná dvěma hledačkami větru. Jedna z nich zavřela dveře rozzlobené Rasorii těsně před nosem. Všechny tři se při chůzi pohupovaly jako Birgitte na vysokých podpatcích. Zaida byla malá, kudrnaté vlasy měla prošedivělé, ale její tmavý obličej patřil k těm, které jsou s věkem stále krásnější, a její krásu ještě podtrhoval zlatý řetěz ověšený medailonky, spojující jednu z tlustých zlatých náušnic s kroužkem v nose. Důležitější bylo, že působila velitelsky. Ne nadutě, ale věděla, že ji všichni poslechnou. Hledačky větru si prohlížely Aviendhu, stále obklopenou září jediné síly, a Chanelle její hranatý obličej ztuhl, ale kromě toho, že Shielyn zamumlala, že ta „aielská holka“ je připravená tkát, obě mlčely a čekaly. Osm náušnic v Shielyniných uších ji označovalo za hledačku větru klanové paní vln a Chanelle měla na čestném řetěze skoro tolik zlatých medailonků jako sama Zaida. Obě byly autoritativní a z toho, jak se držely a pohybovaly, to bylo jasné, ale nikdo nemusel vědět nic o Atha’an Miere, jakmile je uviděl, aby poznal, že hlavní je tu Zaida din Parede.

„Musely tě shodit ty boty, hlavní kapitáne,“ zamumlala s úsměvem na plných rtech a potetovanou rukou si pohrávala se zlatou krabičkou na voňavky, která jí visela na prsou. „Neohrabané věci, tyhle boty.“ Ony byly všechny, jako obvykle, bosé. Atha’an Miere měli chodidla tvrdá jako podrážky, a studené dlaždice jim nevadily. Zvláštní, kromě brokátových blůz a kalhot jasných barev měly všechny širokou bílou štólu, která jim visela pod pás a skoro zakrývala spousty náhrdelníků.

„Právě jsem se koupala,“ poznamenala Elain napjatým hlasem. Jako by to neviděly, když měla ručník na hlavě a na sobě mokrý župan. Essande se skoro třásla rozčilením, což znamenalo, že musela být vzteky bez sebe. Elain málem taky. „Jakmile odejdete, dokoupu se. Promluvím si s vámi, až dokončím koupání. Zlíbí-li se Světlu.“ Tak! Jestli se jí hodlají cpát do pokojů, tak ať si přeberou tohle!

„Milost Světla i na tebe, Elain Sedai,“ odpověděla Zaida úlisně. Zvedla obočí na Aviendhu, i když to nebylo kvůli záři saidaru, protože Zaida usměrňovat neuměla, ani kvůli její nahotě, protože Mořský národ si s tímhle nedělal hlavu, a nejméně ze všeho u suchozemců. „Mne jsi nikdy nepozvala, abych se s tebou vykoupala, i když by to bylo zdvořilé, ale o tom nebudeme mluvit. Zjistila jsem, že Nesta din Reas Dva měsíce je mrtvá, zabili ji Seanchané. Želíme její ztráty.“ Všechny tři se dotkly bílých štól a pak si přiložily prsty na rty, ale Zaida zřejmě neměla trpělivost na formality stejně jako Elain. Aniž by zvedla hlas nebo zrychlila, prostě pokračovala dál, což bylo málem šokující a odpovídalo to chování Mořského národa.

„Prvních dvanáct Atha’an Miere se musí sejít k volbě další paní lodí. Z toho, co se děje na západě, je jasné, že to nelze odkládat.“ Shielyn stiskla rty a Chanelle si k nosu zvedla krabičku, jako by chtěla přerazit nějaký pach. Kořenitá vůně byla dost ostrá, aby přerazila vůni růžového oleje v místnosti. Ale ať už Zaidě to, co vycítily, popsaly jakkoliv, ta se dál tvářila klidně a zcela sebejistě. Oči upírala na Elain. „Musíme být připravení na to, co přijde, a na to potřebujeme paní lodí. Jménem Bílé věže jsi slíbila dvacet učitelek. Nemůžu si vzít Vandene v jejím žalu ani tebe, ale vezmu s sebou ty tři ostatní. Zbytek nám Bílá věž dluží a já očekávám rychlé splacení. Poslala jsem pro sestry u Stříbrné labutě, abych zjistila, jestli některá z nich splatí dluh Věže, ale nemůžu čekat na jejich odpověď. Zlíbí-li se Světlu, vykoupu se dnes večer s ostatními paními vln v přístavu v Illianu.“

Elain musela tvrdě bojovat, aby udržela hladkou tvář. Ta ženská si jen tak ohlásí, že hodlá sebrat všechny Aes Sedai, potloukající se po Caemlynu, a odvede je? A znělo to, jako by tu nehodlala nechat ani žádnou hledačku větru. Z toho Elain pokleslo srdce. Dokud se nevrátí Reanne, bylo tu sedm žen z rodinky dost silných, aby setkaly průchod, ale dvě z nich ho nedokázaly udělat dost velký, aby projel vůz se spřežením. Bez hledaček větru by byly plány na zásobování Caemlynu z Tearu a Illianu přinejlepším problematické. U Stříbrné labutě! Světlo, ať už tam Zaida poslala kohokoliv, určitě jim odhalí každé slovo z dohody, kterou uzavřela! Egwain jí nepoděkuje za to, že tu hrůzu vypustila na veřejnost. Nemyslela si, že by jí během tak krátké doby spadlo do klína tolik problémů.

„Lituji tvé ztráty a ztráty Atha’an Miere,“ začala a horempádem přemýšlela. „Nesta din Reas byla velká žena.“ Byla to mocná žena s velmi silnou osobností. Elain se cítila šťastná, že po setkání s ní odešla s něčím víc než spodničkou. Když už si vzpomněla na spodničky, neměla čas na oblékání. Zaida by nemusela počkat. Utáhla si pásek županu. „Musíme si promluvit. Essande, nech pro naše hosty přinést víno a pro mě čaj. Slabý čaj,“ povzdechla si, jak poutem hned přiletělo varování. „Do menšího obývacího pokoje. Připojíš se ke mně, paní vln?“

K jejímu překvapení Zaida jen kývla, jako by to čekala. Kvůli tomu začala Elain uvažovat o Zaidině straně dohody. Dohody, vlastně byly dvě, a to by mohl být klíč.

Nikdo nečekal, že se malý obývací pokoj bude v nejbližší době používat, a tak tady bylo zima, i když Sephanie letěla zapálit oheň pod dubovými poleny v širokém bílém krbu. Plamínky vyskočily a poleno chytilo. Ženy se usadily v jen málo vyřezávaných křeslech s nízkými opěradly, rozestavenými do půlkruhu před krbem. No, Elain a ženy Mořského národa se usadily. Elain si přetáhla župan přes kolena a přála si, aby Zaida přišla až za hodinku, aby se mohla pořádně obléknout, a hledačky větru chladně vyčkaly, až si paní vln vybere křeslo, a potom se posadily vedle ní. Birgitte se zastavila před psacím stolem, ruce v bok, nohy rozkročené, tvář jako bouřkový mrak. Z pouta se nesla jasná touha zakroutit Atha’an Miere krkem. Aviendha se poněkud nedbale opřela o servírovací stolek, a i když jí Essande přinesla župan a významně ho držela před ní, jen si ho natáhla a zase se opřela, ruce zkřížené na prsou. Propustila saidar, ale želvu dál držela v ruce, a Elain tušila, že je připravená jedinou sílu okamžitě znovu popadnout. Ani Aviendžin studený pohled, ani Birgittino mračení na Mořský národ ale neměly sebemenší účinek. Byly, kdo byly, a věděly, kdo jsou.

„Atha’an Miere bylo přislíbeno dvacet učitelek,“ pravila Elain s lehkým důrazem. Zaida říkala, že ten slib dostala ona, že ona si vybere jeho splacení, jenomže tu dohodu uzavírala Nesta din Reas. Zaida si pochopitelně mohla myslet, že se stane novou paní lodí. „Vhodné učitelky, které vybere amyrlin. Vím, že se Atha’an Miere pyšní tím, že dohody plní do posledního písmene, a Věž svou část dohody plní také. Ale věděla jsi, že když sestry tady souhlasily, že vás budou učit, je to dočasné. A dohoda odlišná od té uzavřené s paní lodí. Přiznala jsi to, když jsi souhlasila, že hledačky větru budou setkávat průchody, aby sem bylo možné dopravit zásoby z Illianu a Tearu. Určitě by ses nezapletla do záležitostí suchozemců z jiného důvodu, než je splacení dohody. Ale jestli odejdeš, tvá pomoc tím končí a tím také naše povinnost učit. Obávám se, že u Stříbrné labutě také žádné učitelky nezískáš. Atha’an Miere budou muset počkat, dokud amyrlin nepošle příslušné učitelky. Podle dohody uzavřené s paní lodí.“ Škoda že nemohla požadovat, aby se držely dál od hostince, ale na to už nejspíš bylo příliš pozdě, a každý důvod, který ji napadl, jí připadal malicherný. Námitka, postrádající jádro, by Zaidu jen povzbudila. Atha’an Miere byli zuřiví vyjednavači. Zásadoví, ale zuřiví. Musela postupovat velmi pomalu a velmi opatrně.

„Má sestra tě drží za ucho, Zaido din Parede,“ řehtala se Aviendha a plácala se do stehna. „Vlastně pověšenou za kotníky.“ To byl u Mořského národa trest, který jí připadal z nějakého důvodu neuvěřitelně zábavný.

Elain potlačila podráždění. Aviendha moc ráda tahala Atha’an Miere za nos – začala s tím během útěku z Ebú Daru, a nikdy toho nenechala – ale teď na to nebyl vhodný čas.

Chanelle ztuhla a zlobně se zamračila. Ona se nejednou stala Aviendžiným terčem, včetně té politováníhodné epizody s oosquai, velmi silným aielským alkoholem. Skutečně ji obklopila záře saidaru! Zaida to neviděla, ale věděla o oosquai a o tom, že Chanelle museli odnést do postele, přičemž celou dobu zvracela, a tak zvedla varovně ruku. Záře pohasla a Chanelle potemněla tvář. Mohla se červenat, nebo se vztekala.

„Všechno, co říkáš, může být pravda,“ pokračovala Zaida a nebyla daleko od urážky, zvlášť když to říkala Aes Sedai. „V každém případě Merilille nebyla součástí té dohody. Souhlasila, že bude učitelkou, dávno před příchodem do Caemlynu, a půjde se mnou, aby pokračovala v učení.“

Elain se dlouze nadechla. Kvůli tomuhle se se Zaidou ani nemohla začít hádat. Velká část vlivu Bílé věže spočívala v tom, že Věž držela slovo stejně jako Mořský národ. Že se vědělo, že drží slovo. Lidé ovšem říkali, že je nutné pozorně poslouchat, aby se člověk ujistil, že Aes Sedai slíbila, co si myslel, že slibuje, a často to byla pravda, ale jakmile slib vyslovila, byl dobrý jako přísaha pod Světlem. Hledačky větru zřejmě nehodlaly pustit Merilille ze spárů. Vždyť ji skoro nepouštěly z dohledu. „Možná mi ji budeš muset vrátit, pokud ji budu potřebovat.“ Jestli Vandene a její dvě pomocnice prokážou, že je černá adžah. „Jestli se to stane, zařídím náhradu.“ A netušila, kdo by to mohl být.

„Musí odsloužit zbytek roku. Nejméně rok, podle dohody.“ Zaida mávla rukou, jako by se přiznávala. „Ale pokud je ti jasné, že její náhradnice musí dorazit dřív, než ona odejde, dobře. Nepustím ji, dokud na jejím místě nebudu mít jinou.“

„To by asi šlo,“ opáčila Elain klidně. To zatraceně bude muset, protože jinou možnost neměla!

Zaida se nepatrně usmála a nechala působit ticho. Chanelle pohnula nohama, ale spíš z netrpělivosti, než že by chtěla stát, a paní vln se nevrtěla. Očividně chtěla něco víc, hodlala uzavřít další dohodu, a očividně chtěla, aby Elain promluvila první. Elain se rozhodla, že počká. Oheň se konečně rozhořel a do komína létaly jiskry. Místností se šířilo teplo, ale její vlhký župan chytal chlad z okolí a přenášel jí ho na kůži. Nevšímat si chladu bylo v pořádku, jenže jak si měla nevšímat, že jí je zima a je celá mokrá? Klidně se Zaidě dívala do očí a také se usmívala. Vrátila se Essande se stříbrným čajníkem ve tvaru lva a tenkými zelenými hrnečky z porcelánu Mořského národa, poháry z tepaného stříbra a vysokou karafou na víno, ze které vycházela vůně koření. Všichni kromě Elain si vzali víno, Elain jinou volbu neměla. Zadívala se do čaje a povzdechla si. Jasně viděla dno hrnku. Kdyby čaj udělali ještě slabší, mohli by jí rovnou servírovat vodu!

Aviendha po chvíli přešla místnost, postavila pohár na stolek a nalila si čaj. Kývla na Elain a soucitně se usmála, naznačujíc, že před vínem dává přednost slabému čaji. Elain se proti své vůli také usmála. První sestry se dělily o zlé stejně jako o dobré. Birgitte se zazubila přes stříbrný pohár a hodila do sebe půlku obsahu. Z pouta se neslo její pobavení nad nevrlostí od Elain. A taky bolest hlavy, která se vůbec nezmenšila. Elain si přetřela spánky. Měla trvat na tom, ať ji Merilille vyléčí, jakmile ji uviděla. Když došlo na léčení, hodně žen z rodinky Merilille předčilo, ale v paláci to byla jediná sestra, která to aspoň trochu uměla.

„Na ty průchody potřebuješ hodně žen,“ ozvala se náhle Zaida. Už se neusmívala. Nelíbilo se jí, že mluví první.

Elain trochu upila té hrozné náhražky za čaj a neřekla ani jediné slovo.

„Světlu by se mohlo líbit, kdybych tady nechala jednu dvě hledačky větru,“ pokračovala Zaida. „Po určenou dobu.“

Elain svraštila obočí, jako by to zvažovala. Potřebovala ty zatracené ženské a víc než jednu dvě. „Co bys žádala na oplátku?“ zeptala se konečně.

„Jednu čtvereční míli pozemků u řeky Erinin. Dobré půdy, nezapomeň. Žádnou bažinu. Navždy to bude půda Atha’an Miere. Pod našimi zákony, ne andorskými,“ dodala, jako by ji ta maličkost právě napadla.

Elain se zakuckala. Atha’an Miere nenáviděli, když měli opustit moře, nenáviděli, když ho neměli na dohled. A Zaida žádá půdu tisíc mil daleko od nejbližší slané vody? A navrch chtěla, aby jí byla postoupena absolutně. Cairhieňané a Muranďané, dokonce i Altařané, krváceli, aby si z Andoru kousek ukousli, a Andořané krváceli, aby je udrželi z dosahu. Přesto jedna čtvereční míle byl jen malý kousek a malá cena za to, že Caemlyn nebude trpět hladem. Ne že by to Zaidě prozradila. A kdyby začal Mořský národ obchodovat přímo v Andoru, andorské zboží by se dostalo všude tam, kam Mořský národ plul, což bylo všude. Tohle Zaida už určitě věděla, ale nemělo smysl jí říkat, že to Elain napadlo. Pouto strážce nabádalo k opatrnosti, ale občas přišel čas na drzé čelo, jak by Birgitte měla vědět, lépe než ostatní.

„Čas se občas dostane do špatné dírky.“ Nebyla to lež, jenom výmluva. „Za čtvereční míli Andoru si zasloužím víc než dvě hledačky větru. Atha’an Miere za pomoc při použití Větrné mísy dostali dvacet učitelek a víc, a až odejdou, dostanete za ně náhradu. Ty s sebou máš jedenadvacet hledaček větru. Za míli Andoru bych měla dostat všech jedenadvacet, a dalších jedenadvacet místo nich, až odejdou, po tak dlouhou dobu, kdy budou Aes Sedai učit Mořský národ.“ Lepší bude, když si ta žena neuvědomí, že to je její způsob, jak to rovnou odmítnout. „Pochopitelně na všechno zboží, procházející do Andoru, by se vztahovaly normální celní poplatky.“

Zaida zvedla stříbrný pohár, a když ho dala dolů, nepatrně se usmívala. Ale Elain měla dojem, že úlevou, ne vítězoslavně. „Na zboží procházející do Andoru, ale ne na zboží procházející z řeky na náš pozemek. Mohla bych tu nechat tři hledačky větru. Řekněme na půl roku. A nesměly by být nasazeny v boji. Nedovolím, aby kvůli tobě umírali mí lidé, a nehodlám rozzlobit ostatní Andořany, protože by Mořský národ někoho z nich zabil.“

„Bude se od nich žádat jenom tkaní průchodů,“ řekla Elain, „ale musejí je udělat, kdykoliv požádám.“ Světlo! Jako kdyby hodlala používat jedinou sílu jako zbraň! Mořský národ to dělal bez přemýšlení, ale ona se skutečně snažila chovat tak, jak Elain požadovala, jako by už složila tři přísahy. Kromě toho, kdyby se saidarem rozstřílela ty tábory za hradbami, nepostavil by se za ni jediný andorský rod. „Musejí tu zůstat, dokud nebudu mít zabezpečenou korunu, ať už to bude půl roku nebo déle.“ Koruna by jí měla patřit mnohem dřív, ale jak říkávala její stará chůva Lini, člověk má počítat švestky v košíku, ne ty na stromě. Jakmile ale bude koruna její, nebude potřebovat, aby jí hledačky větru pomáhaly zásobovat město, a ještě ráda jim uvidí záda. „Ale tři není zdaleka dost. Budeš chtít Shielyn, protože je to tvoje hledačka větru. Já si nechám zbytek.“

Medailonky na Zaidině čestném řetěze se zhouply, jak zavrtěla hlavou. „Talaan a Metarra jsou stále učednice. Musejí se vrátit kvůli výcviku. Ostatní mají taky povinnosti. Čtyři lze postrádat, dokud koruna nebude tvá.“

Odsud to už byla jenom věc smlouvání. Elain nečekala, že si ponechá učednice, a hledačky větru klanových paní vln taky nemohly zůstat, což čekala. Většina paní vln používala své hledačky větru a mistry meče jako blízké poradce, a odloučily by se od nich asi stejně snadno jako ona od Birgitte. Zaida se snažila vyjmout také ostatní, jako třeba hledačky větru sloužící na velkých plavidlech, jenomže tím by výjimka platila na příliš velký počet, a Elain odmítla, a odmítla slevit ze svých požadavků, dokud Zaida nesleví ze svých. Což ta žena udělala pomalu a velice neochotně. Ale ne tak pomalu, jak Elain čekala. Paní vln tuhle dohodu očividně potřebovala tolik, jako ona potřebovala ženy, které budou setkávat průchody.

„Pod Světlem, je dohodnuto,“ mohla konečně říci, políbila si konečky pravé ruky a přitiskla je Zaidě na rty. Aviendha se zubila, očividně to na ni udělalo dojem. Birgitte udržovala hladkou tvář, ale pouto hlásilo, že nemůže uvěřit, že z toho Elain vyšla tak hladce.

„Je dohodnuto, pod Světlem,“ zamumlala Zaida. Její prsty na Elaininých rtech byly mozolnaté, i když už mnoho let nemusela tahat lana. Tvářila se docela spokojeně na ženu, jež se vzdala devíti ze čtrnácti hledaček větru, o něž se jednalo. Elain napadlo, kolik z těch devíti bude žen, jimž Seanchané v Ebú Daru zničili plavidla. Ztráta lodi byla mezi Atha’an Miere vážná věc, ať byl důvod jakýkoliv, a možná i důvod chtít se ještě chvíli držet mimo domov. Na tom ale nezáleželo.

Chanelle se tvářila ponuře, potetované ruce zatínala do kolen, jenomže ne tak ponuře, jak by se dalo čekat na ženu Mořského národa, která bude muset ještě chvíli zůstat na souši. Měla velet hledačkám větru, jež tu zůstanou, a nelíbilo se jí, že Zaida přistoupila na to, že nad ní mají být Elain a Birgitte. Mořský národ už se nebude nosit po paláci, jako by mu patřil, a činit požadavky nalevo napravo. Jenže Elain tušila, že Zaida na tuto schůzku přišla s vědomím, že zde bude muset několik svých žen nechat, a Chanelle přišla s vědomím, že jim bude velet. Na tom také nezáleželo, ani na tom, jaké výhody si Zaida myslela, že získala, aby jí to pomohlo stát se paní lodí. A že si to myslela, bylo jasné jako sklo. Záleželo jenom na tom, že Caemlyn nebude hladovět. Na tom a na... na tom, že ten zatracený oheň na západě ještě plane. Ne, ona se stane královnou a nemohla se chovat jako zamilovaná holka. Caemlyn a Andor byly to jediné, na čem jí mohlo záležet.

13

Hlavy rodů

Zaida a hledačky větru odešly, půvabné a navenek klidné, ale téměř stejně málo obřadně, jako vstoupily, jen s přáním, aby na Elain svítilo Světlo a byla v bezpečí. Na Atha’an Miere to bylo jako vyběhnout beze slova. Elain usoudila, že pokud se Zaida opravdu chce stát příští paní lodí, má soupeřku, jíž hodlá vypálit rybník. Pro Andor mohlo být dobře, že Zaida usiluje o trůn Atha’an Miere, nebo jak to Mořský národ nazýval. Dohoda nedohoda, bude si už nadosmrti pamatovat, že jí Andor pomohl, a to by mělo být dobře. I když pokud neuspěje, její soupeřka bude zase vědět, koho Andor podpořil. Přesto to bylo samé kdyby a možná. Tady a teď bylo něco úplně jiného.

„Nečekám, že někdo bude hrubý na vyslance,“ začala tiše, jakmile se za nimi zavřely dveře, „ale v budoucnu očekávám, že budu mít ve svých komnatách soukromí. Ani vyslanci sem prostě nesmějí jen tak vrazit. Je to jasné?“

Rasoria kývla, tvář ztuhlou, ale podle barvy na tvářích se cítila pokořeně, že sem nechala Mořský národ jen tak vrazit, stejně jako Birgitte, a pouto se... kroutilo... až Elain cítila, jak i jí rozpaky rudnou tváře. „Neudělaly jste nic špatně, ne tak úplně, ale ať už se to nikdy nestane.“ Světlo, teď mluvila jako hňup! „Už o tom nebudeme mluvit,“ dodala škrobeně. Ach, Světlo spal Birgitte i to pouto! Musely by se Zaidou zápasit, aby ji zastavily, ale přidat hluboké pokoření k bolení hlavy druhé ženy, bylo jako vršit urážku na zranění! A Aviendha neměla právo se zubit tak... tak vlezle. Elain nevěděla, kdy nebo jak její sestra zjistila, že se na Birgitte občas odrážejí pocity té druhé, ale celé jí to připadalo ohromně zábavné. Občas mívala pěkně protivný smysl pro humor.

„Myslím, že se vy dvě jednou roztečete,“ prohlásila, škytajíc smíchy. „Ale tys už ten žert provedla, Birgitte Trahelion.“ Birgitte se na ni zamračila, náhlý strach potlačil rozpaky, a zatvářila se tak nevinně, až hrozilo, že jí vypadnou oči z důlků.

Lepší se neptat, usoudila Elain. Když člověk začne klást otázky, říkávala Lini, tak musí vyslechnout odpovědi, ať chce, nebo ne. A ona to nechtěla slyšet, když Rasoria zírala na dlažbu a ostatní gardistky v místnosti zapomněly předstírat, že neposlouchají. Nikdy si neuvědomila, jak vzácné je soukromí, dokud ho úplně neztratila. Nebo skoro úplně. „Hodlám teď dokončit koupel,“ pronesla klidně. Krev a popel, jaký žert jí to Birgitte provedla? Nemohlo to být nic vážného, když dosud nevěděla, o co šlo.

Naneštěstí voda v lázni vychladla, tedy byla vlažná. Rozhodně se jí nechtělo do ní sedat. Ještě chvilka ve vodě by byla skvělá, ale neměla čas čekat, až vany vědro po vědru vyprázdní a přinesou další horkou vodu. Celý palác už musel vědět, že je zpátky, a první panská a první úředník budou chtít podat hlášení, zvlášť když byla den pryč. Povinnost byla před potěšením, pokud měla vládnout zemi. A dvojnásob to platilo pro někoho, kdo se teprve pokoušel získat trůn.

Aviendha si sundala ručník z hlavy a roztřásla si vlasy. Zřejmě se jí ulevilo, že nebude muset znovu lézt do vody. Vydala se k převlékárně, a než došla ke dveřím, shodila župan. Než se tam dostaly Elain a komorné, už byla skoro oblečená. Jen s několika protesty nechala Naris tu práci dodělat, i když už jí zbývala jenom těžká vlněná sukně. Vzápětí komornou zase odehnala a tkanice po kolena vysokých holínek si zavázala sama.

Elain to neměla tak snadné. Pokud se neobjevilo něco naléhavého, cítila se Essande znevážena, když s ní neprobrala výběr šatů. U blízkých služebníků bylo třeba neustále zachovávat jemnou rovnováhu. S výjimkou osobního sluhy věděli víc o jejích tajemstvích, než si myslela, že vědí, a viděli ji v tom nejhorším stavu, mrzutou, unavenou, jak pláče do polštáře, vzteká se a trucuje. Úcta musela platit na obě strany, jinak byla situace nezvládnutelná. A tak si Aviendha sedla na lavici a nechala si od Naris učesat vlasy, než se Elain rozhodla pro prosté šedé šaty z jemné vlny, se zelenou výšivkou na vysokém límci a rukávech a podšité černou liškou. Ne že by se nemohla rozhodnout, jenže Essande jí pořád předhazovala hedvábí podšité perlami, safíry nebo ohnivými opály, každé šaty zdobenější než ty předchozí. I když trůn ještě Elain nepatřil, Essande chtěla, aby se každý den oblékala jako královna k audienci.

To mělo smysl v dobách, kdy každý den přicházely delegace kupců se svými peticemi nebo s projevy úcty, zvláště cizinci, kteří doufali, že potíže v Andoru neovlivní jejich obchod. Staré rčení, že ten, kdo drží Caemlyn, drží Andor, nebylo nikdy tak docela pravdivé, a v očích kupců naděje, že skutečně získá trůn, zmizely, když k branám dorazilo Arymillino vojsko. Rody stojící na každé straně si dokázali spočítat stejně snadno jako peníze. Dokonce i andorští kupci se teď královskému paláci vyhýbali a drželi se pokud možno ve Vnitřním Městě, aby si nikdo nemyslel, že přišli do paláce, a bankéři přicházeli zahalení a v anonymních kočárech. Nikdo jí nepřál nic zlého, to věděla, a zcela jistě ji nikdo nechtěl rozzlobit, ale taky teď nechtěli rozzlobit Arymillu. Nicméně bankéři chodili dál a zatím neslyšela, že by někteří kupci předkládali petice Arymille. To by byla první známka, že je její věc ztracená.

Dostat se do šatů trvalo téměř dvakrát déle, než mělo, poněvadž Essande dovolila, aby Elain pomáhala Sephanie. Holka celou dobu supěla, jak zatím nebyla zvyklá oblékat někoho cizího, a bála se, aby pod Essandiným dohledem neudělala nějakou chybu. Mnohem víc, než aby neudělala nějakou chybu před svou paní, usoudila Elain. Kvůli úzkosti byla ještě neohrabanější, z toho byla ještě nervóznější a kvůli tomu se ještě víc bála, že udělá chybu, takže výsledkem bylo, že byla pomalejší, než kdy byla ta křehká stařena. Konečně Elain seděla naproti Aviendze a nechala si od Essande učesat vlasy. Podle Essandina názoru dovolit holce přetáhnout Elain spodničku přes hlavu nebo jí zapnout knoflíčky byla jedna věc, jenže riskovat, že jí některá zcuchá vlasy, bylo něco zcela jiného.

Ale než ji pořádně učesala, objevila se ve dveřích Birgitte. Essande frkla a Elain si uměla živě představit, jak se šklebí. Essande připustila, aby byla Birgitte přítomná při koupání, i když neochotně, ale převlékárna byla posvátná.

Po Birgitte nesouhlas komorné jen sklouzl. Obvykle se nesnažila na Essande tlačit víc, než Elain vyžadovala. „Vrátila se Dyelin, Elain. Přivedla společnost. Hlavy rodů Mantearů, Haevinů, Gilyardů a Northanů.“ Z pouta mezi nimi se z nějakého důvodu nesl zmatek a podráždění.

I když ji kvůli Birgitte bolela hlava, Elain by byla skákala radostí. Kdyby neměla Essande hřeben v jejích vlasech, možná že by to byla udělala. Čtyři! Nečekala, že Dyelin bude mít takový úspěch. Doufala v to, modlila se, ale nečekala to, rozhodně ne jenom za jeden krátký týden. Pravdou bylo, že si byla jistá, že se Dyelin vrátí s prázdnýma rukama. Se čtyřmi rody na tom byla stejně jako Arymilla. Žralo ji pomyšlení, že je „na tom stejně“ jako ta hloupá ženská, ale taková byla pravda. Mantearové, Haevinové, Gilyardové a Northanové. Proč ne Candraedové? To byl pátý rod, za kterým chtěla Dyelin zajít. Ne. Má další čtyři rody a nebude se rozčilovat kvůli tomu, že jí jeden schází.

„Zabav je ve formálním pokoji, než tam dojdu, Birgitte.“ Malý obývací pokoj stačil pro Zaidu – doufala, že si paní vln nevšimla té urážky – ale čtyři hlavy rodů vyžadovaly více. „A požádej první panskou, ať jim zařídí komnaty.“ Komnaty. Světlo! Bude třeba vyhodit Atha’an Miere z jejich, aby udělali místo. Dokud neodejdou, na většině postelí, kde nespali dva lidé, spali tři. „Essande, myslím, že to zelené hedvábí se safíry. A safíry taky do vlasů. Velké safíry.“

Birgitte odešla, stále zmatená a rozčilená. Proč? Určitě si nemyslela, že měla nechat Dyelin vychladnout kvůli Zaidě? Světlo, teď byla zmatená kvůli tomu, že se Birgitte cítila zmatená. Pokud to tak bude pokračovat, skončí obě v mrákotách! Když se dveře zavřely, Essande došla k nejbližší skříni a usmívala se přímo vítězoslavně.

Elain se podívala na Aviendhu, která zahnala Naris s hřebenem a skládala si šedý šátek, aby si mohla převázat vlasy, a usmála se. Potřebovala něco, aby se jí přestala točit hlava. „Možná by sis měla vzít hedvábí a drahokamy, Aviendho, jenom teď,“ pronesla mírně škádlivým tónem. „Dyelin to pochopitelně nebude vadit, jenže ostatní nejsou na Aiely zvyklí. Mohli by si myslet, že chci pobavit podruhyni.“

Myslela to jako vtip – kvůli šatům si ze sebe tropily žerty pořád, a Dyelin se na Aviendhu dívala křivě, ať měla na sobě cokoliv – ale její sestra se zamračila na skříně, pak kývla a odložila šátek na podušku se střapci. „Hlavně aby to na ty hlavy rodů udělalo správný dojem. Nemysli si, že to budu dělat pořád. Je to laskavost pro tebe.“

Na někoho, kdo jen dělá laskavost, se v šatech, které jí Essande vyndala, přebírala s dost velkým zájmem, než se rozhodla pro tmavomodré, sametové, zeleně prostřihávané, a stříbrnou síťku na vlasy. Byly to její šaty, ušité jen pro ni, ale od příchodu do Caemlynu se jim vyhýbala, jako by se v nich hemžili jedovatí pavouci. Uhladila si rukáv a zaváhala, jako by se ještě nerozhodla, a potom nechala Naris, aby jí pozapínala perleťové knoflíčky. Když jí Elain nabídla smaragdy, jež by se k ní báječně hodily, odmítla a nechala si stříbrný náhrdelník a těžký slonovinový náramek, ale na poslední chvíli si na rameno připjala jantarovou želvu.

„Nikdy nevíš, kdy se ti bude hodit,“ prohodila. „Lepší být v bezpečí než litovat,“ souhlasila Elain. „Ty barvy ti ohromně sluší.“ Byla to pravda, ale Aviendha se začervenala. Pochvaly týkající se toho, jak skvěle střílí z luku nebo jak rychle běhá, brala, jako by jí patřily, ale těžko se srovnávala s tím, že je krásná. To k ní sice také patřilo, ale až donedávna to přecházela.

Essande nesouhlasně vrtěla hlavou, protože netušila, že brož je angrial. Jantar se k modrému sametu moc nehodil. Nebo to možná bylo kvůli Aviendžinu noži, který si zastrčila za zelený sametový pásek. Bělovlasá žena se ujistila, že Elain má malou dýku se safíry na pochvě a jílci pověšenou na zlatém opasku. Všechno muselo být přesné, aby se to setkalo s Essandiným schválením.

Rasoria sebou prudce trhla, když Aviendha vstoupila do předpokoje v hedvábí a s vysokým límcem. Gardistky ji dosud neviděly v ničem jiném než v aielském. Aviendha se mračila, jako kdyby se byly zasmály, a popadla svůj nůž, ale její pozornost naštěstí odvrátil plátnem zakrytý tác na servírovacím stolku u zdi. Zatímco se oblékaly, donesli Elain oběd. Aviendha sundala modře pruhované plátno a snažila se Elain přimět k jídlu, usmívala se a poukazovala, jak sladké budou dušené sušené švestky, a vykřikovala nad kousky vepřového v jíše. Vypadaly spíš jako průhledné plátky. Rasoria si odkašlala a připomněla, že oheň ve větším obývacím pokoji hezky hoří. Moc ráda urozené paní Elain podnos odnese. Všichni se snažili zajistit, aby Elain správně jedla, i když v názoru na to, co je „správné", se dost lišili, ale tohle bylo směšné. Ten tác tu stál už nějakou dobu. Jícha se srazila do hmoty, která by se v misce udržela, kdyby ji obrátila vzhůru nohama!

Čekaly na ni hlavy čtyř rodů a už čekaly dost dlouho. Taky to řekla, ale navrhla, že je dvě nechá najíst, pokud mají hlad. Vlastně naznačila, že by mohla trvat na tom, aby se najedly. To stačilo, aby Aviendha přehodila plátno přes podnos a otřásla se, a Rasoria také dál nemarnila čas.

Ledovou chodbou do formálního pokoje to byla jen krátká cesta, a jediné, co se tu, kromě nich, hýbalo, byly jasně barevné zimní nástěnné koberce, vlnící se v průvanu, ale gardistky kolem Elain a Aviendhy vytvořily kruh a dávaly pozor, jako by čekaly trolloky. Elain dalo práci přesvědčit Rasorii, že pokoj není třeba prohlížet, než tam vstoupí. Gardistky jí sloužily a poslouchaly, ale také měly za úkol ji udržet naživu, a kvůli této povinnosti uměly být stejně tvrdohlavé jako Birgitte ohledně toho, jestli je zrovna strážcem, hlavním kapitánem nebo starší sestrou. Po tom incidentu se Zaidou by Rasoria nejspíš chtěla, aby urození pánové a paní, čekající uvnitř, odevzdali zbraně! Hrozba jíchou k tomu taky mohla trochu přispět. Ale po krátkém dohadování Elain a Aviendha vedle sebe propluly širokými dveřmi a bez doprovodu. Ale Elain její uspokojení nevydrželo dlouho.

Formální pokoj byl velký, aby se sem docela pohodlně vešlo několik desítek lidí, s tmavým deštěním a vrstvami koberců a s křesly s vysokými opěradly, postavenými do půlkruhu před vysokým krbem z bílého mramoru s červenými žilkami. Zde se přijímali důležití hodnostáři s většími poctami než při audienci před trůnem, protože to tu bylo soukromější. Polena v krbu hořela, ale oheň ještě nestačil celou místnost vyhřát, i když to určitě nebyl důvod, proč měla Elain pocit, že dostala ránu do břicha. Už pochopila, proč je Birgitte tak zmatená.

Když vstoupily, Dyelin se otočila od ohně, nad nímž si hřála ruce. Byla to žena s výraznou tváří, s jemnými vráskami v koutcích očí a pár šedinami ve zlatých vlasech. Ona se nezdržovala převlékáním a stále na sobě měla tmavošedé jezdecké šaty, se skvrnami na lemu. Místo pukrlete jen ohnula krk a nepatrně pokrčila kolena, ale nemínila to jako nezdvořilost. Dyelin věděla, kdo je, stejně jistě jako Zaida – jejím jediným šperkem byl malý zlatý špendlík ve tvaru taravinské sovy a dubu na rameni, jasné vyhlášení, že hlava rodu Taravin víc nepotřebuje – a přesto téměř zemřela, aby dokázala svou věrnost Elain. „Má paní Elain,“ začala formálně, „je mi ctí představit ti urozeného pána Perivala, hlavu rodu Mantear.“

Hezoučký zlatovlasý chlapec v prostém modrém kabátě odskočil od krasohledu na zlaceném podstavci, vyšším, než byl sám. V ruce držel stříbrný pohár. Elain doufala, že v něm není víno, nebo aspoň víno hodně ředěné. Na servírovacím stolku se nacházelo několik podnosů se džbány a poháry. A zdobený čajník, o němž věděla, že je v něm skoro voda. „Je mi potěšením, má paní Elain,“ zapípal kluk celý rudý a podařila se mu celkem slušná, byť trochu neohrabaná poklona s rukou na meči u pasu. Ta zbraň na něj byla trochu moc dlouhá. „Rod Mantear stojí za rodem Trakandů.“ Omámeně opětovala jeho zdvořilost a automaticky roztáhla sukně.

„Urozená paní Catalyn, hlava rodu Haevin,“ pokračovala Dyelin.

„Elain,“ zamumlala tmavooká mladá žena po jejím boku, dotkla se tmavozelených rozdělených suknic a nepatrně se snížila, což mohlo být pukrle, nebo jen napodobovala Dyelin. Nebo se možná chtěla vyhnout tomu, aby se bradou nepíchla o velkou smaltovanou brož na vysokém límci svých šatů, s modrým medvědem Haevinů. Vlasy měla zachycené do stříbrné síťky, na níž se také skvěl modrý medvěd, a měla i velký pečetní prsten. Snad byla trochu moc pyšná na svůj rod. Přes svou chladnou povýšenost byla ženou jen ze zdvořilosti, na tvářích ještě měla dětský tuk. „Haevinové stojí za Trakandy, očividně, protože jinak bych tu nebyla.“

Dyelin nepatrně stiskla rty a vrhla po děvčeti tvrdý pohled, který Catalyn ignorovala. „Urozený pán Branlet, hlava rodu Gilyard.“

Další kluk, tenhle s neposlušnými černými kudrnami, v zeleném kabátě se zlatou výšivkou na rukávech, který spěšně odložil pohár s vínem, jako by nebyl rád, že ho s ním někdo vidí. Modré oči měl příliš velké a málem si při pokloně zakopl o meč. „Je mým potěšením říci, že rod Gilyard stojí za Trakandy, urozená paní Elain.“ V polovině věty mu hlas přeskočil z fistule do basu a on se začervenal ještě víc než Perival.

„A urozený pán Conail, hlava rodu Northan.“

Conail Northan se zazubil přes okraj stříbrného poháru. Byl vysoký a hubený, v šedém kabátě s poněkud krátkými rukávy, takže mu vyčnívala kostnatá zápěstí, měl podmanivý úsměv, veselé hnědé oči a orlí nos. „Tahali jsme slámky kvůli pořádku při představování a já si vytáhl tu nejkratší. Northanové stojí za Trakandy. Nemůžeme dovolit, aby trůn získala husa jako Arymilla.“ On svůj meč zvládal a alespoň on byl dospělý, i když pokud mu bylo moc přes šestnáct, snědla by Elain jeho holínky i se stříbrnými špornami.

Jejich mládí pochopitelně nebylo překvapením, jenže čekala, že Conail bude mít po boku nějakého šedivého dědka, aby mu radil, a ostatním budou přes rameno koukat poručníci. V místnosti kromě Birgitte ale nikdo nebyl. Ta stála před oknem, ruce zkřížené na prsou, a v jasném poledním slunci, proudícím do místnosti čistým sklem, vypadala jako silueta nelibosti.

„Trakandové vás všechny vítají a já vás všechny vítám,“ pravila Elain a potlačila úlek. „Na vaši podporu nezapomenu a Trakandové nezapomenou.“ Něco z jejího zděšení ale muselo proniknout navenek, protože Catalyn stiskla rty a zablýsklo se jí v očích.

„Já už poručníka nepotřebuji, jak jistě víš, Elain,“ procedila škrobeně. „Můj strýc, urozený pán Arendor, o svátku světel řekl, že jsem tak připravená, jak jenom můžu být, a můžu se zbavit otěží už teď, stejně jako za rok. Pravda, myslím, že chtěl mít víc volného času, aby mohl jezdit na lov, dokud to ještě zvládne. Vždy miloval štvanice a už je dost starý.“ Znovu přešla Dyelinino zamračení. Arendor Haevin a Dyelin byli zhruba stejně staří.

„Já taky nemám poručníka,“ ozval se Branlet nejistě a hlas měl skoro stejně vysoký jako Catalyn.

Dyelin se na něho soucitně podívala a shrnula mu vlasy z čela. Okamžitě mu zase spadly dopředu. „Mayv si byla vyjet sama, jak to ráda dělala, a její kůň šlápl do psouní nory,“ vysvětlovala tiše. „Než ji našli, bylo už příliš pozdě. Došlo k nějakým... debatám... ohledně toho, kdo má zaujmout její místo.“

„Hádali se kvůli tomu tři měsíce,“ zamumlal Branlet. Chvilku vypadal mladší než Perival, chlapec snažící se stát si na svém, s nímž nikdo nemůže strkat. „Nemám to nikomu říkat, ale tobě to povím. Královnou máš být ty.“

Dyelin položila Perivalovi ruku na rameno a on se hned narovnal, i když byl menší než ona. „S urozeným pánem Perivalem tu měl být urozený pán Willin, ale léta ho tíží. Věk nás nakonec dohoní všechny.“ Vrhla další pohled na Catalyn, ale holka si prohlížela Birgitte a špulila rty. „Mám ti od Willina vyřídit, že tě pozdravuje a taky ti posílá muže, jehož považuje za svého syna.“

„Strýc Willin mi řekl, že mám hájit čest Mantearů a Andoru,“ pravil Perival soustředěně, jak jen dítě může být. „A já se o to budu snažit, Elain. Budu se velice snažit.“

„Jsem si jistá, že se ti to podaří,“ ujistila ho Elain a podařilo se jí do hlasu dostat trochu milý tón. Nejradši by je všechny vyhodila a položila několik důrazných otázek Dyelin, ale teď to ještě udělat nemohla. Bez ohledu na věk byli všichni hlavami velmi mocných rodů a ona jim musela nabídnout občerstvení a alespoň nějaký hovor, než se půjdou převléknout po cestě.

„Ona je opravdu hlavní kapitán královniny gardy?“ zeptala se Catalyn, když Birgitte podala Elain šálek z tenkého modrého porcelánu s trochu zabarvenou horkou vodou. Holka mluvila, jako by tam Birgitte nebyla. Birgitte zvedla obočí, než odešla, ale Catalyn zřejmě měla velkou praxi v tom, jak si nevšímat toho, co nechtěla vidět. Z poháru vína v její baculaté ruce vycházela ostrá nasládlá vůně koření. V Elainině bídné náhražce čaje nebyla ani kapka medu.

„Ano, a taky můj strážce,“ řekla. Zdvořile. Tak připravená, jak jen kdy bude! Ta holka to nejspíš považovala za poklonu. Zasloužila by si výprask za hrubost, ale nemohla zpráskat hlavu rodu. Ne, když potřebovala její podporu.

Catalyn zalétla pohledem na Elaininy ruce, ale prsten s Velkým hadem její chladný výraz nezměnil. „Ony ti to daly? Neslyšela jsem, že bys byla povýšená na Aes Sedai. Myslela jsem, že tě Bílá věž poslala domů. Po smrti tvé matky. Nebo možná kvůli těm potížím ve Věži, o kterých jsme se doslechli. Jen si to představ, Aes Sedai se hašteří jako selky na trhu. Ale jak může být generál nebo strážce, když ani nemá meč? V každém případě má teta Evelle říká, že žena by měla nechat meč mužům. Vlastní koně si nekováš, když máš kováře, ani si nemeleš obilí, když máš mlynáře.“ Nepochybně citát od urozené paní Evelle.

Elain se ovládla, nevšímajíc si jenom chabě zastřených urážek. „Vojsko je generálovým mečem, Catalyn. Gareth Bryne říkal, že generál, který používá další čepel, si plete práci.“ To jméno na ni také neudělalo dojem. Dokonce i děti horníků v horách Oparů znaly jméno Gareth Bryne!

Vedle Elain se objevila Aviendha, jako kdyby ji nadchla příležitost promluvit si s tou holkou. „Meče nejsou k ničemu,“ prohodila sladce. Sladce! Aviendha! Elain si dosud nikdy neuvědomila, že se její sestra umí tak skvěle přetvařovat. Taky měla pohár svařeného vína. Bylo by příliš očekávat, že bude jen z lásky k sestře dál pít hořký čaj. „Měla by ses naučit zacházet s oštěpem. Taky s nožem a lukem. Birgitte Trahelion by se ti na dvě stě kroků trefila z luku mezi oči. Možná na tři sta.“

„S oštěpem?“ vydechla Catalyn chabě. A pak, trochu nevěřícně: „Oči?“

„Ještě ses neseznámila s mou sestrou,“ řekla Elain. „Aviendho, urozená paní Catalyn Haevin. Catalyn, Aviendha z Devíti údolí Taardadů.“ Možná to měla udělat obráceně, ale Aviendha byla její sestra a dokonce i hlava rodu se musela spokojit s tím, že ji představují sestře dědičky. „Aviendha je Aielanka. Studuje na moudrou.“

Ta hloupá holka s trhnutím otevřela pusu a brada jí padala pořád víc, až vypadala jako ryba. Velmi uspokojivé. Aviendha se na Elain usmála a v zelených očích jí to pochvalně jiskřilo. Elain si podržela neutrální výraz, ale ráda by se taky zazubila.

Zvládnout ostatní bylo mnohem snazší, mnohem méně rozčilující. Perival a Branlet byli v Caemlynu skoro poprvé, natož v královském paláci, a stěží řekli dvě slova, pokud je z nich někdo nevypáčil. Conail si myslel, že to, že je Aviendha Aielanka, musí být vtip, a skoro skončil s jejím nožem v břiše, jak se nevázaně řehtal, ale naštěstí si myslel, že to je vtip taky. Aviendha se tvářila tak chladně, že kdyby měla své obvyklé šaty, vypadala by jako moudrá. V sametu vypadala ještě víc jako urozená paní u dvora, i když pořád sahala po noži. A Branlet pořád pokukoval po Birgitte. Elain chvíli trvalo, než si uvědomila, že ji pozoruje, jak chodí ve vysokých podpatcích – ty široké kalhoty byly kolem boků docela úzké – ale jen si povzdechla. Naštěstí si toho nevšimla Birgitte, a pouto by bylo Elain prozradilo, kdyby se to pokoušela skrývat. Birgitte se líbilo, když se na ni muži dívali. Dospělí muži. Elainině věci by moc neprospělo, kdyby její strážce naplácal Branletovi na zadek.

Hlavně chtěli vědět, jestli je Aes Sedai Reanne Corlyová. Nikdo z nich ještě neviděl sestru, ale mysleli si, že ona jí být musí, protože umí usměrňovat, a jedním krokem přenesla je a jejich ozbrojence přes sto mil. Byla to vhodná příležitost vyzkoušet si vyhýbavost, aniž by doslova lhala, podloženou prstenem s Velkým hadem. Lež by od začátku pošpinila její vztahy s touto čtveřicí, jenže těžko mohla doufat, že se klepy o tom, jak jí Aes Sedai pomáhají, dostanou k Arymille, zatímco bude vesele vykládat pravdu. Pochopitelně všichni čtyři jí honem vykládali, kolik ozbrojenců přivedli, dohromady přes tři tisíce, a skoro polovina z nich byli kušištníci a halapartníci, kteří byli zvlášť užiteční na hradbách. To byl dost velký počet, aby ho měly čtyři rody po ruce, když k nim přišla Dyelin, ale žádný rod nechtěl, aby v těchto časech zůstala jeho hlava bez ochrany. Když byl v sázce trůn, docházelo i na únosy. Conail to řekl se smíchem. Jemu zřejmě přišlo všechno k smíchu. Branlet kýval a prohraboval si vlasy. Elain napadlo, kolik z jeho mnoha tet, strýců, bratranců a sestřenic ví, že odešel, a co udělají, až to zjistí.

„Kdyby byla Dyelin ochotná počkat pár dní,“ ozvala se Catalyn, „mohla jsem přivést víc než dvanáct set mužů.“ To bylo potřetí ve třech větách, kdy se jí podařilo poukázat, že přivedla zdaleka největší oddíl. „Poslala jsem zprávu všem rodům zavázaným Haevinům.“

„A já každému rodu zavázanému Normanům,“ dodal Conail. Pochopitelně s úsměvem. „Northanové nemohou povolat tolik mečů jako Haevinové či Trakandové – nebo Mantearové,“ dodal s úklonou Perivalovi, „ale každý, kdo vyjede, když orel zavolá, pojede na Caemlyn.“

„V zimě moc rychle nepojedou,“ poukázal Perival klidně. Což bylo překvapivé, protože ho nikdo neoslovil. „Myslím, že ať uděláme cokoliv, budeme to muset zvládnout s tím, co máme teď.“

Conail se zasmál, plácl mládence po rameni a rázně mu sdělil, aby přestal být tak pesimistický, protože každý muž se srdcem na pravém místě je na cestě do Caemlynu, aby podpořil urozenou paní Elain, ale Elain se dívala spíš na Perivala. Na okamžik se jí podíval do očí, než stydlivě sklopil zrak. Chlapec, ale věděl, do čeho se dostal, lépe než Conail nebo Catalyn, která jim znovu sdělila, kolik ozbrojenců přivedla a kolik Haevinů může povolat, jako kdyby všichni přítomní kromě Aviendhy nevěděli přesně, kolik mužů má každý rod k dispozici, jak ve cvičených vojácích, tak v sedlácích, kteří se ve válce případně chopili halapartny nebo píky, tak i ve vesničanech, jež bylo možné v případě potřeby povolat do zbraně. Nebo skoro přesně. Urozený pán Willin odvedl s mladým Perivalem dobrou práci. Teď ona musela dohlédnout na to, aby nepřišla vniveč.

Konečně přišel čas vyměnit si polibky. Branlet byl rudý až ke kořínkům vlasů a Perival upejpavě mrkal a Conail přísahal, že si už nikdy neumyje tvář. Catalyn Elain překvapivě zdráhavě ďobla do tváře, jako by jí právě došlo, že Elain přiznala, že Elain stojí nad ní, ale po chvíli si kývla a chladná pýcha jí opět obalila jako plášť. Jakmile byli všichni čtyři předáni komorným a sluhům, kteří je doprovodí do jejich komnat, o nichž Elain doufala, že je první panská již stačila připravit, Dyelin si dolila víno a s unaveným vzdechem se usadila do křesla.

„Nejlepší práce, jakou jsem kdy odvedla, že to říkám já. Candraeda jsem rovnou dostala z cesty. Nikdy by mě nenapadlo, že se Danine dokáže rozhodnout, a trvalo to jen hodinu, aby se ukázalo, že mám pravdu, i když jsem tam musela zůstat tři, abych ji neurazila. Ta ženská musí zůstávat v posteli do poledne, než se rozhodne, kterou stranou má slézt! Ostatní byli ochotní vidět, co je rozumné, stačila jen trocha přesvědčování. Nikdo s trochou zdravého rozumu nehodlá riskovat, že na trůn usedne Arymilla.“

Chvíli se mračila do vína a pak na Elain upřela pohled. Nikdy neváhala říci, co si myslí, ať už si myslela, že Elain bude souhlasit nebo ne, a očividně v tom hodlala pokračovat i nadále. „Mohla to být chyba, vydávat tuhle rodinku za Aes Sedai, i když jsme to neřekly rovnou. To napětí je na ně možná příliš a všechny nás to ohrožuje. Dnes ráno, z důvodu, na který jsem nepřišla, panímáma Corlyová zírala a civěla, jako když nějaká holka přijde poprvé do města. Myslím, že se jí skoro nepodařilo splést průchod a dostat nás sem. To by bylo skvělé, všichni tam byli seřazení a připravení projet tou tajemnou dírou ve vzduchu a ona by se neobjevila. Nemluvě o tom, že bych pak uvízla v Catalynině společnosti na Světlo ví jak dlouho. Ohavné děcko! Má dobré jádro, kdyby si ji někdo na pár let vzal do ruky, ale dostala do vínku dvojnásobnou dávku toho jedovatého haevinského jazyka.“

Elain zaskřípala zuby. Věděla, jak kousaví Haevinové umějí být. Celá famílie se tím pyšnila! Catalyn rozhodně. A Elain už byla unavená vysvětlovat, co dnes mohlo vyděsit každou ženu, která dokázala usměrňovat. Už byla unavená, jak se jí pořád připomínalo to, co se snažila ignorovat. Ten zatracený oheň na západě stále plál, což bylo naprosto nemožné jak pro jeho velikost, tak pro délku trvání. Celé hodiny se ani nezměnil! Každý, kdo usměrňoval tak dlouho bez odpočinku, už musel padnout únavou. A Rand zatracený al’Thor byl přímo tam, v srdci toho všeho. Byla si tím jistá. Žil, ale z toho mu jenom chtěla nafackovat, že ji nutí to snášet. No, on tu na fackování nebyl, ale –

Birgitte praštila stříbrným pohárem na stůl tak tvrdě, že víno nastříkalo všude. Nějaká pradlena se určitě dost zapotí, aby dostala tu skvrnu z jejího rukávu. Komorná bude dřít celé hodiny, aby stůl znovu vyleštila. „Děti!“ štěkla. „Lidi budou umírat kvůli tomu, jak se rozhodnou, a jsou to proklatý děti, a Conail je ze všech nejhorší! Slyšelas ho, Dyelin. On chce vyzvat Arymillinýho šampiona jako zatracenej Artuš Jestřábí křídlo! Jestřábí křídlo nikdy nebojoval s žádným proklatým šampionem, a už když byl mladší než urozenej pán Northan, věděl, že jenom idioti dají suchý z nosu za nějakej souboj, ale Conail si myslí, že Elain získá její proklatej trůn svým proklatým mečem!“

„Birgitte Trahelion má pravdu,“ přisadila si Aviendha, ruce zaťaté do sukní. „Conail Norman je hlupák! Ale jak může někdo tyhle děti následovat do tance oštěpů? Jak po nich někdo může chtít, aby velely?“

Dyelin si je obě prohlédla a jako první odpověděla Aviendze. Aviendžiny šaty ji očividně mátly, ale ji mátlo už to, že se Aviendha s Elain navzájem adoptovaly za sestry, a hlavně to, že Elain má aielskou přítelkyni. Že se Elain rozhodla zvát tuto přítelkyni na jejich porady, docela snášela. I když ne bez toho, aby to dala najevo. „Já se stala hlavou rodu Taravin v patnácti, když můj otec padl v jedné šarvátce v altarských bažinách. Dva moji mladší bratři zemřeli, když zaháněli murandské zloděje dobytka, v tomtéž roce. Naslouchala jsem rádcům, ale já jsem říkala taravinským jezdcům, kde udeřit, a Altařany a Muranďany jsme naučili hledat si něco k ukradení jinde. Doba volí, kdy musejí děti dospět, Aviendho, ne my, a v těchto časech hlava rodu, která je ještě dítě, už nemůže být dítětem.

A k tobě, urozená paní Birgitte,“ pokračovala suše. „Tvůj jazyk je, jako obvykle... ostrý.“ Neptala se, odkud toho Birgitte tolik ví o Artuši Jestřábí křídlo, věci, které neznali ani historikové, ale pochvalně si ji prohlížela. „Branlet a Perival se budou řídit mou radou a myslím, že i Catalyn, jakkoliv lituji času, který budu muset s tou holkou strávit. Co se Conaila týče, není to první muž, který si myslí, že je neporazitelný a nesmrtelný. Jestli ho nedokážeš udržet na uzdě jako hlavní kapitán, tak ti radím, zkus se před ním projít. Podle toho, jak si prohlížel ty tvoje spodky, za tebou půjde kamkoliv.“

Elain... setřásla... čirý vztek. Nebyl to její vztek, a ona se spíš zlobila na Dyelin a na Birgitte, že vylila víno. Byl to Birgittin vztek. Ona nechtěla vrazit Randovi pár facek. No, chtěla, ale na tom nezáleželo. Světlo, Conail se díval i na Birgitte? „Jsou to hlavy svých rodů, Aviendho. Nikdo z jejich rodů by mi nepoděkoval, kdybych se k nim chovala jinak. Zdaleka ne. Muži, kteří za ně jezdí, budou bojovat, aby je udrželi naživu, ale pojedou za Perivala, Branleta, Conaila a Catalyn, ne za mě. Protože oni jsou hlavy rodů.“ Aviendha se zamračila a zkřížila ruce, jako by hledala loktuší, ale potom kývla. Náhle a neochotně – mezi Aiely nikdo nezískal tak významné postavení bez dlouholetých zkušeností a schválení moudrých – ale kývla.

„Birgitte, budeš s nimi muset jednat jako hlavní kapitán s hlavou rodu. Bílé vlasy neznamenají, že je člověk moudrý, a rozhodně by kvůli tomu nebylo snazší s nimi jednat. Pořád by měli vlastní názory, a podložené léty zkušeností, a nejspíš by si byli desetkrát jistější, že vědí, co je třeba udělat, lépe než ty. Nebo já.“ Dalo jí práci nemluvit ostře, a Birgitte to nepochybně poznala. Alespoň vztek proudící přes pouto zeslábl. Byl jen ovládaný, nezmizel – Birgitte těšilo, když se na ni muži dívali, tedy když to chtěla, ale rozhodně neměla ráda, když někdo říkal, že se snaží upoutat jejich pozornost – ale i tak znala nebezpečí pro obě, kdyby dala svým pocitům volný průchod.

Dyelin se napila vína a prohlížela si Birgitte. Jen hrstka lidí znala pravdu, kterou Birgitte chtěla udržet v tajnosti, a Dyelin mezi nimi nebyla, ale Birgitte byla dost neopatrná, tu a tam jí něco uklouzlo, takže si starší žena byla jistá, že za jejíma modrýma očima se skrývá nějaké tajemství. Jen Světlo vědělo, co by si myslela, kdyby tuhle hádanku rozluštila. A tak byly ty dvě jako olej a voda. Dokázaly se hádat kvůli tomu, co je nahoře a co dole, a rozhodně se hádaly kvůli kde čemu. Tentokrát si Dyelin očividně myslela, že vyhrála na celé čáře.

„Ať je to, jak chce, Dyelin,“ pokračovala Elain, „byla bych raději, kdybys s nimi přivedla jejich rádce. Co se stalo, stalo se, ale hlavně mi dělá starosti Branlet. Jestliže mě Gilyardové obviní, že jsem ho unesla, mohlo by to být horší než dřív.“

Dyelin jen mávla rukou. „Ty Gilyardy moc dobře neznáš, viď? S tím, jak se hádají mezi sebou, si možná ani nevšimnou, že je kluk pryč, až do léta, a jestli ano, nikdo nepopře, co udělal. Nikdo z nich nepřizná, že se dohadovali, kdo má být jeho poručníkem, takže na něho zapomněli dávat pozor. A za druhé, nikdo z nich nepřizná, že jsem se s nimi předem neporadila. V každém případě by se Gilyardové raději postavili za Zaidu než za Marne, a Arawny a Sarandy nemají o moc raději.“

„Doufám, že máš pravdu, Dyelin, protože tě určuji, abys jednala s každým rozzlobeným Gilyardem, který se tu objeví. A zatímco budeš radit ostatním třem, můžeš dohlídnout na Conaila, aby neudělal nějakou vyloženou pitomost.“

Přes všechny řeči sebou Dyelin při prvním příkazu trhla. Z toho druhého si povzdechla.

Birgitte se zasmála nahlas. „Když budeš mít potíže, půjčím ti spodky a holínky a můžeš se před ním projít.“

„Některé ženy,“ zamumlala Dyelin do vína, „dokážou chytit rybu a stačí jim jen nahodit, urozená paní Birgitte. Jiné ženy musejí tahat návnadu po celém rybníce.“ To rozesmálo Aviendhu, ale Birgitte se zase navztekala.

Do místnosti zavál studený vzduch, když se náhle otevřely dveře a vstoupila Rasoria a postavila se do pozoru. „Přišla první panská a první úředník, má paní Elain,“ ohlásila. Ke konci jí hlas zakolísal, když zachytila náladu v místnosti.

Tu by zachytila i slepá koza, když se Dyelin tvářila jako kočka u krajáče se smetanou a Birgitte se mračila na ni i na Aviendhu, a Aviendha si vybrala právě tuhle chvíli, aby si připomněla, že Birgitte je Birgitte Stříbrný luk, což v tomto případě znamenalo, že civěla na podlahu, celá nesvá, jako kdyby se vysmála moudré. Elain si občas přála, aby její přítelkyně všechny vycházely s Aviendhou stejně dobře jako ona, jenomže občas se jim podařilo do sebe narazit, a ona usoudila, že víc od skutečných lidí prostě žádat nemůže. Dokonalost patřila jenom do knih a mnoha kejklířských příběhů.

„Pošli je dál,“ nakázala Rasorii. „A neruš nás, pokud nedojde k útoku na město. Pokud to nebude důležité,“ opravila se. V příbězích žena, jež vydala takový rozkaz, vždycky skončila špatně. Občas se mohl člověk poučit i z příběhů, když chtěl.

14

Co vědí moudré

Halwyn Norry, první úředník, a Reene Harforová, první panská, vstoupili společně. On se trhaně, neuměle poklonil, její půvabné pukrle nebylo ani příliš hluboké, ani příliš malé. Nemohli se od sebe lišit víc. Paní Harforová byla kulatá a důstojná, šedé vlasy měla stažené do úhledného drdolu na temeni. Pan Norry byl vysoký, nešikovný, trochu připomínal brodivého ptáka, a zbytečky vlasů měl zastrčené za ušima jako bílá pírka. Každý nesl koženou slohu se znakem, plnou papírů, ale ona tu svou nesla u boku, jako by si nechtěla pomačkat formální šarlatový tabard, jako obvykle dokonale vyžehlený, ať byla doba jakkoliv pokročilá či jakkoliv dlouho byla na nohou, kdežto on si slohu tiskl na prsa, jako by zakrýval starou skvrnu od inkoustu, přičemž jich měl na tabardu několik a ta největší zabarvovala jeho stříbrnému lvovi špičku ocasu dočerna. Když vyřídili zdvořilosti, okamžitě od sebe odstoupili a dávali si pozor, aby se jeden na druhého ani nepodívali.

Jakmile se za Rasoriou zavřely dveře, kolem Aviendhy vzplála záře saidaru. Aielanka spletla ochranu proti odposlouchávání, jež přilnula ke stěnám místnosti. To, co nyní řeknou, bylo zabezpečeno jen pro jejich uši, jak jen to bylo možné, a Aviendha by zjistila, kdyby se kdokoliv pokoušel naslouchat s pomocí jediné síly. Takováto tkaniva zvládala velice dobře.

„Paní Harforová,“ řekla Elain, „začni, prosím.“ Pochopitelně jim nenabídla víno ani křesla. Pana Norryho by takové porušení dobrých mravů šokovalo až do hloubi duše a paní Harforová by se mohla docela dobře urazit. Zatím se Norry ošil a koutkem oka se podíval po Reene. Ta stiskla rty. Dokonce i po týdnu, kdy se scházeli každý den, bylo naprosto zřejmé, jak neradi podávají hlášení před tím druhým. Oba na své hájemství jaksepatří žárlili, o to víc, že první panská se přesunula na území, jež kdysi bylo možné považovat za práci pana Norryho. Vedení paláce bylo samo sebou vždy zcela v rukou první panské a dalo by se říci, že její nové povinnosti jsou pouhým rozšířením starých. Halwin Norry by to ale nikdy neřekl. Hořící polena v krbu hlasitě zapraskala a vyslala do komína spršku jisker.

„Jsem přesvědčená, že druhý knihovník je… špeh, má paní,“ promluvila paní Harforová nakonec. Norryho si nevšímala, jako by tím dokázala zařídit, že zmizí. Odmítala komukoliv jinému prozradit, že v paláci hledá špehy, a to, že to věděl první úředník, ji zřejmě žralo ze všeho nejvíc. Jediné, čím ji převyšoval, pokud měl opravdu v něčem větší pravomoci než ona, bylo placení palácových účtů. Norry nikdy nechtěl vysvětlovat výdaje, avšak i tohle bylo víc, než se jí líbilo. „Každé tři čtyři dny navštěvuje pan Harnder hostinec U obruče a šípu. Údajně tam chodí na pivo, které vaří hostinská, jakási Millis Fendryová, jenže panímáma Fendryová také chová holuby, a kdykoliv tam pan Harnder zajde, ona odešle holuba, který odletí na sever. Včera si tři z Aes Sedai, které přebývají u Stříbrné labutě, našly důvod navštívit Obruč a šíp, i když tam chodí mnohem chudší lidé než k Labuti. Přišly tam a odešly zahalené a s kapucemi a přes hodinu byly zavřené s panímámou Fendryovou v soukromém pokoji. Všechny tři byly z hnědého adžah. Obávám se, že to ukazuje, kdo pana Harndera zaměstnává.“

„Kadeřníci, dveřníci, kuchaři, mistr tesař, ne méně než pět úředníků pana Norryho a teď jeden knihovník.“ Dyelin si přehodila nohu přes nohu a kysele se mračila. „Je tady někdo, o kom nakonec nezjistíme, že je špeh, paní Harforová?“ Norry znepokojeně natahoval krk. Zločiny svých úředníků bral jako osobní urážku.

„Doufám, že se snad dostávám na dno toho sudu, má paní,“ opáčila paní Harforová samolibě. Ji nevzrušovali ani špehové, ani hlavy mocných rodů. Špehové byli mor, který hodlala z paláce vymýtit stejně jistě, jako ho udržovala bez krys a blech – i když poslední dobou jí s krysami musely pomáhat Aes Sedai – zatímco mocní šlechtici byli jako déšť nebo sníh, přírodní úkazy, jež je třeba přetrpět, než se přeženou, ale nic, kvůli čemu by se měl člověk rozčilovat. „Je jen určitý počet lidí, které je možné koupit, a jen určitý počet si může dovolit nebo chce kupovat.“

Elain se snažila vzpomenout, jak pan Harnder vypadá, ale jen se nejasně rozpomínala na boubelatého plešouna, který neustále mrkal. Sloužíval její matce a před ní i královně Mordrellen. Nikdo se nezmínil o tom, že zřejmě slouží i hnědým adžah. V každém paláci mezi Páteří světa a Arythským oceánem operovali špehové Věže. Každý vladař aspoň s polovinou mozku to očekával. Seanchané budou nepochybně brzy také žít pod dohledem Bílé věže, pokud už k tomu nedošlo. Reene odhalila několik špehů červených adžah, což byl nepochybně odkaz z dob, kdy v Caemlynu přebývala Elaida, ale tenhle knihovník byl první špeh jiného adžah. Elaidě by se v časech, kdy byla rádkyní královny, nelíbilo, aby ostatní adžah věděly, co se děje v paláci.

„Škoda že nemáme žádné falešné příběhy, které bychom chtěli hnědým adžah podstrčit,“ pronesla zlehčujícím tónem. Velká škoda, že ony a červené vědí o rodince. Přinejlepším musely vědět, že v paláci je mnoho žen, které dokážou usměrňovat, a nepotrvá dlouho, než jim dojde, kdo to je. Tak vznikne spousta problémů, ale na ně teprve dojde. Lini říkávala, že je třeba vždycky mít dopředu připravené plány, avšak dělat si příliš velké starosti s něčím, co se stane za rok, znamenalo, že člověk může zítra zakopnout. „Sleduj pana Harndera a snaž se zjistit, s kým se přátelí. To by mělo prozatím stačit.“ Někteří špehové se spoléhali na své uši, buď že zaslechnou nějaké klepy, nebo poslouchali u dveří. Jiní podmazávali jazyky skleničkami vína. Pokud chtěli špehovi zmařit plány, ze všeho nejdřív museli zjistit, jakým způsobem získává informace, které pak prodává.

Aviendha hlasitě frkla, roztáhla suknice a začala si sedat na koberec, než jí došlo, co má na sobě. Vrhla po Dyelin varovný pohled a usadila se místo toho na okraj křesla, obraz dvorní dámy s blýskajícíma se očima. Až na to, že dvorní dáma by palcem nehladila nůž u pasu. Být po jejím, byla by Aviendha podřízla každému špehovi krk, jakmile by ho dostala do rukou. Špehování bylo podle jejího názoru ohavné, jakkoliv jí Elain vysvětlovala, že odhalený špeh je nástroj, který lze využit k tomu, aby přiměla své nepřátele uvěřit v to, co chtěla ona.

Ne že by každý špeh nutně pracoval pro nepřítele. Většina z těch, jež první panská odhalila, brala peníze z více než jednoho zdroje, k nimž patřili král Roedran z Murandy, různí vznešení páni a paní z Tearu, hrstka cairhienských šlechticů a značný počet kupců. Hodně lidí se zajímalo o to, co se děje v paláci, ať už z obchodních nebo jiných důvodů. Občas se zdálo, že každý špehuje každého.

„Pani Harforová,“ pravila Elain, „nenašla jsi žádné špehy Černé věže.“

Jako většina lidí, i Dyelin se při zmínce o Černé věži zachvěla a zhluboka se napila vína, ale Reene se jen zaškaredila. Protože na tom nemohla nic změnit, rozhodla se skutečnost, že existují muži, kteří dokážou usměrňovat, ignorovat. Pro ni byla Černá věž… jenom pro zlost. „Neměli čas, má paní. Dej jim rok a najdeš dveřníky a knihovníky, kteří berou peníze i od nich.“

„Asi ano.“ Příšerná představa. „Co jiného pro nás ještě máš?“

„Promluvila jsem si s Jonem Skellitem, má paní. Muž, jenž jednou převleče kabát, to klidně udělá znovu, a Skellit je takový.“ Holič Skellit byl v žoldu rodu Arawnů, což znamenalo, že je Arymilliným mužem.

Birgitte spolkla kletbu – z nějakého důvodu se v přítomnosti Reene Harforové snažila dávat pozor na jazyk – a mrzutě vyjela: „Ty sis s ním promluvila? Aniž by ses někoho zeptala?“

Dyelin neměla ohledně první panské žádné výčitky a zamumlala: „Mateřský mlíko v hrnku!“ Elain ještě nikdy neslyšela, že by Dyelin mluvila hrubě. Pan Norry zamrkal a málem upustil složku. Na Dyelin se ani nepodíval. První panská se však jen odmlčela, aby se ujistila, že Birgitte už domluvila, a klidně pokračovala.

„Byl správný čas a Skellit byl zralý. Jeden z mužů, jimž podává hlášení, odjel z města a ještě se nevrátil, a ten druhý si zřejmě zlomil nohu. Tam, kde hasili oheň, je vždycky náledí.“ Řekla to tak nevzrušeně, až bylo jasné, že mužův pád nějak zařídila. V těžkých časech dokázali být tvrdí právě ti nejméně nápadní lidé. „Skellit souhlasí, že další zprávu do táborů doručí osobně. Viděl, jak se dělá průchod, a nebude muset předstírat hrůzu.“ Člověk by si myslel, že odmalička vídá, jak kupecké vozy projíždějí dírou ve vzduchu.

„Co mu zabrání uprchnout, jakmile se dostane ven z toho zatr… ehm… města?“ zeptala se Birgitte a podrážděně začala přecházet sem a tam s rukama sepjatýma za zády. Silný zlatý cop měla málem celý zježený. „Jestli uteče, Arawnové si najmou někoho jinýho a ty ho budeš muset hledat zase od začátku. Světlo, Arymilla se musela o průchodech doslechnout vzápětí poté, co dorazila, a Skellit to jistě ví.“ Rozčilovalo ji, že by mohl Skellit uprchnout, a nejen to. Žoldnéři si mysleli, že byli najati, aby zastavili vojáky, ale za pár stříbrných klidně dovolili každou noc jednomu dvěma lidem projít branami oběma směry. Podle nich jeden dva moc škody nenadělají. Birgitte neměla ráda, když se jí to připomínalo.

„Zastaví ho chamtivost, má paní,“ opáčila paní Harforová klidně. „Pomyšlení, že získá zlato od urozené paní Elain i od urozené paní Naean, ho přiměje vrátit se. Je pravda, že urozená paní Arymilla se už musela o průchodech doslechnout, ale to jenom přidává Skellitovi na věrohodnosti, proč tam jde osobně.“

„A co když je dost chamtivý, aby se pokusil získat víc zlata tím, že změní strany potřetí?“ optala se Dyelin. „Mohl by nadělat velkou… neplechu, paní Harforová.“

Reene promluvila odměřeněji. Hranice by nikdy nepřekročila, ale nesnášela, když si kdokoliv myslel, že je neopatrná. „Urozená paní Naean by ho nechala pohřbít pod nejbližší závěj, má paní, a já zajistila, aby to věděl. Ona nebyla nikdy zrovna trpělivá. Jak určitě sama dobře víš. V každém případě z táborů nedostáváme zrovna moc zpráv, a on by mohl zahlédnout pár věcí, které by se nám mohly hodit.“

„Jestli nám Skellit dokáže povědět, ve kterém táboře budou Arymilla, Elenia a Naean a kdy, dám mu to zlato sama,“ prohlásila Elain. Elenia a Naean se držely Arymilly, nebo spíš ona si je držela u sebe, a Arymilla byla mnohem méně trpělivá než Naean, a navíc byla přesvědčená, že bez její osobní přítomnosti nebude nic fungovat pořádně. Každý den jezdila z tábora do tábora a nikdy nespala dvakrát ve stejném. „To je jediné, co nám může říci o táborech, co by mě zajímalo.“

Reene sklonila hlavu. „Jak přikazuješ, má paní. Dohlédnu na to.“ Příliš často se snažila neříkat věci před Norrym přímo, ale nedala najevo, že by slyšela napomenutí. Elain si pochopitelně nebyla jistá, jestli by tu ženu dokázala otevřeně napomenout. Paní Harforová by i poté vykonávala své povinnosti a špehy by rozhodně dál honila s nezmenšenou horlivostí, když už pro nic jiného, tak proto, že ji jejich přítomnost v paláci urážela, ale Elain by každý den nejspíš narazila na tucet nepříjemnosti, malých těžkostí, které by jen přidávaly k její bídě a které by nemohla první panské připsat přímo. Musíme tancovat přesně stejně jako naši sluhové, řekla jí máti kdysi. Můžeš si pořád najímat nové sloužící, trávit všechen čas jejich výcvikem a trpět, dokud se vše nenaučí, jenom abys skončila tam, kde jsi začala, nebo můžeš přijmout pravidla, stejně jako oni, žít v pohodlí a využívat čas k vládnuti.

„Děkuji ti, paní Harforová,“ řekla, za což se jí dostalo dalšího přesně odměřeného pukrlete. Reene Harforová byla další osoba, jež znala svou cenu. „Pane Norry?“

Muž podobný volavce sebou trhl a přestal se mračit na Reene. Jistým způsobem považoval průchody za své hájemství, s nímž si není radno zahrávat. „Ano, má paní. Ovšem.“ Monotónně drmolil. „Urozená paní Birgitte tě už jistě zpravila o tom, že z Illianu a Tearu sem přijíždějí kupci. Jsem přesvědčený, že je to… ehm… jejím zvykem, kdykoliv se vrátíš do města.“ Káravě se podíval na Birgitte. Jeho by nikdy nenapadlo přeložit Elain stéblo přes cestu, i kdyby na něj křičela, ale žil podle vlastních pravidel a svým mírným způsobem nebyl rád, že mu Birgitte sebrala příležitost vypočítávat povozy, soudky a bedny, jež přivážely. Miloval čísla. Tedy Elain aspoň předpokládala, že je to mírný způsob. Pan Norry nebyl příliš vášnivý.

„Ano,“ sdělila mu jen s náznakem omluvy, aby ho neuvedla do rozpaků. „Obávám se, že někteří Atha’an Miere nás opouštějí. Od zítřka jich budeme mít na průchody jen polovičku.“

Norry roztáhl prsty na kožené složce, jako kdyby se snažil nahmátnout papíry v ní. Elain nikdy neviděla, že by se do nich díval. „Aha. My to… zvládneme, má paní.“ Halwyn Norry zvládl vždycky všechno. „Abych pokračoval, včera došlo k devíti případům žhářství, o něco víc než obvykle. Došlo i ke třem pokusům zapálit skladiště s potravinami. Žádný nebyl úspěšný, jak honem dodávám.“ Nicméně dál mlel jako obvykle. „Smím-li to tak říci, gardisté hlídkující v ulicích mají vliv – počet útoků a krádeží klesl, je jich jen o málo víc než obvykle touto dobou – ale je zřejmé, že ty požáry někdo řídí. Bylo zničeno sedmnáct budov, všechny až na jednu opuštěné.“ Nesouhlasně stiskl rty. Aby jeho donutili opustit Caemlyn, chtělo by to víc než jen obléhání. „A dle mého názoru byla místa vybrána tak, aby oheň odlákal vozy s vodou co nejdál od skladišť, která se pokoušeli zapálit doopravdy. Jsem nyní přesvědčen, že totéž platí o všech požárech, k nimž došlo v posledních týdnech.“

„Birgitte?“ zeptala se Elain.

„Můžu zkusit zanýst skladiště do mapy,“ navrhla Birgitte pochybovačně, „a do ulic, který budou nejdál, poslat další gardisty, ale stejně to bude zatr… ehm… záležet na štěstí.“ Na paní Harforovou se nepodívala, ale Elain z ní cítila, jak se červená. „Každý u sebe může mít křesadlo a ocílku, a s trochou suchý slámy se požár založí za chviličku.“

„Udělej, co půjde,“ nakázala jí Elain. Kdyby žháře chytili při činu, bylo by to opravdu čiré štěstí, a ještě větší štěstí by bylo, kdyby mohl říci víc než to, že mu peníze dala osoba s tváří zakrytou kapuci. Vystopovat ten peníz zpátky k Arymille nebo Elenii nebo Naean, to by chtělo štěstí Mata Cauthona. „Máš ještě něco, pane Norry?“

První úředník si přejel prstem po dlouhém nose a uhnul před ní pohledem. „Doneslo se… ehm… ke mně,“ začal váhavě, „že Marnové, Arawnové a Sarandové si nedávno vzali na svá panství velké půjčky.“ Paní Harforová zvedla obočí, než se stačila ovládnout.

Elain se zadívala do svého šálku a zjistila, že už čaj dopila. Bankéři nikdy nikomu neříkali, kolik komu půjčují a za jakou protihodnotu, přesto se nezeptala se, odkud to Norry ví. To by bylo… trapné. Pro oba. Když jí sestra vzala šálek, Elain se usmála, a pak se zamračila, když jí ho Aviendha přinesla zpátky plný. Aviendha si zřejmě myslela, že by měla pít slabý čaj, dokud jí nepoteče z očí! Kozí mléko bylo podle ní lepší, ale voda z nádobí místo čaje také poslouží. No, bude ten zatracený šálek držet, ale nebude pít.

„Žoldnéři,“ zavrčela Dyelin a před žárem v jejích očích by utekl i medvěd. „Už jsem to říkala a řeknu to zas. Potíž s prodejnými meči je v tom, že ne vždycky zůstanou u prvního žoldu.“ Od samého začátku byla proti tomu, aby při obraně města pomáhali žoldnéři, i když bez nich byl Arymilla mohla se svým vojskem projet libovolnou bránou, nebo skoro. Jinak prostě neměli dost mužů, aby uhlídali každou bránu, natož hradby.

Birgitte se proti žoldnéřům stavěla taky, ale přijala Elaininy důvody, byť neochotně. Přesto jim nedůvěřovala. Teď však jen zavrtěla hlavou. Posadila se na opěradlo křesla u ohně a botu s ostruhou si položila na sedadlo. „Žoldnéřům záleží na jejich pověsti, když už ne na cti. Změnit strany je jedna věc, ale skutečně zradit a vydat bránu je něco zhola jiného. Kumpanii, která by to udělala, by už nikdy nikdo nenajal. Arymilla by kapitánovi musela nabídnout dost, aby mohl prožít zbytek života jako pán, a přinejmenším přesvědčit jeho muže, že by totéž zařídila i pro ně.“

Norry si odkašlal. I to znělo jaksi suše. „Zdá se, že si na některé důchody půjčili dvakrát i třikrát. Bankéři o tom pochopitelně… nevědí… aspoň zatím.“

Birgitte začala klít, ale hned se zarazila. Dyelin se mračila do vína tak, až byl div, že nezkyslo. Aviendha Elain stiskla ruku a hned ji zase pustila. Z ohně vyletěly jiskry a pár jich dopadlo na koberec.

„Na žoldnéřské kumpanie si budeme muset dát pozor.“ Elain zvedla ruku, aby zarazila Birgitte. Druhá žena sice neotevřela pusu, ale z pouta se nesl křik. „Budeš na to muset někde najít lidi.“ Světlo! Zřejmě si budou muset dávat pozor na lidi vně i uvnitř hradeb! „Nemělo by jich být zapotřebí moc, ale musíme vědět, kdyby se začali chovat divně nebo tajnůstkářsky, Birgitte. To by mohlo být jediné varování.“

„Uvažovala jsem o tom, co dělat, kdyby se jedna kumpanie nechala koupit,“ poznamenala Birgitte trpce. „Vědět to stačit nebude, pokud nebudu mít dostatek mužů, co by mohli vletět ke každý bráně, o který si budu myslet, že byla zrazená. A polovina vojáků ve městě jsou žoldnéři. A půlka těch ostatních jsou dědci, co ještě přednedávnem byli na penzi. Budu nepravidelně měnit stanoviště žoldnéřů. Pak pro ně bude těžší vydat nějakou bránu, když si nebudou jistí, kde budou zítra, ale stejně by se to dalo zařídit.“ Jakkoliv pořád namítala, že není generál, zažila víc bitev a obléhání než deset žijících generálů a velice dobře věděla, jak takové věci chodí.

Elain si skoro přála, aby měla sklenici vína. Skoro. „Je možné, že by bankéři zjistili to, co ty, pane Norry? Než budou půjčky splatné?“ Pokud ano, někteří by mohli dát na trůně přednost Arymille, neboť ta by pak mohla obrat krajinu dohola, aby zaplatila. Možná by to i udělala. Žoldnéři byli jako korouhvička, obraceli se tam, kam zavály politické větry. Bankéři zase byli schopní politiku ovlivňovat.

„Podle mého názoru to není příliš pravděpodobné, má paní. Museli by… ehm… klást správné otázky správným lidem, jenže bankéři jsou mezi sebou obvykle… ehm… uzavření. Ne, podle mě to není pravděpodobné. Prozatím.“

V každém případě se s tím nedá nic dělat. Jen musela povědět Birgitte, že se možná objeví nový zdroj vrahů a únosců. Akorát že vzhledem k tvrdému výrazu tváře i pouta jí to už došlo. Odteď nepůjde udržet osobní stráž pod sto žen. Pokud tu tato naděje někdy vůbec byla.

„Děkuji, pane Norry,“ řekla Elain. „Vedl sis dobře, jako vždy. Okamžitě mi sděl, pokud uvidíš nějaký náznak, že bankéři ty otázky položili.“

„Ovšem, má paní,“ zamumlal Norry a sklonil hlavu jako volavka vrhající se za rybou. „Má paní je laskavá.“

Když Reene a Norry odešli – on jí podržel dveře a uklonil se téměř o vlásek půvabněji než obvykle a ona nepatrně sklonila hlavu, když kolem něj proplouvala do chodby – Aviendha ochranu, kterou držela, nepropustila. Jakmile se dveře zavřely a jejich bouchnutí spolkla ochrana, promluvila. „Někdo se pokoušel poslouchat.“

Elain zavrtěla hlavou. Nedalo se říci kdo – černá sestra? Zvědavá členka rodinky? – ale aspoň jim to nevyšlo. Ne že by tu byla větší šance, že se někomu podaří přes Aviendžiny ochrany proklouznout, možná by to nezvládl ani Zaprodanec, ale pokud by to někdo dokázal, byla by to Aielanka řekla hned.

Dyelin její prohlášení vzala méně sebejistě a zamumlala něco o Mořském národě. Když uslyšela, že polovina hledaček větru odchází, nehnula brvou, ne před Reene a Norrym, ale teď chtěla vědět, co je za tím. „Já Zaidě nikdy nevěřila,“ zavrčela, když Elain skončila. „Ta dohoda sice vypadá dobře pro obchod, ale nepřekvapilo by mě, kdyby nechala jednu hledačku větru poslouchat. Připadala mi jako žena, která chce vědět všechno, čistě pro případ, že by se jí to mohlo jednou hodit.“ Dyelin nebyla váhavá, teď však zaváhala a obracela pohár s vínem v dlaních. „Víš jistě, Elain, že nám ten… to světlo nemůže ublížit?“

„Tak jistá, jak jen to jde, Dyelin. Kdyby to mělo roztrhnout svět, už by k tomu podle mě došlo.“ Aviendha se zasmála, avšak Dyelin zesinala. Opravdu! Občas se člověk musel smát, i když jen proto, aby se nerozplakal.

„Jestli budeme příliš otálet, když teď Norry a paní Harforová odešli,“ ozvala se Birgitte, „někdo by mohl začít být zvědavý.“ Mávla rukou, aby ukázala ochranu, kterou neviděla, třebaže věděla, že je stále na místě. Denní porady s první panskou a prvním úředníkem vždycky maskovaly ještě něco jiného.

Všechny ženy k ní přistoupily, když odložila dvě mísy Mořského národa ze zlatého porcelánu na servírovací stolek a z kabátku vytáhla ošoupanou mapu. Mívala ji tam vždycky, pokud nespala, a to ji potom měla pod polštářem. Rozložila ji a v rozích zatížila prázdnými sklenicemi. Na mapě byl Andor od Erinin k hranici mezi Altarou a Murandy. Vlastně se dalo říci, že na mapě je Andor celý, poněvadž to, co leželo dál na západ, bylo posledních několik pokolení pod vládou Caemlynu jenom napůl. Mapa nebyla zrovna mistrovské dílo a zkrabacená místa zakrývala většinu podrobností, avšak terén na ní byl vidět dobře a bylo na ní vyznačené každé město a vesnice, silnice, most i brod. Elain odložila šálek s čajem dál od mapy, aby ji nepolila. A aby se zbavila té bídné náhražky čaje.

„Hraničáři se pohnuli,“ vykládala Birgitte a ukázala na lesy severně od Caemlynu, na místo nad nejsevernější hranicí Andoru, „ale moc daleko nedošli. Tímto tempem jim to ke Caemlynu potrvá nejméně měsíc.“

Dyelin se zadívala do svého vína a pak náhle vzhlédla. „Myslela jsem, že vy ze severu jste na sníh zvyklí, urozená paní Birgitte.“ I teď musela hledat slabá místa, a říkat jí, aby to nedělala, by ji jenom přesvědčilo, že Birgitte má nějaké tajemství, takže by pak byla dvacetkrát odhodlanější je vypátrat.

Aviendha se na ni zamračila – když na Birgitte zrovna nezírala s bázní a úctou, zuřivě její tajemství ochraňovala – ale Birgitte Dyelinin pohled klidně opětovala a z pouta nebyly znát sebemenší obavy. S tou lží ohledně svého původu už se docela sžila. „Už jsem v Kandoru dlouho nebyla.“ To byla pravda, třebaže to bylo mnohem déle, než si Dyelin uměla představit. Tenkrát se to tam ještě ani nejmenovalo Kandor. „Ale ať už jsi zvyklá na cokoliv, přesunout dvě stě tisíc vojáků, nemluvě o Světlo ví kolika markytánech, se v zimě prostě rychle nedá. Horší je, že jsem poslala panímámu Ocalinovou a panímámu Foteovou na návštěvu do vesnic několik mil jižně od hranice.“ Sabeine Ocalinová a Julanya Foteová byly z rodinky a uměly cestovat. „Vesničané si prý myslí, že Hraničáři se utábořili na zimu.“

Elain sykla a zamračila se do mapy, jak si prstem odpočítávala vzdálenosti. Spoléhala na zprávy o Hraničářích, když už ne na to, že se objeví Hraničáři samotní. Zpráva o tom, že do Andoru vstoupilo tak velké vojsko, by se před nimi měla hnát jako lesní požár. Jen hlupák by uvěřil, že tak daleko táhnou proto, aby dobyli Andor, ale každý, kdo by se o nich dozvěděl, by uvažoval, co mají v úmyslu a co s nimi udělat, a každý by říkal něco jiného. Tedy jakmile by se ta zpráva začala šířit. Pak by nade všemi získala výhodu. Ona zařídila, aby Hraničáři přišli do Andoru, a už také zařídila, aby odešli.

Volba nebyla příliš těžká. Zastavit je by stálo příliš mnoho krve, pokud by se to vůbec dalo zařídit, a oni chtěli jenom projít do Murandy, kde doufali, že najdou Draka Znovuzrozeného. To také bylo její dílo. Nesdělili jí, proč Randa hledají, a ona jim nehodlala říkat, kde je doopravdy, ne, když s sebou měli tucet Aes Sedai, což také tajili. Ale jakmile by se o nich dozvěděly hlavy rodů…

„Mělo by to fungovat,“ pravila tiše. „Jestli to bude nutné, můžeme řeči o nich rozšířit sami.“

„Mělo by to fungovat,“ souhlasila Dyelin a temným tónem dodala: „Dokud Bashere a Bael udrží svoje muže na uzdě. S Hraničáři, Aiely a Dračí legií blízko sebe to bude nebezpečná situace. A nevidím, jak bychom mohli zajistit, že asha’mani neudělají něco šíleného.“ Frkla. Podle ní musel být muž už od začátku šílený, jinak by se nikdy nestal asha’manem. Aviendha kývla. S Dyelin nesouhlasila téměř tak často jako Birgitte, ale asha’mani byli jednou věcí, na níž se shodly.

„Zajistím, aby se Hraničáři k Černé věži ani nepřiblížili,“ ujišťovala je Elain, ačkoliv totéž už udělala několikrát. Dokonce i Dyelin věděla, že Bael a Bashere své oddíly udrží na uzdě – ani jeden nechtěl bitvu, kterou nepotřeboval, a Davram Bashere by určitě nebojoval proti krajanům – ale ohledně asha’manů a toho, co by mohli udělat, měl každý právo být nervózní. Elain přejela prstem od hvězdičky označující Caemlyn k místu, které si zabrali asha’mani. Černá věž nebyla na mapě vyznačená, ona však až příliš dobře věděla, kde leží. Aspoň to bylo dost daleko od Lugardské silnice. Poslat Hraničáře na jih do Murandy, aniž by obtěžovali asha’many, nebude těžké.

Při pomyšlení, že nesmí obtěžovat asha’many, stiskla rty, ale zatím se s tím prostě nedalo nic dělat, a tak v duchu odsunula muže v černých kabátech stranou. S tím, s čím se nedalo nic dělat zatím, se bude moci něco udělat později.

„A ostatní?“ Víc říkat nemusela. Šest hlavních rodů se dosud nepřiklonilo na žádnou stranu – alespoň ne na její či Arymillinu. Dyelin tvrdila, že nakonec všechny přejdou k Elain, ale prozatím to nebylo vidět. Sabeine a Julanya hledaly i zprávy o těchto šesti rodech. Obě strávily dvacet let jako formanky, byly zvyklé na obtížné cestování, spaní po stájích či pod stromy, a uměly si všímat i toho, co lidé neříkali, stejně jako toho, co řekli. Byli z nich dokonalí zvědové. Pokud by musely pomáhat se zásobováním města, byla by to tuze velká škoda.

„Povídá se, že urozený pán Luan se vyskytuje na deseti různých místech na východě i na západě.“ Birgitte se na pomačkanou mapu mračila, jako by na ní mělo být vyznačeno Luanovo postavení, a když teď byla Reene Harforová z doslechu, zaklela, mnohem sprostěji, než bylo na místě. „Vždy je až v tý další vesnici. Urozená paní Ellorien a urozený pán Abelle zřejmě zmizeli úplně, i když je to pro hlavu rodu dost těžký. Aspoň o nich panímáma Ocalinová a panímáma Foteová nedokázaly zaslechnout ani šeptnutí, ani o ozbrojencích rodu Pendar a Traemane. Nenašly po nich sebemenší stopu.“ To bylo velice neobvyklé. Někdo se kvůli tomu hodně nadřel.

„Abelle byl vždycky jako duch, když chtěl,“ podotkla Dyelin, „vždycky tě dokázal chytit nepřipravenou. Ellorien…“ Přejela si prstem přes rty a povzdechla si. „Ta žena je na to, aby zmizela, příliš nápadná. Leda by byla s Abellem nebo Luanem. Nebo oběma.“ Z té představy nebyla nadšená, ať už tvrdila cokoliv.

„Ohledně našich ostatních ‚přátel’,“ pokračovala Birgitte, „urozená paní Arathelle před pěti dny vyšla z Murandy. Tady.“ Ukázala na mapě místo dvě stě mil jižně od Caemlynu. „Před čtyřmi dny urozený pán Pelivar vyšel asi pět nebo šest mil na západ odtamtud a urozená paní Aemlyn tady, dalších pět šest mil.“

„Nešli společně,“ řekla Dyelin a kývla. „Přivedli s sebou nějaké Muranďany? Ne. To je dobře. Mohli by se přesouvat na svá panství, Elain. Jestli se od sebe vzdálí ještě víc, budeme to vědět jistě.“ Z těchto tří rodů byla nejvíc nervózní.

„Mohli by mít namířeno domů,“ usoudila Birgitte, neochotně jako vždy, když musela souhlasit s Dyelin. Přehodila si složitě pletený cop přes rameno a zaťala do něj pěst skoro jako Nyneiva. „Lidé i koně musejí být unavení, když v zimě táhli do Murandy. Ale jediné, čím si můžeme být jistí, je to, že jsou na pochodu.“

Aviendha frkla. V tom jejím elegantním sametu to bylo dost šokující. „Vždycky předpokládej, že nepřítel udělá, co nechceš. Řekni si, co by se ti od nich nejméně líbilo, a plánuj podle toho.“

„Aemlyn, Arathelle a Pelivar nejsou nepřátelé,“ namítla chabě Dyelin. Ač věřila, že jejich spojenectví se časem rozpadne, tito tři vyhlásili svoji podporu Dyelin samotné.

Elain se nikde nedočetla, že by nějakou královnu donutili usednout na trůn – něco takového se aspoň nedostalo do historických knih – ale Aemlyn, Arathelle a Pelivar zřejmě byli ochotní to zkusit a nehodlali tím získat moc sami pro sebe. Dyelin trůn nechtěla, ale pasivní vládkyně by také nebyla. Prostou skutečností bylo, že Morgasa z rodu Trakandů poslední rok, co seděla na trůně, dělala jednu botu za druhou, a jen málokdo věděl či věřil, že během té doby byla zajatkyní jednoho ze Zaprodanců. Některé rody chtěly na trůně kohokoliv kromě Trakandovny. Nebo si to aspoň myslely.

„Co je to poslední, co by chtěli?“ zeptala se Elain. „Jestli se rozprchnou na svá panství, tak budou do jara mimo dosah, a tou dobou už bude všechno rozhodnuté.“ Světlo dej, aby bylo. „Ale co když potáhnou dál na Caemlyn?“

„Bez Muranďanů nemají dost ozbrojenců, aby se postavili Arymille.“ Birgitte si mnula bradu a hleděla do mapy. „Jestli už nevědí, že Aielové a Dračí legie zůstávají stranou, brzy to zjistí, nicméně se budou mít určitě na pozoru. Nikdo z nich není tak hloupý, aby vyprovokoval boj, který nemůže vyhrát, pokud nebude muset. Podle mě se utáboří někde na východě nebo jihovýchodě, odkud na všechno uvidí a možná i dokážou ovlivnit, co se bude dít.“

Dyelin dopila víno, jež už muselo vychladnout, ztěžka vydechla a šla si dolít. „Jestliže půjdou do Caemlynu,“ prohlásila znuděně, „tak doufají, že se k nim připojí Luan, Abelle nebo Ellorien. Možná všichni tři.“

„Pak musíme vymyslet, jak jim zabránit dostat se do Caemlynu, než naše plány přinesou ovoce, a zároveň si z nich neudělat nepřátele na život a na smrt.“ Elain schválně mluvila stejně přísně jako Dyelin otráveně. „A musíme naplánovat, co uděláme v případě, že by sem dorazili předčasně. Kdyby na to došlo, tak je, Dyelin, musíš přesvědčit, aby si vybrali mezi Arymillou a mnou. Jinak vznikne takový zmatek, že ho možná už nikdy nerozmotáme, a zbytek Andoru do toho spadne s námi.“

Dyelin zachrčela, jako by dostala ránu. Naposledy se rody rozdělily mezi tři uchazečky o Lví trůn před pěti sty lety a vzápětí vypukla sedmiletá válka, než královna získala korunu. Tou dobou už byly všechny původní uchazečky mrtvé.

Elain bezmyšlenkovitě zvedla šálek a napila se. Čaj už byl studený, ale na jazyku ucítila med. Med! Užasle se podívala na Aviendhu a její sestra zdvihla koutky úst v úsměvu. Byl to spiklenecký úsměv, jako by Birgitte nevěděla přesně, co se stalo. Dokonce ani jejich zvláštně zesílené pouto nezahrnovalo chutě, přesto musela cítit, jak je Elain překvapená a že má z čaje radost. Dala si ruce v bok a nasadila přísný výraz. Nebo se o to přinejmenším pokusila. Prese všechno se však také usmála. Elain si náhle uvědomila, že Birgitte přestala konečně bolet hlava. Nevěděla, kdy bolest zmizela, ale už tam rozhodně nebyla.

„Doufej v nejlepší a mysli na nejhorší,“ řekla. „Občas se stane i to nejlepší.“

Dyelin, jež netušila nic o medu a tom ostatním, jen si všimla, že se všechny zubí, si hlasitě odkašlala. „A občas se to nestane. Jestli tvůj chytrý plán vyjde přesně tak, jak bylo naplánováno, nebudeme Aemlyn, Ellorien a ty ostatní potřebovat, avšak je to obrovské riziko. Jestli se všechno zvrtne –“

Otevřely se dveře a dovnitř se vnesla vlna chladu a žena s tvářemi jako jablíčka, ledovýma očima a zlatým uzlem podporučíka na rameni. Možná prve klepala, ale pokud ano, ochrana zvuk ztlumila. Stejně jako Rasoria, i Tzigan Sokorin byla hledačkou větru, než se připojila k Elainině osobní stráži. Asi se měnily stráže. „Moudrá Monaelle si přeje mluvit s urozenou paní Elain,“ ohlásila Tzigan a škrobeně se narovnala. „Je s ní panímáma Karistovanová.“

Sumeko bylo možné odbýt, ne však Monaelle. Arymillini lidé by se raději pustili do Aes Sedai než do Aielů, nicméně moudrou do města mohlo přivést pouze něco skutečně důležitého. Birgitte to věděla také a okamžitě začala skládat mapu. Aviendha nechala ochranu, aby se rozplynula, a propustila pravý zdroj.

„Požádej ji, ať jde dál,“ nakázala Elain.

Monaelle na Tzigan nečekala a vplula do místnosti, jakmile byla ochrana pryč. Když si v poměrném teple spustila loktuši z ramen k loktům, zlaté a slonovinové náramky jí hlasitě zachřestily. Elain nevěděla, jak je Monaelle stará – moudré nebyly ohledně věku tak zdrženlivé, jenže byly vyhýbavé – přesto vypadala na střední věk. V po pás dlouhých žlutých vlasech měla načervenalé pramínky, ale ani jediný bílý vlas. Na Aielanku byla malá, menší než Elain, s mírnou, mateřskou tváří, a v jediné síle byla dost slabá, jenom tak tak by byla přijata do Bílé věže, ale mezi moudrými, kde se to nepočítalo, stála velmi vysoko. Pro Elain a Aviendhu bylo důležitější, že u jejich znovuzrození jako prvních sester byla porodní bábou. Elain před ní udělala pukrle a přešla Dyelinino opovržlivé frknutí. Aviendha se jí hluboce poklonila, přičemž se málem zlomila v pase. Kromě povinností, které k porodní bábě měla podle aielských zvyků, byla stále ještě učednicí moudrých.

„Soudím, že soukromí již nevyžadujete, když jste spustily ochranu,“ řekla Monaelle, „a je čas, abych zkontrolovala tvůj stav, Elain z rodu Trakandů. Do porodu by se to mělo dělat dvakrát měsíčně.“ Proč se mračila na Aviendhu? Ach, Světlo, samet!

„A já se přišla podívat, co dělá,“ dodala Sumeko, která vstoupila za moudrou. Sumeko byla působivá, obtloustlá žena se sebevědomýma očima v dobře střižených šatech ze žlutého sukna, přepásaných červeným pásem, a stříbrnými hřebeny v rovných černých vlasech. Na vysokém límci měla stříbrný špendlík ve tvaru kruhu s rudým smaltem. Mohla by být šlechtična nebo úspěšná obchodnice. Kdysi byla v přítomnosti Aes Sedai dost ostýchavá, ale to už ji dávno přešlo. A nebála se ani královniny gardy. „Můžeš jít,“ nařídila Tzigan. „Tohle se tě netýká.“ Vlastně ani šlechticů. „Ty můžeš jít taky, urozená paní Dyelin, i ty, urozená paní Birgitte.“ Zadívala se na Aviendhu, jako by ji chtěla též vyhodit.

„Aviendha smí zůstat,“ prohlásila Monaelle. „Promeškává příliš mnoho lekcí a tohle se bude muset dříve nebo později naučit.“ Sumeko kývla, ale na Dyelin a Birgitte upřela chladný, netrpělivý pohled.

„Musíme s urozenou paní Dyelin něco probrat,“ řekla Birgitte s mapou zastrčenou v rudém kabátě a vyrazila ke dveřím. „Večer ti povím, co jsme vymyslely, Elain.“

Dyelin na ni vrhla přísný pohled, skoro stejně přísný jako na Sumeko, ale odložila víno, poklonila se Elain a s neskrývanou netrpělivostí čekala, zatímco Birgitte cosi dlouze mumlala do ucha Monaelle. Moudrá něco krátce odpověděla. O čem si to šeptaly? Nejspíš o kozím mlíku.

Jakmile se za ženami zavřely dveře, Elain nabídla, že nechá poslat pro další víno, neboť to ve džbáně již bylo studené, ale Sumeko stroze odmítla a Monaelle také, zdvořile a trochu nepřítomně. Moudrá upírala oči na Aviendhu a mladší žena zrudla, odvrátila zrak a popadla se za sukně.

„Nesmíš mít Aviendze za zlé ty šaty, Monaelle,“ pravila Elain. „Požádala jsem ji, aby si je vzala, a ona to udělala jako laskavost pro mě.“

Monaelle našpulila rty a zamyslela se. „První sestry by si měly prokazovat laskavosti,“ usoudila nakonec. „Znáš své povinnosti ke svým lidem, Aviendho. Zatím sis s tím obtížným úkolem poradila docela dobře. Musíš se naučit žít ve dvou světech, takže se hodí, že sis zvykla i na tyto šaty.“ Aviendha se uvolnila, jenže Monaelle pokračovala: „Ale nesmíš si zvykat příliš. Ode dneška budeš každý třetí den a noc trávit ve stanech. Zítra se se mnou vrátíš. Než se staneš moudrou, musíš se toho ještě hodně naučit, a to je tvou povinností, stejně jako být svazující šňůrou.“

Elain sestru vzala za ruku a stiskla jí ji, a když se ji Aviendha pokoušela pustit, držela ji dál. Aviendha se po krátkém zaváhání vzdala. Zvláštním způsobem Elain Aviendžina přítomnost nahrazovala ztrátu Randa. Nebyla to jen sestra, ale také sestra, která ho milovala. Mohly si navzájem dodávat sílu a rozesmát se navzájem, když jim bylo do pláče, a když to bylo potřeba, mohly si spolu poplakat. Jedna noc ze tří o samotě znamenala jednu noc ze tří, kdy bude každá plakat sama. Světlo, co Rand děla? Ten strašný plamen na západě stále zářil s nezmenšenou silou a Elain si byla jistá, že Rand je v jeho středu. Na jejich poutu se nezměnilo ani zbla, přesto si tím byla jistá.

Náhle si uvědomila, že Aviendze mačká ruku vší silou, což ona opětuje. Obě naráz povolily sevření, ruce si však nepustily.

„Muži dokážou dělat potíže, i když jsou úplně jinde,“ podotkla Aviendha tiše.

„Pravda,“ souhlasila s ní Elain.

Monaelle se nad tím usmála. Patřila k těm několika málo lidem, kteří věděli o poutu s Randem a o tom, kdo je otcem Elainina dítěte. Nicméně nikdo z rodinky to netušil.

„Podle mě jsi nějakému muži dovolila dělat všechny potíže, jakých se mu zachtělo, Elain,“ napomenula ji škrobeně Sumeko. Pravidla rodinky se řídila pravidly pro mladší a přijaté novicky a zakazovala nejen děti, ale i vše, co by k nim mohlo vést, a členky se jimi přísně řídily. Kdysi by si žena z rodinky raději spolkla jazyk, než by byť jen naznačila, že nějaká Aes Sedai nedodržela pravidla. Od té doby se však hodně změnilo. „Dnes mám cestovat do Tearu, abych mohla zítra dopravit lodní náklad obilí a oleje, a už se připozdívá, takže jestli jste skončily s řečičkami o mužích, navrhuji, aby Monaelle pokračovala v tom, proč sem přišla.“

Monaelle si postavila Elain před krb tak blízko, až byl žár z dohořívajících polen téměř nesnesitelný – vysvětlila jí, že je lepší, když je matka v teple – a potom ji obklopila záře saidaru a začala splétat prameny ducha, ohně a země. Aviendha ji pozorovala skoro stejně pozorně jako Sumeko.

„Co je to?“ zeptala se Elain, když se do ní tkanivo zanořilo. „Je to jako rytí?“ Každá Aes Sedai v paláci na ni použila rytí, i když pouze Merilille měla dostatečnou schopnost léčit, aby to k něčemu bylo, ale ani ony, ani Sumeko nedokázaly říci víc, než že čeká dítě. Elain ucítila svrbění a jakési bzučení v těle.

„Nebuď labuť, holka,“ zavrčela Sumeko. Elain pozvedla obočí, a dokonce ji napadlo, že Sumeko pod nosem setká prsten s Velkým hadem, ale kulatolící žena si toho zřejmě nevšimla. Nemusela by si všimnout ani toho prstenu, jak se předkláněla a civěla, jako by mohla tkanivo v Elainině těle vidět. „Moudré se naučily léčení ode mne. A asi i od Nyneivy,“ připustila po chvíli. Ach, kdyby to Nyneiva slyšela, vyletěla by jako ohňostrůjcovská rachejtle. „A prostou formu se naučily od Aes Sedai.“ Frknutí, znějící jako trhání plátna, ukazovalo, co si Sumeko myslí o „prosté“ formě, což bylo jediné léčení, jež Aes Sedai znaly po tisíce let. „Tohle je něco, co znají jenom moudré.“

„Nazývá se to hlazení dítěte,“ prohodila Monaelle nepřítomně. Soustředila se hlavně na tkanivo. Prosté rytí slouží ke zjištění, co dotyčného trápí – to bylo prosté – a už by to skončilo, ale ona prameny pozměnila a bzučení v Elainině těle změnilo výšku a zanořilo se hlouběji. „Možná že to má něco společného s léčením, je to snad jakýsi druh léčení, ale my ho známe ještě z dob, než jsme byli posláni do Trojí země. Některé způsoby tkaní jsou podobné tomu, co nám ukázaly Sumeko Karistovanová a Nyneiva z al’Mearů. Při hlazení dítěte zjistíte zdravotní stav matky a dítěte, a když změníte tkanivo, můžete vyléčit i některé problémy, ale na ženu, která nečeká dítě, to nezabere. Na muže taky ne, pochopitelně.“ Bzučení zesílilo, až měla Elain pocit, že ho musí slyšet každá v místnosti. Elain málem vibrovaly zuby.

Vzpomněla si na dřívější myšlenku a vyhrkla: „Neublíží dítěti usměrňování? Teda, když já budu usměrňovat.“

„O nic víc než dýchání.“ Monaelle nechala tkanivo s úsměvem zmizet. „Máš dvě. Je příliš brzy, aby se poznalo, jestli to jsou děvčata, nebo chlapci, ale jsou zdravé, stejně jako ty.“

Dvojčata! Elain si vyměnila veselý úsměv s Aviendhou. Skoro cítila sestřinu radost. Bude mít dvojčata. Randovy děti. Doufala, že to bude chlapeček a holčička nebo dva chlapci. Dvě holčičky by při nástupnictví znamenaly spoustu problémů. Ještě nikdo nikdy nezískal Růžovou korunu se všeobecnou podporou.

Sumeko naléhavě zachrčela a ukázala na Elain a Monaelle kývla. „Dělej přesně to, co já, a uvidíš.“ Dívala se, jak Sumeko vytváří tkanivo, a znovu kývla. Kulatá žena nechala tkanivo zapadnout do Elain a zasupěla, když sama ucítila to bzučení. „Nebudeš si muset dělat starosti s nevolností,“ pokračovala Monaelle, „ale občas budeš mít problémy s usměrňováním. Vlákna by ti mohla vyklouznout, jako by byla namaštěná, nebo se vytratí jako mlha, takže to budeš muset zkoušet dál, abys zvládla i jednoduché tkanivo a udržela ho. Časem by se to mohlo zhoršovat a během porodu nedokážeš usměrňovat vůbec, ale hned po porodu se to spraví. Brzy začneš být náladová, jestli to už nezačalo, jednu chvíli budeš brečet, vzápětí budeš štěkat. Otec tvých dětí by se měl mít na pozoru a držet se od tebe co nejdál.“

„Slyšela jsem, že mu dnes ráno už málem utrhla hlavu,“ zahuhlala Sumeko, propustila tkanivo, narovnala se a upravila si rudý pás kolem břicha. „Tohle je pozoruhodné, Monaelle. Mě nikdy nenapadlo tkanivo, které by se dalo použít pouze na těhotné.“

Elain stiskla rty, ale řekla jen: „S tím tkanivem poznáš všechno, Monaelle?“ Nejlepší bude, když si budou všichni myslet, že otcem jejích dětí je Doilan Mellar. Děti Randa al’Thora by se staly terčem ať už ze strachu, z nenávisti či z touhy po výhodách, ale nad Mellarovými dětmi se nikdo zamýšlet nebude, možná dokonce ani nad Mellarem samotným ne. Bylo to nejlepší a tím to končilo.

Monaelle zvrátila hlavu dozadu a zachechtala se, až si musela otřít slzy. „Tohle vím díky tomu, že jsem porodila sedm dětí a měla tři manžely, Elain z rodu Trakandů. Schopnost usměrňovat tě chrání před nevolností, ale stejně musíš zaplatit. No tak, Aviendho, musíš to taky zkusit. Opatrně. Přesně tak, jak jsem to udělala já.“

Aviendha dychtivě uchopila pravý zdroj, jenže než začala setkávat vlákna, saidar zase pustila a upřela oči na zeď s tmavým deštěním. Hleděla k západu. Stejně jako Elain, Monaelle a Sumeko. Plamen, jenž tak dlouho zářil, právě zmizel. Jednu chvíli tam byl, zuřící žár saidaru, a vzápětí byl pryč, jako by nikdy neexistoval.

Sumeko se vzedmulo mohutné poprsí, jak se zhluboka nadechla. „Myslím, že se dnes stalo něco skutečně nádherného, nebo strašného,“ pronesla tiše. „A já se bojím zjistit, co z toho.“

„Nádherného,“ řekla Elain. Bylo to hotovo, ať to bylo cokoliv, a Rand byl naživu. Už to samo o sobě bylo nádherné. Monaelle se na ni tázavě zadívala. Věděla o poutu, takže si dokázala domyslet zbytek, ale jen si prstem zamyšleně pohladila náhrdelníky. V každém případě brzy vypáčí zbytek z Aviendhy.

Kdosi zaklepal na dveře a ony sebou prudce trhly. Všechny kromě Monaelle. Předstírajíc, že neviděla, jak ostatní ženy nadskočily, se moudrá příliš okatě soustředila na svou loktuši. Sumeko zakašlala, aby zakryla rozpaky.

„Dále,“ zavolala hlasitě Elain. Musela skoro řvát, aby její hlas pronikl dveřmi i bez zvukové ochrany.

Do místnosti strčila hlavu Caseille s kloboukem v ruce a potom vstoupila a pečlivě za sebou dveře zavřela. Bílou krajku na límci a manžetách měla jako čerstvě nažehlenou, ale očividně se vrátila zpátky do služby poté, co se po večerní cestě trochu upravila. „Odpusť, že vyrušuji, má paní, ale myslela jsem, že to budeš chtít vědět. Mořský národ šílí, teda ty ženy, které tu ještě jsou. Zřejmě se ztratila jedna z jejich učednic.“

„Co dál?“ zeptala se Elain. Scházející učednice znamenala už dost velký problém, ale něco v ženině tváři jí prozradilo, že toho bude víc.

„Gardistka Azeri mi náhodou sdělila, že před třemi hodinami viděla Merilille Sedai opouštět palác,“ pokračovala Caseille váhavě. „Merilille a jednu ženu v plášti a s kapucí. Vzaly si koně a naloženého soumara. Yurith říkala, že ta druhá žena měla na rukou tetování. Má paní, nikdo neměl důvod hledat –“

Elain ji pokynem ruky umlčela. „Nikdo neudělal nic špatně, Caseille. Není to ničí vina.“ Alespoň ne gardistek. Tohle ovšem byla pěkná kaše. Talaan a Metarra, dvě učednice hledaček větru, byly v jediné síle velice silné, a pokud Merilille dokázala jednu z nich přemluvit, aby se pokusila stát Aes Sedai, mohla sama sebe přesvědčit, že vzít ji tam, kde by ji mohly zanést do knihy novicek, je dostatečným důvodem, aby se vyhnula svému slibu učit hledačky větru. Které budou rozčilené kvůli ztrátě Merilille a vzteklé kvůli učednici. Ony budou vinit každého okolo a nejvíc ze všeho Elain.

„To o Merilille už ví každý?“ zeptala se.

„Zatím ne, má paní, ale ten, kdo jim sedlal koně a nakládal mulu, nebude držet jazyk za zuby. Stájníci nemají moc o čem klevetit.“ Tedy pořádně horká kaše, a malá šance, že ji dokáže zchladit dřív, než ji bude muset sníst.

„Doufám, že se mnou později povečeříš, Monaelle,“ navrhovala Elain, „ale teď mě musíš omluvit.“ Ať už měla k porodní bábě povinnosti či nikoliv, ani nepočkala, jestli bude souhlasit. Musela se pokusit zabránit pohromě. Snad to půjde. „Caseille, oznam to Birgitte a řekni jí, že chci okamžitě poslat zprávu k bránám kvůli Merilille. Vím, vím, možná už opustily město a stráže u brány by stejně Aes Sedai nezastavily, ale třeba by ji mohly zdržet nebo vyděsit její společnici, takže se schovají někde ve městě. Sumeko, požádala bys Reanne, ať sežene všechny z rodinky, které nedokážou cestovat, aby prohledaly město? Je to jenom malá naděje, ale Merilille si možná myslela, že je už příliš pozdě, aby se vydávala na cestu. Zkontrolujte všechny hostince včetně Stříbrné labutě a…“

Doufala, že Rand dnes opravdu udělal něco nádherného, ale nemohla marnit čas a přemýšlet o tom. Musela získat trůn a vyřídit to s rozzlobenými Atha’an Miere, než si svůj hněv vybijí na ní. Zkrátka byl to den jako každý jiný od jejího návratu do Caemlynu, což znamenalo, že má plné ruce práce.

15

Houstnoucí temnota

Zapadající slunce bylo krvavou koulí nad vrcholky stromů a vrhalo odporné světlo na rozlezlý tábor s řadami koní, povozy s plátěnými střechami a vysokými koly a stany všech velikostí a tvarů, mezi nimiž byl sníh rozdupaný na kaši. V této chvíli a na takovém místě Elenia rozhodně nechtěla být. Z velkých černých železných kotlů se nesla vůně vařeného hovězího, z čehož se jí obracel žaludek. V chladném vzduchují od nosu stoupala pára, což slibovalo mrazivou noc, a jejím nejlepším červeným pláštěm pronikal vítr i přesto, že byl podšitý bílou kožešinou. Stříbrná liška měla mít teplejší kožešinu než ostatní zvířata, ale jí to tak nepřipadalo.

Rukou v rukavici si plášť přidržela úžeji u těla, pomalu projížděla táborem a velmi, byť ne příliš úspěšně, se snažila potlačit třes. Vzhledem k denní době tady nejspíš bude muset strávit noc, jenže zatím neměla rušení, kde bude spát. Nepochybně ve stanu jednoho z menších šlechticů, kdy se jeho majitel nebo majitelka přesunou jinam a přitom se budou snažit zachovat si tvář, jenže Arymilla ji ráda nechávala až do poslední chvíle v nejistotě ohledně toho, kde bude spát, i všeho ostatního. Jedna věc se ještě pořádně nevyřešila a už tu byla další. Ta žena si očividně myslela, že neustálá nejistota ji donutí se kroutit, snad dokonce usilovat o její přízeň. To nebyl zdaleka jediný Arymillin špatný odhad, počínaje přesvědčením, že Elenia Sarand má přistřižené drápky.

Doprovázeli ji jen čtyři muži se dvěma zlatými kanci na pláštích – a pochopitelně i její komorná Janny, která se choulila v plášti, až v sedle vypadala jako raneček zeleného sukna – a v celém táboře neviděla jediného dalšího muže, o němž by si mohla být jistá, že k rodu Sarandů chová ždibíček věrnosti. Tu a tam některý hlouček mužů, krčicích se kolem táborových ohňů se svými pradlenkami a švadlenkami, měl červenou lišku rodu Ansharů a před chvílí ji pomalým krokem minul dvojstup jezdců s tvrdými výrazy pod mřížkou hledí a s Barynovým okřídleným kladivem na oděvu. Z dlouhodobého hlediska nebyli důležití. Karind a Lir se řádně popálili, když při Morgasině nástupu na trůn váhali příliš dlouho, a tentokrát povedou Anshary a Baryny tam, kde uvidí sebemenší výhodu, ve chvíli, kdy ji zahlédnou, a Arymillu opustí stejně ochotně, jako se k ní připojili. Až přijde vhodný čas.

Většina mužů brodících se studenou břečkou nebo s nadějí hledících do odporných kotlů byli odvedenci, sedláci a vesničané, které ten který pán nebo paní posbírali cestou, a jen málokdo měl na obnošených šatech, kabátech nebo záplatovaných pláštích odznak nějakého rodu. Bylo dokonce těžké rozeznat domnělé vojáky od podkovářů a šípařů a podobných řemeslníků, protože všichni měli u pasu nějaký ten meč či sekeru. Světlo, i spousta žen nosila nože dost dlouhé, aby je bylo možné označit za krátké meče, akorát že bylo poněkud obtížné oddělit některé selky od vozků. Nosili stejné šaty ze silného sukna a měli stejné drsné ruce a ztrhané tváře. A vlastně na tom ani nezáleželo. Toto zimní obléhání byla vážná chyba – ozbrojenci začnou hladovět mnohem dřív než lidé ve městě – avšak Elenii to poskytlo příležitost, a když se příležitost naskytne, člověk jí využije. Kapuci měla i přes studený vítr trochu shrnutou, aby jí bylo vidět do obličeje, vlídně kývla každému nemytému pacholkovi, jenž se aspoň podíval jejím směrem, a nevšímala si toho, jak někteří nad takovou pozorností polekaně nadskakují.

Většina si její vlídnost zapamatuje, zapamatuje si zlaté kance, jež měl její doprovod, a budou vědět, že si jich Elenia Sarand všimla. Na takových základech se budovala moc. Hlava rodu, stejně jako královna, stála na vrcholku věže zbudované na lidech. Pravda, ti na dně byli cihlami z nejobyčejnější hlíny, ale pokud se tyto obyčejné cihly zhroutily, padla celá věž. Na něco takového Arymilla zřejmě úplně zapomněla, pokud to vůbec kdy věděla. Elenia pochybovala o tom, že Arymilla promluvila s kýmkoliv níže postaveným, než byl šafář či osobní komorník. Kdyby to bylo… prozíravé… Elenia sama by byla prohodila pár slov u každého táborového ohně, občas někomu stiskla špinavou ruku a rozpomněla se na lidi s nimiž se již setkala, nebo by to alespoň předstírala, aby si to mysleli. Arymille prostě a jednoduše scházela inteligence, aby se mohla stát královnou.

Tábor zabíral větší plochu než většina městysů a působil spíš jako stovka táborů různé velikosti než jeden velký tábor, a tak se mohla projíždět, aniž by si musela dělat starosti s tím, že se dostane příliš daleko. Ale ona si pozor stejně dávala. Hlídky kolem tábora by se chovaly zdvořile, pokud by muži nebyli úplně padlí na hlavu, ale nepochybně měly své rozkazy. Elenia ze zásady schvalovala, aby lidé dělali, co se jim řekne, ale bude lepší vyhnout se veškerým trapným incidentům. Zvlášť vzhledem k tomu, jaké by to mělo následky, pokud si Arymilla skutečně myslela, že se pokouší odjet. Už ji donutila strávit jednu mrazivou noc ve špinavém stanu nějakého vojáka. Slovo stan se na ten přístřešek skoro ani nehodilo, byl plný havěti a celý záplatovaný, nemluvě o tom, že tam nebyla Janny, aby jí pomohla se šaty a dodala trochu tepla pod bídnou náhražkou pokrývek, a to jen kvůli něčemu, co byla stejně vymyšlená urážka. Dobrá, byla to skutečná urážka, ale Elenii nenapadlo, že Arymilla bude dost chytrá, aby si toho všimla. Světlo, představa, že musí opatrně našlapovat kolem té… té pitomé husy! Přitáhla si plášť víc k tělu a snažila se předstírat, že se otřásla jenom kvůli větru. Měla na přemýšlení lepší věci. Mnohem důležitější věci. Kývla na vykuleného mládence s tmavým šátkem kolem hlavy a on sebou cukl, jako by si myslel, že se mračí. Hloupý sedlák!

Žrala ji představa, že jen pár mil odsud si ta slepice Elain sedí v teple a pohodlí královského paláce a pečují o ni desítky dobře vycvičených sloužících a v hlavě má nejspíš jen myšlenky na to, co si vezme k večeři připravené palácovými kuchaři. Povídalo se, že holka se čeká, nejspíš s nějakým gardistou. Bylo to docela dobře možné. Elain nedala na slušnost o nic víc než její matka. Dyelin byla mozkem celého podniku, ta byla bystrá a nebezpečná i přes ubohý nedostatek ctižádosti, a nejspíš jí stejně radí nějaká Aes Sedai. Mezi všemi těmi nesmyslnými klepy musela být alespoň jedna skutečná Aes Sedai.

Z města se neslo tolik báchorek, že poznat skutečnost od výmyslů bylo obtížné – Mořský národ že dělá díry do vzduchu? Naprostá pitomost! – nicméně Bílá věž měla očividně zájem na tom, aby na trůn usedla jedna z jejích členek. Jakpak by ne? Přesto, když došlo na tyto věci, byl Tar Valon až dosud pragmatický. Historie jasně ukazovala, že ať už na Lví trůn usedla kterákoliv žena, brzy se zjistilo, že ji celou dobu podporovala Věž. Aes Sedai nechtěly ztratit spojení s Andorem kvůli nedostatku čilosti, a už vůbec ne, když byla Věž sama rozdělená. Elenia si tím byla jistá, stejně jako si byla jistá svým jménem. Vlastně jestli byla pravda polovina toho, co o situaci ve Věži slyšela, příští královna Andoru by mohla požadovat, cokoliv by se jí zachtělo, jen aby toto spojení zůstalo zachováno. Na každý pád žádná nezíská Růžovou korunu dřív než v létě, a do té doby se mohlo přihodit hodně věcí. Opravdu hodně věcí.

Už tábor objížděla podruhé, když před sebou zahlédla další oddíl na koních, v hasnoucím světle pomalu projíždějící mezi ohni. Zamračila se a přitáhla koni otěže. Ženy byly v pláštích a kapuce měly stažené do čela. Jedna byla v modrém hedvábí podšitém černou kožešinou, druhá v prosté šedé vlně, ale čtyři ozbrojenci měli na pláštích jasně viditelné tři klíče. Elenii napadla velká spousta lidí, které by potkala raději než Naean Arawn. Na každý pád, i když jim Arymilla výslovně nezakázala, aby se scházely bez ní – Elenia zaskřípala zuby a přinutila se tvářit vlídně – prozatím bylo moudřejší netlačit na pilu. Zvlášť když z takového setkání nemohla vzejít žádná výhoda.

Naean ji naneštěstí zahlédla dřív, než stačila otočit koně. Rychle řekla něco svému doprovodu, a zatímco se ozbrojenci a komorná ještě klaněli, ona už pobídla koně směrem k Elenii, až mu od kopyt odletovaly hroudy hlíny. Světlo spal tu hlupačku! Na druhou stranu mohlo být dobré vědět, co ji tak zneklidnilo, a naopak nebezpečné, kdyby to nezjistila. Mohlo by, přesto to však znamenalo nebezpečí.

„Zůstaňte tady a pamatujte si, že jste nic neviděli,“ štěkla Elenia na svůj ubohý doprovod, a aniž by čekala na odpověď, pobídla patami Jitřní vítr do běhu. Nepotřebovala složité úklony a pukrlata pokaždé, když se otočila, nic víc, než co se hodilo, a její lidé věděli, že nemají dělat nic, co jim nepřikáže. Starosti si musela dělat se všemi ostatními, Světlo je všechny spal! Když dlouhonohý ryzák vyrazil, pustila plášť a ten za ní vlál jako karmínový praporec Sarandů. Nechala ho povlávat, jen ať ho sedláci a Světlo ví kdo vidí, a tak jí jezdeckými šaty pronikal vítr, což byl další důvod k podráždění.

Naean měla aspoň dost rozumu, aby zpomalila a setkala se s ní v polovině cesty, vedle dvou těžce naložených vozů s ojemi opřenými v blátě. Muži u ohně se soustředili na kotel, z něhož se kouřilo, a třebaže se z toho zápachu Elenii obracel žaludek, vítr, jenž k ní puch přinášel, také zabrání, aby něco zaslechli. Jenom doufala, že to bude něco důležitého.

Naean s tváří bledou jako slonovina, rámovanou černou kožešinou, by mohla být krasavice, nebýt tvrdých rysů kolem úst a očí studených jako modrý led. Seděla v sedle zpříma a navenek se tvářila klidně, nedotčená událostmi. Dýchala pravidelně. „Víš, kde budeš dnes v noci spát, Elenie?“ zeptala se chladně.

Elenia se nenamáhala tvářit vlídně a mračila se jako ďas. „Tak tohle chceš?“ Riskovat Arymillinu nespokojenost kvůli takové blbosti! Z pomyšlení, že je třeba vyhnout se Arymillině nespokojenosti, prskala. „Víš tolik, co já, Naean.“ Zatahala za otěže a už obracela koně, když Naean znovu promluvila, a s důrazem.

„Nehraj si přede mnou na hlupačku, Elenie. A neříkej, že by sis stejně jako já klidně neukousla nohu, jen aby ses dostala z téhle pasti. Nemohly bychom tedy aspoň předstírat zdvořilost?“

Elenia zastavila Jitřní vítr a úkosem se zadívala na druhou ženu. Tak mohla dohlížet na muže u nejbližšího ohně. Žádný z nich neměl rodový znak. Mohli patřit ke komukoliv. Občas se některý ohlédl na dvě dámy na koních, ale jinak se soustředili hlavně na oheň a teplo. A na to, jak dlouho potrvá, než se hovězí rozvaří na kaši. Tahle sorta zřejmě byla schopná jíst cokoliv.

„Myslíš, že dokážeš uniknout?“ zeptala se tiše. Zdvořilost byla dobrá, ne však za cenu, že tu všem na očích setrvá déle, než bude nezbytné. Ale jestliže Naean našla cestu, jak z toho ven… „Jak? Smlouva, kterou jsi podepsala, že budeš podporovat Marny, už byla vylepená v půlce Andoru. Kromě toho si nemůžeš myslet, že tě Arymilla nechá jen tak odjet.“ Naean sebou trhla a Elenia se proti své vůli usmála. Ta žena nebyla tak nedotčená, jak předstírala. Přesto se jí dařilo mluvit klidně.

„Včera jsem viděla Jarida, Elenie, a i z dálky měl tvář jako bouřkový mrak a cválal tak rychle, že si mohl klidně srazit vaz. Jestli znám tvého manžela, tak už plánuje, jak tě z toho vysekat. Kvůli tobě by plivl do oka i Temnému.“ To byla pravda, něco takového by Jarid klidně udělal. „Určitě chápeš, že bude lepší, když budu do vašich plánů zasvěcená.“

„Můj manžel podepsal stejnou smlouvu jako ty, Naean, a je to čestný muž.“ Pro vlastní dobro byl až příliš čestný, pravda, ale už před svatbou se řídil tím, co chtěla Elenia. Jarid tu smlouvu podepsal, protože ji podepsala ona a jemu řekla, že to má udělat, tedy ne že by v té věci měla na vybranou, a klidně ji odvrhne, i když neochotně, pokud ho požádá. Pochopitelně bylo v této chvíli těžké sdělit mu, co si přeje. Arymilla dávala dobrý pozor, aby ji k němu nepustila ani na míli. Měla všechno v rukou – jak bylo za daných okolností možné – ale potřebovala dát Jaridovi zprávu, i kdyby jenom proto, aby mu zabránila „vysekat ji z toho“. Plivnout do oka Temnému? Z přesvědčení, že jim oběma pomáhá, by mohl všechno zničit, a nakonec by to mohl udělat, i když by věděl, že je tím zničí.

Nedat najevo rozčilení a vztek, jež se v ní najednou vzedmuly, vyžadovalo velké sebeovládání, ona však zakryla napětí úsměvem. Velice se pyšnila tím, že se za každé situace dokáže usmát. V tomto úsměvu byl nicméně nádech překvapení. A opovržení. „Já nic neplánuji, Naean, a jsem si jistá, že ani Jarid ne. Kdybych ale přece jen něco vymýšlela, proč bych tě měla přibrat?“

„Protože jestli mě nepřibereš,“ prohlásila Naean bez obalu, „Arymilla by se o tom mohla dozvědět. Možná je pitomá, ale když jí jednou něco ukážeš, všimne si toho. A ty bys mohla každou noc spát ve stanu se svým snoubencem, nemluvě o tom, že by tě chránili jeho ozbrojenci.“

Eleniin úsměv se rozplynul a její hlas zněl stejně mrazivě, jako byla ta ledová koule, která se jí náhle vytvořila v žaludku. „Měla by sis dávat pozor na jazyk, nebo by Arymilla mohla požádat své Taraboňany, aby si s tebou zase zahráli kolíbku. Vlastně si myslím, že ti tohle můžu zaručit.“

Nezdálo se možné, že by Naean mohla ještě víc zblednout, ale podařilo se jí to. Zakymácela se v sedle a musela se chytit Elenie za ruku, aby nespadla. Závan větru jí rozevlál plášť a ona ho znovu nechytila. Kdysi chladné oči měla vytřeštěné a vůbec se svůj strach nepokoušela skrýt. Možná ho už ani nedokázala skrývat. Když promluvila, supěla. „Vím, že s Jaridem něco plánujete, Elenie. Vím to! Vezmi mě s sebou a… a já budu přísahat věrnost Arawnům, jakmile se zbavím Arymilly.“ Ano, musela být řádně otřesená, když nabídla něco takového.

„Chceš na sebe přilákat ještě větší pozornost?“ štěkla Elenia a vytrhla jí ruku. Jitřní vítr a černý valach nervózně zatancovali, jak převzali náladu svých jezdkyň, a Elenia ryzákovi prudce přitáhla otěže, aby ho uklidnila. Dva muži u ohně rychle odvrátili zrak a sklonili hlavy. Nepochybně si mysleli, že viděli, jak se v houstnoucím šeru hádají dvě šlechtičny, a nechtěli na sebe přilákat pozornost, aby si snad hněv nevybily na nich. Ano, muselo jít jen o tohle. Možná budou něco povídat, ale byli dost chytří, aby se nezapletli do hádek nadřízených.

„Nemám žádný plán na… útěk. Vůbec žádný,“ dodala Elenia tišeji. Znovu si přitáhla plášť k tělu a klidně otočila hlavu k vozům a stanům opodál. Jestli je Naean dost vyděšená… Až se objeví příležitost… Nikdo nebyl dost blízko, aby je mohl slyšet, ale přesto dál mluvila skoro šeptem. „Věci by se mohly pochopitelně změnit. Kdo ví? Pokud by se tak stalo, tak ti pod Světlem a na svou naději na znovuzrození slibuji, že neodejdu bez tebe.“ Naean se zatvářila překvapeně a v očích jí vykvetla naděje. Teď bylo třeba nahodit udičku. „Tedy pokud budu mít dopis napsaný tvou vlastní rukou, podepsaný a zapečetěný, ve kterém jednoznačně odmítneš podporu Marnům, z vlastní svobodné vůle, a odpřisáhneš podporu rodu Arawnů se mnou na trůně. Pod Světlem a na svou naději na znovuzrození. Nic menšího mi stačit nebude.“

Naean trhla hlavou a olízla si rty. Uhýbala pohledem, jako kdyby hledala cestu ven, jako by hledala pomoc. Vraník dál frkal a poskakoval, ale ona ho držela jenom natolik, aby se nesplašil, a i to dělala jaksi mimoděk. Ano, byla vyděšená. Ale ne do té míry, aby nepochopila, co Elenia požaduje. V historii Andoru bylo dost příkladů, aby to nevěděla. Dokud nebylo nic napsáno, byly tu tisíce možností, ale pouhá existence takového dopisu by Naean nasadila uzdu a Elenii by dala otěže do rukou. Zveřejnění dopisu by Naean zničilo, pokud by Elenia nebyla natolik hloupá, aby se přiznala, že ji k tomu donutila. Po takovém odhalení by se mohla pokusit vydržet, ale i rod s mnohem větší svorností mezi jednotlivými členy, než byli Arawnové, s mnohem méně sestřenicemi, bratranci, tetami a strýci, připravenými okamžitě podrazit tomu druhému nohy, by se rozpadl. Menší rody, po celá pokolení připoutané k Arawnům, by začaly hledat podporu jinde. Během několika let, byť ne dříve, by Naean skončila jako hlava bezvýznamných a zdiskreditovaných zbytků rodu. Ano, už se to stalo.

„Už jsme tu dost dlouho.“ Elenia zvedla otěže. „Nechci, aby lidé začali klevetit. Snad budeme mít další příležitost promluvit si o samotě, než Arymilla usedne na trůn.“ Taková odporná představa! „Snad.“

Druhá žena vydechla, jako by z ní vycházel všechen vzduch, ale Elenia obrátila koně, ani rychle, ani pomalu, a zastavila se teprve tehdy, když Naean vyhrkla: „Počkej!“

Elenia se ohlédla přes rameno a čekala. Mlčky. Vše, co bylo třeba říci, již bylo řečeno. Zbývalo jen zjistit, zda je ta žena natolik zoufalá, aby se Elenii vydala do rukou. Měla by být. Ona neměla k ruce žádného Jarida. Vlastně každý z Arawnů, kdo by navrhl, že Naean potřebuje zachránit, by skončil ve vězení za maření Naeanina výslovného příkazu. Bez Elenie by mohla v zajetí zestárnout. S tím dopisem by však jen skončila v jiném zajetí. S tím dopisem byl jí Elenia mohla poskytnout veškeré zdání naprosté svobody. Zřejmě byla dost bystrá, aby to pochopila. Nebo se možná jen příliš bála Taraboňanů.

„Zařídím to, hned jak to půjde,“ slíbila nakonec odevzdaně.

„Už se na to těším,“ zamumlala Elenia a příliš se nenamáhala zakrýt uspokojení. Ale příliš s tím neotálej, dodala málem a zarazila se právě včas. Naean možná byla poražená, ale i poražený nepřítel může člověku vrazit nůž do zad, když je zahnán do kouta. Kromě toho se bála Naeaniny hrozby stejně, jako se Naean bála té její. Možná víc. Avšak dokud to Naean nevěděla, její nůž neměl hrot.

Cestou zpátky ke svým ozbrojencům byla Elenia v mnohem lepší náladě než od… rozhodně od chvíle, kdy se z jejích „zachránců“ vyklubali Arymillini lidé. Možná od chvíle, kdy ji Dyelin nechala zavřít v Aringillu, i když tam nikdy neztrácela naději. Věznili ji v guvernérově domě, jenž byl docela pohodlný, třebaže se musela o pokoje dělit s Naean. Spojení s Jaridem neznamenalo žádný problém, a dokonce si myslela, že s královninými gardisty v Aringillu navázala dobré styky. Mnoho z nich nedávno přišlo z Cairhienu, takže si… nebyli jistí… komu vlastně patří jejich věrnost.

Teď jí nedávné nádherně náhodné setkání s Naean zvedlo náladu tolik, že se usmála na Janny a slíbila jí hromadu nových šatů, jakmile se dostanou do Caemlynu. Což u baculaté ženy vyvolalo vděčný úsměv. Elenia komorné kupovala nové šaty vždy, když se cítila zvlášť dobře, a každé by se hodily i pro úspěšnou obchodnici. Byl to jeden ze způsobů, jak si zajistit věrnost a diskrétnost, a po dvacet let jí Janny poskytovala obojí.

Slunce už bylo jen rudým proužkem nad lesem a byl čas najít Arymillu, aby se dozvěděla, kde bude dnes v noci spát. Světlo dej, aby to byla slušná postel v teplém, ne příliš zakouřeném stanu, se slušnou večeří. Víc v současné době žádat nemohla. Ale ani to jí náladu nepokazilo. Nejenže na hloučky mužů a žen, jež míjeli, kývala, dokonce se na ně usmívala. Málem zašla až tak daleko, že jim zamávala. Všechno šlo lépe, než se dlouho odvažovala doufat. Nejenomže se zbavila Naean jako soupeřky v boji o trůn, ale ta navíc skončila uvázaná na vodítku, což by mohlo – bude! – stačit k tomu, aby to přivedlo Karinda a Lira. A byli tu tací, kteří by na trůně přijali kohokoliv kromě Trakandovny. Kupříkladu Ellorien. Morgasa ji nechala zbičovat! Ellorien by se nikdy nepostavila za nikoho z Trakandů. Aemlyn, Arathelle a Abelle byli další, jejichž ukřivděnosti bylo možné využít. A možná i Pelivarovy a Luanovy. Měla vysunutá tykadla. A nehodlala promarnit výhodu Caemlynu, jako to udělala ta divoška Elain. Z historického hlediska samotné držení Caemlynu stačilo k získání podpory nejméně čtyř nebo pěti rodů.

Načasování bude samo sebou klíčové, jinak by veškeré výhody připadly Arymille, ale Elenia už se viděla na Lvím trůně, s hlavami rodů klečícími před sebou a skládajícími jí slib věrnosti. Už si dělala seznam těch hlav rodů, jež bude třeba nahradit. Škoda že ty, kdo je nahradí, nebude moci vybrat, ale nehody se mohly stávat neuvěřitelně často.

Její spokojené rozjímání přerušil vychrtlý muž, který se náhle objevil vedle ní na podsaditém šimlovi, a ve slábnoucím světle se mu horečnatě leskly oči. Z nějakého důvodu měl Nasin v řídkých bílých vlasech nastrkané jedlové větvičky. Díky nim vypadal, že se šplhal na strom, a na rudém hedvábném kabátě měl tak hustou květinovou výšivku, že ho mohl vydávat za illiánský koberec. Vypadal směšně. Byl také hlavou nejmocnějšího rodu v Andoru. A byl úplně šílený. „Elenie, drahoušku,“ zahýkal a prskal přitom, „jak sladký pohled pro mé bolavé oči. Vedle tebe vypadá med starý a růže nudné.“

Bezmyšlenkovitě přitáhla Jitřnímu větru otěže a odvedla ho stranou, takže se mezi ně dostala Janny na své hnědce. „Já nejsem tvá snoubenka, Nasine,“ štěkla a soptila, že to musí říkat nahlas a přede všemi. „Já jsem vdaná, ty starý hňupe! Počkat!“ dodala a švihla rukou.

Rozkaz a gesto byly určeny jejím ozbrojencům, kteří položili ruce na jílce mečů a na Nasina se zamračili. Za Nasinem jelo asi třicet či čtyřicet mužů s mečem a hvězdou rodu Caerenů a neváhali by zabít každého, o kom by si mysleli, že ohrožuje hlavu jejich rodu. Několik jich už mělo meče zpola vytažené z pochvy. Jí by pochopitelně neublížili. Nasin by je nechal do jednoho oběsit, kdyby jí udělali třeba jen modřinu. Světlo, nevěděla, jestli se má kvůli tomu smát, nebo plakat.

„Pořád se bojíš toho mladého hňupa Jarida?“ chtěl vědět Nasin a zatočil s koněm blíž k ní. „Nemá právo tě dál obtěžovat. Lepší muž vyhrál a on by to měl uznat. Vyzvu ho na souboj!“ Rukou samá kost i v těsné rudé rukavici se sápal po meči, který nejspíš netasil dobře dvacet let. „Zabiju ho jako prašivého psa za to, že tě děsí!“

Elenia obratně naváděla Jitřní vítr, takže vytvořil kolem Janny kruh. Komorná se Nasinovi omlouvala a předstírala, že mu uhýbá z cesty, přičemž se mu do ní pletla. Elenia v duchu přihodila menší výšivku na šaty, jež jí hodlala koupit. Jak byl Nasin popletený, byl schopný přejít vmžiku od sladkých slůvek k tomu, že ji začne osahávat, jako by byla nějaká holčice z taverny. To by už nesnesla, rozhodně ne na veřejnosti. Jak ho objížděla, vyloudila na rtech ostražitý úsměv, i když jí úsměv dal víc práce než ty starosti. Kdyby tenhle starý hlupák přinutil Jarida, aby ho zabil, všechno by tím zničil! „Víš, že nemohu dovolit, aby kvůli mně muži bojovali, Nasine.“ Mluvila udýchaně a nervózně, ale nepokoušela se to ovládnout. Udýchanost a nervozita se docela hodily. „Jak bych mohla milovat muže, který má na rukou krev?“

Směšný dědek se zamračil, až ji napadlo, jestli snad nezašla příliš daleko. Byl šílený jako zajíc jarňák, ale ne ve všem. Ne pořád. „Neuvědomil jsem si, že jsi tak… citlivá,“ řekl nakonec a dál se pokoušel objet Janny. Svraštělá tvář se mu rozzářila. „Ale měl jsem to vědět. Odteď si to budu pamatovat. Jarid smí žít. Pokud tě nebude trápit.“ Náhle jako by si poprvé všiml Janny. S podrážděným výrazem zvedl ruku zaťatou v pěst. Baculatá žena se viditelně připravovala na ránu, aniž by uhnula, a Elenia zaskřípala zuby. Bude to stříbrná výšivka. Pro komornou se rozhodně nehodila, ale Janny si ji zasloužila.

„Urozený pane Nasine, hledala jsem tě všude,“ zazněl zpovzdáli slaďoučký ženský hlas a kroužení přestalo.

Elenia si s úlevou oddechla, když ze šera vyjela Arymilla se svým doprovodem, a musela potlačit nával vzteku, že se jí ulevilo. Arymilla v přehnaně vyšívaném zeleném hedvábí, s krajkou pod bradou a na zápěstích, byla kyprá až tlustá, s prázdným úsměvem a hnědýma očima, které neustále kulila hraným zájmem, i když nikde nebylo nic zajímavého. Nebyla dost chytrá, aby poznala rozdíl, ale byla dost mazaná, aby věděla, že existují věci, o něž by se měla zajímat, a nechtěla, aby si někdo myslel, že jí unikají. Skutečně se zajímala pouze o své vlastní pohodlí a příjmy, jež jí ho měly zajistit, a jediný důvod, proč chtěla trůn, byly královské truhlice, které jí mohly poskytnout větší pohodlí a větší příjmy, než měly ostatní hlavy rodů. Doprovod měla větší než Nasin, i když jen polovina jejích ozbrojenců měla čtyři měsíce, znak jejího rodu. Ostatní byli hlavně příživníci a pochlebníci, méně významní urození pánové a paní z menších rodů a další, ochotní lízat Arymille ruku pro trochu moci. Arymilla milovala, když jí lidé podlézali. Naean tam byla také, na kraji skupiny, se svými ozbrojenci a komornou, navenek chladná a ovládající se. Ale držela se co nejdál od Jaqa Lounalta, hubeňoura s jedním z těch směšných tarabonských závojů, který mu zakrýval obrovské kníry, a kuželovitým kloboukem, který mu nadzdvihoval kapuci pláště. Taky se příliš usmíval. Nevypadal jako muž, jenž kusem provazu dokáže někoho donutit žebrat.

„Arymillo,“ řekl Nasin zmateně a zamračil se na svou pěst, jako by ho překvapilo, že ji má zvednutou. Položil ruku na sedlovou hrušku a zářivě se na tu husu pitomou usmál. „Arymillo, drahoušku,“ vyhrkl nadšeně. Ale ne s takovým nadšením, s jakým mluvil na Elenii. Zřejmě sám sebe nějak přesvědčil, že Arymilla je jeho dcera a navíc oblíbená dcera. Jednou ho Elenia slyšela, jak s ní vzpomíná na její „matku“, svou poslední ženu, nyní již třicet let po smrti. Arymille se podařilo pokračovat v hovoru, třebaže, pokud Elenia věděla, s Miedelle Caeren se v životě nesetkala.

Přese všechny otcovské úsměvy ale zapátral v davu za ní a uvolnil se, teprve když našel Sylvase, svou vnučku a dědičku, statnou, klidnou mladou ženu, jež jeho pohled bez úsměvu opětovala a pak si stáhla tmavou, kožešinou podšitou kápi hluboko do čela. Sylvase se nikdy neusmívala, nemračila se, nedávala najevo žádné pocity, jen se stále tvářila jako kráva. Zřejmě byla také chytrá jako kráva. Arymilla si ji držela u sebe blíž než Elenii či Naean, a dokud to dělala, nebyla naděje, že by Nasin přestal se svými výlevy. Byl šílený, ale také prohnaný. „Doufám, že se o mou malou Sylvase dobře staráš, Arymillo,“ zahuhňal. „Všude kolem se potulují lovci věna a já chci, aby byl můj drahoušek v pořádku.“

„Ovšemže dávám,“ opáčila Arymilla a projela se svou tlustou kobylou kolem Elenie, aniž by se na ni podívala. Mluvila nasládle a s odporně přehnanou laskavostí. „Víš, že na ni dávám stejný pozor jako na sebe.“ Předvedla ten svůj tupý úsměv a jala se Nasinovi narovnávat plášť na ramenou a uhlazovat ho jako někdo, kdo opečovává milovaného mrzáka. „Venku je na tebe příliš velká zima. Vím, co potřebuješ. Teplý stan a svařené víno. Moc ráda pošlu svou komornou, aby ti ho připravila. Arlene, doprovoď urozeného pána Nasina do jeho stanu a svař mu nějaké dobré víno.“

Jedna štíhlá žena z jejího doprovodu se prudce otřásla, pak popojela blíž a shrnula si kapuci prostého modrého pláště, čímž odhalila hezkou tvářičku a rozechvělý úsměv. Náhle si všichni ti patolízalové a vlezdoprdelkové honem upravovali pláště, natahovali si rukavice a dívali se všude jinde, jen ne na Arymillinu komornou. Zvlášť ženy. Věděly, že stejně dobře mohla Arymilla vybrat některou z nich. Sylvase kupodivu zrak neodvracela. Ve stínu kápě jí do tváře vidět nebylo, ale hlavu otočila za štíhlou ženou.

Nasin vycenil zuby v úsměvu, díky čemuž připomínal kozla ještě víc než obvykle. „Ano. Ano, svařené víno bude dobré. Arlene, správně? Pojď, Arlene, hodná holka. Tobě není zima, že ne?“ Dívka zapištěla, když jí přehodil cíp pláště kolem ramen. „V mém stanu ti bude teplo, slibuju.“ Aniž by se ohlédl, odjel pryč a cestou se radostně chechtal a šeptal cosi mladé ženě pod svou rukou. Jeho ozbrojenci jej následovali za vrzání kůže a pomalého čvachtání kopyt v blátě. Jeden z nich se zasmál, jako by jiný řekl něco veselého.

Elenia znechuceně kroutila hlavou. Postavit hezkou ženu před Nasina, aby se nějak zabavil, byla jedna věc – vlastně ani nemusela být hezká, každá žena, kterou ten starý hlupák dokázal zahnat do rohu, byla v nebezpečí – ale použít takhle vlastní komornou bylo odporné. Ale ne tak odporné, jako byl Nasin sám. „Slíbila jsi, že ho budeš ode mě držet dál, Arymillo,“ procedila Elenia napjatě mezi zuby. Ten chlípný starý blázen na ni možná prozatím zapomněl, ale vzpomene si, jakmile ji příště zase uvidí. „Slíbila jsi, že ho zabavíš.“

Arymilla se zatvářila mrzutě a trucovitě se zatahala za rukavice. Nedostala, co chtěla. To byl podle ní velký hřích. „Jestli chceš být v bezpečí před obdivovateli, máš se držet mě, místo aby ses tu jenom tak potulovala. Můžu já za to, že přitahuješ muže? Já jsem tě zachránila. A neslyšela jsem žádné poděkování.“

Elenia zaťala zuby tak silně, až ji rozbolely čelisti. Předstírání, že tuto ženu podporuje z vlastní volby, stačilo, aby chtěla někoho pokousat. Její možnosti byly jasné: buď napíše Jaridovi, nebo strpí prodloužené líbánky se svým „snoubencem“. Světlo, mohla by to podstoupit, kdyby si nebyla jistá, že ji Nasin zavře na nějakém zapadlém sídle a poté, co bude nějakou dobu snášet jeho osahávání, nakonec zapomene, že tam je. A nechá ji tam. Arymilla však na předstírání trvala. Trvala na velké spoustě věcí a některé z nich byly naprosto nesnesitelné. Nicméně bylo třeba je přetrpět. Prozatím. Možná, až se všechno napraví, mohl by pan Lounalt věnovat pár dní svou pozornost Arymille.

Odněkud vyloudila omluvný úsměv a donutila se ohnout krk, jako by patřila k těm patolízalům, kteří ji lačně pozorovali. Nakonec pokud se před Arymillou plazila ona, jenom to dokazovalo, že oni konají správnou věc. Z toho, jak na ni koukali, zatoužila po lázni. Z toho, že to musela udělat před Naean, by nejradši křičela. „Nabízím ti veškerou vděčnost, jakou v sobě mám, Arymillo.“ To vlastně nebyla lež. Veškerá vděčnost, již v sobě měla, odpovídala touze tu ženu uškrtit. A pomalu. Musela se ale pořádně nadechnout, než ze sebe dostala zbytek. „Musíš mi odpustit, že jsem pomalejší, prosím.“ Velmi trpké slovo. „Nasin mě docela rozrušil. Víš, co by udělal Jarid, kdyby zjistil, jak se Nasin chová.“ Teď se jí do hlasu vloudilo nabroušené ostří, ale ta hlupačka se zahihňala. Zahihňala se!

„Ovšemže ti odpouštím, Elenie,“ smála se celá rozzářená. „Stačí jen požádat. Jarid je horká hlavička, že? Musíš mu napsat, aby věděl, jak jsi tady spokojená. Jsi spokojená, viď? Můžeš dopis nadiktovat mému tajemníkovi. Nesnáším, když si musím umazat prsty od atramentu, ty ne?“

„Samozřejmě jsem spokojená, Arymillo. Jak bych mohla nebýt?“ Úsměv tentokrát nevyžadoval žádnou námahou. Ta ženská si o sobě myslela, jak není chytrá. Použití jejího tajemníka vylučovalo použití tajného inkoustu, ale může Jaridovi docela otevřeně sdělit, že nemá dělat naprosto nic bez její rady, a ta bezduchá packalka si bude jen myslet, jak je poslušná.

Arymilla kývla s nafoukaným uspokojením a zvedla otěže. Její kotérie ji napodobila. Kdyby si dala na hlavu hrnec a tvrdila, že to je klobouk, všichni by okamžitě začali nosit hrnce také. „Připozdívá se,“ prohlásila, „a já chci ráno vyrazit brzy. Aedelle Baryn tu má kuchaře, jenž připravil výtečnou krmi. Musíte jet s Naean se mnou, Elenie.“ Od ní to znělo, jako by jim prokazovala čest, a ony neměly jinou možnost než jednat tak, jako kdyby jim čest opravdu prokazovala, a připojit se k ní. „A pochopitelně Sylvase. Pojeď, Sylvase.“

Nasinova vnučka pobídla kobylu, ale nezařadila se vedle Arymilly, nýbrž kousek za ni, a Arymillini patolízalové se natlačili za ni, protože nebyli pozváni, aby jeli s Arymillou. Přes nárazový ledový vítr, který je tahal za pláště, se několik žen a dva tři muži neúspěšně pokoušeli zapříst s dívkou rozhovor. Ona málokdy řekla dvě slova. Přesto, když nebyla v dosahu žádná hlava rodu, ke které by se mohli lísat, stačila jim i dědička, a jeden z mužů možná doufal, že by se s ní mohl oženit. Jeden dva možná byli spíš strážní nebo aspoň špehové, kteří měli zajistit, aby nemluvila s nikým ze svého rodu. Těmhle to připadalo vzrušující, dotýkat se okrajů moci. Elenia měla se Sylvase vlastní plány.

Arymilla byla další, kdo neměl námitky proti klábosení, když každý se zdravým rozumem se halil do pláště, a cestou skomírajícím dnem žvanila o všem, od toho, co Lirova sestra nechala připravit k večeři, po své plány na korunovaci. Elenia ji poslouchala jenom natolik, aby věděla, kdy má pochvalně něco zamumlat. Jestli ta hlupačka chtěla nabídnout s přísahou spojenou amnestii těm, kdo se postavili proti ní, Elenia Sarand jí rozhodně nebude vykládat, že je hloupá. Už dost bolestné bylo, že se na tu ženskou musí… uculovat… natož aby ji ještě musela poslouchat. Pak ji ale zasáhla jedna z věcí, které Arymilla vykládala, jako by dostala po hlavě palicí.

„Nebude ti vadit dělit se o postel s Naean, viď? Zřejmě tu máme nedostatek vhodných stanů.“

Žvanila dál, ale Elenia ji chvíli nedokázala vnímat. Měla pocit, že má pod kůží sníh. Pootočila hlavu a střetla se s Naeaniným šokovaným pohledem. Arymilla nemohla o jejich náhodném setkání vědět, aspoň zatím ne, ale pokud o tom věděla, proč jim nabízela možnost kout pikle o samotě? Je to snad past? Špehové budou poslouchat, co si řeknou? Naeanina komorná nebo… Nebo Janny? Zatočila se jí hlava a před očima jí vířily stříbrné a černé tečky. Polekala se, že omdlí.

Náhle si uvědomila, že Arymilla řekla něco přímo jí a teď čeká na odpověď a netrpělivě se mračí. Honem zapátrala v mysli. Ano, už to má. „Pozlacený kočár, Arymillo?“ Taková směšná představa. To by rovnou mohla jet na cikánském voze! „To je rozkošné! Máš tak úžasné nápady!“

Arymilla se potěšené uculila, ale Elenia měla stále potíže s dýcháním. Ta ženská byla naprostá hlupačka. Možná tu byl nedostatek vhodných stanů. Ale spíš si myslela, že už má všechno v suchu. Že jsou obě zkrocené. Elenia přeměnila vyceněné zuby v úsměv, ale okamžitě zahnala veškeré představy, že by ji byť jenom na hodinku předhodila tomu Taraboňanovi. S Jaridovým podpisem na té smlouvě existoval jediný způsob, jak jí vyčistit cestu k trůnu. Všechno bylo připravené. Jediná otázka byla, jestli má první zemřít Arymilla nebo Nasin.

Noc na Caemlyn tlačila tvrdým chladem hnaným na prudkém větru. Občas se v nějakém okně v horním poschodí svítilo, svědectví, že někdo je ještě vzhůru, ale většinou byly okenice pevně zavřené a tenký srpeček měsíce nízko na obloze jen jako by zdůrazňoval temnotu. Dokonce i sníh na střechách a návěje kolem domů tam, kde nikdo nechodil, získaly šedavý odstín. Osamělý muž, zahalený od hlavy k patě v tmavém plášti, kráčející mrznoucí břečkou, reagoval stejně na oslovení Daved Hanlon i Doilan Mellar. Jméno bylo totéž co kabát a muž si kabáty převlékal, kdykoliv to bylo potřeba. Během let měl mnoho jmen i kabátů. Být po jeho, měl by nohy natažené k ohni v královském paláci, v ruce hrnek a džbánek s pálenkou na dosah a na klíně ochotnou holku, ale musel sloužit přáním jiných. Aspoň to tady v Novém Městě tolik neklouzalo. Na mrznoucím rozdupaném sněhu mohl sice uklouznout též, ale nebylo to tak nebezpečné jako na prudkých svazích Vnitřního Města. Kromě toho se mu dnes v noci tma hodila.

Když vyšel, v ulicích bylo jenom pár lidí, a jak se stmívalo, lidí ubývalo. Občas se v hlubokých stínech mihl ještě hlubší stín, ale každý, kdo si Hanlona lépe prohlédl, raději zmizel za rohem nebo se s tlumenou kletbou stáhl do uličky, kde musel projít hlubokým sněhem, jehož se přes den slunce nedotklo. Hanlon nebyl nijak rozložitý, byl jenom o málo vyšší než průměrný muž a meč i kyrys mu zakrýval plášť, ale lapkové hledali slabost či váhání, a on se pohyboval s nepochybnou sebedůvěrou a bylo zřejmé, že se nikoho nebojí. Tomu napomáhala dlouhá dýka, již držel v pravici.

Cestou si dával pozor na gardisty, ale nečekal, že by tu nějakého zahlédl. Rváči a berkové by si našli jiné místo, kdyby byli gardisté nablízku. Pochopitelně mohl poslat vlezlého gardistu pryč, jenomže nechtěl, aby ho někdo viděl a vyptával se, proč je tak daleko od paláce a bez koně. Když se na křižovatce kus před ním objevily dvě zahalené ženy, zaváhal, ale ony pokračovaly v cestě, aniž by se podívaly jeho směrem, a on si oddechl. V tuto noční dobu by se ven odvážila jen málokterá žena bez mužského doprovodu, a ačkoliv jim neviděl do tváří, byl by vsadil hrst zlata proti padavčeti, že ty dvě jsou Aes Sedai. Nebo některá z těch divných žen, které plnily palácové postele.

Z pomyšlení na tu bandu se zamračil a zasvědilo ho mezi lopatkami, jako by se otřel o kopřivy. Ať už se v paláci dělo cokoliv, měl z toho kopřivku. Ženy Mořského národa byly dost špatné, a nejen proto, že se tak svůdně kolébaly po chodbách a potom na muže vytáhly nůž. Poté co si uvědomil, že na sebe s Aes Sedai koukají jako cizí kočky v krabici, ani ho nenapadlo některou poplácat po zadku. Zvlášť proto, že Aes Sedai byly rozhodně menší kočky. A ty druhé ženské byly jistým způsobem horší. Ať už se povídalo cokoliv, Aes Sedai poznal od pohledu, a nešlo jen o vrásky. Ale některé z těch druhých dokázaly usměrňovat, a on si navíc myslel, že to dokážou všechny. Což nedávalo smysl. Mořský národ možná měl nějaký zvláštní dispens, ale co se rodinky, jak ty ženské nazývala Falion, týkalo, každý věděl, že když se tři ženy, které dokážou usměrňovat a nejsou Aes Sedai, posadí ke stejnému stolu, Aes Sedai se objeví dřív, než dopijou víno, a nakážou jim, aby se okamžitě rozešly a už nikdy spolu nemluvily. A navrch zajistí, aby se tak stalo. To bylo dáno. Ale tyhle ženské si seděly v paláci, byla jich víc než stovka, vedly soukromé porady a chodily kolem Aes Sedai, aniž by se na sebe křivě podívaly. Alespoň dodneška, a ať už se začaly chovat jako polekané slepice z jakéhokoliv důvodu, Aes Sedai byly stejně nervózní. Bylo tu příliš mnoho podivností, aby zůstal klidný. Když se Aes Sedai chovaly divně, byl čas, aby si muž hleděl zajistit bezpečí.

S kletbou se probral ze zamyšlení. V noci se muž musel mít na pozoru taky, a nedívat se na cestu mu v tom nepomohlo. Aspoň že nezpomalil, ani se nezastavil. Po pár krocích se pousmál a pohladil svou dýku. Mezi závany větru bylo ticho a v těch chvilkách zaslechl křupání bot, jež se za ním neslo od chvíle, kdy opustil palác. Na další křižovatce zabočil stejně pomalu doprava a pak se hned přitiskl zády ke zdi stáje. Vrata do stáje byla zavřená a nejspíš zevnitř zajištěná závorou, ale v ledovém vzduchu stále visel pach koní a koňské mrvy. Hostinec naproti byl také zavřený a okenicemi nepronikalo žádné světlo. Jediný zvuk kromě větru bylo vrzání houpajícího se vývěsního štítu. Ve tmě neviděl, co je na něm vyobrazeno. A nikdo také neuvidí nic nepatřičného.

Dostalo se mu varování. Ten, kdo ho sledoval, zrychlil ve snaze nepustit ho na příliš dlouhou dobu z očí, a pak opatrně vystrčil hlavu v kapuci za roh. Pochopitelně nebyl dost opatrný. Hanlon hmátl levou rukou do kapuce a stiskl mu hrdlo a zároveň ho zkušeně bodl dýkou. Zpola čekal, že pod kabátem najde kyrys či drátěnou košili, a byl na něco takového připravený, ale ocel snadno zajela pod hrudní kost. Nevěděl, proč bodná rána do tohoto místa zřejmě ochromí plíce, takže raněný nedokáže vykřiknout a utopí se ve vlastní krvi, věděl jen, že to spolehlivě funguje. Dnes v noci však neměl čas čekat. To, že v dohledu nebyli žádní gardisté, ještě neznamenalo, že to tak zůstane. Udeřil muži hlavou o kamennou zeď stáje dost tvrdě, aby mu rozbil lebku, zarazil mu dýku do těla až po jílec a cítil, jak se hrot zastavil o páteř.

Dýchal klidně – občas prostě musel někoho zabít, nebyl důvod se kvůli tomu vzrušovat – jenom mrtvolu rychle položil do sněhu u zdi, dřepl si k ní a otřel si dýku do jeho tmavého kabátu. Stáhl si plechovou rukavici, rozhlédl se na obě strany a rychle mrtvému přejel rukou přes obličej. Zašustění mu prozradilo, že to byl muž, ale nic víc. Muž, žena ani dítě pro něj neznamenali žádný rozdíl – pouze hlupáci se chovali, jako kdyby děcka neměla oči a pusu, aby řekla, co viděla – přesto si přál, aby našel knír nebo bambulovitý nos, cokoliv, co by mu osvěžilo paměť a pomohlo mu zjistit, co je mrtvý zač. Sevřel mrtvému rukáv a našel silné plátno, nijak zvlášť dobré, ale ani příliš hrubé, a šlachovitá paže mohla patřit úředníkovi, povozníkovi i komorníkovi. Zkrátka komukoliv, stejně jako kabát. Rychle mrtvému prohledal kapsy a našel dřevěný hřeben a cívku motouzu, které odhodil stranou. Na opasku se však zarazil. Visela mu tam kožená pochva, ale prázdná. Nikdo na světě by nedokázal tasit nůž poté, co si Hanlonova dýka našla jeho plíce. Člověk měl pochopitelně dobrý důvod mít v noci nůž v ruce, ale důvodem tohoto muže docela dobře mohlo být, že chtěl někoho bodnout do zad nebo mu podříznout hrdlo.

Hanlon se nad tím však nezamýšlel dlouho. Neplýtval časem na spekulace a odřízl muži měšec. Váha v dlani, než si měšec rychle nacpal do kapsy, mu prozradila, že v něm není žádné zlato a nejspíš ani jediný stříbrňák, ale s odříznutým měšcem ho bude ten, kdo ho najde, považovat za oběť lupičů. Hanlon se narovnal, natáhl si rukavici, vrátil dýku do pochvy a znovu pokračoval v cestě. Dýku si držel pod pláštěm u těla a ostražitě se rozhlížel. Uvolnil se, teprve když byl hodný kus daleko od mrtvého, a i pak jen trochu.

Většina lidí, již se o mrtvém doslechnou, uvěří příběhu o loupežné vraždě, který jim připravil, ne však ten, kdo ho poslal. Když ho muž sledoval již od paláce, znamenalo to, že ho někdo poslal, ale kdo? Hanlon si byl docela jistý, že kdyby mu některá z Atha’an Miere chtěla vrazit nůž do těla, byla by to udělala sama. A třebaže mu rodinka lezla na nervy pouhou svou přítomností, tyhle ženy se obvykle chovaly tiše a chodily po špičkách. Pravda, u lidí, kteří se naučili vyhýbat pozornosti, se dalo očekávat, že si najmou vraha, ale on s žádnou nikdy nevyměnil víc než pár slov a rozhodně se žádnou nepokusil osahávat. Aes Sedai by se to podobalo víc, ale on si byl jistý, že jejich podezření nevzbudil. Přesto by několik z nich mohlo mít vlastní důvody ho zabít. S Aes Sedai si člověk nikdy nemohl být jistý. Birgitte Trahelion byla hloupá šťabajzna, která se zřejmě opravdu považovala za osobu z pověstí, možná dokonce za skutečnou Birgitte, pokud někdy nějaká skutečná Birgitte skutečně existovala, a mohla by si myslet, že ohrožuje její postavení. Sice kroutila při chůzi zadkem v těsných spodcích jako nějaká hampejznice, ale oči měla chladné. Ta by klidně dokázala poslat někoho, aby mu podřízl krk, a ani by nemrkla. Největší starosti mu však dělala poslední možnost. Jeho skuteční pánové nebyli právě nejdůvěřivější a ne vždy důvěryhodní. A urozená paní Shiaine Avarhin, jež mu v současné době předávala rozkazy, byla právě ta osoba, která si ho zavolala do noci. Kde čirou náhodou čekal chlapík s nožem v ruce. Hanlon nevěřil na shodu náhod, ať už lidé o al’Thorovi vykládali cokoliv.

Napadlo ho otočit se a vrátit se do paláce. Měl schované nějaké zlato. Mohl by podplatit stráže u brány jako každý jiný nebo prostě nařídit, aby mu bránu otevřely a on mohl projet. Jenomže to by znamenalo celý zbytek života se ohlížet přes rameno a každý, kdo by se k němu dostal na délku paže, by mohl být najatý vrah. Což se příliš nelišilo od toho, jaký život vedl teď. Až na jistotu, že by mu dříve nebo později někdo dal jed do polévky nebo mu vrazil nůž mezi žebra. Kromě toho byla z největší pravděpodobnosti na vině ta běhna Birgitte. Nebo nějaká Aes Sedai. Nebo možná přece jen urazil některou ženu z rodinky. Přesto se vždy vyplácelo mít se na pozoru. Uvolnil prsty, jimiž svíral dýku. Život byl zrovna teď dobrý, samé pohodlí a spousta žen, na něž hodnost kapitána gardy dělala dost velký dojem či je děsila dost na to, aby mu byly po vůli, ale život na útěku byl vždycky lepší než smrt na místě.

Najít správnou ulici, natož správný dům, nebylo snadné – jedna ulička vypadala potmě jako druhá – ale on se pořádně díval a nakonec zabušil na dveře vysoké stavby, jež mohla patřit bohatému, avšak diskrétnímu kupci. Jenomže on věděl, že to tak není. Avarhinové byli bezvýznamný rod, podle některých dokonce vymřelý, přežila jen jediná dcera, a Shiaine měla peníze.

Jedno křídlo dveří se otevřelo a on si honem zaclonil oči před náhlou září. Levou rukou. Dýku svíral v pravici tak, aby ji ten ve dveřích neviděl. Zadíval se přes roztažené prsty a poznal ženu před sebou v prostých tmavých šatech komorné. Ne že by ho to uklidnilo.

„Polib nás, Falion,“ řekl a vstoupil. S chlípným úsměvem po ní natáhl levou ruku.

Žena s podlouhlým obličejem jeho ruku smetla a rázně za ním zavřela dveře. „Shiaine je zavřená s nějakým návštěvníkem v předním obývacím pokoji nahoře,“ oznámila mu klidně, „a kuchařka je ve své ložnici. Nikdo jiný v domě není. Pověs si plášť. Oznámím jí, že jsi tady, ale možná budeš muset čekat.“

Hanlon se přestal usmívat a spustil ruku. Přes bezvěkou tvář byla Falion přinejlepším pohledná, a i to by bylo přehánění, s jejím chladným pohledem a chladným chováním. Ženu jako ona by si ke šmajchlování nevybral, ale zřejmě ji potrestal jeden z Vyvolených a on byl součástí toho trestu, což věci měnilo. Do jisté míry. Povalit ženskou, která neměla na vybranou, mu nikdy nečinilo potíže, a Falion rozhodně na vybranou neměla. Její šaty komorné hovořily jasně. Sama dělala práci čtyř pěti žen, zastupovala komorné a kuchtičky, spala, když si urvala chvilku, a ponižovala se, kdykoliv se Shiaine zamračila. Ruce měla zarudlé a drsné od praní a drhnutí podlah. Bylo však pravděpodobné, že to přežije, a poslední, co Daved Hanlon chtěl, byla Aes Sedai, jež by k němu chovala osobní zášť. Alespoň ne tehdy, když by se okolnosti mohly změnit dřív, než by dostal příležitost vrazit jí do srdce nůž. Dohodnout se s ní bylo docela snadné. Zřejmě byla prakticky založená. Před ostatními ji pomuchloval pokaždé, když se mu ocitla na dosah, a když byl čas, nacpal ji do jejího pokojíku v podkroví, kde pomačkali povlečení a pak v zimě seděli na úzké posteli a vyměňovali si informace. Na její naléhání jí udělal několik modřin pro případ, že by si to Shiaine chtěla prověřit. Doufal, že si zapamatuje, že to bylo na její naléhání.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se, shodil ze sebe plášť a pověsil ho na věšák ve tvaru levharta. Od vysokého stropu předsíně se odrazil zvuk kroků. Předsíň byla dobře zařízená, s barevným štukovým vlysem a několika nástěnnými koberci na vyřezávaném deštění vyleštěném do vysokého lesku, osvětlená zlacenými kandelábry vhodnými i pro královský palác, ale nebylo tady o moc větší teplo než venku. Falion nad dýkou v jeho ruce zdvihla obočí a on ji se stísněným úsměvem vrátil do pochvy. Dokázal ji vytáhnout rychleji, než si lidé mysleli, a s mečem byl skoro stejně rychlý. „Ulice jsou v noci plné zlodějů.“ Přes zimu si sňal rukavice a nacpal si je za opasek. Jinak by to vypadalo, že se obává nebezpečí. Kdyby došlo na nejhorší, kyrys by měl stačit.

„Nevím, kde je Marillin,“ prohodila Falion přes rameno a už mířila do schodů. „Odešla odpoledne. Murellin je ve stáji s fajfkou. Až oznámím Shiaine, že jsi dorazil, můžeme si promluvit.“

Díval se, jak vystupuje do schodů, a zabručel. Murellin byl hromotluk, kterého nechtěl mít v zádech, a kdykoliv si chtěl zakouřit, musel do stáje, protože Shiaine nesnášela drsný tabák, jejž kouřil, a jelikož si k tomu obvykle bral pivo, neměl by se hned tak vrátit. Marillin mu dělala větší starosti. Byla také Aes Sedai, zjevně pod velením Shiaine stejně jako Falion nebo on, ale s ní žádnou dohodu uzavřenou neměl. Ani žádné spory, ale Aes Sedai nedůvěřoval ze zásady. Ať už byly z černého adžah nebo ne. Kam šla? A proč? To, co člověk nevěděl, ho mohlo zabít, a Marillin Gemalphin trávila příliš mnoho času děláním věcí, o nichž nic nevěděl. Pomalu docházel k závěru, že v Caemlynu se děje obecně příliš mnoho věcí, o nichž nic neví. Už bylo načase, aby se poučil, pokud chtěl žít.

Když Falion zmizela, prošel z ledové předsíně do kuchyně v zadní části domu. Místnost s holými cihlovými zdmi byla pochopitelně prázdná – kuchařka věděla, že nemá vystrkovat nos ze svého pokojíku v suterénu, když ji tam jednou poslali – a černá železná kamna a pece byly vyhaslé, ale v dlouhém kamenném krbu hořel malý ohýnek, takže v kuchyni, na rozdíl od většiny místností v domě, bylo poměrné teplo. Shiaine byla lakomá, pokud nešlo o její vlastní pohodlí. Oheň tu byl jen pro případ, že by na noc chtěla svařené víno nebo mléčný koktejl s vejcem.

Od příchodu do Caemlynu byl v tomto domě několikrát a věděl, ve kterých kredencích je koření a kde vždycky najde soudek s vínem. Víno bylo vždycky dobré. Na víně Shiaine nikdy nešetřila. Alespoň ne na víně, jež hodlala pít sama. Než se Falion vrátila, měl na stole vedle džbánu vína položenou misku s medem a nádobku se zázvorem a hřebíčkem a pohrabáč strčený v ohni. Shiaine možná řekla „přijď hned“ a myslela „hned“, ale když chtěla nechat muže čekat, mohlo se dávno rozednít, než ho přijme. Její povolání ho pokaždé připravilo o spánek, Světlo spal tu ženskou!

„Kdo je ten návštěvník?“ zeptal se.

„Jméno neřekl, aspoň ne mně,“ odvětila Falion, pootevřela dveře do chodby a zapřela je židlí. Tak sice do kuchyně potáhne, ale chtěla slyšet, kdyby ji Shiaine volala. Nebo se možná chtěla ujistit, že je nikdo nebude moci poslouchat. „Hubený muž, vysoký a tvrdý, vypadá jako voják. Asi důstojník, podle chování možná šlechtic a podle přízvuku Andořan. Vypadá inteligentně a opatrně. Šaty má prosté, i když nákladné, a žádné prsteny nebo spony.“ Zamračila se na stůl, obrátila se ke kredenci u dveří do chodby a položila si na stůl cínový pohárek. Jeho ani nenapadlo připravit dva. Už dost špatné bylo, že si musel sám ohřívat víno. Aes Sedai nebo ne, byla pořád komorná. Ona si však přisunula židli ke stolu a odstrčila kořenky, jako by čekala, že ji bude obsluhovat.

„Ale včera měla dva návštěvníky a ne tak opatrné,“ pokračovala. „Jeden přišel ráno a na manžetách měl zlaté kance Sarandů. Nejspíš si myslel, že něčeho tak malého si člověk nevšimne, pokud vůbec myslel. Byl obtloustlý, středního věku, měl žluté vlasy a na každého koukal svrchu. Pochválil víno, jako by ho překvapilo, že v domě našel slušnou odrůdu, a chtěl, aby mě Shiaine nechala zbít, že jsem mu neprokazovala dostatečnou úctu.“ I to pronášela chladným, odměřeným hlasem. Trochu žáru projevila jedině tehdy, kdy na ni Shiaine vzala řemen. Tenkrát ji slyšel výt. „Podle mého nějaký venkovan, který do Caemlynu jezdívá zřídkakdy, ale myslí si, že ví, jak se chovají urozenci. Poznáš ho podle bradavice na bradě a malé půlměsíčné jizvy u levého oka. Ten odpoledne byl malý a tmavý, s ostrým nosem a ostražitým pohledem. Neviděla jsem žádné jizvy nebo znaménka, ale na levé ruce měl prsten s hranatým granátem. Byl skoupý na slovo a dával si dobrý pozor, aby toho prozradil co nejmíň, ale měl u sebe dýku se čtyřmi měsíci rodu Marne na jílci.“

Hanlon si založil ruce na prsou, opřel se vedle krbu a udržoval bezvýraznou tvář, i když by se nejradši zamračil. Byl si jistý, že v plánu je dostat Elain na trůn, třebaže to, co mělo přijít poté, zůstávalo záhadou. Slíbili mu ji jako královnu. Nezáleželo mu na tom, jestli bude nosit korunu, až si ji vezme, nebo ne, jen by to celou věc trochu okořenilo – zkrotit tu dlouhonohou kobylu by bylo čirou radostí, i kdyby to byla holka ze vsi, zvlášť poté, co mu ta cuchta dneska skočila do řeči přede všemi těmi ženskými! – ale jednání se Sarandy a Marny ukazovalo, že Elain má zemřít bez koruny. Možná, prese všechny sliby, že si bude moci zadovádět s královnou, ho umístili tam, kde byl, aby ji mohl ve vybranou chvíli, kdy její smrt přinese Shiaine žádaný výsledek, zabít. Nebo spíš Vyvolenému, jenž dával rozkazy Shiaine. Moridin, tak se ten chlápek jmenoval, ačkoliv Hanlon to jméno slyšel poprvé až v tomto domě. To mu starosti nedělalo. Pokud měl někdo kuráž, aby si říkal Vyvolený, nebyl Hanlon tak hloupý, aby to zpochybňoval. Ale skutečnost, že je v celé záležitosti jen s dýkou, ta mu starosti dělala. Pokud dýka splní úkol, co záleží na tom, jestli se přitom zlomí? Mnohem lepší bylo být rukou na jílci než čepelí.

„Viděla jsi, že by někdo někomu platil?“ zeptal se. „Neslyšela jsi něco?“

„To bych ti byla řekla,“ opáčila stroze. „A podle naší dohody je teď s otázkami řada na mně.“

Podařilo se mu zakrýt podráždění netrpělivostí. Ta husa se pokaždé ptala na Aes Sedai v paláci nebo na rodinku nebo Mořský národ. Hloupé otázky. Kdo se přátelí s kým, kdo koho nesnáší. Kdo spolu potají mluví a kdo se komu vyhýbá. Co zaslechl. Jako by neměl na práci nic jiného než číhat na chodbách a špehovat je. Nikdy jí nelhal – byla tu příliš vysoká pravděpodobnost, že zjistí pravdu, i když tu trčela jako komorná. Nakonec byla Aes Sedai – ale bylo stále těžší přijít s něčím, co jí už neřekl, a ona umíněně trvala na tom, že jí má předávat informace, pokud chce nějaké od ní. Dnes jí ale přece jen mohl něco povědět, neboť několik Atha’an Miere odešlo a celá banda nadskakovala, jako by je někdo píchal rampouchy do zad. S tím se bude muset spokojit. On potřeboval zjistit důležité věci, ne nějaké zatracené klepy.

Než se ale stačila zeptat, otevřely se dveře ze dvora. Murellin byl velký, málem dveře vyplnil, přesto však dovnitř zavál ledový vítr a ohýnek zaprskal a vyhodil do komína jiskry. Kolohnát za sebou zavřel dveře a tvářil se, že mu není zima, ale jeho hnědý kabát vydal za dva pláště. Kromě toho nebyl jen velký jako vůl, ale také tak chytrý. Praštil na stůl s dřevěným pohárkem, zastrčil si palce za pás a naštvaně si prohlížel Hanlona. „Motáš se kolem mý ženský?“ zahučel.

Hanlon sebou trhl. Ne ze strachu z Murellina, zvlášť když byl ten mamlas na druhé straně stolu. Jeho překvapila Aes Sedai, která vyskočila a popadla džbán vína. Hodila do něj zázvor a hřebíček, přidala lžíci medu a otáčela džbánem, jako by se tak všechno smíchalo. Pak si obalila ruku sukní, vytáhla z ohně pohrabáč a strčila ho do vína, aniž by se přesvědčila, že je dost horký. Na Murellina se ani jednou nepodívala.

„Tvé ženy?“ ujišťoval se Hanlon opatrně. Druhý muž se oplzle ušklíbl.

„Skoro. Paní si řekla, že bych mohl použít to, co ty nechceš. A vůbec, s Fally se v noci zahříváme.“ Stále s úsměvem vyrazil kolem stolu, ale teď se šklebil na ženu. Výkřik z chodby ho zastavil, úsměv ho přešel.

„Falion!“ ozval se z dálky ostrý hlas Shiaine. „Přiveď Hanlona nahoru a pospěš si s tím!“ Falion praštila se džbánem na stůl, až víno vyšplíchlo, a než Shiaine domluvila, už byla ze dveří. Když druhá žena promluvila, Falion vyskočila.

Hanlon vyskočil také, byť z jiného důvodu. Dohonil ji na schodech a popadl ji za ruku. Rychle se ujistil, že dveře do kuchyně jsou zavřené. Murellinovi možná byla příliš velká zima. Přesto mluvil potichu. „Co to má znamenat?“

„Do toho ti nic není,“ odsekla příkře. „Nemáš něco, co by ho uspalo? Něco, co bych mu mohla dát do piva nebo do vína? Vypije cokoliv, ať to chutná sebehůř.“

„Jestli si Shiaine myslí, že neposlouchám rozkazy, tak do toho mi, zatraceně, něco je, a ty bys to tak měla vidět taky, jestli ti to aspoň trochu myslí.“

Falion se na něj svrchu podívala, studená jako ryba. „Tohle s tebou nemá nic společného. Co se Shiaine týče, pořád patřím tobě, když jsi tady. Víš, jisté věci se změnily.“ Najednou ho za zápěstí popadlo cosi neviditelného a odtrhlo mu to ruku z jejího rukávu. Něco jiného mu stisklo hrdlo, až nemohl dýchat. Levou rukou se marně snažil nahmátnout dýku. Její tón zůstával chladný. „Myslela jsem, že by se podle toho měly změnit i další věci, ale Shiaine neuvažuje logicky. Tvrdí, že až bude veliký pán Moridin chtít, aby byl můj trest menší, řekne to. Moridin mě jí dal. Murellin je její způsob, jak si zajistit, že to pochopím. Je to její způsob, jak si zajistit, abych věděla, že jsem její pes, dokud neřekne jinak.“ Náhle se zhluboka nadechla a tlak na Hanlonově zápěstí a hrdle polevil. Vzduch nikdy nebyl tak příjemný. „Dokážeš sehnat, o co žádám?“ zeptala se tak klidně, jako by se ho právě nepokoušela zabít s pomocí jediné síly. Už jenom z pomyšlení, že se ho to dotýkalo, mu naskakovala husí kůže.

„Dokážu…“ zachraptěl a musel polknout a rozmasírovat si krk. Měl pocit, jako by se mu kolem něj stáhla katova oprátka. „Můžu ti sehnat něco, co ho uspí nadobro.“ Jakmile to bude bezpečné, rozpáře ji jako husu.

Opovržlivě frkla. „Mě by Shiaine podezírala první, a to bych si stejně dobře mohla podříznout zápěstí, jako namítat něco proti tomu, co se rozhodne udělat. Postačí, když prospí celou noc. Přemýšlení nech na mně, to bude nejlepší pro oba.“ Položila ruku na sloupek balustrády a otočila se. „Pojď. Když řekne hned, myslí tím hned.“ Škoda že ji nemohl pověsit jako husu, když čeká na nůž.

Vydal se za ní a dupot jeho kroků se rozléhal po celé předsíni. Náhle si uvědomil, že neslyšel odcházet návštěvníka Shiaine. Pokud nebyl v domě nějaký tajný východ, o němž nic nevěděl, byly tu pouze přední dveře, dveře v kuchyni a další vzadu, kam se dalo jít pouze přes kuchyň. Zřejmě se s tím vojákem tedy setká. Možná to mělo být překvapení. Potají si uvolnil dýku v pochvě.

Podle očekávání v předním obývacím pokoji jasně plápolal oheň v širokém krbu z modře žilkovaného mramoru. Ta místnost by stála za vyloupení. Na stolcích stála spousta váz z porcelánu Mořského národa a nástěnné koberce i běhouny by také vynesly slušnou sumičku. Akorát jeden z koberců byl znehodnocený. Hromádku ležící na něm uprostřed místnosti zakrývala pokrývka, a jestli dotyčný koberec neušpinil svou krví, tak byl Hanlon ochotný sníst boty, které zpod pokrývky vyčnívaly.

Shiaine seděla ve vyřezávaném křesle. Byla to velice hezká žena, v modrém hedvábí se zlatým krumplováním, zdobeném pásem z tkaného zlata a těžkým zlatým náhrdelníkem kolem hubeného krku. Lesklé hnědé vlasy jí i v krajkové síťce spadaly pod ramena. Na první pohled vypadala křehce, ale na její tváři bylo cosi prohnaného a úsměv jí nikdy nedostoupil až k velkým hnědým očím.

Šátkem s krajkovým lemem otírala malou dýku s ohnivým opálem na jílci. „Běž říct Murellinovi, že pro něho budu mít… ranec… na uklizení, Falion,“ pronesla klidně.

Falion zachovávala tvář hladkou jako leštěný mramor, ale při pukrleti se málem přikrčila, než odběhla z místnosti.

Hanlon došel k hromádce a zvedl roh pokrývky. Přitom koutkem oka sledoval ženu a její dýku. Mrtvý měl otevřené modré oči v obličeji, který zaživa mohl být poměrně tvrdý. Po smrti poněkud změkl. Očividně nebyl ani tak opatrný, ani tak inteligentní, jak si Falion myslela. Hanlon pustil pokrývku a narovnal se. „Řekl něco, co se ti nelíbilo, má paní?“ optal se mírně. „Kdo to byl?“

„Řekl pár věcí, které se mi nelíbily.“ Zvedla dýku a prohlédla si čepel, aby se ujistila, že je čistá, než ji vrátila do zlacené pochvy u pasu. „Pověz mi, je Elainino dítě tvoje?“

„Nevím, kdo toho spratka zplodil,“ odpověděl suše. „Proč, má paní? Myslíš, že začínám měknout? Poslední couru, co tvrdila, že jsem jí udělal parchanta, jsem nacpal po hlavě do studny, aby vychladla, a nechal ji tam.“ Na podnose na stolku stál stříbrný džbán na víno s dlouhým hrdlem a dva stříbrem vykládané poháry. „Je to bezpečné?“ otázal se a nahlédl do pohárů. V obou bylo na dně trochu vína, ale špetka něčeho nezdravého, přihozená do vína, mohla z mrtvého udělat snadnou kořist.

„Catrelle Mosenainová, dcera obchodníka se železným zbožím z Maerone,“ poznamenala žena klidně, jako kdyby to věděl každý, a on sebou málem překvapeně trhl. „Rozbil jsi jí hlavu kamenem, než jsi ji nacpal do té studny a nepochybně ji tak zachránil před utopením.“ Odkud věděla jméno té běhny, natož to s kamenem? On sám si její jméno nepamatoval. „Velice pochybuji, že bys začínal měknout, ale hrozně nerada bych si myslela, že se líbáš s urozenou paní Elain, aniž bys mi o tom pověděl. To by se mi opravdu nelíbilo.“

Náhle se zamračila na zakrvácený šátek v ruce, půvabně vstala, došla ke krbu a šátek hodila do plamenů. Stála před ohněm, aby se ohřála, a na Hanlona se ani nepodívala. „Můžeš zařídit, aby několik těch Seanchanek uteklo? Nejlepší by bylo, kdyby mezi nimi byly i ty zvané sul’dam, i ty takzvané damane.“ Cizí slova jí dělala trochu potíže. „Ale jestli nezvládneš obojí, pár těch sul’dam bude stačit. Ony osvobodí další.“

„Možná.“ Krev a zatracenej popel, přeskakovala od jedné věci ke druhé hůř než Falion. „Nebude to snadné, má paní. Všechny přísně hlídají.“

„Neptala jsem se, jestli to bude snadné,“ pronesla s pohledem upřeným do plamenů. „Můžeš přesunout stráže od skladů s potravinami? Potěšilo by mě, kdyby jich několik opravdu shořelo. Už mě nebaví, jak se to pokaždé nevyvede.“

„To nemůžu,“ přiznal. „Leda bys chtěla, abych se pak okamžitě začal skrývat. Schovávají si rozkazy, že by se divil i Cairhieňan. A stejně by to nebylo k ničemu, ne, když těma zatracenýma průchodama přivážejí každý zatracený den další vozy.“ Pravdou bylo, že to ho nemrzelo. Z používaných prostředků se mu obracel žaludek, ale rozhodně ho to nemrzelo. Sice čekal, že palác bude poslední místo v Caemlynu, kam by dorazil hlad, jenže už zažil obléhání na obou stranách a nehodlal si ještě někdy vařit polévku z vlastních holínek. Shiaine však chtěla požáry.

„Další odpověď, o niž jsem se neprosila.“ Zavrtěla hlavou a stále hleděla do ohně, ne na něj. „Ale s tím by se možná dalo něco udělat. Jak blízko jsi tomu, abys skutečně… získal Elaininu náklonnost?“

„Blíž než v den, kdy jsem dorazil do paláce,“ zavrčel a mračil se na ni. Snažil se neurazit Vyvolené, kteří ji postavili nad něj, ale rozhodně ho pořádně rozčilovala, mrcha jedna. Ten hubený krček by jí dokázal zlomit jako suchou větvičku! Aby se něčím zabavil, nalil si víno do jednoho z pohárů a podržel ho v ruce, třebaže nehodlal pít. To, že v místnosti už byl jeden mrtvý, v žádném případě neznamenalo, že Shiaine nehodlá skončit se dvěma. „Ale musím na to jít pomalu. Ji přece nemůžu zatlačit do rohu a pošimrat ji pod sukní.“

„To asi ne,“ připustila Shiaine tlumeným hlasem. „Ona není ten typ, na jaký jsi zvyklý.“ Směje se mu snad? Baví se na jeho účet? Měl co dělat, aby neodhodil pohár a tu čubku s liščím ksichtem neuškrtil rovnou.

Náhle se otočila a on zamrkal, když nedbale strkala dýku do pochvy. Vůbec ji neviděl, jak tu zatracenou věc vytahuje! Bezmyšlenkovitě se napil vína a málem se začal dávit, když si uvědomil, co udělal.

„Jak by se ti líbilo, kdyby Caemlyn vydrancovali?“ zeptala se.

„Hodně, pokud bych měl v zádech dobrý oddíl a volnou cestu k bráně.“ Víno muselo být v pořádku. Dva poháry znamenaly, že pila také, a pokud si náhodou vzal pohár mrtvého, nemohlo v něm zůstat dost jedu ani na otrávení myši. „Tohle chceš? Já se řídím rozkazy jako každý.“ Tedy v případě, že měl naději přežít nebo když pocházely od Vyvolených. Za neuposlechnutí Vyvoleného by klidně mohl zemřít. „Ale občas pomůže, když víš víc než jenom ‚běž tam a udělej tohle’. Kdybys mi řekla, o co ti tady v Caemlynu jde, mohl bych ti pomoct toho dosáhnout rychleji.“

„Ovšem.“ V úsměvu předvedla zuby a oči měla stejně bezvýrazné jako hnědé kamínky. „Ale nejdřív mi řekni, proč máš na rukavici krev.“

Hanlon její úsměv opětoval. „Jeden berka měl smůlu, má paní.“ Možná toho muže poslala a možná ne, ale on přidal její krk na seznam těch, jež hodlal podříznout. A klidně by na něj mohl přihodit i Marillin Gemalphin. Nakonec, pokud přežije jen jeden, bude taky jediný, kdo by mohl vykládat, co se stalo.

16

Předmět vyjednávání

Ranní slunce teprve dřepělo na obzoru a část Tar Valonu stále zůstávala v šedivém stínu, ale sníh se všude jasně blyštěl. Město samo jako by se za bílými hradbami lesklo. Na hradbách hrdě vlály praporce, ale Egwain, sedící na svém grošákovi na břehu řeky nad městem, připadalo vzdálenější, než doopravdy bylo. Erinin se tu rozšiřovala, na druhý břeh to bylo víc než dvě míle, a Alindrelle Erinin a Osendrelle Erinin, obtékající ostrov, byly každá míli široká, takže to vypadalo, že Tar Valon sedí uprostřed obrovského jezera a je nedosažitelný i přes mohutné mosty klenoucí se vysoko nad vodami, aby pod nimi mohly proplouvat lodě. Sama Bílá věž, silný, jako kost bílý sloup stoupající ze středu města do neuvěřitelné výšky, v ní vyvolávala stesk po domově. Ne po Dvouříčí, ale po Věži. Tam teď byl její domov. Její pozornost upoutal chochol kouře, slabá černá čárka stoupající z protějšího břehu za městem, a ona se zaškaredila. Daišar zadupal, ale ona ho poplácala po krku a kůň se uklidnil. Na uklidnění jezdkyně by však bylo třeba víc. Stesk po domově byl jenom maličkost ve srovnání s ostatním.

S hlubokým povzdechem položila otěže na vysokou sedlovou hrušku a zvedla dlouhý mosazný dalekohled. Plášť jí sklouzl z ramene, ale ona si nevšímala chladu, i když jí od úst stoupala pára. Rukou zaclonila dalekohled před sluneční září. V dalekohledu k ní městské hradby přiskočily blíž. Soustředila se na dlouhé, zaoblené ruce Severního přístavu, jež se natahovaly proti proudu. Na hradbách kolem přístavu se pohybovali lidé, ale na takovou vzdálenost stěží rozeznala muže od žen. Přesto byla ráda, že na sobě nemá sedmipruhou štolu a že má tvář schovanou pod kapuci, čistě pro případ, že by tam někdo měl silnější dalekohled než ona. Široké ústí lidmi postaveného přístavu bylo přehrazené těžkým železným řetězem, jenž visel napjatý několik stop nad vodou. Maličké tečky na vodě před přístavem, vodní ptáci na lovu, dodávaly řetězu měřítko. Jeden krok dlouhý článek řetězu by museli zvedat dva muži. Mohla by pod ním podklouznout pramice, ale žádné trochu větší plavidlo nemohlo do přístavu vplout bez dovolení Bílé věže. Řetěz byl pochopitelně určen k tomu, aby zadržel nepřátele venku.

„Támhle jsou, matko,“ ozval se urozený pán Gareth, a ona odložila dalekohled. Její generál byl podsaditý muž v prostém kyrysu a obyčejném hnědém kabátci bez kousku zlata či výšivky. Tvář za mřížkou hledí měl upřímnou a ošlehanou větrem a celkově působil uklidňujícím dojmem. Stačilo jen se na Garetha Brynea podívat a člověk věděl, že kdyby se před ním otevřela Jáma smrti, on by ovládl svůj strach a udělal, co by bylo zapotřebí. A lidé by ho následovali. Na jednom bojišti za druhým dokazoval, že jít za ním je cestou k vítězství. Bylo dobré mít ho na své straně. Egwain se podívala, kam ukazuje.

Za ohybem řeky nad Tar Valonem se objevilo pět, šest – ne, sedm – říčních korábů. Plavidla byla velká, jak už říční koráby bývají, se třemi stěžni a trojúhelníkovými plachtami, do nichž se opíral vítr, a dlouhá vesla se nořila do modrozelených vod, aby jim dodala větší rychlost. Všechno na nich hovořilo o spalující touze po rychlosti, touze dosáhnout Tar Valonu hned! Řeka tu byla dost hluboká, takže lodě mohly plout blízkou břehu, ale tyto pluly za sebou uprostřed Erinin, jak jen to bylo ve větru a proudech možné.

Ve skutečnosti se lidé na palubě neměli čeho bát, pokud se drželi mimo dostřel. Pravda, z místa, kde stála, by mohla všechny lodě zapálit nebo jim prostě udělat díru do trupu a potopit je. Stačila by chvilka. To by ale znamenalo, že se všichni na palubě utopí. Proud tu byl silný, voda jako led a na břeh to bylo daleko i pro někoho, kdo uměl dobře plavat. Ale i jediný mrtvý by znamenal, že by jedinou sílu použila jako zbraň. Snažila se žít, jako by ji již vázaly tři přísahy, a přísahy chránily ty na palubě před ní i všemi ostatními sestrami. Sestra, která složila přísahu na hůl přísah, by se nedokázala přimět použít potřebná tkaniva, možná by je ani nedokázala vytvořit, pokud by nedokázala sama sebe přesvědčit, že jí z těch lodí hrozí bezprostřední nebezpečí. Jenže to si očividně nemysleli ani kapitáni, ani posádky.

Když se koráby přiblížily, nesl se přes vodu mohutný křik. Hlídky na stěžních si jí a Garetha všimly a bylo jasné, že ji považují za Aes Sedai se strážcem. Nebo alespoň kapitáni nechtěli riskovat, že jimi nejsou. Vesla zrychlila. O trošku, ale veslaři se řádně nadřeli, aby to dokázali. Žena na zadní palubě prvního korábu, nejspíš kapitán, mávala rukama, jako by žádala větší úsilí, a hrstka mužů začala pobíhat po palubě a dotahovat a povolovat lana, aby změnili nastavení plachet, i když Egwain neviděla, že by tím něčeho dosáhli. Na palubách nebyli jenom lodníci. Muži se tlačili u zábradlí a někteří měli dalekohledy. Jiní zřejmě odměřovali, jak daleko jim ještě zbývá do bezpečí přístavu.

Napadlo ji, že těsně nad každým plavidlem setká světlici, která se rozprskne třeba s hlasitým prásknutím. To by mělo stačit, aby si každý na palubě, kdo má aspoň trochu mozku, uvědomil, že je nezachrání ani rychlost, ani vzdálenost, jen snášenlivost zrozená ze tří přísah. Měli by vědět, že jsou v bezpečí kvůli Aes Sedai. Ztěžka si vydechla, zavrtěla hlavou a v duchu se napomenula. To prosté tkanivo by také přitáhlo pozornost z města, a určitě víc než jedné sestry. Sestry poměrně často chodívaly na břeh a zíraly na Tar Valon a věž. I kdyby jedinou reakcí na její světlici byla ukázka síly, takový souboj by bylo těžké zarazit. Jakmile by jednou začal, věci by se snadno mohly vymknout kontrole. Už tak k tomu bylo příliš mnoho příležitostí, a posledních pět dní se situace ještě zhoršila.

„Od chvíle, co jsme dorazili, nepustil správce přístavu dál víc než osm devět lodí naráz,“ poznamenal Gareth, když se první plavidlo dostalo na jejich úroveň, „ale kapitáni zřejmě vypracovali načasování. Brzy se objeví další várka a dorazí do města v době, kdy si věžová garda bude jistá, že ti muži se skutečně chtějí přidat k vojákům. Jimar Chubain je dost chytrý, aby si dal pozor a nepustil do města nikoho, kdo by tam být neměl. V přístavu má víc gardistů než kdekoliv jinde kromě ve strážních věžích na mostech. Jinde jich moc není, co jsem zjistil. To se ale změní. Lodě sem i do Jižního přístavu připlouvají od úsvitu do soumraku. Tyhle zřejmě nepřepravují tolik vojáků jako ostatní. Každý plán je skvělý, dokud na něj nedojde, matko, ale pak ho musíš přizpůsobit okolnostem nebo se nechat zadupat do země.“

Egwain rozčileně frkla. Na těch sedmi lodích muselo být nejméně dvě stě cestujících. Několik z nich mohli být kupci či další nevinní poutníci, ale vycházející slunce se odráželo od přileb, kyrysů a ocelových koleček našitých na kožené kazajky. Kolik lodí připlouvalo každý den? Na každý pád do města proudili muži, aby se dali do služeb vrchního kapitána Chubaina. „Proč muži vždycky tolik chvátají, aby někoho zabili, anebo se nechali zabít?“ zamumlala podrážděně.

Urozený pán Gareth na ni klidně hleděl. Seděl na svém velkém ryzákovi s bílou lysinkou jako socha. Občas si myslela, že trošku ví, co k tomuto muži cítí Siuan. Občas ji napadlo, že by stálo za to ho polekat, jen aby ho viděla polekaného.

Naneštěstí znala odpověď na svou otázku tak dobře jako on. Aspoň co se týkalo mužů vojáků. Ano, existovala spousta mužů, kteří spěchali podpořit či bránit věc, již považovali za správnou, jiní hledali dobrodružství, ať už za ně považovali cokoliv, ale prostým faktem bylo, že nošením píky či oštěpu si mohl muž vydělat za den dvakrát víc než chozením za pluhem jiného muže a ještě o polovinu víc, když uměl jezdit dost dobře, aby se mohl dát k jezdectvu. Kušištníci a lučištníci byli někde mezi tím. Muž, jenž pracoval pro jiného, mohl snít o tom, že jednou bude mít vlastní statek či krám nebo že vydělá dost, aby si ho mohli pořídit jeho synové, ale určitě slyšel tisíc příběhů o mužích, kteří byli pět nebo deset let u vojska a vrátili se domů dost bohatí, aby se mohli zařídit pro sebe, příběhy o obyčejných mužích, z nichž se stali generálové či páni. Pro chudáka, řekl Gareth bez obalu, může být pohled přes hrot píky lepší než pohled na zadek tažného koně, patřícího někomu jinému. I když bylo mnohem pravděpodobnější, že ho píka zabije dřív, než si vyslouží slávu a bohatství. Byl to trpký pohled na věc, avšak Egwain usoudila, že právě takhle získala své vojáky. Protože na každého muže, který chtěl, aby uchvatitelka opustila amyrlinin stolec, na každého, který si byl alespoň jistý, kdo Elaida je, se jich deset, pokud ne sto, přidalo kvůli žoldu. Muži na lodích zvedali ruce, aby strážím na přístavní hradbě ukázali, že nedrží zbraně.

„Ne,“ řekla a urozený pán Gareth si povzdechl. Dál mluvil klidně, ale jeho slova příliš upokojující nebyla.

„Matko, dokud zůstanou přístavy otevřené, bude Tar Valon jíst lépe než my, a místo aby věžová garda slábla hlady, bude větší a silnější. Tuze pochybuji, že Elaida nechá Chubaina, aby na nás zaútočil, jakkoliv bych si přál, aby to udělala. Každý den, co tu čekáš, se jenom zvyšuje účet v krvi, který budeme nakonec muset zaplatit. Nech sestry, ať mě a moje muže přenesou za hradby, a můžu Tar Valon dobýt. Nebude to čisté. To není nikdy. Ale můžu pro tebe město získat. A zemře míň lidí, než když budeš otálet.“

Stáhl se jí žaludek, až skoro nemohla dýchat. Pečlivě, krok za krokem, provedla cvičení novicek, aby se uklidnila. Břeh zadržuje řeku a vede ji bez ovládání. Uklidnila se.

Příliš mnoho lidí začalo chápat, jakou výhodu mají průchody, a jistým způsobem z nich byl Gareth nejhorší. Jakmile zjistil, že průchod dokáže přenést víc než malou skupinku lidí naráz, pochopil důsledky. Ani velké hradby Tar Valonu, ležící mimo dosah těch největších obléhacích strojů, by proti vojsku, které dokáže cestovat, nebyly větší překážkou než papír. Ale i kdyby to nedošlo Garethu Bryneovi, jiní lidé se toho nápadu chytí. Asha’mani to už očividně udělali. Válka byla vždy ošklivá a teď začínala být ještě ošklivější.

„Ne,“ zopakovala. „Vím, že než tohle skončí, budou umírat lidé.“ Světlo jí pomáhej, viděla je umírat a stačilo jen zavřít oči. Pokud se rozhodne špatně, zemře jich mnohem víc a nejen tady. „Ale musím udržet Bílou věž naživu – do Tarmon Gai’donu – aby stála mezi světem a asha’many – a Věž zemře, jestli se sestry začnou v ulicích Tar Valonu zabíjet navzájem.“ Už se to jednou stalo. Nesměla to dopustit podruhé. „Jestliže zemře Bílá věž, zemře naděje. Přece ti to nemusím pořád opakovat.“

Daišar zafrkal, pohodil hlavou a poskočil, jako by vycítil její rozčilení, ale ona mu rázně přitáhla otěže a vrátila dalekohled do koženého pouzdra, jež měla pověšené u sedla. Potápějící se ptáci se vzdali rybolovu a vzlétli, když se těžký řetěz, chránící Severní přístav, začal spouštět. Pod vodou bude dávno předtím, než se k ústí přístavu dostane první loď. Jak je to dlouho, co se do Tar Valonu dostala právě takto? Připadalo jí to velice dávno. V minulém věku. Na břeh tam ke správkyni novicek tenkrát vystoupila jiná žena.

Gareth s úšklebkem potřásl hlavou. Ale nikdy se nevzdával. On ne. „Musíš udržet Bílou věž naživu, matko, ale mým úkolem je předat ti ji. Tedy pokud se věci nezměnily a já o tom nic nevím. Vidím, jak si sestry šeptají a ohlížejí se přes rameno, i když nevím, co to znamená. Jestli Věž ještě chceš, dojde na útok, a lepší dříve nežli později.“

Náhle ráno jaksi potemnělo, jako by slunce zakryly mraky. Ať udělá cokoliv, mrtví se budou vršit jako sáhové dříví, ale ona musí udržet Bílou věž naživu. Musí. Když člověk nemá na vybranou, musí si vybrat nejmenší zlo.

„Už jsem tu viděla dost,“ prohlásila tiše. Naposledy se podívala na proužek kouře za městem a otočila Daišara k lesu sto kroků od řeky, kde mezi stále zelenými kalinami a holými buky a břízami čekal její doprovod.

Dvě stě mužů lehké kavalerie v kyrysech z vařené kůže nebo kabátech pošitých kovovými kolečky by na břehu řeky rozhodně připoutalo pozornost, avšak Gareth ji přesvědčil, že tyto muže s lehkými kopími a jezdeckými luky potřebuje. Ten kouř na protějším břehu nepochybně stoupal z hořících vozů či zásob. Byly to kapky, ale objevovaly se každou noc, občas jedna, jindy dvě či tři, až za úsvitu všichni ze všeho nejdřív hledali kouř. Zničit nájezdníky se zatím nedařilo. Kolem pronásledovatelů náhle vypukaly sněhové vánice nebo zavály mrazivé větry nebo stopy prostě najednou zmizely a sníh za posledním otiskem byl hladký, jako čerstvě napadaný. Podle pozůstatků tkaniv bylo jasné, že jim pomáhají Aes Sedai, a Elaida měla určitě muže a možná i sestry také na tomto břehu řeky. Jen máloco by Elaidu potěšilo víc než dostat do rukou Egwain z al’Vereů.

Nedoprovázeli ji pochopitelně jenom tito muži. Kromě Sheriam, její kronikářky, vyjela dnes ráno se šesti dalšími Aes Sedai, které si s sebou přivedly své strážce, pokud je měly, takže za sestrami čekalo osm mužů v barvoměnivých pláštích, které se ve větru vlnily, až z toho oči přecházely, a jinak díky nim části jezdců a koní jako by splývaly se stromy. Strážci věděli o hrozícím nebezpečí – přinejmenším od nájezdníků – a věděli, že jejich Aes Sedai jsou napjaté jako struny, a tak obhlíželi okolní les, jako by tady kavalerie vůbec nebyla. Jejich hlavní starostí bylo bezpečí jejich Aes Sedai, a to by nesvěřili nikomu jinému. Sarin, podsaditý muž s černými vousy a velmi širokými rameny, se držel u Nisao, drobné žluté sestry, a Jori dělal totéž s Morvrin, i když byl menší, stejně široký jako Sarin, ale i na Cairhieňana prcek. Tři strážci Myrelle, tedy ti, k nimž se odvažovala hlásit, stáli tak blízko, že aby mohla Myrelle odjet, musela by je odstrčit. Setagana, strážce Anaiyi, byl hubený a tmavý, krasavec, kde Anaiya byla obyčejná, a skoro se mu dařilo obklopit ji, i když byl sám. Tervail, s výrazným nosem a zjizvenou tváří, dělal totéž s Beonin. Carlinya žádného strážce neměla, což pro bílou nebylo nic zvláštního, ale muže si zpod kožišinou podšité kapuce prohlížela, jako by uvažovala o tom, že si nějakého pořídí.

Nedávno by Egwain váhala ukazovat se s těmito šesti ženami. Ona a Sheriam jí všechny z různých důvodů odpřisáhly věrnost, a ani ony, ani ona nechtěly, aby to někdo věděl či jen tušil. Skrze ně ovlivňovala události, nakolik to bylo možné, když ji všichni považovali jen za loutku, mladou amyrlin, kterou může věžová sněmovna používat, jak se jí zlíbí, a nikdo ji neposlouchá. Sněmovna tu iluzi ztratila, když ji donutila vyhlásit válku Elaidě, a konečně uznala, že tohle měly za lubem od chvíle, kdy uprchly z Věže, ale kvůli tomu se jen sněmovna a adžah ještě víc strachovaly, co udělá příště, a pokoušely se zajistit, aby to – ať to bude cokoli – bylo podle jejich. Přísedící velice překvapilo, když přijala jejich návrh, aby vytvořila radu, po jedné sestře z každého adžah. Rada jí měla sloužit moudrostí a zkušenostmi. Nebo si možná myslely, že jí úspěch s vyhlášením války stoupl do hlavy. Ona pochopitelně prostě řekla Morvrin, Anaiye a ostatním, aby zajistily, že vybrány budou ony, a ony si ve svých adžah uchovaly dost velký vliv, aby právě to dokázaly. Jejich rady poslouchala, i když se jimi neřídila vždy, už celé týdny, ale teď už aspoň nebylo nutné scházet se potají či si tajně vyměňovat zprávy.

Zatímco Egwain civěla na Věž, jejich skupinka se rozrostla.

Sheriam, s úzkou modrou štolou svého úřadu na svém plášti, se vzmohla na velmi formální úklonu ze sedla. Žena s ohnivými vlasy uměla být občas řádně formální. „Matko, přísedící Delana s tebou chce mluvit,“ řekla, jako by Egwain zavalitou šedou sestru, sedící na grošované kobyle skoro stejně tmavé jako Sheriamin černonohý kůň, neviděla. „Tvrdí, že je to ve velmi důležité věci.“ Nevlídnost v hlase prozrazovala, že jí Delana neprozradila, o co jde, což se Sheriam pochopitelně nelíbilo. Na své postavení velice žárlila.

„V soukromí, matko, prosím,“ vyhrkla Delana a shrnula si tmavou kapuci z vlasů barvy stříbra. Na ženu měla hluboký hlas, ale nezněl jí naléhavě jako u někoho, kdo musí hovořit o důležitých věcech.

Její přítomnost byla velikým překvapením. Delana Egwain ve věžové sněmovně často podpořila, když se přísedící dohadovaly, jestli to které rozhodnutí má vztah k válce s Elaidou. To znamenalo, že sněmovna musí stát za Egwaininými rozkazy, jako by měly větší konsenzus, a to se rozhodně nelíbilo dokonce ani sestrám, jež podporovaly válku, což znamenalo zase nekonečné dohadování. Chtěly Elaidu svrhnout, ale být po jejich, nedělala by sněmovna nic jiného, jenom by se hádala. Pravdou však bylo, že Delanina podpora nebyla vždy vítaná. Jeden den dokázala být ztělesněním šedé vyjednavačky usilující o dohodu a druhý den vznášela tak ostré námitky, až to každé přísedící v doslechu narovnalo páteř. Vědělo se o ní, že i jinak dokáže vypustit kočku do holubníku. Už třikrát požadovala, aby sněmovna formálně vyhlásila, že Elaida je černá adžah, což nevyhnutelně vedlo k trapnému tichu, dokud někdo nepožádal, aby bylo zasedání odročeno. Jen málokterá sestra byla ochotná bavit se o černém adžah otevřeně. Delana by se bavila o čemkoliv, od toho, jestli najdou vhodné šaty pro devět set osmdesát sedm novicek, po to, zda má Elaida mezi sestrami tajné příznivkyně, což bylo další téma, z něhož většina sester dostávala kopřivku. Z čehož vyvstávala otázka, proč si tak časně vyjela, a sama. Nikdy se k Egwain nepřiblížila, aby u toho nebyly další přísedící. Bledé oči měla stejně bezvýrazné jako aessedaiovskou tvář.

„Při jízdě,“ sdělila jí Egwain. „Budeme chtít trochu soukromí,“ dodala, když Sheriam otevřela pusu. „Zůstaň s ostatními.“ Kronikářka téměř hněvivě přimhouřila zelené oči. Byla dobrá kronikářka a dychtivá, přidala se k Egwain a netajila se s tím, že nemá ráda, když ji Egwain vyloučí ze svého rokování. Ať však byla rozčilená nebo ne, uklonila se. Sheriam ne vždycky věděla, kdo z nich dvou velí, teď jí to však bylo jasné.

Země se od řeky zvedala, ale nebyly tady obvyklé kopce, nýbrž vysokánský štít na západě, tak obrovský, až pro něj bylo jméno hora téměř zneuctěním. Dračí hora převyšovala všechno ostatní včetně Páteře světa. V poměrně ploché krajině kolem Tar Valonu její vrchol s bílou čepičkou jako by dosahoval k nebesům, zvlášť když ze zubatého vrcholku stoupal tenký pramínek kouře jako právě teď. Tenký pramínek v té výšce musel být zblízka něčím zcela jiným. Stromy se vzdávaly už v polovině svahu Dračí hory a jejího vrcholu nikdy nikdo nedosáhl, i když úbočí prý byla plná kostí těch, kteří to zkoušeli. Nikdo nedokázal vysvětlit, proč by se o to někdo vůbec pokoušel. Občas se dlouhý večerní stín hory natáhl až k městu. Lidé žijící v okolí byli zvyklí na to, že obloze dominuje Dračí hora, stejně jako byli zvyklí, že se nad městskými hradbami tyčí Bílá věž a je vidět na míle daleko. Obojí bylo nezměnitelnými prvky, jež tu byly odjakživa a vždycky budou. Životy lidí ovládaly úroda a řemesla, ne hory či Aes Sedai.

V maličkých vískách po deseti dvanácti domcích s doškovou či břidlicovou střechou, i ve větších vesnicích se stovkou stavení, se děti hrající si ve sněhu nebo nosící vědra od studny zastavovaly a s otevřenou pusou civěly na vojáky jedoucí po vyšlapané stezce, která tu nahrazovala silnici, když nebyla zrovna pod sněhem. Vojáci neměli žádné korouhve, ale pár z nich mělo na pláštích či rukávcích plamen Tar Valonu a zvláštní pláště strážců prozrazovaly, že alespoň některé z žen budou Aes Sedai. Dokonce i takhle blízko u města bylo donedávna vzácné vidět Aes Sedai a dětem se při pohledu na ně ještě doteď rozzářily oči. I když oni i samotní vojáci stáli hodně vysoko na seznamu zázraků. Většinu krajiny pokrývaly dvorce krmící Tar Valon, kamennými zídkami obehnaná políčka obklopovala rozlezlá stavení a vysoké kamenné nebo cihlové stodoly. Mezi nimi rostly stromy a mlází. Vesnické děti často běžely kousek podél silnice a skákaly ve sněhu jako zajíci. Zimní práce držely většinu dospělých doma a ti, kdož se odvážili ven, byli zabalení až po oči a na vojáky, strážce a Aes Sedai se skoro nepodívali. Blížilo se jaro a s ním orba a setí, a to nic, co dělaly Aes Sedai, neovlivnilo. Světlo dej ani neovlivní.

Mít stráž nemělo smysl, pokud člověk na cestě nečekal útok, a urozený pán Gareth nechal jet na čele, vzadu i na křídlech silné oddíly jezdců a sám vedl hlavní oddíl hned za strážci, kteří jeli těsně za patami Sheriam a „rady“. Vytvořili kolem Egwain velký kruh a ona si mohla představovat, že jede krajinou sama s Delanou, pokud se nedívala příliš pozorně. Místo aby na šedou sestru tlačila – zpátky do tábora bylo daleko a tam, kde by tkanivo mohl zahlédnout někdo nepovolaný, se nesměly průchody používat, takže měla spoustu času vyslechnout, co jí chce Delana říci – porovnávala statky, jež míjeli, s těmi ve Dvouříčí.

Snad ji k tomu přimělo, když si uvědomila, že Dvouříčí už pro ni není domovem. Přiznat si pravdu nemohla být zrada, ale ona si potřebovala Dvouříčí neustále připomínat. Člověk by mohl zapomenout, kdo je, když zapomene, odkud pochází, a dcera hostinského z Emondovy Role jí občas připadala cizí. Všechny tyto statky by v Emondově Roli vypadaly podivně, i když nedokázala říci přesně proč. Stavení měla jiný tvar a jiný sklon střechy. A ty byly častěji kryté břidlicí než došky, pokud se to dalo pod sněhem poznat. Pochopitelně ve Dvouříčí se poslední dobou objevovalo méně došků a víc kamenů a cihel než dříve. Viděla to v Tel’aran’rhiodu. Změny někdy přicházely natolik pomalu, že si jich člověk ani nevšiml, nebo příliš rychle pro klid jeho duše, ale přicházely neustále. Nic nezůstávalo stejné, i když si to člověk myslel. Nebo doufal, že to tak zůstane.

„Některé sestry si myslí, že se s ním spojíš jako se strážcem,“ poznamenala Delana znenadání. Klidně mohla vést obyčejný rozhovor. Zdánlivě se plně soustředila na kapuci, kterou si upravovala. Jezdila dobře, reagovala na pohyb své klisny zcela bez námahy, až to vypadalo, že si zvířete vůbec nevšímá. „Některé si myslí, že jsi to už udělala. Já nějaký čas žádného neměla, ale útěchou ti je už pouze vědomí, že tu tvůj strážce je. Pokud si vybereš toho pravého.“

Egwain zvedla obočí – byla na sebe hrdá, že na tu ženu neciví s otevřenou pusou, protože tohle bylo poslední téma, jaké by čekala – a Delana dodala: „Jde o urozeného pána Garetha. Tráví s tebou hodně času. Je o něco starší, než je obvyklé, ale zelené si často jako prvního strážce vybírají zkušenější muže. Vím, že jsi vlastně nikdy neměla žádné adžah, ale často na tebe myslím jako na zelenou. Zajímalo by mě, jestli se Siuan uleví, když se s ním spojíš, nebo jestli ji to spíš rozčílí. Občas si říkám, že to první, a pak zase to druhé. Jejich vztah, pokud se to dá nazývat vztahem, je tuze zvláštní, ale ona se tváří tak samozřejmě.“

„Na to se musíš zeptat Siuan.“ Egwainin úsměv působil poněkud kousavě. Stejně její tón. Sama tak zcela nechápala, proč jí Gareth Bryne nabídl svou věrnost, ale věžová sněmovna měla na práci určitě důležitější věci než klevetění jako selky u velkého prádla. „Můžeš říct, komu chceš, že jsem se s nikým nespojila, Delano. Urozený pán Gareth se mnou tráví čas, jak jsi to vyjádřila, protože jsem amyrlin a on je můj generál. To jim můžeš taky připomenout.“ Takže Delana ji považuje za zelenou. Toto adžah by si byla vyvolila, i když popravdě chtěla jenom jednoho strážce. Jenže Gawyn byl buď v Tar Valonu, nebo na cestě do Caemlynu, ale ať tak či tak, hned tak se k němu nedostane. Poplácala Daišara po krku, což bylo zbytečné, a snažila se dál usmívat, ne se mračit. Bylo příjemné na chvíli zapomenout mezi jiným i na věžovou sněmovnu. Díky ní pochopila, proč se Siuan jako amyrlin často chovala jako medvěd s bolavým zubem.

„Neřekla bych, že se z toho stala věc pro širší debaty,“ zahučela Delana. „Zatím. Přesto se sestry zajímají o to, jestli se spojíš se strážcem a s kým. Pochybuji, že by Gareth Bryne byl považován za moudrou volbu.“ Pootočila se v sedle, aby viděla dozadu. Na urozeného pána Garetha, pomyslela si Egwain, ale když se přísedící obrátila, tiše prohodila: „Sheriam jako kronikářka pochopitelně nikdy nebyla tvoje volba, ale musíš vědět, že i ostatní adžah poslala ostatní, aby na tebe také dohlížely.“ Její grošovaná šimla byla menší než Daišar, tudíž musela k Egwain vzhlížet, a ona se snažila, aby to tak nevypadalo. Její vodnaté modré oči náhle působily docela pronikavě. „Poté co jsi dokázala sněmovnu přimět, aby vyhlásila válku Elaidě, si některé sestry myslely, že ti možná radí i Siuan… až příliš dobře. Ale ona je stále naštvaná kvůli tomu, jak se změnily okolnosti, že? Nyní je považována za hlavního viníka Sheriam. V každém případě chtějí adžah menší varování, než vytáhneš další podobné překvapení.“

„Děkuji ti za varování,“ opáčila Egwain zdvořile. Viník? Dokázala sněmovně, že nebude její loutkou, a přesto většina přísedících chtěla dál věřit, že něčí loutkou je. Aspoň že žádná netušila pravdu o její radě. Musela v to doufat.

„Je tady další důvod, proč by ses měla mít na pozoru,“ pokračovala Delana a napětí v jejích očích usvědčovalo ze lži její lhostejný tón. Bylo to pro ni důležitější, než chtěla Egwain prozradit. „Můžeš si být jistá, že každá rada, kterou ti dají, pochází přímo od hlavy jejich adžah, a jak jistě víš, hlava adžah a jeho přísedící se ne vždycky shodují v názorech. Když je budeš poslouchat příliš, dostaneš se do rozporů se sněmovnou. Nezapomeň, že ne každé rozhodnutí se týká války, ale ty jistě chceš, aby občas rozhodla podle tebe.“

„Amyrlin by měla vyslechnout všechny strany, než učiní rozhodnutí,“ opáčila Egwain, „ale budu mít tvé varování na paměti, až mi budou dávat rady, dcero.“ Opravdu ji Delana považuje za hlupačku? Nebo se ji možná pokoušela rozčílit. V rozčilení lidé dělají ukvapená rozhodnutí a hrubá slova je občas velmi těžké vzít zpět. Neuměla si představit, kam Delana míří, ale když s ní přísedící nedokázaly manipulovat jedním způsobem, zkusily jiný. Od chvíle, kdy ji povýšily na amyrlin, se o tom, jak se vyhnout machinacím jiných, hodně naučila. Zhluboka dýchala a postupně se zase uklidnila. Poslední dobou už v tom měla cvik, až příliš.

Šedá k ní vzhlédla zpod kapuce a tvář měla dokonale vyrovnanou. Avšak bledě modré oči měla velmi pronikavé, jako nebozezy. „Snad bys měla zjistit, co si myslí o vyjednávání s Elaidou, matko.“

Egwain se skoro usmála. Delana se odmlčela schválně. Očividně se jí nelíbilo, že ji dcerou nazývá žena mladší než většina novicek. Mladší než většina žen, jež vycházely z Věže. Ale Delana sama byla příliš mladá na přísedící a nedokázala se ovládat tak dobře jako dcera hostinského. „A proč bych to měla zjišťovat?“

„Protože se toto téma ve sněmovně v posledních dnech objevilo. Nebyl to návrh, ale velmi nenápadně se o něm zmínily Varilin, Takima a také Magla. A Faiselle a Saroiyu zřejmě tuze zajímalo, co říkají.“

Klid neklid, v Egwain náhle zahlodal červíček hněvu, a rozdrtit ho nebylo snadné. Těch pět bylo přísedícími, ještě než se Věž rozdělila, avšak důležitější bylo, že byly rozdělené mezi dvě hlavní frakce usilující o ovládnutí sněmovny. Ve skutečnosti se rozdělily podle toho, zda šly za Romandou nebo Lelaine, a ty dvě by byly proti sobě, i kdyby to znamenalo, že se obě utopí. Také své stoupenkyně ovládaly železnou pěstí.

Egwain by klidně uvěřila, že ostatní události vyděsily, ne však Romandu a Lelaine. Už několik dní řeči o Elaidě a znovudobytí Věže téměř přerušily ustarané hovory o neuvěřitelně mocné a neuvěřitelně dlouhé erupci jediné síly. Skoro každá chtěla vědět, co ji způsobilo, a skoro každá se bála zjistit, co to bylo. Teprve včera se Egwain podařilo přesvědčit sněmovnu, že pro malý oddíl musí být bezpečné cestovat na místo, kde k erupci došlo – i pouhá vzpomínka na ni byla dostatečně silná, aby na to místo uměla prstem ukázat každá sestra – a většina sester zřejmě ještě sborově zadržovala dech, dokud se Akarrin a ostatní nevrátí. Každé adžah tam chtělo mít zástupkyni, ale Akarrin byla zřejmě jediná Aes Sedai, jež se přihlásila.

Ani Lelaine, ani Romandě to zřejmě nedělalo starosti. Byl to sice divoký a dlouhý projev jediné síly, ale došlo k němu daleko, a podle nich nenapáchal žádné škody. Byla-li to práce Zaprodanců, což bylo téměř jisté, šance, že sestry něco zjistí, byla mizivá, a možnost, že proti tomu dokážou něco podniknout, ještě menší. Plýtvání časem a námahou na nemožné věci nemělo žádný smysl, když měly přímo před sebou důležitější úkoly. Alespoň to tvrdily, a při tom skřípaly zuby, když si uvědomily, že spolu souhlasí. Souhlasily však i s tím, že Elaida musí být zbavena štoly a hole, Romanda stejně horlivě jako Lelaine, a jestli Lelaine rozzuřilo, že Elaida sesadila bývalou modrou z amyrlinina stolce, prohlášení, že se modré adžah rozpouští, ji přivedlo téměř k šílenství. Jestli dovolovaly řeči o vyjednávání… Nedávalo to smysl.

Poslední, co Egwain chtěla, bylo, aby Delana nebo kdokoliv jiný vytušil, že Sheriam a ostatní jsou víc než jen ovčáčtí psi, kteří na ni mají dohlížet, ale teď je ostře přivolala. Byly dost bystré, aby zachovávaly tajemství, jež bylo třeba zachovávat, protože jejich vlastní adžah by je stáhla z kůže, kdyby najevo vyšla jen polovina z toho všeho, a tak nijak nespěchaly, dojely blíž a rozestoupily se do kruhu kolem Egwain. Všechny měly na tváři masku aessedaiovské vyrovnanosti a trpělivosti. Egwain nařídila Delaně, aby zopakovala, co právě řekla. Přes původní žádost o soukromý rozhovor šedá nyní jenom letmo zareptala a uposlechla. A tím veškerá vyrovnanost a trpělivost skončily.

„To je šílené,“ vybuchla Sheriam, než ostatní stačily otevřít pusu. Mluvila rozzlobeně a možná také trochu vylekaně. Což bylo oprávněné. Její jméno bylo na seznamu těch určených k utišení. „Žádná si přece nemůže myslet, že takové jednání je možné.“

„Taky si to nemyslím,“ přisadila si Anaiya suše. Její obyčejný obličej patřil spíš selce než Aes Sedai a oblékala se velmi jednoduše, alespoň na veřejnosti, do modrého sukna, avšak svého ryzáka zvládala stejně snadno jako Delana svoji šimlu. Anaiyu mohlo rozrušit jenom máloco. Pochopitelně mezi přísedícími hovořícími o vyjednávání nebyla jediná modrá. Anaiya nevypadala zrovna na vojáka, ale pro modré toto byla válka na nože a o žádných ústupcích nemohlo být ani řeči. „Elaida se vyjádřila naprosto jasně.“

„Elaida jedná iracionálně,“ podotkla Carlinya a pohodila hlavou, až jí kapuce sklouzla na ramena a odhalila krátké tmavé kudrny. Podrážděně si kapuci zase nasadila. Carlinya dávala málokdy najevo sebemenší emoce, ale teď měla bledé líce téměř stejně zruměnělé jako Sheriam a do hlasu jí pronikl žár. „Nemůže přece věřit, že k ní teď přilezeme. A jak si může Saroiya myslet, že se spokojí s čímkoliv menším?“

„Nicméně Elaida požadovala, abychom k ní přilezly,“ zamumlala Morvrin štiplavě. Obvykle vypadala klidně, ale teď se tvářila kysele a baculaté ruce zatínala do otěží. Tolik se mračila na hejno strak, které vzlétly z březového háje, když jím projeli koně, až to vypadalo, že by měly popadat z oblohy. „Takima se občas ráda poslouchá. Musí mluvit, aby se slyšela.“

„Faiselle taky,“ dodala Morvrin temně a zuřivě se mračila na Delanu, jako by to byla její vina. Tato žena s olivovou pletí byla svou vzteklostí vyhlášená i mezi zelenými. „Nečekala bych, že od ní uslyším něco takového. Ještě nikdy se nechovala hloupě.“

„Nemůžu uvěřit, že to Magla může myslet vážně,“ prohlásila Nisao a všechny si je prohlížela. „Prostě nemůže. Například, a říkám to tuze nerada, ji Romanda drží tak pevně pod krkem, že Magla zakvičí, kdykoliv Romanda kýchne, a jediné pochybnosti, které Romanda má, se týkají toho, zda má být Elaida zmrskána, než bude poslána do vyhnanství.“

Delana se tvářila tak nezúčastněně, že musela skrývat samolibý úsměv. Očividně doufala, že vyvolá právě tuhle reakci. „Romanda drží Saroiyu a Varilin stejně pevně a Takima a Faiselle skoro neudělají krok bez Lelandina dovolení, ale stejně to řekly. Myslím však, že tvé rádkyně mají stejný pocit jako většina sester, matko.“ Uhladila si zelené rukavičky a úkosem se podívala po Egwain. „Pokud budeš jednat rázně, mohla bys toto poupě uštípnout včas. Zřejmě budeš mít od adžah veškerou nutnou podporu. A ode mne ve sněmovně, pochopitelně, též. Postaví se za tebe dost přísedících, aby to udusily v zárodku.“ Jako by Egwain potřebovala podporu, aby toho dosáhla. Možná se jí Delana snažila zavděčit. Nebo se jenom snažila, aby to vypadalo, že podpora Egwain je její jedinou starostí.

Beonin jela mlčky, tiskla si k tělu plášť a upírala oči své kobyle mezi uši, ale najednou se otřepala. Díky vykuleným modrošedým očím obvykle vypadala vyplašená, ale teď jí oči zasvítily hněvem, jak se mračila na své společnice včetně Egwain. „Proč vyjednávání nepřipadá v úvahu?“ Sheriam překvapeně zamrkala a Morvrin opovržlivě otevřela pusu, ale Beonin pokračovala, a jak nyní svůj hněv soustředila na Delanu, její tarabonský přízvuk byl výraznější. „My dvě jsme šedé. My vyjednáváme, zprostředkováváme. Elaida ustanovila obtížné podmínky, ale to je na začátku vyjednávání časté. Můžeme sjednotit Bílou věž a zajistit všem bezpečí, jen kdybychom si promluvily.“

„My také soudíme,“ odsekla Delana, „a Elaida byla souzena.“ To nebyla tak docela pravda, ale výbuch Beonin ji zřejmě překvapil víc než ostatní. Z hlasu jí ukapával jed. „Třeba si chceš dojednat mrskání. Já tedy ne, a myslím, že jen málokterá jiná sestra s tebou bude souhlasit.“

„Situace se změnila,“ trvala na svém Beonin a téměř prosebně natáhla ruku k Egwain. „Elaida by nevydala to prohlášení ohledně Draka Znovuzrozeného, kdyby ho neměla pevně v rukou, ať tak nebo tak. To vzplanutí saidaru bylo varováním. Zaprodanci musí být v pohybu a Bílá věž musí –“

„Už dost,“ skočila jí Egwain do řeči. „Ty chceš začít vyjednávat s Elaidou? S přísedícími, jež jsou ještě ve Věži?“ opravila se. Elaida nikdy jednat nebude.

„Ano,“ souhlasila vášnivě Beonin. „Všechno se dá zařídit ke všeobecné spokojenosti. Vím, že dá.“

„Máš tedy mé svolení.“

Okamžitě začaly všechny kromě Beonin mluvit jedna přes druhou. Snažily se ji odradit, tvrdily, že je to šílenství. Anaiya křičela stejně hlasitě jako Sheriam a mávala rukama. Delaně vylézaly oči z důlků, jak byla strachy bez sebe. Několik vojáků začalo sestry sledovat stejně ostražitě jako dvorce, kolem kterých projížděli, a strážci se začali ošívat, i když rozhodně nepotřebovali pouta, aby poznali, že jejich Aes Sedai jsou podrážděné, ale zůstali na svých místech. Moudří muži nestrkají nos do toho, když Aes Sedai začnou zvyšovat hlas.

Egwain si křiku a gestikulace nevšímala. Zvážila všechny možnosti, jež ji napadly, jak ukončit zápas tak, aby Bílá věž byla zase jednotná. Celé hodiny o tom mluvila se Siuan, jež měla k sesazení Elaidy víc důvodů než ostatní. Kdyby to Věž zachránilo, Egwain by se byla vzdala Elaidě a zapomněla, jestli ta žena získala amyrlinin stolec právem, či nikoliv. Siuan při tom návrhu málem ranila mrtvice, přesto neochotně souhlasila, že záchrana Věže je důležitější než všechno ostatní. Beonin se tak krásně usmívala, až byl skoro hřích ji o ten úsměv připravit.

Egwain zesílila hlas natolik, aby ji bylo slyšet přes ostatní. „Zajdete za Varilin a ostatními, které Delana jmenovala, a zařídíte, aby se spojily s Bílou věží. Tyto podmínky jsem ochotná přijmout: Elaida abdikuje a odejde do vyhnanství.“ Protože Elaida by nikdy nepřijala zpět sestry, jež se proti ní vzbouřily. Amyrlin nemá co mluvit do toho, jak si adžah vládnou, jenže Elaida vyhlásila, že sestry, které uprchly z Věže, již nejsou členkami žádného adžah. Podle ní by musely žebrat o znovupřijetí do svých adžah poté, co odslouží pokání pod její přímou kontrolou. Elaida by Věž znovu nesjednotila, jen by ji rozbila víc, než už byla. „Toto jsou jediné podmínky, jaké přijmu, Beonin. Jediné podmínky. Rozumíš mi?“

Beonin vyvrátila oči a byla by spadla z koně, kdyby ji Morvrin nechytila. Morvrin jen cosi zavrčela, šedou sestru narovnala a vrazila jí pár facek. Všechny ostatní na Egwain zíraly, jako by ji viděly poprvé v životě. Dokonce i Delana, jež musela mít v plánu něco takového od chvíle, kdy promluvila. Když na Beonin přišly mrákoty, všechny se zastavily a kruh vojáků se kolem nich na rozkaz urozeného pána Garetha stáhl. Někteří zírali na Aes Sedai a i přes mřížku hledí bylo jasné, jak jsou rozčilení.

„Je čas vrátit se do tábora,“ prohlásila Egwain. Klidně. Co se muselo udělat, muselo se udělat. Kapitulace by Věž možná zachránila, ale ona tomu nevěřila. A teď by mohlo dojít na to, že Aes Sedai budou bojovat mezi sebou v ulicích Tar Valonu, pokud nepřijde na nějaký způsob, jak uspět. „Máme práci,“ dodala a zvedla otěže, „a už nemáme moc času.“ Modlila se, aby ho bylo dost.

17

Tajnosti

Jakmile si byla Delana jistá, že její jedovaté semínko zakořenilo, zamumlala, že bude lepší, když je neuvidí přijíždět do tábora společně, a vyklouzla, pobídla kobylu do rychlého klusu a nechala ostatní pokračovat v nepříjemném tichu. Strážci se drželi vpovzdáli a vojáci sledovali statky a houštiny v okolí cesty a na Aes Sedai se ani nepodívali. Muži ale neuměli držet pusu zavřenou. Říci muži, aby byl zticha, ho jen přimělo klevetit o to víc, samozřejmě jen mezi blízkými přáteli, kterým mohl důvěřovat, jako by to oni na oplátku neřekli každému, kdo byl ochotný poslouchat. Strážci možná byli jiní – Aes Sedai vždycky tvrdily, že jsou, tedy ty, které měly strážce – ale vojáci budou nepochybně mluvit o tom, že se sestry hádaly, a nepochybně řeknou, že Delaně, než odjela, pořádně umyly hlavu. Ta ženská si to naplánovala velice pečlivě. Jestli tomu semínku dovolí vyrůst, mohlo by z toho vzejít něco horšího než pýr nebo psí víno, ale šedá sestra se velmi obratně zbavila viny. Pravda téměř vždy nakonec vyjde najevo, ale tak často je opletená drby, spekulacemi a očividnou lží, že jí většina lidí stejně nevěří.

„Doufám, že se nemusím ptát, jestli o tom některá z vás už slyšela.“ Egwain to pronesla docela nedbale a zdánlivě sledovala krajinu, ale potěšilo ji, když to všechny okamžitě popřely se značným důrazem, včetně Beonin, která pohybovala spodní čelistí a zle se mračila na Morvrin. Egwain jim důvěřovala, jak jenom se odvážila – nemohly jí složit přísahu, aniž by ji hodlaly do puntíku dodržet, pokud nebyly černé adžah, což byla vtíravá myšlenka, jež ji nutila k opatrnosti – nicméně i přísahy věrnosti ponechávaly dost místa, aby i nejvěrnější lidé mohli napáchat ty nejhorší věci z přesvědčení, že je to ve vašem nejlepším zájmu. A lidé, kteří byli k přísaze donuceni, dokázali být velmi schopní při hledání mezer a prostoru k manévrování.

„Skutečnou otázkou je,“ pokračovala, „co má Delana za lubem?“ Těmto ženám nemusela nic dál vysvětlovat, všechny byly zběhlé ve hře rodů. Pokud šlo Delaně jen o to, aby zarazila jednání s Elaidou a sebe z toho vynechala, mohla si s Egwain prostě promluvit kdykoliv o samotě. Přísedící nepotřebovaly důvod, aby zašly do amyrlininy pracovny. Nebo mohla použít Halimu, jež věštinou spávala na kavalci v Egwainině stanu, ačkoliv byla tajemnicí Delany. Egwain trápívaly bolesti hlavy a občas je dovedly zahnat pouze Haliminy masáže, aby vůbec dokázala usnout. Vlastně i anonymní zprávička by postačila, aby sněmovně předložila výnos zakazující vyjednávání. Dokonce i nejuhádanější háklivky by musely uznat, že řeči o ukončení války se války rozhodně dotýkají. Delana však očividně chtěla, aby se to dozvěděly i Sheriam a ostatní. Její donášení bylo šípem namířeným na jiný terč.

„Svár mezi hlavami adžah a přísedícími,“ navrhovala Carlinya chladná jako sníh. „Možná svár mezi adžah.“ Mimoděk si upravovala bílý plášť složitě vyšívaný bílou nití, podšitý hustou černou kožišinou. Klidně mohla probírat cenu cívky příze. „Nenapadá mě, proč by něco takového chtěla, ale takové budou následky, pokud nebudeme velmi opatrné, a ona nemůže vědět, že hodláme být opatrné ani že máme nějaký důvod být opatrné, takže logicky jí musí jít o jedno z toho či obojí.“

„První odpověď, která tě napadne, není vždycky správná, Carlinyo,“ namítla Morvrin. „Nedá se poznat, zda si Delana svůj čin promyslela tak pečlivě jako ty, nebo že vůbec uvažuje stejným způsobem.“ Obtloustlá hnědá věřila víc v selský rozum než v logiku, aspoň to tvrdila, ale pravdou bylo, že obojí spojovala, kvůli čemuž byla velmi umíněná a podezíravá vůči rychlým nebo snadným řešením. Což nebylo špatné. „Delana se možná snaží přetáhnout některé přísedící ve věci, jež je pro ni důležitá. Možná doufá, že Elaida nakonec černé adžah veřejně vyhlásí. Bez ohledu na výsledky jí může jít o něco, co ani netušíme. Přísedící umějí být stejně malicherné jako kdokoliv jiný. Co víme, možná chová zášť vůči některé z těch, jež jmenovala, ještě z doby, kdy byla novicka a ony ji učily. Lepší bude soustředit se na to, co z toho vzejde, než si lámat hlavu s tím, proč to udělala, dokud nezjistíme víc.“ Tón měla stejně klidný jako výraz, ale Carlinyina chladná vyrovnanost na chviličku přešla v chladné opovržení. Její logika nepřipouštěla slabé stránky lidské povahy. Ani to, aby s ní kdokoliv nesouhlasil.

Anaiya se zasmála, bylo to téměř mateřské pobavení, a její kůň zatančil, než ho zase uklidnila. Jako když mateřsky vypadající selku pobaví dovádění omladiny ve vsi. Dokonce i některé sestry byly dost hloupé, aby ji považovaly za selku. „Netrucuj, Carlinyo. Nejspíš máš pravdu. Ne, Morvrin, opravdu ji asi má. Na každý pád si myslím, že můžeme udusit veškeré její naděje na spory.“ To vůbec neznělo pobaveně. Žádnou modrou by nepobavilo nic, co by mohlo zbrzdit Elaidino svržení.

Myrelle zuřivě kývla na souhlas a potom překvapeně zamrkala, když Nisao řekla: „Můžeš si, matko, dovolit tohle zarazit?“ Maličká žlutá nemluvila často. „Nemyslím to, oč Delana usiluje. Tedy pokud se rozhodneme, co to vůbec je,“ dodala rychle a kývla na Morvrin, jež znovu otevřela ústa. Nisao vypadala vedle ostatních žen jako dítě, ale gesta měla rozhodná. Nakonec byla žlutá, se vší sebejistotou, jež z toho vyplývala, a většinou před nikým neustupovala. „Myslím jednání s přísedícími ve Věži.“

Všichni na ni chvíli zírali, dokonce i Beonin.

„A proč by to měla dovolit?“ ozvala se konečně Anaiya nebezpečným tónem. „Nezašly jsme tak daleko, abychom s Elaidou mluvily.“ Byla to selka se sekáčkem schovaným za zády a odhodláním ho použít.

Nisao vzhlédla a přezíravě frkla. „Neřekla jsem, že to chceme. Ptala jsem se, jestli se odvážíme to zarazit.“

„Nevidím v tom žádný rozdíl.“ Sheriam měla ledový hlas a bledou tvář. Hněvem, myslela si Egwain, ale mohl to být i strach.

„Tak chvíli mysli a možná ho uvidíš,“ poradila jí Nisao suše. Tak suše, jako byla suchá čepel nože, a stejně ostře. „V současné době o vyjednávání hovoří jen pět přísedících, a hodně potichu, ale zůstane to tak? Jakmile se roznese, že bylo navrženo a odmítnuto vyjednávání, jak dlouho potrvá, než se rozšíří zoufalství? Ne, poslouchejte mě! Všechny jsme se do toho daly plné oprávněného hněvu a touhy po spravedlnosti, ale trčíme tu a zíráme na hradby Tar Valonu, zatímco Elaida si sedí ve Věži. Jsme tu skoro dva týdny, a vypadá to, jako bychom tu byly už dva roky nebo klidně i dvacet. Čím déle tu trčíme a nic se neděje, tím víc sester začne hledat omluvy pro Elaidiny zločiny. A tím víc začnou uvažovat o tom, že musíme Věž zacelit bez ohledu na cenu. Chceš snad čekat, až začnou sestry jedna po druhé utíkat k Elaidě? Mně se rozhodně nelíbí představa, že budu stát na břehu a čelit té ženské jen s modrými adžah a vámi ostatními. Vyjednávání aspoň všem ukáže, že se něco děje.“

„K Elaidě se žádná nevrátí,“ namítala Anaiya a poposedla v sedle, ale ustaraně se mračila a mluvila, jako by to už viděla. Věž vábila všechny Aes Sedai. Nejspíš i černé sestry toužily po tom, aby Věž byla opět celá. A támhle stála, jen pár mil daleko, ale zdánlivě mimo dosah.

„Jednání nám může získat čas, matko,“ připustila neochotně Morvrin a nikdo nedokázal do hlasu dostat tolik neochoty jako ona. Mračila se zamyšleně a vůbec ne potěšeně. „Ještě několik týdnů a urozený pán Gareth snad najde ty lodě, které potřebuje k zablokování přístavů. To všechno změní v náš prospěch. Když se do města nedostane žádné jídlo ani žádné hladové krky ven, do měsíce tam vypukne hlad.“

Egwain s námahou udržovala chladný výraz. Na to, že by lodě k zablokování přístavů získali, nebyla naděje, ačkoliv žádná z nich to nevěděla. Gareth jí to však jasně vysvětlil dávno před odchodem z Murandy. Původně doufal, že plavidla koupí cestou na sever podél Erinin a bude na nich převážet zásoby, dokud nedorazí k Tar Valonu, a tam je v ústích přístavů potopí. Když však pro cestu k Tar Valonu použili průchody, změnilo to hodně věcí. Zpráva o obléhání se z města dostala s prvními loděmi, jež vypluly poté, co dorazilo vojsko, a teď, ať poslal jezdce na sever nebo na jih, prováděli lodní kapitáni obchody na palubách svých lodí zakotvených daleko v řece. Žádný kapitán nehodlal riskovat, že loď bude zabavena. Gareth to sdělil pouze jí a jeho důstojníci pouze jemu, ale kdyby si sestry promluvily s vojáky, zjistily by to též.

Naštěstí dokonce i sestry hledající strážce s vojáky mluvily málokdy. Obvykle je považovaly za zlodějskou, nevzdělanou chásku, která se koupe jen náhodou, když musí přejít řeku. S takovým druhem lidí se jakákoliv sestra stýkala pouze pod nátlakem. Díky tomu bylo snazší uchovat tajemství, což bylo občas nezbytné. A občas bylo zapotřebí i uchovat tajemství před těmi, kteří byli na její straně. Vzpomínala si, že kdysi takto neuvažovala, ale to patřilo k dceři hostinského, kterou musela opustit. Tady byl jiný svět s jinými pravidly, než vládla v Emondově Roli. Tam chyba znamenala předvolání před ženský kroužek, tady znamenala smrt či něco horšího, a nejen pro ni.

„Přísedící, jež zůstaly ve Věži, by měly být ochotné si promluvit,“ přisadila si Carliniya s povzdechem. „Musí vědět, že čím déle obléhání trvá, tím větší je naděje, že urozený pán Gareth získá lodě. Ale netuším, jak dlouho budou ochotné mluvit, až jim dojde, že nejsme ochotné se vzdát.“

„Elaida na tom bude trvat,“ zahučela Myrelle, nicméně se zjevně nehádala, jen mluvila sama se sebou, a Sheriam se otřásla a přitáhla si plášť k tělu, jako by jí bylo zima.

Jen Beonin vypadala šťastně, narovnala se v sedle a tmavě medové vlasy pod kápí rámovaly široký úsměv. Netlačila však na pilu. Všichni tvrdili, že je skvělá vyjednavačka, a ona věděla dobře, kdy má čekat.

„Řekla jsem, že můžete začít,“ pravila Egwain. Ne že by to byla myslela vážně, jen je chtěla uklidnit, ale pokud měla žít podle tří přísah, musela si stát za tím, co řekla. Nemohla se dočkat, až sevře hůl přísah. Pak to bude mnohem snazší. „Hlavně si dávejte pozor na to, co řeknete. Pokud si nemyslí, že nám všem vyrostla křídla a sem jsme přiletěly, musí tušit, že jsme znovu objevily cestování, ale nemůžou si být jisté, dokud jim to někdo nepotvrdí. Mnohem lepší pro nás bude, když zůstanou v nejistotě. Tohle tajemství musíte strážit stejně pečlivě jako tajemství o našich fretkách ve Věži.“

Myrelle a Anaiya sebou trhly a Carlinya se ustrašeně rozhlédla, třebaže ani strážci, ani vojáci nebyli dost blízko, aby je slyšeli, pokud by nezačaly křičet. Morvrin se jen zatvářila kyseleji. Dokonce i Nisao vypadala nezdravě, třebaže s rozhodnutím poslat tajně do Věže sestry, údajně na Elaidino povolání, neměla nic společného. Sněmovna by uvítala zprávu, že ve Věži je deset sester, které se snaží podtrhnout Elaidě nohy, jak jen to půjde, i když to zatím nepřineslo žádné výsledky, ale přísedící by rozhodně nepotěšilo, že to před nimi udržovaly v tajnosti, protože se bály, že by některé přísedící mohly být černé adžah. To by Sheriam a ostatní raději prozradily, že Egwain složily přísahu věrnosti. Výsledek by byl asi tak stejný. Sněmovna zatím nenechala nikoho zmrskat, ale vzhledem k tomu, jak většinu přísedících rozčílilo, jak Egwain zvládla ten kousek s válkou, nebylo by nic překvapivého, kdyby skočily po příležitosti ukázat, že stále mají jistou autoritu, a zároveň důrazně předvést svou nelibost.

Beonin byla očividně jediná, kdo byl proti tomu rozhodnutí – alespoň dokud nezačalo být jasné, že ostatní si stejně prosadí svou – ale roztřeseně se nadechla a přivřela oči. Navíc v tom mohlo hrát svou roli i to, že jí konečně došlo, do čeho se právě pustila. Už jenom najít někoho ve Věži, kdo bude ochoten mluvit, bude obtížné. Špehové v Tar Valonu mohli poskytnout jenom to, co z Věže zaslechli. Zprávy z Věže samotné přicházely pouze v útržcích od sester, jež se vydávaly do Tel’aran’rhiodu, kde zahlédly prchavé odrazy bdělého světa, ale všechny ty kousíčky hovořily o tom, že Elaida vládne skrze výnosy a rozmary a dokonce ani sněmovna se jí neodvažuje postavit. Beonin poněkud zešedla a vypadala ještě hůř než Nisao. Anaiya a ostatní se tvářily tuze sklíčeně.

Egwain pocítila příval chmur. Tyto se Elaidě vzepřely nejsilněji, dokonce i zdráhavá Beonin, jež vždycky raději mluvila, nezjednala. No, šedé nebyly vyhlášené vírou, že se něco dá vyřešit jinak než mluvením, bude-li ho dost. Někdy by to měly zkusit s trollokem nebo jenom s nějakým lapkou, a uviděly by, kam se dostanou! Bez Sheriam a ostatních by se odpor proti Elaidě rozpadl dřív, než by se vůbec stačil vytvořit. Málem to tak stejně dopadlo. Ale Elaida byla i po všem, čím prošly, co dokázaly, pevně usazená ve Věži, a dokonce i Anaiya viděla, jak jim vítězství uniká mezi prsty.

Ne! Egwain se zhluboka nadechla a narovnala se. Ona je právoplatnou amyrlin bez ohledu na to, co si sněmovna myslela o tom, co dostane, když ji pozvedala, a ona musela udržet vzpouru proti Elaidě a naději na scelení Věže živou. Pokud to vyžadovalo, že bude předstírat vyjednávání, nebude to poprvé, co Aes Sedai předstírala, že usiluje o jedno, přičemž jí šlo o něco úplně jiného. Udělá vše, co bude nutné, aby udržela povstání při životě a svrhla Elaidu. Všechno, co bude nutné.

„Natahuj jednání, jak jen to půjde,“ nakázala Beonin. „Můžeš mluvit o čemkoliv, pokud udržíš v tajnosti to, co je třeba, ale s ničím nesouhlas a nech mluvit je.“ Šedá se zakymácela v sedle a rozhodně vypadala hůř než Anaiya. Jako by jí bylo na zvracení.

Když se v dohledu objevil tábor, slunce již bylo v půli cesty k nadhlavníku a doprovod lehce ozbrojených jezdců se vrátil zpátky k řece, takže Egwain a sestry jely poslední míly jen se strážci. Urozený pán Gareth se zastavil, jako by si s ní chtěl znovu promluvit, ale pak jen obrátil koně na východ za jezdci a pobídl ho do klusu, aby je dohonil, protože už zmizeli za stromy. O jejich sporech se nehodlal bavit v doslechu jiných a podle něj byly Beonin a ostatní právě to, zač je považovali všichni ostatní, totiž hlídací psi adžah. Byla trochu smutná z toho, že před ním musí mít tajnosti, ale čím méně lidí tajemství zná, tím větší je naděje, že tajemstvím zůstane.

Tábor byl rozlezlý, stany byly každý pes jiná ves, co se týče tvarů, velikosti, barvy i stavu oprav, a zabíral téměř celou pastvinu lemovanou stromy v polovině cesty mezi Tar Valonem a Dračí horou, uvnitř kruhu uvázaných koní a řad vozů, které byly také každý jiný. Za lesem stoupal kouř z několika komínů, ale místní sedláci se drželi mimo, do tábora přicházeli jenom prodávat vejce, mléko a máslo nebo když některý potřeboval léčení, a zatím nikde nebylo vidět vojsko, jež přivedla Egwain. Gareth své síly soustředil u řeky, část zabrala mostní městečka na obou březích a zbytek byl v záložních táborech, jak je nazýval, tam, odkud muži mohli přiběhnout na pomoc, pokud by z města provedli výpad. Čistě pro případ, že se zmýlil ve vrchním kapitánovi Chubainovi. Nikdy nezapomínej, že se ve svých úvahách můžeš mýlit, říkal jí. Nikdo proti tomu pochopitelně nic nenamítal. Kterákoliv sestra byla připravená kritizovat každou pitomost, ale držet mostní městečka byl nakonec jediný způsob, jak oblehnout Tar Valon přinejmenším na pevnině. A hodně Aes Sedai potěšilo, že jsou vojáci z dohledu, pokud už je nedokázaly pustit z hlavy.

Když se Egwain a ostatní přiblížili k táboru, vyjeli z něj tři strážci v barvoměnivých pláštích. Jeden byl hodně vysoký a další hodně malý, takže byli odstupňovaní. Uklonili se Egwain a sestrám a kývli na strážce za nimi. Všichni vypadali nebezpečně jako muži, kteří si tolik věří, že už ani nepotřebují nikoho přesvědčovat, jak nebezpeční jsou, díky čemuž to jaksi bylo ještě víc vidět. Strážce v klidu a lev odpočívající na kopci, znělo staré rčení Aes Sedai.

Zbytek rčení se během let ztratil, ale vlastně nebylo třeba říkat víc. Za daných okolností nebyly sestry úplně spokojené s bezpečností tábora, i když byl plný Aes Sedai. Strážci hlídkovali kolem něj jako lvi na lovu.

Anaiya a ostatní kromě Sheriam se rozprchly, jakmile dorazily k první řadě stanů za vozy. Půjdou hledat hlavy svých adžah, navenek aby ohlásily, co se stalo během projížďky s Egwain a urozeným pánem Garethem, ale hlavně musely zajistit, aby hlavy adžah věděly, že některé přísedící hovoří o vyjednávání s Elaidou a že Egwain je neústupná. Bylo by to snazší, kdyby věděla, kdo ty ženy jsou, jenže ani přísaha věrnosti je nepřiměla, aby jí to prozradily. Myrelle si málem spolkla jazyk, když to Egwain navrhla. Dostat práci bez toho, aby pro ni měla příslušný výcvik, bylo už tak dost těžké, a Egwain věděla, že se musí ještě hodně naučit o tom, jak být amyrlin. Musela se hodně naučit a zároveň odvést kopu práce.

„Omluvíš-li mne, matko,“ pravila Sheriam, když konečně také Beonin zmizela mezi stany se svým zjizveným strážcem v závěsu, „mám psací stůl plný papírů.“ Nedostatek nadšení v jejím hlase byl pochopitelný. Štola kronikářky přicházela se stále rostoucími hromadami hlášení, které bylo třeba roztřídit, a dokumentů, jež bylo třeba připravit. Přes její zápal pro zbytek práce, což v tomto případě znamenalo udržet tábor v chodu, bylo Sheriam slyšet, jak si pro sebe zuřivě mumlá, kdykoliv se ocitla před další kupou papírů i ještě jako správkyně novicek.

Přesto, jakmile jí Egwain dala svolení, pobodla svého černonohého grošáka do klusu a rozehnala přitom hejno dělníků v drsných kabátech se šátky omotanými kolem hlavy, nesoucích velké nůše. Jeden upadl na břicho do rozmrzlého bláta. Sheriamin Arinvar, štíhlý Cairhieňan s prošedivělými spánky, se zastavil, aby se ujistil, že se chlapík zvedá, a potom pobídl tmavého ryzáka za svou paní. Dělník za ním vztekle nadával a hlavně spílal svým smějícím se kamarádům. Všichni věděli, že když Aes Sedai chce někam jít, musí jí člověk uhnout z cesty.

Egwaininu pozornost upoutalo to, co se vysypalo z nůše do bahna. Až se otřásla při pohledu na hromadu mouky hemžící se červy, až to vypadalo, že je v nůši stejně tolik pohyblivých černých teček jako mouky. Všichni zřejmě odnášeli zkaženou mouku na smetiště. Nemělo smysl prosívat ji, když byla tak silně napadená – něco takového by jedl jen člověk umírající hlady – ale každý den bylo třeba vyhodit příliš mnoho mouky a obilí. Vlastně i polovina soudků s nasoleným vepřovým a hovězím páchla natolik, že se daly jedině zakopat. Pro sloužící a dělníky, alespoň pro ty, kteří znali táborový život, to nebylo nic nového. Bylo to jen o málo horší než obvykle, ale nic neslýchaného. Mouční červi se mohli objevit kdykoliv a kupci, snažící se získat co nejvíc, vždycky prodávali i zkažené maso vedle dobrého. U Aes Sedai to však vyvolávalo vážné starosti. Každý soudek masa, každý pytel obilí či mouky byly obklopeny uchováváním ihned po nákupu a vše, co bylo vetkáno do uchovávání, se nemohlo změnit, dokud nebylo tkanivo odstraněno. Jako by selhával sám saidar. To byste spíš přiměli sestru dělat vtipy na černé adžah než mluvit o tomhle.

Jeden ze smějících se mužů si všiml, jak je Egwain pozoruje, a dloubl do zabláceného chlapíka, který okamžitě zmírnil své nadávky, i když jenom o trochu. Dokonce se zamračil, jako by za jeho pád mohla ona. Jak měla tvář skrytou pod kapuci a amyrlininu štolu složenou v kapsáři, zřejmě ji považovali za jednu z přijatých, neboť ne všechny měly dost šatů, aby vždy chodily správně oblékané, nebo možná za návštěvnici. Ženy do tábora přicházely často, mnohdy zahalené, dokud opět neodešly, ať už na sobě měly skvělé hedvábí nebo obnošené sukno, a tvářit se kysele na cizinku či přijatou novicku bylo rozhodně bezpečnější než šklebit se na Aes Sedai. Egwain připadalo divné, že se jí všichni okolo neklanějí.

Byla v sedle od rozbřesku, a i když horká koupel nepřipadala v úvahu – vodu sem bylo třeba nosit od studní vykopaných půl míle na západ od tábora, pročež se všechny sestry, až na ty nejnáročnější nebo nejzabedněnější, uskrovnily – když horká koupel nebyla možná, stejně se těšila, až se zase postaví oběma nohama na zem. Nebo ještě lépe, až si nohy položí na podnožku. Kromě toho odmítat, aby se jí dotkl chlad, neznamenalo totéž jako ohřát si ruce nad ohřívadlem. I na jejím jediném psacím stole bude hromada papírů. Včera večer řekla Sheriam, aby jí předala hlášení o stavu oprav vozů a zásob píce pro koně. Budou suchá a nudná, ale ona každý den kontrolovala něco jiného, aby aspoň věděla, jestli to, co jí lidé vykládají, je založeno na faktech nebo na přáních. A vždy tu byla hlášení špehů. Zprávy, které se adžah rozhodla předat amyrlininu stolci, byly nesmírně zajímavým čtením, když se porovnaly s tím, co jí od svých agentů dodávaly Siuan a Leana. Nešlo o to, že by si zprávy protiřečily, ale z toho, co se adžah rozhodla nechat si pro sebe, bylo možné vytvořit pozoruhodné obrazy. Pohodlí a povinnost ji táhly k její pracovně – vlastně to byl jen další stan, i když ho všichni nazývali amyrlinina pracovna – ale teď měla příležitost rozhlédnout se kolem, aniž by se všichni chvatně připravovali na její příchod.

Jezdců bylo v dohledu jen pár, většinou strážci, a občas nějaký štolba vedl koně, jak nejrychleji to bylo v blátivé břečce možné, ale nikdo ji ani jejího koně zřejmě nepoznal. Oproti téměř prázdným ulicím se dřevěné chodníky, vlastně jen hrubá prkna přibitá na špalcích, lehce prohýbaly pod váhou lidí. V proudu žen byla vidět hrstka mužů, jako rozinky v laciném koláči, kteří šli dvakrát rychleji než ostatní. Kromě strážců se muži snažili vyřídit své záležitosti mezi Aes Sedai co nejrychleji. Téměř všechny ženy skrývaly tvář a zpod kapucí vycházela pára, jež jim stoupala od úst, přesto bylo snadné poznat Aes Sedai od návštěvnic, ať měly pláště prosté nebo vyšívané a podšité kožišinou. Před sestrou se dav rozestupoval. Každá jiná žena se musela mačkat mezi ostatními. V mrazivém dopoledni však příliš mnoho sester venku nebylo. Většina jich zůstávala ve stanech. Samy i po dvou po třech budou číst nebo psát dopisy nebo poslouchat zprávy, jež jim přinášely návštěvnice. O něž se možná podělí se zbytkem svého adžah, nebo také ne.

Svět viděl Aes Sedai jako monolit, vysoký a pevný, nebo aspoň viděl, dokud současný rozkol ve Věži nevešel ve všeobecnou známost, ale holým faktem bylo, že adžah byla rozdělená a sněmovna byla jediným místem, kde se setkávala, a sestry samotné byly jen o málo víc než shromážděním poustevnic, které spolu nemluvily víc, než bylo nezbytně třeba, a i pak pouze s několika přítelkyněmi. Nebo s jinou sestrou, jež se připojila z nějakého konkrétního důvodu. Cokoliv jiného se ve Věži změnilo, Egwain si byla jistá, že tohle se nezmění nikdy. Nemělo smysl předstírat, že Aes Sedai někdy byly něco jiného než Aes Sedai nebo že někdy budou, velká řeka valící se dál, se všemi mocnými proudy skrytými v hlubinách, měnící řečiště jenom neznatelně pomalu. Ona na té řece narychlo vybudovala několik hrází a odvedla část vody tady a část tam pro své vlastní účely, ale věděla, že to jsou jen dočasné stavby. Dřív nebo později ty hluboké proudy její hráze strhnou. Mohla se jenom modlit, aby vydržely dost dlouho. Modlit se a sypat hráze, jak jen to půjde.

Občas se v davu objevila jedna z přijatých se sedmipruhou štolou přes kapuci bílého pláště, ale hlavně tu byly novicky v nezdobeném bílém suknu. Jen hrstka z jedenadvaceti přijatých novicek v táboře skutečně vlastnila pruhované pláště, a ty si schovávaly pro výuku ve třídách nebo pro službu u sester, ale hodně námahy bylo vloženo do toho, aby každá novicka nosila neustále bílou, i když měla jen jedny náhradní šaty. Přijaté se pochopitelně snažily pohybovat tím labutím skluzem jako Aes Sedai a jedné či dvěma se to docela dařilo i přes nerovné chodníky, ale novicky běhaly skoro stejně rychle jako muži, jak se hnaly s posílkami či ve skupinkách po šesti sedmi spěchaly do výuky.

Aes Sedai neměly tolik novicek, které by mohly učit, už velmi dlouho, vlastně od trollockých válek, kdy bylo více i Aes Sedai, a když nyní získaly téměř tisíc žaček, nastal příšerný zmatek, dokud je nezařadily do těchto „rodin“. Název to nebyl oficiální, ale používaly jej dokonce i Aes Sedai, jimž se stále nelíbilo, že mají přibírat všechny ženy, jež o to požádají. Nyní každá novicka věděla, kde má být a kdy, a každá sestra to aspoň dokázala zjistit. Nemluvě o tom, že počet uprchlic se snížil. To Aes Sedai vždycky dělalo starosti a několik set z těchto žen by docela dobře mohlo získat šátek. Žádná sestra nechtěla přijít ani o jedinou z nich, dokud nebude rozhodnuto, že bude poslána pryč. Ženy stále občas vyklouzly, když jim došlo, že výcvik je těžší, než čekaly, a cesta k šátku Aes Sedai delší, ale kromě toho, že díky rodinám bylo snazší to zjistit, útěk ženám, které se mohly spoléhat na pět či šest sestřenek, jak je nazývaly, připadal méně přitažlivý.

Kousek před velkým hranatým stanem, jenž sloužil jako věžová sněmovna, zabočila Egwain do boční ulice. Chodníky před stanem ze světle hnědého plátna byly prázdné – sněmovna byla místem, kam všichni chodili, pouze pokud k tomu měli dobrý důvod – ale záplatované závěsy byly zatažené, aby nikdo nepovolaný neviděl, co se tam děje, a tak se nedalo poznat, kdo by mohl vyjít ven. Každá přísedící by Daišara poznala od podívání, a některým přisedícím se Egwain chtěla vyhnout víc než ostatním. Lelaine a Romandě, kupříkladu, jež se vzpíraly její autoritě stejně instinktivně, jako bojovaly proti sobě navzájem. Nebo všem, které začaly mluvit o vyjednávání. Bylo by příliš hezké věřit, že ony se jen snaží pozvednout ducha, jinak by to jen nešeptaly. Bylo však třeba zachovávat zdvořilost bez ohledu na to, jak často by ráda některé vrazila pořádný pohlavek, ale nikdo si nemohl myslet, že si ho Egwain nevšímá, když ho neuvidí.

Před ní, za vysokou plátěnou stěnou, která obklopovala jeden ze dvou pozemků pro cestování v táboře, zazářilo slabé stříbřité světlo a vzápětí ven vyšly dvě sestry. Ani Phaedrine, ani Shemari nebyla dost silná, aby mohla průchod setkat sama, ale propojené zvládly jeden natolik velký, aby jím prošly. Hlavy měly u sebe a byly zabrané do hovoru a kupodivu si právě připínaly pláště. Egwain se cestou kolem odvracela. Obě hnědé ji učily jako novicku a Phaedrine stále udivovalo, že je z Egwain amyrlin. Byla hubená jako tyčka a byla klidně schopná vlézt do bláta, aby se zeptala, jestli Egwain nepotřebuje pomoc. Shemari, velice rázná žena s hranatým obličejem, vypadající spíš na zelenou než na knihovnici, se vždycky chovala přehnaně správně. Opravdu přehnaně. Její hluboká pukrlata, vhodná pro mladší novicku, obsahovala víc než jenom náznak výsměchu, jakkoliv hladkou udržovala tvář, a nejen proto, že se o ní vědělo, že pukrlata dělá, když Egwain zahlédne na sto kroků.

Egwain si říkala, kde asi byly. Někde v místnosti anebo možná někde v teplejším počasí. Nikdo pochopitelně nesledoval příchody a odchody sester, dokonce ani jejich adžah. Vším vládl zvyk a zvyk silně odrazoval od přímých otázek ohledně toho, co nějaká sestra dělá a kam chodí. Phaedrine a Shemari nejspíš byly vyslechnout některé ze svých špehů osobně. Nebo si možná odskočily podívat se do knihy v nějaké knihovně. Nakonec byly hnědé. Ale nemohla si nevzpomenout na poznámku Nisao o sestrách odcházejících za Elaidou. Bylo možné najmout si veslaře a přeplavit se do města, kde byla spousta maličkých vodních branek, kudy mohl vstoupit každý, kdo by chtěl, ale s průchodem nebylo třeba riskovat cestu k řece a hledání člunu. Stačilo, aby se do Věže vrátila jediná sestra s touto informací, a ony by přišly o poslední výhodu. A neexistoval způsob, jak to zarazit. Dala se jenom udržovat opozice proti Elaidě. A donutit sestry, aby věřily, že tohle může mít rychlý konec. Jen kdyby tu nějaký rychlý konec byl.

Kousek za pozemkem pro cestování Egwain zastavila koně a zamračila se na dlouhou stěnu stanu ještě záplatovanějšího, než byl ten sněmovní. Po chodníku připlula Aes Sedai – měla obyčejný tmavomodrý plášť a tvář jí zakrývala kapuce, ale novicky a ostatní jí uskakovaly z cesty, jak by to pro obchodnici nikdy neudělaly – zastavila se před stanem a dlouho se na něj dívala, než odhrnula chlopeň a vstoupila. Její neochota byla jasná, jako kdyby křičela nahlas. Egwain tam nikdy nechodila. Cítila, že uvnitř je usměrňován saidar, i když slabě. Nezbytné množství bylo překvapivě malé. Rychlá návštěva amyrlin by však neměla upoutat velkou pozornost. Tolik toužila vidět, co spustila.

Sesedla před stanem, ale zjistila, že má menší potíže. Neměla kde Daišara uvázat. Amyrlin vždy někdo spěchal podržet třmen a odvést koně, ale ona tu teď stála, držela valachovy otěže a hloučky novicek se kolem hnaly, aniž by se na ni podívaly, neboť ji zřejmě považovaly za návštěvnici. Touto dobou už novicky znaly od pohledu všechny přijaté novicky, ale jen málokterá viděla zblízka amyrlin. A Egwain neměla bezvěkou tvář, jež by jim prozradila, že je Aes Sedai. S lítostivým smíchem sáhla do kapsáře. Štola jim řekne, kdo je, a pak může jedné přikázat, aby jí na chvíli podržela koně. Pokud to nebudou považovat za špatný vtip. Některé novicky z Emondovy Role se jí snažily sundat štolu z krku, aby se nedostala do potíží. Ne, to už vyřídila.

Stanová chlopeň se náhle odhrnula a objevila se Leana, zapínajíc si tmavozelený plášť stříbrnou sponou ve tvaru ryby. Plášť byl hedvábný a bohatě vyšívaný zlatem a stříbrem, stejně jako živůtek jejích jezdeckých šatů. I červené rukavičky měla vyšívané na hřbetech rukou. Leana od připojení k zelenému adžah věnovala svému odívání hodně pozornosti. Při spatření Egwain trochu vykulila oči, ale okamžitě se zatvářila neutrálně. Jediným pohledem zhodnotila situaci a zastavila novicku, jež se tu objevila sama. Novicky chodily do tříd po rodinách. „Jak se jmenuješ, dítě?“ Leana se hodně změnila, ale rázná byla stejně. Leda pokud nechtěla být. Většina mužů se změnila v puding, když Leana nasadila svůj smyslný hlas, nicméně ten nikdy nepoužívala na ženy. „Jdeš s posílkou pro nějakou sestru?“

Novicka, světlooká žena ve středních letech s neposkvrněnou pletí, která nikdy nestrávila den práce na poli, chvíli civěla, než se vzpamatovala a udělala pukrle, kdy rukama v rukavičkách s ustřiženými prsty zkušeně roztáhla bílé sukně. Leana, vysoká jako muž, a přesto půvabná a krásná, také neměla bezvěkou tvář, ale ta její patřila ke dvěma nejlépe známým v táboře. Novicky si na ni s úžasem ukazovaly, na sestru, která bývala kronikářkou, byla utišena a vyléčena, takže znovu dokázala usměrňovat, byť ne tak silně jako předtím. A navrch změnila adžah! I nejnovější žena v bílém věděla, že to se nikdy nestalo, i když to druhé se naneštěstí stávalo součástí tradic. Nyní bylo mnohem těžší přimět novicku zpomalit, když se nedala použít námitka, že riskuje konec cesty k šátku tím, že se spálí a přijde o jedinou sílu navždy.

„Letice Murow, Aes Sedai,“ představila se žena uctivě zpěvavým murandským přízvukem. Mluvila, jako kdyby chtěla ještě něco dodat, ale jednou z prvních lekcí po vstupu do Věže bylo, zapomenout na to, čím žena bývala. Pro některé to byla dost tvrdá lekce, zvlášť pro ty, jež mívaly titul. „Jdu navštívit sestru. Co jsme opustily Murandy, jsem ji viděla jen chvilku.“ Příbuzné byly vždy umístěny do jiných rodin novicek, stejně jako ženy, které se znaly před zápisem do knihy novicek. Povzbuzovalo to ženy k navazování nových přátelství a umírňovalo nevyhnutelné napětí, pokud se jedna učila rychleji než druhá nebo měla vyšší potenciál. „Má také volno až do odpoledne a –“

„Tvá sestra bude muset ještě chvíli počkat, dítě,“ přerušila ji Leana. „Podrž amyrlin koně.“

Letice sebou trhla a zažírala na Egwain, jíž se konečně podařilo vytáhnout štolu. Podala ženě Daišarovy otěže, stáhla si kapuci a přehodila si úzký pruh látky přes ramena. V kapsáři byla štola lehká jako pírko, ale kolem krku měla svou váhu. Siuan tvrdila, že občas může cítit, jak na ní visí všechny ženy, které kdy štolu nosily, jako neustálou připomínku zodpovědnosti a povinností, a Egwain jí věřila každé slovo. Muranďanka na ni civěla víc než prve na Leanu a trvalo jí déle, než si vzpomněla, že se má uklonit. Nepochybně slyšela, že amyrlin je mladá, ale zřejmě ji nenapadlo jak mladá.

„Děkuji, dítě,“ pronesla Egwain. Bývaly doby, kdy jí připadalo divné nazývat ženu o deset let starší dítě, ale časem se všechno změnilo. „Nebude to na dlouho. Leano, požádej, prosím, někoho, aby poslal pro Daišara štolbu, ano? Když už jsem na zemi, raději tu zůstanu, a Letice by měla navštívit svou sestru.“

„Zařídím to sama, matko.“

Leana předvedla půvabné pukrle a odešla, aniž by naznačila, že to bylo víc než jen náhodné setkání. Egwain jí věřila mnohem víc než Anaiye a dokonce i Sheriam. Před Leanou rozhodně neměla žádná tajemství, stejně jako před Siuan ne, ale jejich přátelství bylo dalším tajemstvím, jež bylo zapotřebí uchovat. Například Leana měla špehy v Tar Valonu, když už ne v samotné Věži, a její hlášení dostávala pouze a jedině Egwain. Leana byla také mnohem rozmazlovanější, než by odpovídalo jejímu nízkému postavení, a všechny sestry ji měly rády, i když jen proto, že byla žijícím důkazem, že utišení, největší děs každé Aes Sedai, lze zvrátit. Vítaly ji s otevřenou náručí, a protože byla něco méně než ony, stála pod nejméně polovinou sester v táboře, často před ní mluvily o věcech, o nichž nechtěly, aby je zjistila amyrlin. Egwain se na ni ani nepodívala, místo toho se usmála na Letice – která zrudla a předvedla další pukrle – a pak vstoupila do stanu, kde si stáhla rukavice a zastrčila si je za pás.

Ve stanu stálo mezi nízkými dřevěnými truhlami osm kandelábrů se zrcadly. Na jednom ještě byly vidět zbytky zlacení, ostatní byly ze železa a ani dva neměly stejný počet ramen, ale poskytovaly dobré osvětlení, i když tu nebylo tak jasno jako venku. Stoly, které jako by pocházely ze sedmi různých selských kuchyní, stály v řadě uprostřed stanu na plátěné podlážce a na lavicích u tří nejvzdálenějších seděly novicky s plášti složenými vedle sebe. Všechny obklopovala záře jediné síly. Nad nimi se nervózně vznášela správkyně novicek Tiana a přecházela mezi stoly, a kupodivu také Sharina Melloy, jedna z novicek získaných v Murandy.

No, Sharina se tak úplně nevznášela, jen vše klidně sledovala, a snad nebylo nic překvapivého na tom, že tu je. Byla to důstojná šedovlasá bába s pevně staženým drdolem na temeni. Předtím velmi pevnou rukou vedla velkou rodinu a teď zřejmě přijala všechny ostatní novicky za své vnučky a praneteře. To ona je úplně sama rozdělila do malých rodin, zřejmě jenom proto, že jí vadilo, jak se všechny poflakují kolem. Většina Aes Sedai tiskla rty, když se jim to připomnělo, i když tuto organizaci přejaly docela rychle, jakmile jim došlo, že je tak mnohem snazší mít přehled o novickách a rozdělovat je do tříd. Tiana pozorně dohlížela na práci novicek a Shariny si zdánlivě nevšímala. Byla malá, štíhlá, s velkýma hnědýma očima a dolíčky ve tvářích, a vypadala jaksi mladá i přes bezvěkou tvář, zvlášť vedle vrásčitých lící a širokých boků vyšší novicky vedle sebe.

Pozornost dvou měly i obě Aes Sedai usměrňující u stolu před vchodem, Kairen a Ashmanaille. Janya Frende byla přísedící za hnědé a Salita Toranes za žluté. Aes Sedai i novicky prováděly stejný úkol. Před každou ženou byla těsně setkaná síť země, ohně a vzduchu kolem misky či poháru, vyrobených táborovými kováři, kteří si lámali hlavu, proč sestry chtějí něco takového ze železa, nemluvě o tom, že si je nechaly vyrobit stejně skvěle, jako by byly ze stříbra. Každou sítí proniklo druhé tkanivo ze země a ohně a dotklo se nádoby, jež pomalu měnila barvu v bílou. Ve všech případech velice velmi pomalu.

Zacházení s tkanivem se zlepšovalo cvikem, ale z pěti sil byla klíčem země, a kromě Egwain samotné, pouze devět sester v táboře – se dvěma přijatými a téměř dvěma tucty mladších novicek – ji zvládalo natolik, aby tkanivo vůbec fungovalo. Jenom málokterá sestra se mu však chtěla věnovat. Ashmanaille, dost hubená, aby vypadala vyšší, než byla ve skutečnosti, poklepávala prsty na stůl vedle kovového poháru a netrpělivě se mračila, jak se bílý pokraj pomaloučku dostal přes polovinu výšky. Kairen měla modré oči dost chladné, aby to málem vypadalo, že pohledem rozbije číši, na níž pracovala. Zatím na ní měla bílý jen nepatrný proužek na spodku. Egwain musela zahlédnout vcházet právě ji.

Ale ne všechny postrádaly nadšení. Janya, štíhlá, ve světle bronzovém hedvábí, šátek s hnědými třásněmi přehozený přes ramena, sledovala, co Kairen a Ashmanaille provádějí, s dychtivostí někoho, kdo si přeje dokázat totéž. Janya chtěla všechno vědět, vědět, jak se všechno dělá a proč se to dělá právě takhle. Když se nedokázala naučit vyrábět ter’angrial, byla nesmírně zklamaná – to zatím zvládly pouze tři sestry kromě Elain a jen s omezeným úspěchem – a dala si spoustu práce, aby zvládla tohle, třebaže zkouška ukázala, že nemá dostatečnou sílu v používání země.

Salita si Egwain všimla první. Byla to žena s kulaťoučkou tváří a tmavá jako uhlí, klidně si Egwain prohlédla a žluté třásně na šátku se jí zhouply, když předvedla přesně odměřené pukrle, dokonalé do posledního coulu. Salita byla pozvednutá v Salidaru a patřila k té znepokojující skupině přísedících, které byly na tuto úlohu příliš mladé. Salita byla Aes Sedai pouze třicet jeden rok a žena křeslo málokdy získala dříve než po stu letech. Siuan si této skutečnosti všimla a považovala ji za znepokojující, třebaže nedokázala říci proč. Něco, čemu nerozuměla, ji vždycky znepokojovalo. Přesto se Salita postavila za válku proti Elaidě a Egwain ve sněmovně často podpořila. Ne vždy a ne v tomhle. „Matko,“ pronesla chladně.

Janya prudce zvedla hlavu a předvedla zářivý úsměv. Ona také podporovala válku, jediná žena, která byla přísedící ještě před rozkolem ve Věži, kromě Lelaine a Lyrelle, dvou modrých, a i když Egwain nepodporovala zcela neochvějně, obvykle se postavila za ni. Jako obvykle se z ní slova jen sypala. „Přes tohle se nikdy nedostanu, matko. Je to prostě úžasné. Vím, že by nás už nemělo překvapovat, když přijdeš s něčím, co žádnou z nás ani nenapadlo – občas si myslím, že jsme příliš zapadly do vyježděných kolejí, jsme si příliš jisté tím, co se dá a co ne – ale přijít na to, jak vyrobit cuendillar…!“ Nadechla se a Salita její odmlku hladce přešla. A chladně.

„Pořád trvám na tom, že to není správné,“ prohlásila rázně. „Připouštím, že objev byl vynikajícím úspěchem z tvé strany, matko, ale Aes Sedai by neměly vyrábět věci na… prodej.“ Do toho slova vložila veškeré opovržení ženy, jež přijímala výnosy ze svého panství v Tearu, aniž by se někdy vůbec zamyslela nad tím, odkud pocházejí. Tento přístup nebyl neobvyklý, třebaže většina sester žila z velkorysé roční apanáže poskytované Věží. Alespoň do chvíle, než se Věž rozdělila. „A navrch,“ pokračovala, „téměř polovina sester, které jsou k tomu nuceny, jsou žluté. Každý den dostávám stížnosti. Přinejmenším my máme na práci důležitější věci než výrobu… cetek.“ Tím si vysloužila přísný pohled od Ashmanaille, jež byla šedá, a mrazivý od Kairen, patřící k modrým, ale ona si jich nevšímala. Patřila k těm žlutým, které ostatní adžah považovaly jenom za přívažek ke svému vlastnímu, jež mělo pochopitelně jako jediné smysl a bylo užitečné.

„A novicky by takhle složitá tkaniva neměly dělat vůbec,“ dodala Tiana. Správkyně novicek se nikdy nezdráhala vyjádřit svůj názor před přísedícími či před amyrlin a nyní se tvářila nazlobeně. Zřejmě si neuvědomovala, že se jí tím prohlubuje dolíček a ona tak vypadá mrzutě. „Je to pozoruhodný objev a kupříkladu já nemám proti obchodu vůbec žádné námitky, ale některá z těchto děvčat stěží zvládnou, aby ohnivá koule změnila barvu. Když je necháváme pracovat s takovými tkanivy, jen nám to ztěžuje, když jim chceme zabránit, aby se vrhaly na věci, které zvládnout nedokážou, a Světlo ví, že to je dost těžké i bez toho. Mohly by si ublížit.“

„Hlouposti, hlouposti,“ vykřikla Janya a zamávala útlou rukou, jako by tu představu zaháněla. „Každá holka, která byla vybrána, zvládne zaráz tři ohnivé koule, a tohle vyžaduje jen o málo víc jediné síly. Vůbec to není nebezpečné, pokud na ně dohlíží sestra, což vždy dohlíží. Viděla jsem rozpis. Kromě toho to, co za den vyrobíme, nám přinese dost peněz, abychom mohly týden platit vojsko, ale sestry samotné tolik zdaleka vyrobit nedokážou.“ Lehce zašilhala, a jako by se náhle dívala skrz Tianu. Příval jejích slov se ani na chvíli nezpomalil, ale teď jako kdyby mluvila zpola k sobě. „Budeme muset být při prodeji tuze opatrné. Mořský národ po cuendillaru dychtí a v Illianu a Tearu je podle všeho stále spousta jejich lodí – šlechtici po něm taky touží – ale i to má své hranice. Pořád se nemůžu rozhodnout, jestli bude lepší, když se objeví naráz všude, nebo jestli ho máme pouštět po kouscích. Dříve nebo později začne klesat dokonce i cena cuendillaru.“ Náhle zamrkala, podívala se na Tianu a na Salitu a naklonila hlavu na stranu. „Chápete, co tím myslím, že?“

Salita se zlobně zamračila a trhla si za šátek. Tiana rozčileně rozhodila rukama. Egwain zachovávala klid. Pro jednou se nijak nestyděla, že ji chválí zajeden z jejích údajných objevů. Na rozdíl od většiny ostatních věcí s výjimkou cestování, byl tento objev skutečně její, i když jí Moghedien ukázala cestu, než utekla. Ta ženská nevěděla, jak něco opravdu udělat – alespoň jim nic takového nevyjevila, jakkoliv na ni Egwain tlačila, a že na ni tlačila hodně tvrdě – ale Moghedien byla velice chamtivá, a dokonce i ve věku pověstí byl cuendillar drahocenným přepychem, takže znala dost, aby si to Egwain mohla poskládat a domyslet si zbytek. V každém případě, ať už měl námitky kdokoliv a sebedůraznější, Aes Sedai stále potřebovaly peníze, takže výroba cuendillaru bude pokračovat. Třebaže čím déle potrvá, než nějaký prodají, tím lépe, usoudila Egwain.

Sharina hlasitě tleskla a všechny ženy okamžitě otočily hlavu. Kairen a Ashmanaille se rovněž obrátily a modrá dokonce pustila tkaniva, takže se číše odrazila od stolu s kovovým zachřestěním. Byla to známka toho, že se nudí. Proces bylo možné začít znovu, i když najít přesné místo bylo velmi těžké, a některé sestry využívaly veškeré příležitosti dělat během hodiny, kterou ve stanu každý den trávily, cokoliv jiného. Buď tu byly hodinu, nebo než dokončily jeden předmět, cokoliv přišlo dřív. To je údajně mělo nutit, aby se víc snažily zlepšovat své schopnosti, ale zatím pokročila jen málokterá.

„Bodewhin, Nicolo, do třídy,“ nakázala Sharina. Nemluvila příliš hlasitě, ale její hlas snadno pronikl i změtí hlasů, natož tichem ve stanu. „Máte čas si ještě umýt ruce a obličej. Honem. Nechcete udělat špatný dojem.“

Bode – Bodewhin – se pohnula vcelku rychle, propustila saidar a pak položila zpola dokončený náramek z cuendillaru do truhlice u zdi, aby jej dohotovil někdo jiný, a popadla svůj plášť. Byla baculatá a hezká a vlasy nosila spletené do dlouhého copu, i když si Egwain nebyla jistá, má-li k tomu svolení ženského kroužku. Ale ten svět už byl pryč. Bode si cestou ze stanu natahovala rukavice a klopila oči. Na Egwain se ani nepodívala. Očividně ještě nepochopila, proč si novicka nemůže popovídat s amyrlin, kdykoliv se jí zachce, i když spolu vyrůstaly.

Egwain by si byla ráda s Bode a dalšími popovídala, ale amyrlin se musela rovněž hodně učit. Amyrlin měla mnoho povinností, několik přítelkyň a žádné oblíbenkyně. Kromě toho by i jen náznak náklonnosti dvouříčské dívky vyčlenil z kolektivu a ze života s ostatními novickami by měly samou mizérii. A navíc by mi to neprospělo u sněmovny, pomyslela si suše. Přesto chtěla, aby ji dvouříčské dívky chápaly.

Druhá novicka, již Sharina jmenovala, se ani nezvedla, ani nepřestala usměrňovat, jen černýma očima blýskla po Sharině. „Kdyby se mi dovolilo opravdu cvičit, mohla bych v tomhle být nejlepší,“ zavrčela mrzutě. „Zlepšuju se. Vím, že ano. Umím věštit, víte.“ Jako by to spolu souviselo. „Tiano Sedai, řekni jí, že můžu zůstat déle. Dokážu tuhle misku dokončit před příští hodinou, a Adine Sedai určitě nebude vadit, když se trochu opozdím.“ Jestli jí hodina začínala brzy, opozdí se víc než jen trochu, pokud se tu zdrží, aby dokončila misku. Po hodině práce byla miska bílá jen z poloviny.

Tiana otevřela ústa, ale než ze sebe vydala jediné slovo, Sharina zvedla prst a po chvíli druhý. Muselo to mít nějaký zvláštní význam, protože Nicola zesinala, okamžitě propustila tkaniva a vyskočila tak rychle, až strčila do lavice, čímž si vysloužila zamračený pohled od druhých dvou novicek, jež na ní seděly. Ty se však honem vrátily k práci. Nicola skoro běžela uložit zpola dokončenou misku do truhly a pak se vrhla pro plášť. Z koberečku za stoly, kde ji Egwain prve neviděla, vyskočila žena v krátkém hnědém kabátku a širokých kalhotách. Areina, mračící se na všechny v dohledu, vyletěla ze stanu za Nicolou. Obě se tvářily stejně rozladěně a nespokojeně. Pohled na ty dvě pohromadě Egwain znepokojil.

„Nevěděla jsem, že sem smějí kamarádky, aby se dívaly,“ podotkla. „Dělá Nicola stále potíže?“ Nicola a Areina se pokoušely vydírat ji, Myrelle a Nisao, ale tohle na mysli neměla. To bylo další tajemství.

„Lepší, když se kamarádí s Areinou než s některým štolbou,“ zafrkala Tiana. „Už dvě se nechaly obtěžkat, víš, a deset dalších to nejspíš potká. Ta holka ale potřebuje víc kamarádek. Přítelkyně splní svůj účel.“

Odmlčela se, když do stanu vpadly další dvě bíle oděné novicky a se zakvíknutím se zastavily, když zjistily, že Aes Sedai stojí přímo před nimi. Spěšně se spustily do dřepu a pak se na Tianin pokyn vrhly dozadu, kde si složily pláště a z truhlic vytáhly částečně zbělenou číši a téměř bílý pohár.

Sharina se dívala, jak se dávají do práce, potom si vzala plášť a přehodila si ho přes ramena. „Omluvíš-li mne, Tiano Sedai,“ řekla a předvedla pukrle, téměř jako kdyby si byly rovny, „řekly mi, abych dnes pomohla s obědem, a nechci se dostat do křížku s kuchařkami.“ Tmavýma očima spočinula na Egwain a kývla.

„Běž tedy,“ štěkla Tiana ostře. „Nerada bych slyšela, že tě zmrskaly za pozdní příchod.“

Sharina nehnula brvou, znovu Tianě a přísedícícm předvedla pukrle, ani uspěchaně, ani líně, a také Egwain – s dalším pronikavým, ale ještě ne urážlivým pohledem – a potom se za ní stanová chlopeň zavřela a Tiana rozčileně zafuněla.

„Nicola dělá míň potíží než jiné,“ pronesla temně a Janya potřásla hlavou.

„Sharina nedělá problémy, Tiano.“ Mluvila rychle jako vždy, ale tiše, aby ji nebylo slyšet v zadní části stanu. Neshody mezi sestrami se nikdy neprojednávaly před novickami. Zvlášť když se neshoda týkala nějaké novicky. „Ona už zná pravidla lépe než přijatá a nikdy nepřekročí hranici. Nikdy se z ničeho neulívá, ani z nejhorších prací, a první přijde s pomocí, když to nějaká novicka potřebuje. Sharina je prostě Sharina. Světlo, nesmíš dovolit, aby tě zastrašovala novicka.“

Tiana ztuhla a rozzlobeně otevřela ústa, ale jakmile Janya jednou spustila, skočit jí do řeči nebylo nic snadného. „Nicola, na druhou stranu, dělá všechny možné potíže, matko,“ sypala ze sebe hnědá. „Od chvíle, kdy jsme zjistily, že má dar věštění, věští dvakrát třikrát denně, pokud dáš na její slovo. Nebo spíš to vykládá Areina. Nicola je dost chytrá, aby věděla, že si podle všeho nemá pamatovat, co věští, ale Areina je zřejmě vždy u toho, aby to slyšela a zapamatovala si její slova a pomohla jí je vyložit. Něco z toho by napadlo každého v táboře s půlkou mozku a důvěřivou náturou – bitvy se Seanchany nebo asha’many, uvěznění amyrlin, Drak Znovuzrozený dělá samé nemožné věci, vidění, která by mohla znamenat Tarmon Gai’don nebo žaludeční nevolnost – a všechno to ostatní se děje jen proto, aby to ukázalo, že by Nicole mělo být dovoleno postupovat rychleji. Pořád po tom prahne. Myslím, že jí už přestala věřit i většina novicek.“

„Taky do všeho strká nos,“ přisadila si Salita ve chvíli, kdy jí Janya poskytla možnost, „ona i ta druhá holka.“ Zachovávala chladnou a klidnou tvář a zvedla si šátek, jako kdyby se na něj cele soustředila, ale s řečí dost chvátala, snad se bála, že se hnědá znovu ujme slova. „Obě byly zmrskány za špehování sester a já sama jsem Nicolu přistihla, jak nakukuje na pozemek pro cestování. Tvrdila, že se jenom chtěla podívat, jak se otevírá průchod, ale já si myslím, že se snažila naučit tkanivo. Netrpělivost chápu, ale klam nelze připustit. Už si nemyslím, že Nicola získá šátek, a upřímně řečeno, začínám uvažovat, jestli bychom ji neměly poslat pryč dříve nežli později. Kniha novicek je možná otevřená pro každou,“ dodala s důrazným pohledem na Egwain, „ale kvůli tomu ještě nemusíme úplně snížit měřítka.“

Tiana zamračeně našpulila rty, což znovu zdůraznilo její dolíček. Egwain mohla snadno zapomenout, že nosí šátek už třicet let, a myslet si, že je sama novickou. „Dokud jsem já správkyní novicek, rozhodnutí, jestli poslat nějaké děvče pryč, je pouze na mně,“ vyhrkla ohnivě, „a já nehodlám ztratit dívku tak silnou jako Nicola.“ Nicola bude jednoho dne velice silná v jediné síle. „Nebo Sharina,“ dodala s úšklebkem a podrážděně si uhladila suknice. Sharinin potenciál byl rozhodně pozoruhodný, mnohem větší, než měla kterákoliv žena v živé paměti kromě Nyneivy, a byla dokonce silnější než Nyneiva. Některé sestry si myslely, že by se mohla stát nejsilnější, jak jen to bylo možné, ale to byla jen spekulace. „Jestli ti, matko, dělá Nicola potíže, dohlédnu na ni.“

„Jenom jsem byla zvědavá,“ pronesla Egwain opatrně a spolkla návrh, aby na obě ženy řádně dohlížely. Nechtěla mluvit o Nicole. Bylo by příliš snadné dostat se před volbu, že bude muset lhát nebo odhalit věci, jež se odhalit neodvažovala. Škoda že nedovolila Siuan zařídit v tichosti jejich smrt.

Šokované sebou při té myšlence trhla. Opravu se z Emondovy Role dostala tak daleko? Věděla, že bude muset dříve nebo později vydat rozkaz, po němž budou v bitvě umírat muži, a myslela si, že by dokázala vydat rozsudek smrti, pokud by to bylo opravdu nutné. Pokud by jedna smrt mohla zabránit smrti tisíců či dokonce stovek, nebylo by správné ji nařídit? Ale nebezpečí, jež představovaly Nicola a Areina, spočívalo jen v tom, že by mohly odhalit tajemství, které by mohlo Egwain z al’Vereů nadělat nepříjemnosti. Myrelle a ostatní by měly štěstí, kdyby z toho vyšly jen s mrskáním, což by rozhodně považovaly za víc než nepříjemnost, ale nepohodlí nebylo dostatečným důvodem pro zabití.

Egwain si náhle uvědomila, že se mračí, a Tiana a obě přísedící ji pozorovaly. Janya se ani nenamáhala skrýt zvědavost za maskou vyrovnanosti. Aby se kryla, přenesla Egwain zamračený pohled na stůl, kde se Kairen a Ashmanaille opět ponořily do práce. Bílá na poháru Ashmanaille vyšplhala o kousek výš, ale za tu krátkou dobu ji Kairen dohonila. Vlastně ji nejen dohonila, protože číše byla dvakrát vyšší než pohár.

„Zlepšuješ se, Kairen,“ pochválila ji Egwain.

Modrá vzhlédla a zhluboka se nadechla. Její oválná tvář se stala obrazem chladného klidu kolem ledově modrých očí. „Moc schopností to nevyžaduje, matko. Stačí jen splést tkanivo a čekat.“ Její hlas zněl ke konci kousavě a před oslovením krátce zaváhala. Kairen poslali ze Salidaru za nějakým velmi důležitým úkolem, jenž skončil průšvihem, třebaže to nebyla její vina, a vrátila se k nim v Murandy, kde zjistila, že vše, co opustila, se obrátilo vzhůru nohama, a holka, na niž si pamatovala jako na novicku, nosí amyrlininu štolu. Poslední dobou trávila Kairen spoustu času s Lelaine.

„Zlepšuje se. V některých věcech,“ podotkla Janya a významně se na modrou sestru zamračila. Když byla Egwain pozvednuta, Janya si možná byla stejně jistá jako ostatní přísedící, že sněmovna získala loutku, ale zřejmě již pochopila, že Egwain nosí štolu a zaslouží si od každého příslušnou úctu. „Pochopitelně pochybuji, že dohoní Leanu, pokud se do toho pořádně neopře, natož tebe, matko. Vlastně by ji mohla dohonit mladá Bodewhin. Já sama bych nechtěla, aby mě překonala novicka, ale některé to asi cítí jinak.“ Kairen na lících vyskočily rudé skvrny a oči sklopila k číši.

Tiana frkla. „Bodewhin je hodné děvče, ale víc času tráví hihňáním a hrami s ostatními novickami než usilovnou prací, pokud ji Sha –“ Ostře se nadechla. „Pokud na ni někdo nedohlíží. Včera se s Althyn Conly pokusily o dvě věci naráz, jen aby viděly, co se stane, a ty věci se slepily. K prodeji to není, pokud nenajdeš někoho, kdo by chtěl dva poháry spojené pod úhlem, napůl ze železa a napůl z cuendillaru. A Světlo ví, co se mohlo stát děvčatům. Zřejmě si neublížily, ale kdo ví, co se stane příště?“

„Zajistěte, aby žádné příště nebylo,“ nařídila Egwain nepřítomně a pozornost upírala na Kaireninu číši. Bílá hranice postupovala rychle nahoru. Když toto tkanivo používala Leana, černé železo se měnilo v bílý cuendillar, jako kdyby se předmět rychle namočil do mléka. Egwain sama proměnu dokázala v okamžení, černá byla vzápětí bílá. Bude to muset být Kairen a Leana, ale ani Leana nebyla dost rychlá. Kairen potřebovala čas, aby se zlepšila. Dny? Týdny? Cokoliv bude nutné, protože všechno ostatní by znamenalo pohromu pro ženy, jež se toho zúčastní, pro muže, kteří zemřou při boji v ulicích Tar Valonu, a možná i pro Věž. Najednou byla Egwain ráda, že návrh Beonin schválila. Kdyby Kairen vysvětlila, proč potřebuje, aby se snažila víc, by mohlo přinést výsledek, ale tohle bylo další tajemství, jež musela zachovat, dokud nepřijde čas, aby ho vyjevila světu.

18

Klábosení se Siuan

Když Egwain vyšla ze stanu, Daišara už odvedli, ale sedmipruhá štola, již měla pověšenou kolem krku, fungovala při procházení davem lépe než tvář Aes Sedai. Postupovala s vlnou pukrlat a občasných úklon od strážce či řemeslníka, jenž přišel za sestrami za prací. Některé novicky vykvíkly, když zahlédly amyrlininu štolu, a celé rodiny chvatně ustupovaly z chodníků a předváděly hluboká pukrlata v bahně uprostřed ulice. Od chvíle, kdy musela nařídit trest pro několik žen z Dvouříčí, se mezi novickami roznesla zpráva, že amyrlin je tvrdá jako Sereille Bagand a že je lepší nerozhněvat si ji, protože se dokáže řádně navztekat. Ne že by většina z nich znala dost historie, aby věděla, kdo byla Sereille doopravdy, ale její jméno bylo symbolem železné přísnosti ve Věži už sto let a přijaté už zajistily, aby mladší novicky takové útržky zaslechly. Egwain byla ráda, že jí tvář zakrývá kapuce. Když jí z cesty uskočila už desátá rodina, pomalu skřípala zuby tak silně, až by pohled na její obličej navždy upevnil představu, že hryže železo a plive hřebíky. Měla příšerný pocit, že za pár set let budou přijaté používat její jméno ke strašení mladších novicek, jako dnes používají Sereille. Samozřejmě tu byla nejdřív ta maličkost se zabezpečením Bílé věže. Malé problémy budou muset počkat. Napadlo ji, že by dokázala plivat hřebíky i bez železa.

Davy v blízkosti amyrlininy pracovny, což byl přes vznešené jméno jen špičatý stan se záplatovanými hnědými stěnami, prořídly. Jako sněmovně, i tomuto místu se všichni vyhýbali, pokud sem nebyli povoláni. Do sněmovny či amyrlininy pracovny nebyl nikdo jen tak zván. I nejnevinnější pozvání bylo povoláním, což měnilo prostý stan v útočiště. Egwain vstoupila a s úlevou si shodila plášť. Dvě ohřívadla stan báječně vyhřála a kouřilo se z nich jen nepatrně. Ze sušených bylin nasypaných na řeřavé uhlíky stoupala sladká vůně.

„Podle toho, jak se ty hloupé holky chovají, by sis myslela, že jsem –“ začala vrčet a prudce se odmlčela.

Nijak ji nepřekvapilo, že u psacího stolu stojí Siuan v šatech z prostého modrého sukna, dobře střižených, ale jednoduchých, a k hrudi si tiskne široké pouzdro na nástroje. Většina sester, stejně jako Delana, zřejmě stále věřila, že Egwain učí protokolu a běhá jí s posílkami a obojí jí jde na nervy, ale ona tu byla vždy časně po ránu, což očividně všem zatím unikalo. Siuan byla amyrlin, která hryzala železo, i když tomu nevěřil nikdo, kdo ji znal teď. Novicky si na ni ukazovaly stejně často jako na Leanu, ale s pochybami, je-li to opravdu ta, jak tvrdily sestry. Byla hezká, ale žádná krasavice, a vypadala ještě mladší než Leana, jen o pár let starší než Egwain. Bez šátku s modrými třásněmi přes ramena ji mohli pokládat za přijatou novicku. Proto nikdy nechodila bez šátku, aby se vyhnula trapným omylům. Její oči se však nezměnily o nic víc než její povaha, byly to ledové modré nebozezy upřené na ženu, jejíž přítomnost byla překvapivá.

Halima byla jistě vítaná, přesto Egwain nečekala, že ji uvidí nataženou na poduškách jasných barev, naskládaných u stěny stanu, s hlavou podepřenou rukou. Kde byla Siuan hezká, ten druh mladé ženy – alespoň zdánlivě mladé – na jakou se lidé usmívali, Halima byla omračující. Měla dokonalý obličej s velkýma zelenýma očima a pevné, plné poprsí, nad nímž se muži zalykali a ženy se mračily. Ne že by se Egwain mračila či věřila povídačkám, jež roznášely ženy žárlící na to, jak Halima přitahuje muže. Nakonec přece nemohla za to, jak vypadá. Ale i její místo Delaniny tajemnice bylo ze strany šedé sestry očividně dobrým skutkem – jako nevzdělaná venkovanka vytvářela Halima její dopisy neobratně jako dítě – a Delana ji obvykle zaměstnávala po celý den nějakou vymyšlenou činností. Zřídkakdy se objevovala před odchodem na lože, a to jen když se doslechla, že Egwain zase bolí hlava. Nisao s tím nedokázala nic udělat, ani když použila nový druh léčení, ale Haliminy masáže působily přímo zázračně i na bolesti, z nichž Egwain brečela.

„Řekla jsem jí, že dnes dopoledne nebudeš mít čas na návštěvy, matko,“ pronesla Siuan ostře, a když volnou rukou vzala Egwain plášť, zlobně se na ženu na poduškách zamračila, „ale jako kdybych mluvila do dubu.“ Pověsila plášť na dřevěný věšák a opovržlivě zafrkala. „Možná kdybych nosila spodky a knír, věnovala by mi pozornost.“ Siuan zřejmě věřila všem těm klepům o Haliminých údajných loveckých výpravách mezi pohlednějšími řemeslníky a vojáky.

Halima se svou pověstí kupodivu docela bavila. Zasmála se hrdelním smíchem a protáhla se jako kočka. Měla nešťastnou zálibu v živůtcích s hlubokým výstřihem, což bylo v tomto počasí neuvěřitelné, a ze svého modře prostřihávaného zeleného hedvábí málem vypadla. Hedvábí nebylo u tajemnic příliš obvyklé, ale Delana buď dělala hodně dobré skutky, nebo byla Halimě vskutku zavázaná.

„Dnes ráno vypadáš ustaraně, matko,“ zahuhlala zelenooká žena, „vyjela sis na projížďku tak brzy a přitom ses snažila, abys mě nevzbudila. Napadlo mě, že by sis chtěla promluvit. Kdybys o svých starostech víc mluvila, nebolela by tě tolik hlava.“ Podívala se na Siuan, jež na ni opovržlivě koukala, a znovu se chraptivě zasmála. „A víš, že já od tebe nic nechci, na rozdíl od jiných.“ Siuan znovu zafrkala a schválně šla položit pouzdro na psací stůl, přesně mezi kamenný kalamář a nádobku s pískem. Dokonce si chvíli pohrávala s brky.

Egwain se podařilo nevzdychnout. Stěží. Halima nechtěla nic jiného než pryčnu v Egwainině stanu, aby mohla být po ruce, když Egwain začne bolet hlava, a spaní tam jí muselo ztěžovat službu Delaně. Kromě toho se Egwain líbily její zemité, přímočaré způsoby. Při řeči s Halimou bylo snadné na chvíli zapomenout, že je amyrlin. Dokonce ani se Siuan se nemohla takhle uvolnit. Příliš tvrdě bojovala o to, aby ji uznaly jako Aes Sedai a jako amyrlin, a tohle uznání bylo stále mlhavé. Každé uklouznutí usnadňovalo další a další, až by se nakonec vrátila k tomu, že by ji považovaly za hrající si holčičku. Proto byla Halima pokladem, jehož si velice cenila, i když odhlédla od jejích obratných prstů, utišujících bolesti hlavy. Avšak k jejímu rozhořčení zřejmě všechny ženy v táboře sdílely názor Siuan, jen Delana byla možná výjimkou. Šedá působila příliš prudérně, aby zaměstnávala povětrnou ženskou, ať už jí dlužila cokoliv. V každém případě teď nebylo důležité, jestli se ta žena honí za mužskými, dokonce ani to, jestli je přímo loví.

„Obávám se, že máme práci, Halimo,“ řekla a stáhla si rukavičky. Horu práce, jako skoro každý den. Na stole pochopitelně ještě nebyla hlášení od Sheriam, ale ona je brzy pošle spolu s několika peticemi, o nichž si bude myslet, že si zaslouží Egwaininu pozornost. Bude jich jen několik. Tak deset dvanáct žádostí o nápravu křivd, a od Egwain se bude čekat, že každou posoudí jako amyrlin. To se nedalo bez řádného prostudování celé záležitosti a kladení otázek, nemohla to udělat jen tak od stolu. „Snad by ses se mnou mohla navečeřet.“ Pokud skončí včas, aby se mohla najíst pořádně, a nejen si něco dát přímo v pracovně. Už se blížilo poledne. „Pak si můžeme promluvit.“

Halima se najednou posadila, v očích se jí blýskalo a plné rty měla stisknuté, ale okamžitě se přestala mračit. V očích jí to však dál doutnalo. Kdyby byla kočka, tak by se nahrbila a ocas by měla zježený jako štětku na láhve. Půvabně se zvedla a uhladila si sukně na bocích. „Dobrá tedy. Jestli si jsi jistá, že nechceš, abych zůstala.“

S pozoruhodným načasováním pocítila Egwain tupou bolest za očima, což byla až příliš známá předzvěst oslepující bolesti hlavy, ale stejně jen zavrtěla hlavou a zopakovala, že má práci. Halima ještě chvíli váhala, znovu stiskla rty a ruce zaťala v pěst, ale potom strhla z věšáku kožišinou podšitý hedvábný plášť a vyrazila ven, aniž by se obtěžovala přehodit si kus oděvu přes ramena. Mohla by si tak uhnat nastuzení.

„Ta její vzteklá povaha ji dřív nebo později dostane do potíží,“ zabručela Siuan. Mračíc se za Halimou si upravila šátek na ramenou. „Ta ženská si kolem tebe dává pozor, ale když u toho nejsi, má pěkně proříznutou pusu. Prý dokonce ječela na Delanu. Kdo kdy slyšel, aby tajemnice křičela na zaměstnavatelku a navíc na sestru? Na přísedící? Nechápu, proč ji Delana snáší.“

„To je přece Delanina věc.“ Pochybovat o tom, co dělá jiná sestra, bylo stejně zakázané jako plést se jí do toho. Byl to jen zvyk, ne zákon, ale některé zvyky byly silné jako zákon. Tohle přece nemusela připomínat právě Siuan.

Egwain si přetřela spánky a opatrně se posadila na židli za psacím stolem, jenomže ta se stejně zakymácela. Byla skládací, aby se vešla na vůz, a nohy se jí skládaly i tehdy, když neměly, a žádný tesař ji nedokázal spravit ani na několikátý pokus. Stůl byl rovněž skládací, ale přece jenom víc vydržel. Egwain si přála, aby byla využila příležitosti a obstarala si v Murandy novou židli, ale musely nakoupit tolik věcí a neměly dost peněz a ona už židli měla. Aspoň získala dva kandelábry a stolní lampu, vše z obyčejného, načerveno natřeného železa, ale s dobrými zrcadly bez bublinek. Slušné osvětlení sice nezmírnilo bolesti hlavy, ale bylo to lepší než pokoušet se číst ve světle lojovic a lucerny.

Pokud si Siuan všimla, že ji Egwain napomenula, nijak ji to nezpomalilo. „Je toho víc. Jednou nebo dvakrát jsem měla dojem, že se mě chystá uhodit. Asi měla dost rozumu, aby to neudělala, ale ne každý je Aes Sedai. Jsem přesvědčená, že se jí nějak podařilo zlomit ruku jednomu koláři. Tvrdí, že upadl, jenomže mně se zdá, že lhal, pořád uhýbal pohledem a cukal rty. Nechtěl přiznat, že mu ženská ohnula ruku dozadu.“

„Vzdej to, Siuan,“ řekla Egwain unaveně. „Nejspíš si na ni dovoloval.“ Musel. Neuměla si představit, že by Halima dokázala muži zlomit ruku. Ať by ji člověk popsal jakkoliv, svalnatá by to určitě nebylo.

Místo toho, aby otevřela pouzdro, které jí Siuan položila na stůl, položila ruce vedle něj, aby si netiskla hlavu. Možná že bolest zmizí, když ji bude ignorovat. Kromě toho měla pro změnu informace pro Siuan. „Některé přísedící zřejmě mluví o vyjednávání s Elaidou,“ začala.

Siuan se usadila na jedné ze dvou rozviklaných trojnožek před stolem a pozorně poslouchala až do konce, jen prsty si mimoděk zlehka uhlazovala sukně. Pak zaťala ruce v pěst a zavrčela několik nadávek, které byly sžíravé dokonce i na ni, počínaje přáním, aby se celá ta banda udávila týden starými rybími vnitřnostmi, a pak to bylo ještě horší. Od napohled mladé a hezké ženy to působilo příšerně.

„Asi je dobře, že jsi to nechala být,“ připustila, když skončila s invektivami. „Když to teď začalo, řeči se budou šířit stejně, a takhle na tom můžeš jenom získat. Beonin by mě asi neměla překvapovat. Je ctižádostivá, ale já si vždycky myslela, že by letěla zpátky k Elaidě, kdyby jí Sheriam a ostatní nenarovnaly páteř.“ Při řeči zrychlovala a upírala oči na Egwain, jako by chtěla svým slovům dodat váhu. „Byla bych ráda, kdyby mě překvapila Varilin a ostatní, matko. Nepočítáme-li modré, uprchlo z Věže po tom Elaidině převratu,“ lehce zkřivila rty, „šest přísedících z pěti adžah a my tu máme jednu z každého z těch pěti. Včera v noci jsem byla v Tel’aran’rhiodu, ve Věži –“

„Doufám, že jsi byla opatrná,“ napomenula ji ostře Egwain. Občas to vypadalo, že Siuan význam toho slova ani nezná. Na těch několik snových ter’angrialů, jež vlastnily, čekaly zástupy netrpělivě funících sester, většinou hodlajících navštívit Věž, a i když Siuan neměla přímo zakázáno takový ter’angrial používat, rozhodně to neměla dovoleno. Mohla žádat věčně, aniž by jí sněmovna poskytla jedinou noc. Kromě sester, jež dávaly Siuan za vinu rozbití Věže – kvůli tomu nebyla přijata zpět tak vřele jako Leana, ani ji nikdo nerozmazloval – si příliš mnoho Aes Sedai pamatovalo, jak drsná byla učitelka, když patřila k těm několika málo, jež věděly, jak se snovými ter’angrialy zacházet. Siuan nesnášela hloupost a při prvních několika návštěvách v Tel’aran’rhiodu se hloupě chovala každá, takže pokud teď chtěla navštívit svět snů, musela si nástroj půjčovat, když byla řada na Leaně, a pokud by ji tam zahlédla jiná sestra, mohla dostat přímý zákaz. Nebo něco horšího, začala by honba za tou, která jí ter’angrial půjčila, což by mohlo skončit odhalením Leany.

„V Tel’aran’rhiodu“ podotkla Siuan s odmítavým gestem „jsem jiná žena v jiných šatech pokaždé, když zahnu za roh.“ To bylo dobře, i když to spíš vypovídalo o nedostatku sebeovládání než o záměru. Siuan občas věřila, že má větší schopnosti, než jakými ve skutečnosti oplývala. „Chci říct, že jsem včera v noci viděla částečný seznam přísedících a podařilo se mi přečíst většinu jmen ještě dřív, než se změnil v zápis o víně.“ To se v Tel’aran’rhiodu dělo neustále, nic tu nezůstávalo stejné delší dobu, pokud to nebyl odraz něčeho trvalého v bdělém světě. „Andaya Forae byla pozvednuta za šedé, Rina Hafden za zelené a Juilaine Madome za hnědé. Žádná nenosí šátek déle než sedmdesát let. Elaida má stejný problém, matko.“

„Chápu,“ řekla Egwain. Uvědomila si, že si zase masíruje spánky. Bolest zesílila a bude to pokračovat. Vždy tomu tak bylo. Do večera bude litovat, že Halimu poslala pryč. Rázně dala ruce dolů a posunula kožené pouzdro před sebou o kousek doleva a zase ho vrátila zpátky. „A co ostatní? Musely nahradit šest přísedících.“

„Ferane Neheran byla pozvednuta za bílé,“ připustila Siuan –, „a Suana Dragand za žluté. Ty už obě ve sněmovně seděly. Seznam byl jen částečný a já si ho nepřečetla celý.“ Narovnala se a tvrdohlavě vystrčila bradu. „Jedna nebo dvě pozvednuté předčasně by bylo dost neobvyklé – stává se to, jenomže ne často – a tohle už je jedenáct – možná dvanáct, jedenáct určitě – u nás a ve Věži. Já na tak velké shody okolností prostě nevěřím. Když všichni obchodníci s rybami nakupují za stejnou cenu, můžeš se vsadit, že večer všichni popíjeli ve stejné hospodě.“

„Mě už přesvědčovat nemusíš, Siuan.“ S povzdechem se narovnala a automaticky zachytila nohy židle, které se začaly skládat pokaždé, když to udělala. Očividně se dělo něco divného, ale co to znamenalo? A kdo by mohl ovlivnit výběr přísedících ve všech adžah? Tedy ve všech adžah kromě modrého. To si zvolilo jednu novou přísedící, ale Moria byla Aes Sedai dobře přes sto let. A možná že nebylo ovlivněno ani červené. Nikdo nevěděl, jaké změny, pokud nějaké, proběhly mezi červenými přísedícími. Mohlo za tím být černé adžah, jenže co by tím získalo, pokud všechny ty příliš mladé přísedící nebyly černé? To bylo v každém případě vysoce nepravděpodobné. Pokud by mělo černé adžah tak velký vliv, celá sněmovna už by dávno patřila k temným druhům. A pokud tu byl nějaký vzor a ne shoda náhod, pak ve středu celé věci musel někdo být. Už jenom z přemýšlení o tom, co je možné a co ne, třeštění hlavy zesílilo.

„Jestli se nakonec ukáže, že je to shoda náhod, Siuan, budeš litovat, že tě kdy napadlo vidět v tom záhadu.“ Nucené se usmála, aby to neznělo jedovatě. Amyrlin si musela dávat pozor na to, co říká. „Když jsi mě teď přesvědčila, že tu je záhada, chci, abys ji rozřešila. Kdo je za to zodpovědný a o co mu jde? Dokud se nedozvíme tohle, nevíme vlastně nic.“

„To je všechno, co po mně chceš?“ opáčila Siuan suše. „Před večeří, nebo stačí až po ní?“

„Po ní bude asi muset stačit,“ štěkla Egwain a zhluboka se nadechla, jak se druhá žena zatvářila zahanbeně. Nemělo smysl si vybíjet bolest hlavy na Siuan. Slovo amyrlin mělo váhu a občas i následky. Nesměla na to zapomínat. „Ale budu muset počkat, až se ti to podaří,“ dodala mírněji. „Vím, že to uděláš tak rychle, jak to jen půjde.“

I když byla Siuan rozezlená, zřejmě chápala, že Egwain nevybuchla jen kvůli její jízlivosti. Přes svůj mladistvý vzhled za sebou měla léta cviku ve čtení výrazů. „Mám jít pro Halimu?“ zeptala se a začala se zvedat. To, že jméno vyslovila bez jedovatosti, ukazovalo, jak vážné si dělá starosti. „Tohle bude chvíli trvat.“

„Kdybych se poddala každému hlavybolu, nikdy bych nic neudělala,“ řekla Egwain a otevřela pouzdro. „Tak co pro mne máš dneska?“ Držela ruce na papírech, aby si přestala masírovat hlavu. Jedním ze Siuaniných úkolů každé ráno bylo zjistit, o jaké zprávy svých špehů jsou adžah ochotná se s Egwain podělit, případně co jim sdělily jednotlivé sestry. Byl to zvláštní proces prosévání, ale přesto poskytoval celkem slušný obrázek světa, když se to přidalo k tomu, co zjistila sama Siuan. Podařilo se jí udržet své agenty, jež měla jako amyrlin, prostě tak, že odmítla komukoliv sdělit, kdo to je, i přes veškeré úsilí sněmovny, a nakonec nemohl nikdo popírat, že ti špehové nejsou amyrlin a že by se měli hlásit přímo Egwain. Sice kvůli tomu některé přísedící pořád reptaly, ale nikdo to nemohl popřít.

Jako obvykle nepocházelo první hlášení od adžah ani od Siuan, nýbrž od Leany, a bylo zapsáno na tenkém papíře elegantním rozevlátým rukopisem. Egwain nevěděla přesně proč, avšak nikdo nemohl pochybovat o tom, že to, co napsala Leana, psala žena. Egwain každou stránku podržela po přečtení u plamene, nechala papír dohořet skoro až k prstům a popel rozemnula. Rozhodně by jí a Leaně neprospělo, kdyby se na veřejnosti chovaly jako cizinky, a pak nechaly jedno z jejích hlášení padnout do nepravých rukou. Jen málokterá sestra věděla, že Leana má špehy v samotném Tar Valonu. Možná byla jediná sestra, která je tam měla. Bylo lidskou chybou pozorně sledovat, co se děje na ulici, a nevšimnout si toho, co leží přímo pod nohama, a Světlo ví, že Aes Sedai měly tolik chyb jako každý jiný. Naneštěstí neměla Leana nic moc nového k hlášení.

Její lidé ve městě si stěžovali na špinavé ulice, které byly potmě stále nebezpečnější, a ve dne to prý bylo jenom o málo lepší. Kdysi byl zločin v Tar Valonu téměř neznámým pojmem, jenže věžová garda nyní opustila ulice a hlídkovala místo toho v přístavech a mostních městečkách. Kromě vybírání poplatků a nákup zásob, což se obojí dalo přes prostředníky, se Bílá věž před městem zřejmě úplně uzavřela. Velká brána, kudy do Věže vstupovala veřejnost, zůstávala zavřená na závoru, a od začátku obléhání ve městě nikdo nepotkal jedinou sestru, pokud ne dřív. Vše potvrzovalo to, co Leana hlásila dříve. Ale nad poslední stránkou zvedla Egwain obočí. V ulicích se povídalo, že Gareth Bryne našel tajnou cestu do města a každou chvíli se objeví za hradbami s vojskem.

„Leana by řekla, kdyby někdo jenom vydechl něco, co by vypadalo na průchody,“ vyhrkla Siuan rychle, když uviděla Egwainin výraz. Pochopitelně všechna hlášení už přečetla a věděla, co Egwain vidí na stránce, kterou držela v ruce. Poposedla si na stoličce a málem upadla, nevšímala si však toho a vůbec jí to nezpomalilo. „A můžeš si být jistá, že Gareth si nenechal nic takového vyklouznout,“ pokračovala a snažila se narovnat. „Žádný z jeho vojáků by nebyl tak hloupý, aby zběhl do města, ale Gareth sám ví, kdy má držet pusu zavřenou. Prostě jen má pověst, že dokáže zaútočit tam, kde by vůbec neměl být. Dokázal nemožné tolikrát, že to od něj lidé čekají. To je všechno.“

Egwain se potají pousmála, když přidržela papír se jménem urozeného pána Garetha u plamene a dívala se, jak se kroutí a černá. Před pár měsíci by Siuan měla na adresu toho muže místo chvály jen jedovaté poznámky. Byl by to „zatracený Gareth Bryne“, ne Gareth. Nemohla se vyvléknout z toho, že mu prala prádlo a leštila holínky, ale Egwain ji při těch vzácných příležitostech, kdy přišel do tábora Aes Sedai, viděla, jak na něj civí. Civěla na něj a pak utekla, pokud se jen podíval jejím směrem. Siuan! Utekla! Siuan byla Aes Sedai déle než dvacet let a amyrlin deset, ale neměla o nic větší potuchy o tom, jak zvládnout to, že se zamilovala, než kachna o stříhání ovcí.

Egwain rozemnula popel a oprášila si ruce. Úsměv ji přešel. Nemohla o tom se Siuan mluvit. Sama byla také zamilovaná, ale ani nevěděla, kde ve světě Gawyn je, ani co by udělala, kdyby to zjistila. Jeho povinnost vázala k Andoru a ji k Věži. A jediný způsob, jak tuto propast přemostit, by mohl mít za následek jeho smrt. Lepší bude nechat hojit, zapomenout na něj. Což bylo stejně snadné jako zapomenout vlastní jméno. A spojí se s ním. To věděla. Pochopitelně se nemohla s mužem spojit, aniž by věděla, kde je, aniž by ho dostala do rukou, takže všechno se vracelo kruhem. Muži byli… svízel!

Přitiskla si prsty na spánky – nijak to tepající bolest nezmenšilo – a zapudila myšlenky na Gawyna. Pokud to jen šlo. Myslela si, že ví, jaké to je mít strážce. Pořád měla něco z Gawyna v hlavě. A do vědomí jí to pronikalo v těch nejnevhodnějších chvílích. Přinutila se soustředit na práci a zvedla další papír.

Podle špehů zmizela většina světa. Ze zemí, které měli v držení Seanchané, přicházelo málo zpráv a ty se dělily mezi fantaskní popisy seanchanských zvířat, které měly dokázat, že používají zplozence Stínu, děsivé příběhy o tom, jak zkoušejí ženy, aby zjistili, jestli je mají uvázat jako damane, a skličující vyprávění o… kapitulaci. Seanchané zřejmě nebyli o nich horší vládci než většina ostatních a lepší než někteří – pokud člověk nebyl žena, jež dokáže usměrňovat – a až příliš mnoho lidí se zjevně vzdalo veškerých myšlenek na odpor, jakmile začalo být jasné, že je Seanchané nechají žít v klidu dál. Z Arad Domanu také přicházely jen drby, což připouštěly i sestry, které psaly hlášení, ale několik jich přihodily, jen aby ukázaly, v jakém stavu země je. Král Alsalam byl mrtev. Ne, začal usměrňovat a zešílel. Rodei Ituralde, hlavní kapitán, byl také mrtvý nebo se zmocnil trůnu nebo vytáhl do Saldeie. Kupecká rada byla také celá mrtvá nebo utekla ze země nebo začala občanskou válku kvůli tomu, kdo bude příštím králem. Cokoliv z toho mohla být pravda. Nebo nemusela být pravda nic. Adžah byla zvyklá, že vidí všechno, ale teď byla třetina světa zahalena hustou mlhou, která jen občas trochu prořídla. A pokud někde adžah něco zahlédla, nepovažovala za vhodné se s ní o to podělit.

Další problém spočíval v tom, že adžah považovala za důležité jenom některé věci a všechno ostatní prostě ignorovala. Kupříkladu zelené sestry se zvlášť zajímaly o příběhy o vojácích Hraničních států poblíž Nových Brém, stovky leguí od Morny, kterou měli strážit. Jejich hlášení hovořila jen a pouze o Hraničářích, jako kdyby se s nimi muselo něco okamžitě udělat. Ne že by navrhly co, ani se o tom nezmínily, ale z křečovitého rukopisu, naléhavě se kradoucího přes stránku, čišelo zoufalství.

Egwain znala pravdu od Elain, avšak prozatím nechala zelené skřípat zuby, protože jí Siuan objasnila, proč se neženou všechno urovnat. Podle jejího agenta v Nových Brémách doprovázelo Hraničáře padesát nebo sto sester, snad až dvě stě. Počet Aes Sedai možná nebyl známý a určitě byl řádně nafouknutý, ale jejich přítomnost musela být pro zelené potvrzený fakt, i když v hlášeních, jež posílaly Egwain, se o nich ani slovíčkem nezmínily. Vlastně se o nich nezmínilo žádné adžah. Avšak nakonec nezáleželo na tom, jsou-li ty sestry dvě nebo jích je dvě stě. Nikdo nevěděl jistě, kdo jsou ani proč tam jsou, ale kdyby do toho některá ze zdejších Aes Sedai začala strkat nos, bylo by to považováno za vměšování. Bylo zvláštní, že spolu Aes Sedai válčily, a přitom se ze zvyku stále neodvažovaly vměšovat do záležitostí jiné sestry, ale naštěstí tomu bylo tak.

„Aspoň že nenavrhly, abychom někoho poslaly do Caemlynu.“ Egwain zamrkala, jak bolest za očima při čtení zesílila.

Siuan opovržlivě frkla. „Proč by měly? Pokud vědí, řídí se Elain radami Merilille a Vandene, takže si jsou jisté, že dostanou svou královnu–Aes Sedai a zelenou navrch k tomu. Kromě toho, dokud asha’mani zůstávají mimo Caemlyn, nikdo nechce riskovat, že je rozčílí. To bychom se stejně mohly pokoušet vytahovat žahavé medúzy holýma rukama, a zelené to dobře vědí. Ale stejně to některým sestrám, zeleným i jiným, nezabrání, aby si do Caemlynu nezaskočily. Jen na tichou návštěvu, aby se podívaly za svými špehy. Nebo aby si nechaly ušít šaty nebo koupily sedlo nebo Světlo ví co jiného.“

„Dokonce i zelené?“ optala se Egwain jízlivě. Všichni si myslely, že hnědé jsou takové a bílé makové, i když ony očividně takové nebyly, ale občas se trochu naježila, když slyšela, že k nim někdo přihazuje i zelené, jako by všechno byla jedna žena. Možná se považovala za zelenou, nebo za bývalou zelenou, což bylo hloupé. Amyrlin byla ze všech adžah a žádného – upravila si štolu na ramenou a připomněla si, že je na ní sedm pruhů – a ona přece nikdy k žádnému doopravdy nepatřila. Ale přesto mezi sebou a zelenými sestrami cítila – ne náklonnost, to byl příliš silný výraz – ale něco jako spřízněnost. „O kolika sestrách se nic neví, Siuan? I ty nejslabší můžou cestovat, kam se jim zlíbí, když se propojí, a já bych ráda věděla, kam chodí.“

Siuan se nad tím zamračila. „Asi o dvaceti, myslím,“ připustila nakonec. „Možná o něco míň. To číslo se den ze dne mění. Vlastně to nikdo nesleduje. Žádná sestra by to nesnesla.“ Předklonila se, aby neupadla, jak se židle zase pokusila složit. „Zatím se ti velice daří se vším žonglovat, matko, ale to nevydrží. Sněmovna nakonec zjistí, co všechno se v Caemlynu děje. Mohla by přijmout, že bylo nutné udržet v tajnosti zajaté Seanchanky – to bude považovat za věc Vandene nebo Merilille – ale už teď ví, že v Caemlynu je Mořský národ, a dřív nebo později se dozví i o té dohodě. I o rodince, když už ne o tom, co s ní máš v plánu.“ Siuan znovu zafrkala, byť slabě. Sama si nebyla jistá, co si myslí o tom, že by Aes Sedai odcházely do důchodu k rodince, natož jak tento nápad přijmou ostatní sestry. „Mí špehové zatím nezachytili ani špitnutí, ale někdo to zaslechne, to je jisté. Už to déle nemůžeš odkládat, jinak skončíš mezi hejnem perutínů.“

„Jednou se na ty tvoje perutíny, co o nich pořád mluvíš, budu muset podívat,“ zahuhlala Egwain a zvedla ruku, když druhá žena otevřela ústa. „Jednou. Ta úmluva s Mořským národem vyvolá potíže,“ přiznala, „ale až o ní adžah něco zjistí, hned si neuvědomí, o co vlastně jde. Sestry že v Caemlynu učí Mořský národ? Je to neslýchané, ale kdo se na to bude vyptávat, nebo se do toho míchat? To je proti zvykům. Určitě budou remcat, možná bude sněmovna klást otázky, jenže než vyjde na světlo, že to je dohoda, předložím svůj plán na to, co s rodinkou.“

„A ty myslíš, že tohle je nenazvedne?“ Siuan si upravila šátek a nedůvěru ani neskrývala. Vlastně se mračila.

„Způsobí to hádky,“ připustila Egwain uvážlivě. Pozoruhodně zdrženlivé. To vyvolá hotové pozdvižení, jakmile to vejde ve známost. Vlastně spíš nepokoje, jakkoli jen je to mezi Aes Sedai možné. Ale počet Aes Sedai se zmenšoval už tisíc let, ne-li víc, a ona to hodlala zarazit. „Ale chci na to jít pomalu. Aes Sedai možná odmítají mluvit o svém věku, Siuan, jenže brzy jim dojde, že přísaha na hůl přísah jim zkrátí život nejméně o polovinu. Nikdo nechce umřít dřív, než musí.“

„Jestli je přesvědčíš, že skutečně existuje žena z rodinky, která má šest set let,“ procedila Siuan mezi zuby, a Egwain si rozčileně povzdechla. To byla další věc, o níž si druhá žena nebyla jistá, totiž údajná dlouhověkost rodinky. Cenila si Siuaniných rad, cenila si toho, že neříká právě to, co chce Egwain slyšet, ale občas chodila kolem horké kaše stejně jako Romanda a Lelaine.

„Jestli to bude nutné, Siuan,“ prohlásila podrážděně, „prostě nechám sestry, aby si promluvily s několika ženami o sto a víc roků staršími, než jsou ony. Asi se je pokusí odmítnout jako divoženky a lhářky, ale Reanne Corly může dokázat, že byla ve Věži a kdy. Stejně tak další. S trochou štěstí přesvědčím sestry, aby se nechaly osvobodit od tří přísah, aby mohly odejít do důchodu do rodinky, než se vůbec dozvědí o dohodě s Atha’an Miere. A jakmile přijmou, že nějaká sestra bude osvobozena od tří přísah, nebude už zdaleka tak těžké přesvědčit je, aby nechaly sestry Mořského národa odejít. Kromě toho je zbytek dohody jenom několik maličkostí. Jak pořád říkáš, abys něco dokázala ve sněmovně, musíš mít obratnou ruku, ale naprosto nezbytně potřebuješ štěstí. No, já budu tak obratná, jak to jen půjde, a co se štěstí týče, pro jednou zřejmě přeje mně.“

Siuan se škaredila a několikrát si odkašlala, jenže nakonec musela souhlasit. Dokonce souhlasila i s tím, že by to Egwain mohlo vyjít, s trochou štěstí a dobrým načasováním. Ne že by v té věci s rodinkou a dohodou s Atha’an Miere byla přesvědčená, ale to, co Egwain navrhovala, bylo natolik neslýchané, až bylo docela pravděpodobné, že by větší část mohla sněmovnou projít, než si přísedící uvědomí, co se na ně sype. Egwain byla ochotná se s tím spokojit. Ať bylo sněmovně předloženo cokoliv, téměř vždy se proti tomu postavilo dost přísedících, aby bylo těžké dojít ke konsenzu, a ve sněmovně se nic nedělalo bez aspoň menšího konsenzu a obvykle ne bez většího. Egwain měla dojem, že při většině jednání se sněmovnou jde o to přesvědčit ji, aby udělala, co nechce. Tentokrát to rozhodně nebude jiné.

Zatímco zelené se soustředily na Hraničáře, šedé upíraly svou pozornost na jih. Každé adžah fascinovaly zprávy z Illianu a Tearu o velkých počtech divoženek mezi Mořským národem, což jim připadalo zajímavé, byla-li to pravda, i když o tom zřejmě existovaly vážné pochybnosti, jinak by se o tom sestry musely dozvědět dřív. Nakonec, jak by se něco takového dalo utajit? Nikdo se nezmínil, že prostě přijaly, co bylo na povrchu, a nikdy se nepodívaly hlouběji. Ale šedé fascinovalo nebezpečí, jakým byli pro Illian Seanchané, a také obléhání Tearského Kamene. Války a hrozba války šedé vždy přitahovaly, protože ony byly odhodlány sváry ukončovat. A pochopitelně získat větší moc. Pokaždé, když šedé zastavily válku dohodou, zvýšily tím vliv všech Aes Sedai, ale hlavně šedých adžah. Se Seanchany se však zřejmě vyjednávat nedalo, alespoň Aes Sedai s nimi nemohly vyjednávat, a šedé přivádělo k šílenství, že jim někdo kříží plány, což bylo poznat z úsečných slov o seanchanských výpadech přes hranici a zvětšujících se počtech vojáků, které sbíral urozený pán Gregorin, správce Illianu Draka Znovuzrozeného, jehož titul byl už sám o sobě důvodem k zamyšlení. Tear měl vlastního správce Draka Znovuzrozeného, vznešeného pána Darlina Sisneru, jehož v Kameni obléhali šlechtici, kteří odmítli přijmout Randa. Bylo to vskutku zvláštní obléhání. Kámen měl vlastní přístav a Darlinovi nepřátelé nedokázali zabránit zásobování pevnosti, i když drželi zbytek města, a zřejmě byli stejně odhodláni vyčkávat. Nebo možná nevěděli, co dělat dál. Kámen dobyli pouze Aielové, a to přímým útokem, ale dosud se nikomu nepodařilo jej vyhladovět. Šedé s Tearem neztrácely naději.

Když Egwain dočetla stránku, zvedla hlavu a honem zvedla další. Šedé neztrácejí naději. Jednu šedou sestru zpozorovali, jak vychází z Kamene, a sledovali ji na schůzku se vznešeným pánem Tedosianem a vznešenou paní Estandou, dvěma nejvýznamnějšími obléhateli. „Merana,“ vydechla Egwain. „Prý to byla Merana Ambrey, Siuan.“ Mimoděk si masírovala spánek. Bolest za očima ještě trochu zesílila.

„Mohla udělat také něco dobrého.“ Siuan vstala, došla ke stolku u stěny stanu, kde na podnose stálo několik různorodých pohárů a dva džbány. Ve stříbrném džbánu bylo svařené víno, v modře polévaném hliněném čaj. Oba džbány sem byly postaveny za rozbřesku a obě tekutiny byly už dávno studené. Nikdo nečekal, že si amyrlin vyjede k řece. „Dokud Tedosianovi a ostatním nedojde, pro koho doopravdy pracuje.“ Siuan sklouzl šátek z ramenou, když sáhla na hliněný džbán. Na okamžik ji obklopilo světlo saidaru, jak usměrnila oheň a ohřála čaj. „Kdyby zjistili, že patří k Draku Znovuzrozenému, nevěřili by, že vyjednává v dobré víře.“ Nalila do leštěného cínového poháru čaj, přidala med z nádobky, řádně zamíchala a přinesla čaj Egwain. „Tohle by ti mohlo pomoct na hlavu. Je to nějaký bylinkový odvar, se kterým přišla Chesa, ale med zlepšuje chuť.“

Egwain opatrně upila, otřásla se a pohár hned odložila. Čaj chutnal ostře i s medem, a ona si ani nechtěla představit, jak by chutnal bez něj. Bolest hlavy možná malinko ustoupila. „Jak to můžeš brát tak klidně, Siuan? Jestli se Merana objevila v Tearu, je to první skutečný důkaz, který máme. To budu spíš brát jako shodu náhod ty tvoje přísedící.“

Nejdřív se to jenom šeptalo, objevilo se to od adžah a špehů Siuan. V Cairhienu byly Aes Sedai a zřejmě se volně pohybovaly po Slunečním paláci, i když tam byl Drak Znovuzrozený. Pak se toho objevilo víc, špehové váhali. Ti v Cairhienu to nechtěli říci. Nikdo nechtěl zopakovat, co hlásili agenti. V Cairhienu byly Aes Sedai a zřejmě poslouchaly Draka Znovuzrozeného. Horší byla jména, jež se vynořila. Některé ženy byly v Salidaru a mezi prvními, jež se vzepřely Elaidě, kdežto o jiných bylo známo, že jsou Elaidě věrné. Nikdo nevyslovil nahlas slovo nátlak, které Egwain znala, ale musely si to myslet.

„Nemá smysl upravovat si vlasy, když vítr nefouká směrem, kterým chceš,“ odpověděla Siuan a zase se posadila. Už si chtěla přehodit nohu přes nohu, ale když se trojnožka naklonila, honem postavila obě nohy na zem. Cosi si pro sebe zamumlala a upravila si šátek. „Abys využila toho, jak vítr fouká, musíš natočit plachty. Zachovej chladnou hlavu a dostaneš se zpátky na břeh. Nech se vést horkou krví a utopíš se.“ Občas Siuan mluvila, jako by stále pracovala na člunu. „Podle mého budeš potřebovat víc než jeden lok, aby ti to prospělo, matko.“

Egwain s úšklebkem odstrčila pohár. Pachuť přetrvávající na jazyku byla přinejmenším stejně hrozná jako bolest hlavy. „Siuan, jestli vidíš způsob, jak toho využít, tak bych byla ráda, kdybys mi to řekla. Ani nechci myslet na to, jak využit skutečnost, že Rand možná použil na sestry nátlak. Nechci ani pomyslet na to, že to mohl udělat.“ A také nechtěla myslet na to, že by mohl znát tak odpudivé tkanivo či že by ho dokázal na někoho použít. Ona ho znala – další malý dárek od Moghedien – a tuze si přála, aby dokázala zapomenout, jak se dělá.

„V tomto případě se nejedná ani tak o to, jak toho využít, ale spíš jak odhadnout následky. I s ním to budeme muset nakonec vyřídit a možná mu i udělit lekci, ale nechci, aby za ním sestry začaly běhat už teď, a kvůli těm příběhům o Cairhienu se má každá na pozoru.“ Siuan mluvila klidně, ale ošívala se, očividně byla podrážděná. O něčem takovém nedokázala žádná Aes Sedai mluvit příliš klidně. „A zároveň, jakmile si to promyslí, dojde jim, že pak musí být nesmysl ty povídačky, že se podvolil Elaidě. Mohla poslat sestry, aby na něj dohlídly, ale ony by se nespojily se sestrami, které chtějí Elaidu svrhnout. Až jim tohle dojde, mohlo by to těm, které si myslí, že ho má Elaida na vodítku, narovnat páteř. A bude o jeden důvod se jí podvolit méně.“

„A co Cadsuane?“ zeptala se Egwain. Ze všech jmen, jež z Cairhienu vylezla, tohle sestry šokovalo nejvíc. Cadsuane Melaidhrin byla legendou, podle mnoha byla její pověst dobrá, ale podle stejně tolika špatná. Některé sestry si byly jisté, že to musí být chyba. Cadsuane už musela být mrtvá. Další sestry si očividně přály, aby byla mrtvá. „Víš jistě, že zůstala v Cairhienu, i když už Rand zmizel?“

„Jakmile jsem uslyšela její jméno, nakázala jsem svým lidem, aby na ni dohlídli,“ odtušila Siuan, a už vůbec nemluvila tak klidně. „Nevím, jestli je temná družka, jenom si to myslím, ale můžu zaručit, že byla ve Slunečním paláci týden poté, co zmizel.“

Egwain pevně zavřela oči a přitiskla si dlaně na víčka. To však pulsující bolest příliš neovlivnilo. Rand byl možná ve společnosti černé sestry. Možná použil nátlak na Aes Sedai. Zlé by to bylo u každého, ale použít takové tkanivo na Aes Sedai jaksi působilo hrozivěji. Bylo desetkrát, ba stokrát pravděpodobnější, že to, co se někdo opováží použít na Aes Sedai, použije na ty, kteří se nemohou bránit. Nakonec to s ním budou muset nějak vyřídit. Vyrostla s Randem, ale nesměla dovolit, aby ji to ovlivnilo. On teď byl Drak Znovuzrozený, naděje světa a zároveň možná největší hrozba, jaké svět kdy čelil. Možná? Seanchané nedokázali napáchat tolik škody jako Drak Znovuzrozený. A ona hodlá využít možnost, že na sestry použil nátlak. Amyrlin byla opravdu jiná žena než dcera hostinského.

Zamračila se na pohár takzvaného čaje, zvedla ho a donutila se tu ohavnou tekutinu vypít, přičemž plivala a dávila se. Chuť by aspoň mohla odvést myšlenky od bolesti hlavy.

Když rázně pohár odložila, vstoupila do stanu Anaiya. Koutky měla svěšené a mračila se.

„Akarrin a ostatní se vrátily, matko,“ ohlásila. „Moria mi řekla, abych ti vyřídila, že svolala zasedání sněmovny, aby si poslechla jejich hlášení.“

„Stejně tak Escaralde a Malind,“ připojila Morvrin, která právě vešla za Anaiyou spolu s Myrelle. Zelená vypadala jako obraz vyrovnaného vzteku, pokud to bylo možné. Olivovou tvář měla hladkou a oči jako temné uhlíky. Vedle Morvrin vypadala Anaiya téměř radostně. „Posílají novicky a přijaté pro přísedící,“ pronesla hnědá. „Nezaslechly jsme ani šeptnutí o tom, co Akarrin našla, ale Escaralde a ostatní to podle mě hodlají využít, aby sněmovnu k něčemu donutily.“

Egwain hleděla na zbytky čaje v cínovém poháru a povzdechla si. Ona tam bude muset být také, a teď bude muset čelit přísedícím s bolestí hlavy i s odpornou pachutí v ústech. Možná by to mohla považovat za pokání za to, co hodlá sněmovně provést.

19

Překvapení

Podle zvyklostí byla amyrlin informována, že sněmovna zasedá, ale nikde nestálo, že na ni musí počkat, než zasedání zahájí, což znamenalo, že Egwain nejspíš neměla moc času. Nejradši by vyskočila a napochodovala do velkého stanu dřív, než Moria a ostatní dvě odhalí své překvapení. Překvapení ve sněmovně nebývala příjemná. Překvapení, o kterých se dozvídala poslední dobou, byla případ od případu horší a horší. Přesto se amyrlin musela při vstupu do sněmovny řídit protokoly, které byly zákonem, ne zvyklostí, a tak zůstala, kde byla, a poslala Siuan pro Sheriam, aby ji mohla kronikářka správně ohlásit. Siuan jí řekla, že vlastně jde o varování přísedících před jejím příchodem – vždy tu byly věci, o nichž chtěly rokovat bez toho, aby to amyrlin věděla – a nemluvila, jako by to myslela jako vtip.

V každém případě nemělo smysl do sněmovny chodit, dokud nebude moci vstoupit. Potlačila netrpělivost, opřela si hlavu do dlaní a masírovala si spánky, zatímco se snažila přečíst něco z hlášení adžah. Přes ten odporný „čaj“, nebo možná kvůli němu, se jí slova na stránce rozmazávala, kdykoliv mrkla, a Anaiya a druhé dvě jí příliš nepomáhaly.

Siuan ještě neodešla a Anaiya už odhodila plášť a usadila se na trojnožku, kterou Siuan právě opustila – ta se pod ní ani nehnula, i přes křivé nohy – a začala nahlas rozvažovat o tom, co mají Moria a ostatní za lubem. Nebyla přelétavá, takže vzhledem k okolnostem byly její nápady dosti omezené. Omezené, ne však méně zneklidňující.

„Strašení dělá s lidmi hloupé věci, matko – i s Aes Sedai,“ zamumlala a položila si ruce na kolena, „ale přinejmenším si můžeš být jistá, že Moria bude ve věci Elaidy pevná, alespoň z dlouhodobého hlediska. Každou sestru, která zemřela poté, co byla Siuan sesazena, klade za vinu Elaidě. Moria chce nechat Elaidu zmrskat za každou mrtvou, než bude předána katovi. Je tvrdá, v některých směrech tvrdší než Lelaine. Rozhodně je houževnatější. Nezaváhá ani před věcmi, před kterými by mohla couvnout Lelaine. Velice se obávám, že bude naléhat, abychom na město zaútočily co nejdřív. Jestli jsou Zaprodanci volní a dělají si, co se jim zamane, bude lepší Věž poškozená než rozdělená. Obávám se, že takhle vidí věci Moria. Nakonec, i když se tolik chceme vyhnout zabíjení sester, nebude to poprvé. Věž už tu je dlouho a vyléčila se z mnoha ran. Z téhle se vyléčíme taky.“

Anaiyn hlas odpovídal její tváři, byl hřejivý, trpělivý a uklidňující, jenže vzhledem k tomu, co říkala, zněl jako skřípání nehtů na břidlici. Světlo, i když říkala, že tohoto se u Morie obává, navenek to vypadalo, že s ní souhlasí. Byla rozvážná, klidná a dávala si pozor na to, co říká. Pokud ona dávala přednost útoku, kolik dalších s tím souhlasilo?

Myrelle se jako obvykle neovládala. Byla rtuťovitá a výbušná, to přinejlepším. Trpělivost by nepoznala, ani kdyby ji kousla do nosu. Přecházela sem a tam, na což v malém stanu moc místa nebylo, kopala si do tmavozelených sukní a občas kopla i do podušek, navršených u stěny, než se otočila. „Jestli je Moria dost vyděšená, aby prosazovala útok, tak je strachy bez sebe. Rozhádaná a rozbitá Věž by se nemohla postavit Zaprodancům ani nikomu jinému. Starosti by ti měla dělat Malind. Pořád poukazuje na to, že by Tarmon Gai’don mohl nastat každým dnem. Slyšela jsem ji, jak říká, že to, co jsme cítily, mohly být první rány v Poslední bitvě. A k té že by mohlo dojít vzápětí. Kde by mohl Stín zaútočit vhodněji než v Tar Valonu? Malind se nikdy nebála těžkých rozhodnutí ani ústupu, když to považovala za nezbytné. Okamžitě by opustila Tar Valon i Věž, kdyby si myslela, že to aspoň část z nás uchrání pro Tarmon Gai’don. Ona navrhne zrušit obléhání a uprchnout někam, kde nás Zaprodanci nenajdou, dokud nebudeme připravené jim to oplatit. Kdyby sněmovně předložila ty správné otázky, mohla by pro to získat i větší konsenzus.“ Už jenom z té představy se slova na papíře před Egwain zavlnila víc než prve.

Morvrin s neústupným výrazem jenom založila pěsti v mohutný bok a na každou domněnku stroze odpověděla: „Ještě nevíme dost, abychom si mohly být jisté, že to byli Zaprodanci,“ a „To nemůžeš vědět, dokud to neřekne.“

„Možná byla a možná ne,“ a „Předpoklad není důkaz.“ Prý nevěřila, že je ráno, dokud se sama nepodívala na slunce. Její přísný hlas nepřipouštěl žádné nesmysly a zvlášť ukvapené závěry ne. Ani to však Egwaininu bolest hlavy neutišilo. Ona vlastně nic nenamítala, jen se neuzavírala před jinými názory. Takže nakonec by se mohla rozhodnout pro cokoliv.

Egwain prudce zavřela kožené pouzdro se zprávami. S odpornou pachutí na jazyku a třeštící hlavou – nemluvě o jejich neustálém žvanění! – se stejně nedokázala na čtení soustředit. Sestry se na ni překvapeně podívaly. Už dávno jim dala jasně najevo, kdo tu velí, ale snažila se nevztekat. Přísaha věrnosti nebo ne, neustále vzteklou mladou ženu bylo příliš snadné považovat jenom za trucovitou. Což ji rozčílilo ještě víc, takže ji hlava bolela ještě víc, což… „Čekala jsem dost dlouho,“ prohlásila a snažila se udržet klidný hlas. Kvůli bolení hlavy stejně mluvila ostře. Třeba si Sheriam myslí, že se s ní má sejít ve sněmovně.

Popadla svůj plášť a vyšla ven, kde si ho teprve přehodila přes ramena. Morvrin a ostatní jen chvilku váhaly, než ji následovaly. Pokud ji doprovodí do sněmovny, mohlo by to vypadat, že jí dělají doprovod, ale ony na ni měly dohlížet, a ona tušila, že dokonce i Morvrin se nemůže dočkat, až uslyší, co Akarrin hlásí a co s tím hodlají Moria a ostatní udělat.

Egwain doufala, že to půjde snadno vyřídit, nic takového, o čem mluvily Anaiya a Myrelle. Bude-li to nutné, mohla by se pokusit uplatnit zákon o válce, ale i kdyby s tím uspěla, vládnout skrze výnosy mělo spoustu nevýhod. Když lidé museli poslechnout v jedné věci, vždycky si našli způsob, jak se vykroutit z jiných, a čím víc byli nuceni poslouchat, tím víc věcí si našli, ze kterých se vykroutili. Byla to přirozená rovnováha, jíž se nedalo uniknout. Horší bylo, že právě zjistila, jak návykové je, když lidé skáčou na její pokyn. Začínala to brát za přirozený běh věcí, a když jednou neskočili, překvapilo ji to. Kromě toho s tím, jak jí bušilo v hlavě – bolest byla stále silnější, třebaže ne tak ostrá – by nejradši štěkala na každého, kdo se na ni křivě podívá, a i když to lidé museli spolknout, nikdy to pro ně nebylo příjemné.

Slunce bylo v nadhlavníku, zlatá koule na modré obloze s několika bílými mráčky, ale nehřálo, jen zahánělo stíny a jiskřilo na sněhu, kde zůstal neporušený. Bylo stejně zima jako ráno u řeky. Egwain odmítala nechat na sebe zimu působit, ale té si mohla nevšímat jen mrtvola, když se všem u úst srážela pára. Byl čas na oběd, ale tolik novicek naráz nebylo možné nakrmit, a tak Egwain se svým doprovodem stále procházela vlnou bíle oděných žen, jež jim uskakovaly z cesty a uprostřed ulice předváděly pukrlata. Egwain nasadila takové tempo, že už byly obvykle pryč, než hlouček novicek stačil pořádně roztáhnout sukně.

Nebylo to daleko a rozbahněné ulice musely překročit jenom na čtyřech místech. Hovořilo se o dřevěných mostech, dost vysokých, aby se pod nimi dalo projet, ale to by táboru dodalo stálost, o niž nikdo nestál. Dokonce i sestry, které o nich mluvily, nikdy nenaléhaly, aby je tesaři skutečně postavili. Takže se musely pomalu brodit blátem a držet si sukně a plášť vysoko nad zemí, aby nebyly špinavé až po kolena. Jak se blížily ke sněmovně, davy se rozcházely. Kolem stanu bylo jako vždy téměř prázdno.

Před obrovským stanem se záplatovanými stěnami čekaly Nisao a Carlinya. Maličká žlutá sestra si hryzala ret a nervózně si Egwain prohlížela. Carlinya byla ztělesněný klid, oči měla chladné a ruce sepjaté v pase. Až na to, že si zapomněla plášť, lem světlé sukně s výšivkou měla od bláta a její tmavé kudrny potřebovaly kartáč jako sůl. Obě předvedly pukrle a připojily se k Anaiye a druhým dvěma kousek za Egwain. Tiše si mumlaly a útržky, které Egwain zachytila, byly zcela nevinné, o počasí nebo o tom, jak dlouho ještě budou muset čekat. Tohle nebylo vhodné místo, kde by je měli vidět pohromadě.

Po chodníku přiběhla Beonin, smykem zastavila a chvíli zírala na Egwain, než se připojila k ostatním. Napětí kolem jejích modrošedých očí bylo ještě zřetelnější než předtím. Možná si myslela, že to ovlivní její vyjednávání. Ale věděla, že jednání bude jenom klam, jen snaha získat čas. Egwain se přinutila klidně dýchat a prováděla cvičení novicek, ale její hlavě to nepomohlo. Nikdy to nepomáhalo.

Po Sheriam nebylo mezi stany nikde ani vidu, ani slechu, ale na chodníku před stanem nebyly samy. Akarrin a pět sester, které šly s ní, po jedné z každého adžah, čekaly v hloučku vedle vchodu. Většina před Egwain nepřítomně udělala pukrle, ale nepřiblížily se. Asi byly upozorněny, že nemají nikomu nic říkat, dokud nepromluví před sněmovnou. Egwain pochopitelně mohla požadovat, aby jí okamžitě podaly hlášení. Amyrlin by mohly poslechnout. Nejspíš by to udělaly. Na druhou stranu, vztahy amyrlin k adžah byly vždy složité, často záleželo i na adžah, z něhož byla pozvednuta. Vztahy byly skoro tak složité jako se sněmovnou. Egwain se přinutila k úsměvu a vlídně sklonila hlavu. Jestli za tím úsměvem skřípala zuby, no, aspoň jí to pomáhalo udržet pusu zavřenou.

Ne všechny sestry si však uvědomovaly, že tu je. Akarrin, štíhlá, v prostém hnědém suknu a plášti s překvapivě složitou zelenou výšivkou, zírala do prázdna a občas pokývla hlavou. Očividně si nacvičovala, co řekne uvnitř. Akarrin nebyla v jediné síle zrovna silná, byla jen o málo silnější než Siuan, pokud vůbec, ale jen jedna z té šestice, Therva, útlá ženuška s dlouhým nosem, ve žlutě prostřihávaných jezdeckých šatech s pláštěm se žlutým lemem, byla alespoň tak silná jako ona. To bylo znepokojivé měřítko toho, jak sestry ten zvláštní paprsek saidaru vyděsil. Nejsilnější z nich měla vystoupit a žádat o úkol, jenž byl svěřen jim, ale až na Akarrin samotnou jim zápal rozhodně scházel. Její společnice se netvářily nijak nadšeně. Shana obvykle zachovávala klid i přes oči, díky nimž vypadala neustále polekaně, ale teď jí málem vypadly z důlků, jak byla ustaraná. Pokukovala po vchodu do stanu a pohrávala si s pláštěm, jako by nedokázala udržet ruce v klidu. Reiko, zavalitá modrá z Arafellu, klopila zrak, ale stříbrné zvonečky v dlouhých tmavých vlasech jí slabě cinkaly, jak pod kapuci potřásala hlavou. Jenom Therva se tvářila dokonale vyrovnaně, naprosto nevzrušeně a neotřesitelně, avšak i to samo o sobě bylo špatným znamením. Žlutá sestra byla povahy popudlivé. Co viděly? Co mají Moria a ostatní dvě přísedící za lubem?

Egwain se snažila ovládnout svou netrpělivost. Sněmovna očividně ještě nezasedala. Přísedící se teprve scházely, ale několik jich i již prošlo kolem ní do velkého stanu. Žádná nespěchala. Salita zaváhala, jako by chtěla promluvit, ale nakonec jen pokrčila kolena, vytáhla si šátek se žlutými třásněmi výš a vběhla do stanu. Kwamesa se na Egwain při pukrleti podívala svrchu a o totéž se pokusila s Anaiyou a ostatními, ale ona se štíhlá šedá dívala svrchu na každého. Nebyla zrovna vysoká, ale snažila se, aby to tak vypadalo. Berana, jejíž tvář byla maskou povýšenosti, s velkýma hnědýma očima studenýma jako led, se zastavila, chladně pozdravila Egwain a zamračila se na Akarrin. Po delší době, snad že jí došlo, že ji Akarrin ani nevnímá, si uhladila stříbrem vyšívanou bílou sukni, která to nepotřebovala, upravila si šátek, aby jí bílé třásně visely trochu jinak, a vplula do stanu, jako by čirou náhodou zrovna šla tím směrem. Všechny tři patřily k přísedícím, o nichž Siuan tvrdila, že jsou příliš mladé. Stejně jako Malind a Escaralde. Ale Moria byla Aes Sedai sto třicet let. Světlo, Siuan ji přiměla hledat spiknutí naprosto všude!

Právě když Egwain začínala mít pocit, že jí praskne hlava rozčilením, když už ne bolestí, objevila se najednou Sheriam. Sukně a plášť měla zvednuté, jak běžela břečkou na ulici. „Tuze mě to mrzí, matko,“ vyhrkla bez dechu a krátce usměrnila, aby ze sebe dostala bláto, které na ni nastříkalo. To odpadlo na chodník v podobě suchého prachu, když zatřepala sukněmi. „Doslechla jsem se, že sněmovna zasedá, a věděla jsem, že mě budeš hledat, takže jsem přišla, jak nejrychleji to šlo. Tuze mě to mrzí.“ Takže ji Siuan ještě nenašla.

„Už jsi tady,“ prohlásila Egwain rázně. Druhá žena musela být skutečně rozčilená, když se jí omlouvala před ostatními, hlavně před Akarrin a jejími společnicemi. I když o tom lidé věděli svoje, stejně měli sklony posuzovat druhé podle toho, jak vypadali, a kronikářka by se neměla omlouvat a lomit rukama. To Sheriam rozhodně věděla. „Jdi tam a ohlas mě.“

Sheriam se zhluboka nadechla, shrnula si kapuci pláště, upravila si modrou štolu a vstoupila do stanu. Hlasitě pronesla obřadné fráze. „Přichází, přichází…“

Egwain málem nepočkala, než dořekne: „…plamen Tar Valonu, amyrlin,“ a vrazila dovnitř. Kolem stanu stály v kruhu ohřívadla a kandelábry, které vnitřek stanu jasně osvětlovaly, a z ohřívadel dnes kromě tepla stoupala i vůně levandule. Žádná přísedící nechtěla ignorovat zimu, když mohla cítit skutečné teplo.

Uspořádání ve stanu se řídilo starodávnými pravidly, jenom nepatrně upravenými, aby bylo jasné, že se nesetkávají v Bílé věži ve velké kruhové místnosti nazývané věžová sněmovna. Na druhém konci stála dobře vyleštěná, i když dobrá lavice na pódiu pokrytém látkou s barevnými pruhy sedmi adžah. To a štola kolem Egwaininých ramenou byla rozhodně jediná místa v táboře, kde mělo červené adžah nějaké zastoupení. Některé modré chtěly červený pruh odstranit, protože Elaida zřejmě nechala skutečný trůn nazývaný amyrlinin stolec přebarvit a utkat novou štolu bez modrého pruhu, jenže Egwain se vzepřela. Má-li patřit všem adžah a žádnému, tak bude patřit všem adžah. Na vrstvách barevných koberců, sloužících místo podlahy, se od vchodu rozbíhaly dvě řady lavic ve skupinách po třech, umístěných na bednách s látkovými přehozy v barvách adžah. Tedy šesti adžah. Podle tradice mohly dvě nejstarší přísedící sedět po boku amyrlin za své adžah, a tak tam seděly žluté a modré. Pak záleželo na tom, kdo přijde dřív a kam si bude chtít sednout. První příchozí vždycky vybírala místo pro své adžah.

Nyní tady bylo jenom devět přísedících, příliš málo, aby mohla sněmovna legálně zasedat, ale Egwain si okamžitě všimla podivného rozmístění. Nebylo překvapením, že Romanda již zaujala své místo na prázdné lavici mezi Egwain a Salitou, a Lelaine a Moria se usadily na konci lavice modrých. Romanda, s vlasy staženými do těsného uzlu, byla nejstarší přísedící, a kdykoliv sněmovna zasedala, téměř vždy dorazila do sněmovny jako první. Lelaine, druhá nejstarší, i přes lesklé tmavé vlasy, zřejmě nedokázala nechat druhé ženě jedinou výhodu, i když šlo o takovou prkotinu. Muži, kteří přenášeli bedny – skladovaly se u stěny stanu, dokud nebylo svoláno zasedání sněmovny – museli odejít zadem, protože Kwamesa, již usazená na své lavici, byla jediná šedá v dohledu, a Berana, lezoucí na tu svou, jediná bílá. Malind, kulatá Kandořanka s orlíma očima a jediná zelená, zřejmě vstoupila před nimi, a přesto kupodivu zvolila místo pro zelené až u vchodu do stanu. Obvykle čím blíže amyrlininu stolci, tím lépe. A přímo naproti ní stála před hnědou látkou pokrytými bednami Escaralde a potichu se hádala s Takimou. Takima, skoro tak mrňavá jako Nisao, byla tichá, ptáku podobná žena, ale uměla se pěkně rozparádit, když to na ni přišlo, a s rukama v bok vypadala jako načepýřený vrabec, jenž se snaží vypadat větší. Z toho, jak vrhala ostré pohledy na Beranu, ji rozčílilo místo k sezení. Už bylo pozdě cokoliv měnit, ale Escaralde se nad ní tyčila, jako by čekala, že se bude muset kvůli své volbě porvat. Egwain jen žasla, jak se to Escaralde podařilo. Tedy to, že se tyčila, neboť byla ještě menší než Nisao. Muselo to být čirou silou vůle. Escaralde nikdy necouvla, když si myslela, že má pravdu. A ona si vždycky myslela, že má pravdu. Pokud Moria opravdu chtěla okamžitě zaútočit na Tar Valon a Malind opravdu chtěla ustoupit, co bude chtít Escaralde?

Přesto, jak Siuan pořád tvrdila, že přísedící chtějí být varovány, Egwainin příchod nezpůsobil sebemenší rozruch. Ať už měly Malind a ostatní k tomu, aby svolaly zasedání sněmovny kvůli hlášení Akarrin, jakékoliv důvody, očividně nepovažovaly celou záležitost za natolik citlivou, aby byla určena pouze pro uši přísedících, a tak za lavicemi svých přísedících stály hloučky Aes Sedai. Když Egwain procházela ke svému sedadlu, Aes Sedai dělaly pukrlata. Přísedící se na ni jen dívaly nebo nepatrně sklonily hlavu. Lelaine si ji chladně prohlédla a potom se zase zamračila na Morii, tichou, obyčejně vypadající ženu v prostém modrém suknu. Byla tak obyčejná, že na první pohled mohla člověku ujít bezvěkost v jejím obličeji. Zírala teď přímo před sebe, zabraná do vlastních myšlenek. Romanda byla jednou z těch, jež nepatrně sklonily hlavu. Ve sněmovně byla amyrlin stále amyrlin, ale o něco méně než mimo ni. Ve sněmovně cítily přísedící svou moc. Jistým způsobem se dalo říci, že amyrlin je ve sněmovně jenom první mezi sobě rovnými. No, možná o něco víc, ale jen o chloupek. Siuan říkala, že stejně tolik amyrlin zklamalo, protože věřily, že přísedící jsou jim skutečně rovny, jako proto, že ten rozdíl považovaly za větší, než ve skutečnosti byl. Bylo to jako běžet po vrcholku úzké zdi se zuřivými mastiffy po obou stranách. Musela pečlivě udržovat rovnováhu a snažit se sledovat víc své nohy než psy. Ale na psy nikdy nesměla zapomenout.

Egwain si odepjala plášť a vystoupila na pruhovanou bednu, kde si plášť položila složený na lavici. Lavice byly tvrdé a některé přísedící si nosily podušky, když si myslely, že se zasedání protáhne. Egwain to raději nedělala. Zákaz dlouhých proslovů málokdy zabránil přinejmenším jedné dvěma ženám, aby své poznámky značně protáhly, a tvrdá lavice ji alespoň dokázala udržet vzhůru. Sheriam zaujala místo kronikářky po Egwainině levici, a dál se nedalo dělat nic jiného než čekat. Možná si měla přinést podušku.

Ostatní lavice se začaly pomalu zaplňovat. Aledrin a Saroiya se připojily k Beraně. Aledrin byla dost tlustá, aby druhé dvě působily hubeně. Svislé pruhy bílých spirál na Saroiyně sukni ten dojem ještě zvyšovaly, kdežto Aledrin měla bílé nabírané rukávy a sněhobílý pruh na živůtku, což mělo právě opačný účinek. Podle toho, jak kroutily hlavami a vrhaly pohledy na modré, hnědé a zelené, se zřejmě snažily zjistit, zda ostatní vědí, co se děje. Varilin, rusovlasá žena připomínající čápa a vyšší než většina mužů, již zaujala své místo vedle Kwamesy. Neustále si upravovala šátek a přeskakovala pohledem od Morie k Escaralde a Malind a zase zpátky. Do stanu vstoupila Magla, se šátkem se žlutými třásněmi těsně utaženým kolem ramen, a s ní Faiselle, hranatá Domanka v hedvábí pokrytém hustou zelenou výšivkou, a navzájem se okázale ignorovaly, i když se o sebe otíraly sukněmi. Magla byla v Romandině táboře a Faiselle v táboře Lelaine a obě skupiny se spolu nestýkaly. Ostatní sestry už také přicházely. Nisao a Myrelle mezi jinými vklouzly dovnitř za Maglou a Faiselle. Morvrin už byla mezi hnědými za Takimou a Escaralde a Beonin stála na kraji šedých za Varilin a Kwamesou. Tímto tempem bude brzy ve stanu celý tábor Aes Sedai.

Magla ještě mířila k sedadlům žlutých a Romanda už vstala. „Už je nás víc než jedenáct, takže můžeme začít.“ Měla překvapivě vysoký hlas. Člověk by si mohl myslet, že umí nádherně zpívat, pokud by si dokázal představit Romandu, jak zpívá. Vždy se tvářila spíš zamračeně nebo aspoň odmítavě. „Podle mě z toho nemusíme dělat formální zasedání,“ dodala, když se zvedla Kwamesa. „Nevidím důvod, proč se tohle musí projednávat při zasedání, ale jestli ano, tak to vyřídíme co nejrychleji a půjdeme si po svém. Některé z nás mají na práci důležitější věci. Stejně jako ty, matko.“

To poslední řekla s hlubokou úklonou hlavy tónem snad až příliš uctivým. Ale nezašla tak daleko, aby se to dalo pokládat za sarkasmus. Byla příliš inteligentní, aby se vystavila nebezpečí. Hlupačky málokdy usedly na křeslo přísedící, a pokud ano, rozhodně ho nedržely dlouho, a Romanda byla přísedící skoro osmdesát let. Teď v sněmovně zasedla podruhé. Egwain zlehka naklonila hlavu. Oči měla chladné. Vzala na vědomí, že byla oslovena a že si všimla Romandina tónu. Velmi ošemetná rovnováha.

Kwamesa tak jen zůstala stát s otevřenou pusou a nebyla si jistá, jestli má pronést příslušné věty, které zahajovaly formální zasedání a které vždy přednášela nejmladší přítomná přísedící. Romandě její postavení poskytovalo značný vliv a jistou míru autority, ale v tomto ji mohly ostatní přehlasovat. Hodně přísedících se mračilo a ošívalo, ale žádná nepromluvila.

Do stanu vplula Lyrelle a zamířila k lavicím modrých. Na Cairhieňanku byla vysoká, takže všude jinde měla průměrnou výšku, a v modře prostřihávaném hedvábí s červenozlatou výšivkou na živůtku byla elegantní a pohybovala se ladně. Některé sestry tvrdily, že před vstupem do Věže bývala tanečnicí. Ve srovnání s ní Samalin, zelená s liščí tváří, která vstoupila za ní, měla téměř mužský krok, i když na téhle Muranďance nebylo nic neohrabaného. Obě zřejmě překvapilo, že vidí Kwamesu stát, a honem zamířily ke svým lavicím. Na každý pád začala Kwamesu tahat za rukáv Varilin, až se Arafellanka konečně posadila. Tvář měla jako masku chladného klidu, nicméně se jí dařilo působit nespokojeně. Hodně dala na obřadnost.

„Možná tu je důvod pro formální zasedání.“ Po Romandě působil hlas Lelaine hluboce. Upravila si šátek, jako by měla všechen čas na světě, půvabně vstala a schválně se nedívala na Egwain. Byla krásná a hotové zosobnění důstojnosti. „Nechápu, že jsme o tomto nebyly zpraveny pod válečným zákonem, ale také si myslím, že bychom to měly probrat při zasedání, zvlášť proto, že mnoho z nás čelí hrozbě utišení, pokud Elaida zůstane u moci.“

Slovo „utišení“ již neneslo takový děs, jako předtím, než byly Siuan a Leana z utišení vyléčeny, ale přesto Aes Sedai za lavicemi začaly mumlat. Zpráva o vyjednávání se zřejmě nerozšířila tak rychle, jak Egwain čekala. Nepoznala, jsou-li sestry vzrušené či rozčilené, ale očividně byly překvapené. Včetně některých přísedících. Janya, jež vstoupila během řeči Lelaine, se na místě zastavila, takže hlouček sester, přicházejících za ní, do ní málem vrazil. Janya zírala na modrou a pak na Egwain samotnou. Podle toho, jak Romanda stiskla rty, to očividně také ještě neslyšela, a mezi příliš mladými přísedícími se Berana tvářila ledově chladně, Samalin užasle a Salita zděšeně. A Sheriam se zakymácela. Egwain jen doufala, že se nepozvrací před celou sněmovnou.

Zajímavější však byly reakce těch, o kterých Delana tvrdila, že mluvily o vyjednávání. Varilin seděla úplně nehybně, prohlížela si své sukně a zřejmě potlačovala úsměv, ale Magla si váhavě olizovala rty a úkosem vrhala pohledy na Romandu. Saroiya zavřela oči a pohybovala rty, jako by se modlila. Faiselle a Takima se na Egwain zamračily, pak si jedna druhé všimly, trhly sebou a honem nasadily výraz královské vyrovnanosti, jako by se sobě navzájem vysmívaly. Bylo to zvláštní. Touto dobou už je Beonin určitě všechny zpravila o tom, co Egwain řekla, ale kromě Varilin se všechny tvářily rozčileně. Nemohly si přece myslet, že skutečně dokážou vyjednat konec. Každá žena zasedající v této sněmovně riskovala utišení a popravu už jen tím, že tu byla. Pokud kdy existovala nějaká naděje na cestu zpátky, jinou než přes odstranění Elaidy, zmizela před mnoha měsíci, kdy byla zvolena sněmovna. Od toho už nebylo návratu.

Lelaine zjevně reakce na její slova uspokojila – vlastně se tvářila spokojeně jako kočka, která vylízala smetanu – ale než se usadila, vyskočila Moria. To upoutalo pozornost a vyvolalo několik poznámek. Nikdo by Morii nepovažoval za zvlášť půvabnou, ale rozhodně to nebyla žena, která by vyskakovala. „To je jistě potřeba probrat,“ vyhrkla, „ale musí to počkat. Toto zasedání svolaly tři přísedící, které položily stejnou otázku. A na tuto otázku je třeba odpovědět dřív než na cokoliv jiného. Co zjistila Akarrin a její oddíl? Žádám, aby byly přivedeny a přednesly před sněmovnou svou zprávu.“

Lelaine se na druhou modrou zamračila, a že se uměla mračit náramně, majíc oči jako nebozezy, ale věžový zákon byl v této věci pro jednou jasný a všechny ho znaly. Až příliš často to bylo obráceně. Sheriam roztřeseným hlasem požádala Aledrin, nejmladší hned po Kwamese, aby došla pro Akarrin a ostatní a přivedla je před sněmovnu. Egwain se rozhodla, že si se Sheriam bude muset po zasedání promluvit. Jestli se bude kronikářka dál chovat takhle, brzy jí nebude k ničemu.

Do stanu vrazila Delana uprostřed hloučku sester, poslední přísedící, a než se kyprá bílá přísedící vrátila se šesti sestrami a dovedla je před Egwain, už seděla na své lavici a přehazovala si šátek přes lokty. Sestry musely nechat pláště venku na chodníku, protože je teď neměly. Delana si je prohlížela a nejistě se mračila. Vypadala udýchaně, jako by sem běžela.

Aledrin měla očividně pocit, že ať už zasedání je nebo není formální, alespoň ona se může chovat správně. „Byly jste povolány před věžovou sněmovnu, abyste vylíčily, co jste viděly,“ ohlásila se silným tarabonským přízvukem. Spojení tmavě zlatých vlasů a hnědých očí nebylo v Tarabonu vzácné, i když nosila delší vlasy v bílé krajkové síťce, místo aby je měla spletené do copů s korálky. „Žádám vás, abyste o těch věcech mluvily otevřeně, nic nevynechaly a plně zodpověděly všechny otázky. Slibte, že to uděláte, pod Světlem a na svou naději na znovuzrození a spasení, nebo ponesete následky.“ Starodávné sestry, které vytvořily tuto část obřadu, si dobře uvědomovaly, jakou volnost tři přísahy poskytují. Stačilo trochu vynechat tady, támhle být mírně vágní a význam toho, co sestra řekne, mohl být obrácen vzhůru nohama, aniž by pronesla jediné lživé slovo.

Akarrin pronesla slib hodně hlasitě a poněkud netrpělivě a ostatních pět formálně a sebevědomě. Mnoho sester prožilo celý život, aniž by je předvolaly svědčit před sněmovnou. Aledrin počkala, až poslední všechno zopakuje, než zamířila ke své lavici.

„Řekni nám, co jsi viděla, Akarrin,“ řekla Moria, jakmile se bílá přísedící odvrátila. Aledrin viditelně ztuhla, a když se usadila, tvář měla dokonale bezvýraznou, ale na lících jí naskočily rudé skvrny. Moria měla počkat. Musela být hodně nervózní.

Podle tradice – existovalo mnohem víc tradic a zvyků než zákonů, a jen Světlo ví, že zákonů bylo víc, než si byl kdo schopen zapamatovat, a během staletí vznikaly zákony, jež často odporovaly těm předchozím, ale tradice a zvyky vládly Aes Sedai stejně jako věžový zákon, možná víc – podle tradice Akarrin směřovala svou odpověď k amyrlin.

„Viděly jsme zhruba kulatou díru v zemi, matko,“ začala a na zdůraznění skoro u každého slova kývala hlavou. Slova zřejmě volila pečlivě, jako by chtěla zajistit, že to bude všem naprosto jasné. „Původně to možná byl dokonalý kruh, asi jako polovina koule, ale hlína se na několika místech sesula. Celá jáma má přibližně tři míle v průměru a je asi půldruhé míle hluboká.“ Ozvalo se několik vzdechů a Akarrin se zamračila, jako by se ji snažily přerušit. „Hloubkou si nejsme úplně jisté, protože dno je pokryté ledem a vodou. Myslíme si, že se tam nakonec vytvoří jezero. Na každý pád jsme dokázaly bez větších potíží zjistit přesné místo, kde se nacházíme, a jsme připravené říci, že jáma se nachází tam, kde kdysi stávalo město nazývané Shadar Logoth.“ Odmlčela se, a dlouho se ozývalo jenom hlasité šustění suknic, jak se Aes Sedai neklidně ošívaly.

Egwain by si nejradši taky poposedla. Světlo, takhle velká jáma by zabrala půlku Tar Valonu! „Máš vůbec tušení, jak tato… jáma… vznikla, Akarrin?“ zeptala se nakonec. Byla dost hrdá na to, jak vyrovnaný má hlas. Sheriam se třásla! Egwain doufala, že si toho nikdo jiný nevšiml. Jednání kronikářky se vždy odráželo na amyrlin. Pokud se kronikářka tvářila ustrašeně, hodně sester si bude myslet, že se bojí i Egwain. A to ona rozhodně nechtěla.

„Každá z nás byla vybrána, protože má jistou schopnost číst pozůstatky, matko. Vlastně jsme v tom lepší než ostatní.“ Takže nebyly vybrány prostě proto, že nikdo silnější neměl zájem. To bylo poučení. To, co Aes Sedai dělaly, bylo málokdy tak prosté, jak to vypadalo na první pohled. Egwain si přála, aby se mohla přestat znovu učit tomu, o čem se domnívala, že se již naučila. „Nisain je v tom nejlepší z nás všech,“ pokračovala Akarrin. „S tvým dovolením, matko, nechám odpovědět ji.“

Nisain si nervózně uhladila tmavé sukně a odkašlala si. Vytáhlá šedá měla silnou bradu a překvapivě modré oči a ve věci zákona a smluv měla jistou pověst, jenže mluvení před sněmovnou jí očividně nesedělo. Dívala se přímo na Egwain, jako někdo, kdo nechce vidět přísedící okolo. „Vzhledem k množství saidaru, které tam bylo použito, matko, nebylo žádným překvapením, že jsme našly pozůstatky skoro tak husté jako sníh.“ V jejím zpěvavém hlase zněl silný murandský přízvuk. „I po tak dlouhé době bych měla být schopná získat představu o tkanivu, co tam bylo setkáno, ale jestli se aspoň trochu podobalo tomu, co znám, nepoznala jsem to. Dokázala jsem jenom sledovat tkanivo, matko, a vůbec to nedávalo smysl. Vůbec žádný. Vlastně to působilo tak cize, že to možná ani nebylo…“ Znovu si odkašlala a polkla a trochu zbledla. „Nemusela to setkat žena. Pochopitelně jsme usoudily, že to musel být Zaprodanec, a tak jsem zkusila rezonanci. My všechny.“ Pootočila se ke svým společnicím a hned se zase obrátila zpátky. Rozhodně se raději dívala na Egwain než na přísedící, které se všechny napjatě předkláněly. „Nepoznám, co tam kdo dělal, kromě toho, že vybral tři míle hlíny, nebo jak to udělal, ale rozhodně tam byl použit i saidín. Rezonance byla tak silná, že jsme ji měly být schopné ucítit. Bylo tam použito mnohem víc saidínu než saidaru, mnohem víc. Jako Dračí hora vedle kopečku. A to je všechno, co můžu říci, matko.“ Stanem to zafučelo, jak sestry přestaly zadržovat dech. Sheriam funěla nejhlasitěji, ale to tak Egwain možná připadalo, protože byla nejblíž.

Egwain se přinutila zachovat klidný výraz. Zaprodanci a tkanivo, které by dokázalo strhnout půlku Tar Valonu. Jestli Malind navrhla útěk, dokáže přimět sestry, aby zůstaly a čelily něčemu takovému? Dokáže opustit Tar Valon a Věž a Světlo ví kolik desítek tisic životů? „Má ještě někdo otázky?“ zeptala se.

„Já mám jednu,“ pronesla Romanda suchým tónem. Její klid to nenarušilo ani o vlásek. „Ale ne pro tyhlety sestry. Jsem si jistá, že jestli už k nim nikdo nic nemá, nemůžou se dočkat, až na ně přestane celá sněmovna civět a ony budou moci odejít.“

Nebylo přímo na ní navrhnout něco takového, ale ani to nebylo proti žádné zvyklosti, a Egwain to tedy nechala být. Jak se ukázalo, nikdo neměl k Akarrin a jejím společnicím žádné otázky, a Romanda jim překvapivě laskavě poděkovala za jejich námahu. A opět to nebylo přímo na ní, aby to udělala.

„Komu chceš svou otázku položit?“ zeptala se Egwain, když se Akarrin a ostatních pět rozešly mezi zvětšující se počet sester, které se tlačily mezi kandelábry a ohřívadly. Jak Romanda říkala, nemohly se dočkat, aby unikly ze středu pozornosti, ale chtěly slyšet, co z jejich práce vzejde. Egwain dalo spoustu práce, aby nemluvila přísně. Romanda se tvářila, že si ničeho nevšimla. Možná si toho opravdu nevšimla.

„Morii,“ řekla. „Od začátku jsme podezíraly Zaprodance. Věděly jsme, že to, co se stalo, vyžadovalo veliké množství síly a bylo to hodně daleko. Ale zjistily jsme jenom, že Shadar Logoth je pryč, a k tomu se dá jedině řici, že světu je bez té díry Stínu líp.“ Mračila se na modrou přísedící takovým způsobem, že by se mnoho Aes Sedai kroutilo jako novicky. „Má otázka zní takto. Změnilo se tím něco pro nás?“

„Mělo by,“ odpověděla Moria a klidně její pohled opětovala. Sice nebyla ve sněmovně tak dlouho jako Romanda, ale přísedící si měly být údajně rovny. „Máme za sebou dlouhé přípravy pro případ, že by proti nám vytáhli Zaprodanci. Každá sestra umí vytvořit kruh, pokud to zvládne, nebo se umí připojit k nějakému, který se tvoří, dokud všechny kruhy nedosáhnou třinácti členek. Každá z nás bude v kruhu, i ty nejnovější novicky.“ Lelaine ostře vzhlédla, ale i když by Morii nejradši vynadala, byly ze stejného adžah, takže se musely aspoň tvářit, že táhnou za jeden provaz. Jen tiskla rty, jak se snažila udržet pusu zavřenou.

Romanda žádné takové zábrany neměla. „Musíš vysvětlovat, co už všechny vědí? My jme to přece zařídily. Snad jsi to již nezapomněla?“ Tentokrát mluvila kousavě. Ve sněmovně bylo zakázáno dávat najevo hněv, ale ne popichování.

Pokud si však Moria píchnutí všimla, nedala to najevo, jenom si upravila šátek. „Musím to vysvětlit od začátku, protože jsme to nedomýšlely dost daleko. Malind, můžou se naše kruhy postavit tomu, co Akarrin a Nisain popsaly?“

Přes ohnivý pohled se Malind pořád skoro usmívala, ale když teď vstala a podívala se po řadě na všechny přísedící, jako by na ně chtěla svými slovy udělat dojem, tvářila se přísně. „Nemůžou. I když to přeorganizujeme tak, aby nejsilnější sestry byly ve stejném kruhu – a to znamená, že musí žít, jíst a spát společně, jestli se mají okamžitě propojit – i tehdy by to bylo jako myš bojující proti kočce. Dost myší dokáže přemoci i velkou a hladovou kočku, ale nejdřív hodně myší zemře. Jenže jestli zemře příliš mnoho myší, zemře i Bílá věž.“ Stanem znovu proletěl sborový výdech jako závan vzduchu.

Egwain se podařilo udržet tvář v klidu, ale musela se přinutit, aby si přestala mačkat sukně. Co navrhnou, útok, či útěk? Světlo, jak by jim mohla odporovat?

Stejné adžah nebo ne, Lelaine už ten tlak nevydržela. „Co navrhuješ, Morie?“ štěkla. „I kdybychom už dnes znovu sjednotily Věž, fakta to nezmění.“

Moria se pousmála, jako kdyby druhá modrá řekla právě to, v co doufala, že někdo řekne. „My musíme změnit fakta. Současná fakta jsou taková, že i náš nejsilnější kruh je příliš slabý. Nemáme vůbec žádné angrialy, natož sa’angrialy, takže na ně můžeme klidně zapomenout. A nejsem si jistá, jestli je i ve Věži něco, co by nám pomohlo. Jak tedy posílíme naše kruhy? Dost na to, abychom mohly čelit tomu, co se stalo v Shadar Logothu, a zastavit to? Escaralde, co k tomu můžeš dodat?“

Egwain se překvapeně předklonila. Ony pracují spolu. Ale na čem?

Nebyla jediná, kdo si uvědomil, že tři sestry, které svolaly zasedání sněmovny, jsou na nohou. Tím, že Moria a Malind zůstaly stát, daly svůj postoj jasně najevo. Escaralde, maličká hnědá, stála jako královna, a přesto si zřejmě jasně uvědomovala všechny oči, které klouzaly mezi ní, Malind a Morií, zamyšlené mračení a příliš nehybné tváře. Než promluvila, posunula si šátek. Mluvila, jako by přednášela ve třídě, hlas měla slabý, ale energický.

„Ve staré literatuře to stojí jasně, i když ji, obávám se, málokdo studuje. Sbírá spíš prach než čtenářky. Spisy sebrané v prvních letech Věže jasně říkají, že kruhy ve věku pověstí nebyly omezeny na třináct. Přesný mechanismus – měla bych říci přesná rovnováha – je neznámý, ale nemělo by být těžké na to přijít. Pro ty z vás, které jste ve věžové knihovně nestrávily tolik času, kolik byste měly, způsob, jak zvětšit velikost kruhu, vyžaduje…“ Poprvé se zadrhla a viditelně se musela nutit k pokračování, „…vyžaduje včlenění muže, který dokáže usměrňovat.“

Faiselle se prudce vymrštila na nohy. „Co navrhuješ?“ chtěla vědět a okamžitě se zase posadila, jako by si snad někdo mohl myslet, že vstala, aby je podpořila.

„Žádám, aby byla sněmovna vyklizena!“ vykřikla Magla a vstala. Jako Moria, i ona byla z Illianu, a když byla podrážděná, její přízvuk byl silnější. „Tohle je věc, která by se měla projednávat na uzavřeném zasedání sněmovny.“ I ona se poté, co domluvila, okamžitě posadila a potom se mračila, celá shrbená, a zatínala ruce do sukní.

„Obávám se, že na to už je pozdě,“ opáčila Moria. Musela mluvit hodně nahlas, aby ji bylo slyšet přes vzrušené mumlání sester za lavicemi, jež znělo jako bzukot ve velkém úle. „Co bylo řečeno, bylo řečeno, a slyšelo to příliš mnoho sester, aby se to teď někdo pokoušel zarazit.“ Poprsí se jí zvedlo, jak se zhluboka nadechla a ještě zesílila hlas. „Předkládám sněmovně návrh, abychom začaly jednat s Černou věží o tom, že do našich kruhů v případě potřeby přivedeme muže.“ Pokud to ke konci znělo trochu přiškrceně, nebylo divu. Jen málo Aes Sedai to dokázalo vyslovit bez emocí, znechucení, ne-li otevřené nenávisti. Zapadlo to do bzučení hlasů – a vzápětí se na chviličku rozhostilo hrobové ticho.

„To je šílenství!“ Sheriamino zavřeštění to ticho porušilo nejedním způsobem. Kronikářka nezasahuje dojednání sněmovny. Dokonce sem ani nemohla vstoupit bez amyrlin. Sheriam, rudá jako rak, se narovnala, možná aby čelila nevyhnutelnému napomenutí, snad aby se bránila. Sněmovna však měla na starosti jiné věci než ji napomínat.

Přísedící vyskakovaly z lavic a mluvily nebo křičely jedna přes druhou.

„Šílenství to ani zdaleka nepopisuje!“ ječela Faiselle zároveň s Varilin, jež křičela: „Jak se můžeme spojit s muži, kteří dokážou usměrňovat?“

„Ti takzvaní asha’mani jsou pošpinění!“ hulákala Saroiya bez jakékoliv zdrženlivosti, jíž se bílé tolik pyšnily. Ruce měla zaťaté do šátku a třásla se tak, až se jí bílé třásně kývaly. „Pošpinění dotekem Temného!“

„Už jenom navrhnout něco takového je proti všemu, za čím Bílá věž stojí,“ vybuchla hrubě Takima. „Každá žena, jež si říká Aes Sedai, i Aes Sedai, které jsou už dlouho v hrobě, by námi opovrhovaly!“

Magla zašla až tak daleko, že zuřivě hrozila pěstí. „Jenom temná družka může navrhnout něco takového! Jenom temná družka!“ Moria při tom obvinění zbledla a pak zrudla hněvem.

Egwain nevěděla, kde si stojí. Černá věž byla Randovým výtvorem a možná byla potřebná, pokud měli mít nějakou naději na vítězství v Poslední bitvě, jenže asha’mani byli muži, kteří dokázali usměrňovat, čehož se všichni báli tři tisíce let, a usměrňovali Stínem pošpiněný saidín. Rand sám byl muž, jenž uměl usměrňovat, jenže bez něj by Stín při Tarmon Gai’donu vyhrál. Světlo jí pomáhej, že na to hledí tak klidně, ale byla to tvrdá pravda. Ale ať už si o tom myslela cokoliv, věci se začínaly vymykat z rukou. Escaralde si nadávala s Faiselle a obě řvaly z plných plic. Otevřené urážky! Ve sněmovně! Saroiyu opustily poslední zbytky klidu bílého adžah a ječela na Malind, která zase ječela na ni, aniž by se navzájem poslouchaly. Byl by div, kdyby vůbec rozuměly tomu, co říkají, a možná to bylo i požehnání. Kupodivu ani Romanda, ani Lelaine od začátku neotevřely pusu, jenom na sebe zíraly. Nejspíš se snažily zjistit, co si o tom myslí ta druhá, jenom proto, aby mohly udělat pravý opak. Magla slezla z lavice a mířila k Morii, mračíc se jako někdo, kdo se chystá prát. Pěsti měla zaťaté. Šátek s vyšívanými liánami jí spadl na zem, ale ona si toho nevšímala.

Egwain vstala a uchopila pravý zdroj. S výjimkou jistých přesně popsaných funkcí bylo usměrňováni ve sněmovně zakázáno – další ze zvyků, jenž ukazoval na temnější dny v historii sněmovny – ale ona spletla prosté tkanivo ze vzduchu a ohně. „Sněmovně byl předložen návrh,“ pronesla a vypustila saidar. Nebylo to tak těžké jako kdysi. Ne snadné, ani zdaleka ne, ale ne těžké. Vzpomínka na sladkost jediné síly zůstávala, dost, aby jí to vystačilo do příště.

Její slova, zesílená tkanivem, zaduněla stanem jako hromobití. Aes Sedai sebou cukaly a zakrývaly si uši. Následné ticho znělo neuvěřitelně hlasitě. Magla na ni užasle zírala a pak sebou trhla, jak si uvědomila, že stojí skoro u lavic modrých. Honem sebrala ze země šátek a spěchala na své sedadlo. Sheriam otevřeně brečela. Tak hlasité to přece určitě nebylo.

„Sněmovně byl předložen návrh,“ zopakovala Egwain do ticha. Po tom jedinou silou zesíleném ryku jí vlastní hlas zvonil v uších. Možná to bylo hlasitější, než si myslela. To tkanivo nebylo určeno k tomu, aby bylo použito v uzavřeném prostoru, i když byl uzavřen jen záplatovanými stěnami. „Jak promluvíš na podporu spojenectví s Černou věží, Morie?“ Jakmile domluvila, posadila se. Kde si v tomhle stojí ona? Jaké problémy z toho vzniknou jí? Jak by se to dalo využít? Světlo jí pomáhej, tohle byly první dvě věci, které ji napadly. Přála si, aby si Sheriam utřela oči a začala se chovat rozumně. Amyrlin potřebovala svou kronikářku, ne nějakou padavku.

Chvíli trvalo, než byl znovu nastolen pořádek. Přísedící si urovnávaly šaty a zbytečně si uhlazovaly sukně, vyhýbaly se pohledu jedna na druhou a zvlášť se nedívaly na přihlížející sestry, tlačící se za lavicemi. Některé přísedící měly na tvářích rudé skvrny, které neměly nic společného s hněvem. Přísedící na sebe neřvou jako pacholci při stříhání ovcí. A zvlášť ne před ostatními sestrami.

„Stojíme přede dvěma zdánlivě nepřekonatelnými problémy,“ řekla Moria nakonec. Už se zase ovládala a byla klidná, avšak líce měla stále zarudlé. „Zaprodanci získali zbraň – znovu ji objevili nebo vymysleli, protože kdyby ji měli už dřív, určitě by ji použili – zbraň, proti níž nic nezmůžeme. Zbraň, proti níž nemáme šanci, i když jenom Světlo ví, proč bychom něco takového chtěly, ale nejdůležitější je, že použití té zbraně nemůžeme zarazit ani přežít. A zároveň se ti… asha’mani… množí jako plevel. Spolehlivé zprávy říkají, že jich je téměř tolik, co žijících Aes Sedai. I kdyby bylo to číslo nafouknuté, nemůžeme si dovolit předpokládat, že je příliš přehnané. A každý den přicházejí další. Špehové se příliš shodují, aby to bylo cokoliv jiného. Pochopitelně bychom měly ty muže zkrotit, ale kvůli Draku Znovuzrozenému je musíme nechat na pokoji. Musíme to nechat na později, a hořká pravda je, že už je na to stejně příliš pozdě. Je jich příliš mnoho. Možná bylo pozdě už tehdy, když jsme zjistily, co dělají.

Když ty muže nemůžeme zkrotit, musíme je nějak ovládnout. V dohodě s Černou věží – spojenectví je příliš silné slovo – v pečlivě formulované dohodě můžeme udělat první kroky k ochraně světa před nimi. Taky je můžeme přivést do našich kruhů.“ Varovně zvedla prst a přelétla pohledem lavice, ale dál mluvila chladně a ovládané. A rázně. „Musíme dát jasně najevo, že prameny bude vždycky splétat sestra – já tu nenavrhuji, abychom nechaly muže ovládat propojený kruh! – ale s muži můžeme kruhy zvětšit. S požehnáním Světla se nám je třeba podaří zvětšit natolik, abychom mohly čelit té zbrani Zaprodanců. Tak zabijeme dva zajíce jedním kamenem. Akorát že tito zajíci jsou lvi, a jestli ten kámen nehodíme, jeden z nich nás určitě zabije. Tak je to prosté.“

Rozhostilo se ticho. Jen Sheriam se krčila kousek od Egwain, ramena se jí třásla a ještě nepřestala brečet.

Pak si Romanda ztěžka povzdechla. „Snad se nám podaří zvětšit kruhy tak, abychom se mohly postavit Zaprodancům,“ pronesla tiše, ale tak měla její slova větší váhu, než kdyby křičela. „Snad se nám podaří ovládnout asha’many. Snad je v obou případech slabé slovo.“

„Když se topíš,“ opáčila Moria stejně tiše, „chytáš se každé větve, která plave kolem, i když, dokud ji nechytíš, nevíš jistě, jestli tě udrží. Ještě se nám nezavřela voda nad hlavou, Romando, ale topíme se. Topíme se.“

Znovu to ticho, až na Sheriamino fňukání. Copak se už vůbec neumí ovládat? Nicméně žádná z přísedících se netvářila vesele, ani Moria, Malind a Escaralde. Neměly před sebou příjemné vyhlídky. Delana dokonce zezelenala a taky vypadala, že začne zvracet.

Egwain se znovu postavila, aby pronesla požadovanou otázku. I když bylo navrženo něco nemyslitelného, obřady bylo třeba dodržovat. Možná víc než dřív. „Kdo stojí proti tomuto návrhu?“

Teď nedostatek řečnic rozhodně nebyl, i když se všechny ovládaly natolik, aby se řídily protokolem. Několik přísedících se pohnulo naráz, ale Magla byla na nohou první, a ostatní se posadily, aniž by dávaly najevo netrpělivost. Faiselle byla na řadě po Magie a potom přišla Varilin, po ní Saroiya a nakonec Takima. Všechny mluvily dlouho, Varilin a Saroiya téměř na hranici zakázaných proslovů, a velice výmluvně. Křeslo přísedící nezískala žádná Aes Sedai, která nedokázala být v případě potřeby výmluvná. Přesto bylo brzy jasné, že se jen opakují, pouze používají jiná slova.

O Zaprodancích a jejich zbrani se žádná nezmínila. Hlavním tématem byla Černá věž, Černá věž a asha’mani. Černá věž byla snětí na tváří země, stejně velkou hrozbou pro svět jako Poslední bitva. Už samotné její jméno naznačovalo sepětí se Stínem, nemluvě o tom, že bylo otevřenou urážkou Bílé věže. Ti takzvaní asha’mani – nepoužily výraz „takzvaní“, ani to neříkaly s opovržením. Ve starém jazyce to znamenalo „ochránci“, a oni byli všechno jen ne ochránci – ti takzvaní asha’mani byli muži, kteří dokážou usměrňovat! Muži odsouzení k šílenství, pokud je dřív nezabije mužská polovina pravého zdroje. Šílenci vládnoucí jedinou silou. Od Magly po Takimu do toho všechny vložily veškerou hrůzu, jakou cítily. Tři tisíce let hrůzy a Rozbití světa předtím. Muži jako tihle zničili svět, zničili věk pověstí a změnily tvář světa. A od nich se žádalo, aby s nimi uzavřely spojenectví. Pokud to udělají, budou je nenávidět všechny národy, a oprávněně. Budou jimi opovrhovat všechny Aes Sedai, a oprávněně. To nelze. Prostě nelze.

Když se Takima konečně posadila a upravila si šátek, spokojeně se usmívala. Společně se jim podařilo vylíčit asha’many jako mnohem děsivější a nebezpečnější, než byli Zaprodanci a Poslední bitva dohromady. Možná se dokonce vyrovnají samotnému Temnému.

Jelikož s obřadními otázkami začala Egwain, bylo na ní, aby to uzavřela, a tak vstala a řekla: „Kdo stojí za dohodou s Černou věží?“ Předtím si jenom myslela, že je ve stanu ticho. Sheriam se konečně ovládla, i když se jí na tvářích dál leskly slzy, ale v tom tichu znělo i její polknutí hlasitě jako křik.

Samalin se postavila vedle Malind, a najednou to zašustilo, Salita, Berana a Aedrin se postavily společně a Kwamesa byla jenom o chvilku za nimi. Stálo devět přísedících a dál se nic nedělo. Egwain si uvědomila, že si hryže ret, a honem toho nechala a jen doufala, že si toho nikdo nevšiml. Stále na rtu cítila zuby. Doufala, že jí neteče krev. Ne že by se na ni někdo díval. Všechny Aes Sedai zřejmě zadržovaly dech.

Romanda seděla a mračila se na Salitu, jež hleděla přímo před sebe, tvář popelavou a chvějící se rty. Tairenská sestra možná nedokázala skrýt svůj strach, ale šla si pevně za svým. Romanda pomalu kývla a k překvapení všech vstala. I ona se rozhodla porušit zvyk. „Občas,“ utrousila a dívala se na Lelaine, „musíme udělat i věci, které bychom raději neudělaly.“

Lelaine se šedovlasé žluté podívala do očí. Obličej měla jako vymodelovaný z porcelánu a nepatrně zvedla bradu. A potom náhle vstala a netrpělivě se podívala na Lyrelle, která chvíli civěla s otevřenou pusou, než se také zvedla.

Zíraly všechny. Žádná žena nevydala ani hlásku. Bylo hotovo.

Tedy skoro hotovo. Egwain si odkašlala a snažila se upoutat pozornost Sheriam. Teď byla na řadě kronikářka, jenomže Sheriam si jen otírala slzy a dívala se po lavicích, jako by počítala, kolik přísedících stojí, a doufala, že se prve přepočítala. Egwain si odkašlala hlasitěji a zelenooká žena sebou trhla a obrátila se k ní. I pak jí trvalo věčnost, než si vzpomněla, co má za povinnosti.

„Menší konsenzus platí,“ ohlásila nejistým hlasem, „budeme usilovat o dohodu s… s Černou věží.“ Zhluboka se nadechla, pořádně se narovnala a její hlas získal na síle. Byla zpátky na známé půdě. „V zájmu jednoty žádám o větší konsenzus.“

To bylo silné volání. I ve věcech, které bylo možné rozhodnout menším konsenzem, se vždy dávala přednost jednohlasné volbě. Jejímu dosažení mohly předcházet hodiny i dny debat, ale nepřestávalo se, dokud všechny přísedící nesouhlasily nebo nebylo jasné jako voda, že k dohodě nedojde. Toto volání vnímala každá sestra. Delana se zvedla jako loutka, s níž někdo pohybuje proti její vůli, a nejistě se rozhlížela.

„S tímhle nemůžu souhlasit,“ prohlásila Takima proti veškeré slušnosti. „Ať řekne kdokoliv cokoliv, ať tu budeme sedět sebedéle, nemůžu a nebudu! Ne-bu-du!“

Nikdo jiný už nevstal. Ano, Faiselle se vrtěla na lavici a pohnula se, jako kdyby chtěla vstát, upravila si šátek a celé to zopakovala. Nikdo jiný se nepohnul. Saroiya si hryzala klouby na ruce a tvářila se vyděšeně a Varilin vypadala, jako by dostala ránu kladivem mezi oči. Magla svírala okraj lavice a tupě zírala na koberec před sebou. Očividně cítila, jak se na ni Romanda mračí, ale jenom se nahrbila.

Takima to měla ukončit. Nemělo smysl usilovat o větší konsenzus, když někdo jasně sdělil, že nevstane. Ale Egwain se rozhodla také porušit slušnost a protokol. „Je tu někdo, kdo má pocit, že kvůli tomu musí opustit své křeslo?“ zeptala se rázně.

Ozvalo se lapání po dechu, Egwain však dech zadržovala. Tohle je mohlo zlomit, ale lepší teď a veřejně, pokud to mělo přijít. Saroiya se rozčileně rozhlédla, nikdo jiný se už nepohnul.

„Tak budeme pokračovat,“ pokračovala Egwain. „Opatrně. Chvíli potrvá, než naplánujeme, jak přesně k Černé věži přistupovat a co říci.“ Byl čas použít několik bezpečnostních opatření. Světlo, než tohle vyřídí, uštve se. „Pro začátek, jsou nějaké návrhy ohledně našeho… poselstva?“

20

V noci

Dávno předtím než zasedání skončilo, měla Egwain zadek z tvrdé dřevěné lavice i přes složený plášť úplně znecitlivělý. A jak poslouchala nekonečné dohadování, zatoužila mít znecitlivělé i uši. Sheriam, jež musela stát, začala přešlapovat, jako by toužila po židli. Nebo by si možná ráda jen sedla na koberec. Egwain mohla odejít a osvobodit sebe i Sheriam. Nic nevyžadovalo, aby tu amyrlin zůstala, a její poznámky ostatní poslouchaly jen ze zdvořilosti, načež se znovu vrhly do hovoru tam, kde skončily. Tohle nemělo nic společného s válkou a sněmovna jí nehodlala dovolit sáhnout na otěže. Mohla odejít kdykoliv – jen by kvůli vyžadované obřadnosti na chvíli přerušila hádky – ale bála se, že kdyby to udělala, ráno by ze všeho nejdřív dostala do ruky plně vypracovaný plán, jejž by přísedící již prováděly, a ona by neměla tušení, co se na ni řítí, dokud by si ho nepřečetla. Přinejmenším tohoto se bála na začátku. Už nebylo překvapivé, kdo mluvil nejdéle. Magla, Saroiya, Takima, Faiselle a Varilin se všechny viditelně vztekaly, když slovo dostala jiná přísedící. Ovšemže přijaly rozhodnutí sněmovny, alespoň na povrchu. Nemohly dělat nic jiného než se vzdát svých křesel. Ale jakkoliv sněmovna usilovně bojovala o konsenzus, jakmile bylo rozhodnuto o tom, kudy se dát, byť v menším konsenzu, pak se očekávalo, že po této cestě půjde každá, nebo aspoň nebude překážet. V tom byl zádrhel. Co přesně je překážení? Žádná z těch pěti samozřejmě nepromluvila proti přísedící ze svého adžah, ale ostatní čtyři vyskočily pokaždé, když nějaká přísedící usedla, a všech pět v připadě, že dotyčná byla modrá. A ať už mluvila kterákoliv z nich, velmi přesvědčivě vysvětlovala, proč se předchozí mluvčí naprosto mýlí a proč jenom směřuje ke katastrofě. Ne že by zatím Egwain viděla nějakou skutečnou stopu po tajné dohodě. Stejně ostražitě sledovaly sebe navzájem jako všechny ostatní, mračily se na sebe a očividně nedůvěřovaly těm druhým, že jejich námitky správně přednesou.

Na každý pád jenom máloco z toho, co bylo navrženo, došlo potvrzení. Přísedící se nedokázaly shodnout na tom, kolik sester by měly do Černé věže poslat a kolik z každého adžah, kdy by je měly poslat, co musí požadovat, s čím by měly souhlasit a co bez váhání odmítnout. Navrch všechna adžah kromě žlutého se považovala za jedinečně kvalifikovaná vést poselstvo. Kwamesa trvala na tom, že cílem je vyjednat nějakou smlouvu, a Escaralde tvrdila, že pro takový neslýchaný podnik je nutná znalost historie. Berana dokonce poukázala, že takováto dohoda musí být přijata nanejvýš racionálně. Jednání s asha’many jistě probudí mnohé vášně a všechno kromě chladné logiky zajisté povede k okamžité katastrofě. Ve skutečnosti se kvůli tomu značně rozvášnila. Romanda chtěla, aby oddíl vedla žlutá, ale protože tam bude těžko někdo potřebovat léčení, omezila se na umíněné naléhání, že sestra z kteréhokoliv jiného adžah by se mohla nechat ovlivnit zvláštními zájmy svého adžah a zapomenout, proč to dělají.

Přísedící ze stejného adžah se navzájem podporovaly jen do té míry, aby to nevypadalo, že spolu otevřeně nesouhlasí, a žádná dvě adžah nebyla ochotná se shodnout na čemkoliv kromě toho, že je do Černé věže třeba vyslat poselstvo. Zatím se hádaly i kvůli tomu, má-li se to vůbec nazývat poselstvo, dokonce i ty, které návrh zpočátku podporovaly. Morii samotnou už celá představa děsila.

Egwain nebyla jediná, koho neustálé námitky a protinámitky unavily. Všechno bylo rozžvýkáno tak dokonale, že nic nezůstalo a muselo se začít znovu od začátku. Sestry odcházely a jiné přicházely, aby po několika hodinách zase odešly. Když ale Sheriam konečně pronesla obřadné: „Odejděte nyní ve Světle,“ byla už noc a kromě Egwain a přísedících tu zůstalo jen několik desítek sester. Některé přísedící vypadaly, jako by je prohnaly mandlem. A nerozhodly vůbec nic kromě toho, že je třeba další jednání, než budou moci o něčem rozhodnout.

Venku visel na sametově černé obloze poprášené třpytícími se jizvami bledý půlměsíc a bylo hrozně zima. Když Egwain odcházela, dělala se jí u úst pára. Cestou se usmívala a poslouchala, jak se za ní přísedící rozcházejí. Některé se ještě hádaly. Romanda a Lelaine šly spolu, ale vysoký hlas žluté se nebezpečně blížil ječeni a modrá nebyla o moc pozadu. Obvykle se hádaly, pokud spolu musely být, ale tohle bylo poprvé, kdy je Egwain viděla, jak to dělají, i když nemusí. Sheriam jí nepříliš nadšeně nabídla, že donese hlášení o opravách vozů a o píci, o něž požádala ráno, ale ani se nepokoušela skrýt úlevu, když ji Egwain poslala do postele. S chvatným pukrletem odběhla do noci. Ve většině stanů byla tma, jen měsíc na ně vrhal slabé světlo. Pouze několik sester zůstávalo vzhůru po setmění. Lampového oleje a svíček nebyl nikdy nadbytek.

V této chvíli se Egwain zdržení hodilo, ale to nebyl důvod, proč se usmívala. Někdy během všeho toho dohadováni ji úplně přešla bolest hlavy. Dnes v noci nebude mít problémy s usínáním. Halima to sice vždycky napravila, ale po jejích masážích měla protivné sny. No, i bez nich se jí málokdy zdálo něco příjemného, jenže tyhle byly temnější než ostatní a ona si z nich kupodivu nic nepamatovala kromě toho, že byly temné a znepokojivé. Obě věci nepochybně pocházely z pozůstatků bolesti, na něž Haliminy prsty nedosáhly. Naučila se pamatovat si všechny sny. Musela si je pamatovat. Nicméně když ji dnes nebolela hlava, neměla by mít problémy a snění bylo to nejmenší, co musela udělat.

Jako sněmovna a její pracovna, i její stan stál na kousku volnějšího prostoru s vlastním dřevěným chodníkem. Nejbližší stany byly o několik sáhů dál, aby měla amyrlin trochu soukromí. Alespoň tak jí to vysvětlily. Mohla to být dokonce pravda. Egwain z al’Vereů už nebyla bezvýznamná. Stan nebyl velký, o stranách čtyři kroky na délku, a uvnitř bylo málo místa, když tam byly čtyři mosazí obité truhlice plné šatů, dvě palandy a kulatý stoleček, bronzové ohřívadlo, stojan s umyvadlem, stojací zrcadlo a jedno z několika málo skutečných křesel v táboře. Byl to prostý kousek, jednoduše vyřezávaný, ale bylo pohodlné, a pro ni to byl velký přepych, když si mohla složit nohy pod sebe a číst si. Tedy když měla čas na čtení pro zábavu. Druhá palanda byla pro Halimu, a Egwain překvapilo, když zjistila, že na ni druhá žena už nečeká. Stan však nebyl prázdný.

„Ke snídani jsi měla jenom chleba, matko,“ mírně ji napomenula Chesa, když Egwain vstoupila. Její komorná, v prostých šedých šatech téměř obtloustlá, seděla na stoličce a ve světle olejové lampy štupovala punčochy. Byla hezká, ale občas to vypadalo, že pro ni pracuje už celou věčnost, a nejenom od Salidaru. Rozhodně se chovala směle jako stará služka, včetně toho, že Egwain hubovala. „V poledne jsi nejedla nic, pokud vím,“ pokračovala a zvedla sněhobílou punčochu, aby pořádně viděla na díru, kterou látala na patě, „a večeře ti vystydla už dobře před hodinou. Nikdo se mě neptá, ale kdyby ano, řekla bych, že ty tvoje bolesti hlavy pocházejí od toho, že nejíš. Jsi moc hubená.“

S tím konečně odložila punčochu do košíku a rychle vstala, aby Egwain vzala plášť. Přitom vykřikovala, že je Egwain studená jako led. To byl podle ní další důvod k bolestem hlavy. Aes Sedai si chodily a nevšímaly si zimy či horka, ale jejich tělo poznalo, co se děje. Nejlepší je v zimě se pořádně oblékat. A nosit červené spodničky. Každý ví, že červenaje nejteplejší. I jezení pomáhá. Prázdný žaludek vždycky vede k třesavce. Ji přece nikdy nikdo neviděl se třást, nebo ano?

„Děkuju, mami,“ pronesla Egwain nadneseně, čímž si vysloužila frknutí. A šokovaný pohled. Přese všechno se Chesa držela toho, co je správné, až vedle ní Aledrin vypadala nedbalá. I když Chesa dbala hlavně na ducha pravidel, ne na jejich doslovnou podobu. „Dnes večer mě hlava nebolí, díky tomu tvému čaji.“ Možná to bylo tím čajem. Jakkoliv byl ohavný, jako lék nebyl o nic horší než sezení při jednání sněmovny, trvajícím víc než půl dne. „A nemám moc velký hlad. Rohlík bude stačit.“

Pochopitelně to nebylo tak prosté. Vztah mezi paní a služkou není nikdy prostý. Žily vedle sebe a služka ji viděla, když jí bylo nejhůř, a znala všechny její chyby a slabé stránky. Před komornou se nic neutají. Chesa remcala a nadávala celou dobu, co Egwain pomáhala se svlékáním, a nakonec, když byla Egwain zabalená v županu – z červeného hedvábí s nabíranou murandskou krajkou a květinovou výšivkou, což byl dar od Anaiyi – ji nechala sundat plátýnko z podnosu na kulatém stolečku.

Čočka v misce ztuhla, ale to napravilo menší usměrnění, a s první lžící Egwain zjistila, že hlad opravdu má. Vyjedla misku do čista, snědla i kousek modrého sýra, poněkud seschlé olivy a dva křupavé rohlíky, i když z nich musela vybrat červy. Protože nechtěla hned usnout, vypila jen jeden pohár svařeného vína, které také potřebovalo přihřát a bylo trochu nahořklé, ale Chesa se pochvalně usmívala, jako by Egwain všechno na podnose snědla. Když nahlédla na talíře, zjistila, že kromě pecek z oliv a drobků opravdu snědla všechno.

Jakmile se uložila na úzké palandě pod dvěma měkkými vlněnými pokrývkami a husím peřím nacpanou peřinou, vytaženou až k bradě, Chesa vzala podnos a odcházela, ale ve vchodu se ještě zastavila. „Mám se vrátit, matko? Kdyby tě začala bolet hlava… No, ta ženská si jistě našla společnost, jinak by tu byla.“ Když říkala „ta ženská“, otevřeně se mračila. „Mohla bych ti uvařit další čaj. Mám ho od formana, který tvrdil, že na léčení bolestí hlavy je nejlepší. A taky kloubů a zkaženého žaludku.“

„Opravdu si myslíš, že je do větru, Cheso?“ zamumlala Egwain. Pod pokrývkami jí už začínalo být teplo a byla ospalá. Chtělo se jí spát, ale ne hned. Hlavu a klouby a žaludek? Nyneiva by se nad tím rozbrečela smíchy. Nakonec možná to bolení hlavy přece jen zahnalo žvanění sester. „Halima asi flirtuje, ale nemyslím, že to někdy zašlo dál než k flirtování.“

Chesa chvíli jen špulila rty. „Jsem z ní… nervózní, matko,“ přiznala nakonec. „Něco na ní prostě není v pořádku. Cítím to pokaždé, když se objeví. Je to jako takový ten pocit, že se k tobě někdo plíží zezadu, nebo když si uvědomím, že mě při koupání pozoruje muž, nebo…“ Zasmála se, ale vesele to neznělo. „Neumím to popsat. Prostě na ní něco nesedí.“

Egwain si povzdechla a zachumlala se hlouběji do pokrývek. „Dobrou noc, Cheso.“ Krátce usměrnila a zhasla lampu, takže se stan ponořil do tmy. „Dneska v noci se jdi vyspat do vlastní postele.“ Halimu by mohlo rozčílit, kdyby přišla a našla na své palandě někoho jiného. Opravdu ta žena zlomila ruku muži? Ten muž ji musel nějak vyprovokovat.

Dnes v noci chtěla mít sny, klidné sny – alespoň sny, které by si zapamatovala, i když z těch bylo jen pár, jež by lidé nazvali klidnými – ale nejdřív musela vstoupit do jiného druhu snu. Nepotřebovala k tomu ani jeden z těch ter’angrialů, které sněmovna tak přísně strážila. Vklouznout do lehkého transu bylo snadné, zvlášť když byla tak utahaná, a…

…bez těla, jen se vznášela v nekonečné černi obklopená nekonečným mořem světel, obrovským vírem maličkých teček zářících jasněji než hvězdy. To byly sny všech lidí na světě, lidí na všech světech, jež existovaly či mohly existovat, na světech tak divných, že je ani nedokázala pochopit, a všechny tyto sny byly vidět v této nepatrné mezeře mezi Tel’aran’rhiodem a bdělým světem, v nekonečném prostoru mezi realitou a sny. Některé sny poznala od podívání. Všechny vypadaly stejné, ale ona je poznala stejně jistě, jako znala tváře svých sester. Některým se vyhýbala. Rand si své sny vždy chránil a ona se bála, že by to mohl zjistit, kdyby se do nich pokusila nahlédnout. A jeho štít by jí stejně zabránil cokoliv uvidět. Škoda že ze snů nepoznala, kde se dotyčný nachází. Dvě světelné tečky tu mohly být vedle sebe a ti, jimž se zdály, tisíc mil daleko od sebe. Její pozornost upoutal Gawynův sen a ona rychle utekla. V jeho snech číhalo zvláštní nebezpečí, a nebylo jen v tom, že se do nich chtěla ponořit. Nad Nyneiviným snem zaváhala a zatoužila do ní vpravit strach ze Světla, ale Nyneivě se dařilo ji zatím ignorovat, a Egwain by ani nenapadlo vtáhnout ji do Tel’aran’rhiodu proti její vůli. Takové věci dělávali Zaprodanci. Ale lákalo ji to.

Pohybovala se, aniž by se pohnula, a pátrala po jednom spícím. Tedy po jednom ze dvou. Oba budou vhodní. Světla jako kdyby se kolem ní roztočila, míhala se tak rychle, že z nich byly rozmazané šmouhy, zatímco ona nehybně proplouvala tím hvězdným mořem. Doufala, že aspoň jeden z těch dvou, po kterých toužila, už usnul. Světlo ví, že bylo dost pozdě pro každého. Nejasně si uvědomovala své tělo v bdělém světě a cítila, jak potlačuje zívnutí a pod pokrývkami si přitahuje kolena k bradě.

Pak zahlédla světýlko, po němž pátrala, a to se před ní rozšířilo a hnalo se blíž, z hvězdičky na obloze se změnilo v měsíc a pulsovalo jako dýchající tvor. Pochopitelně se ho nedotkla. To mohlo vést k nejrůznějším komplikacím i s tímto spícím. Kromě toho by bylo trapné vklouznout někomu do snu náhodně. Vůlí pronikla přes vlasově tenký prostor, jenž zbýval mezi ní a snem, a opatrně promluvila, aby to neznělo jako křik. Neměla tělo, neměla ústa, ale promluvila.

ELAIN, TADY JE EGWAIN. SEJDEME SE NA OBVYKLÉM MÍSTĚ. Nemyslela si, že by ji někdo jiný mohl zaslechnout, aniž by to věděla, ale nemělo smysl zbytečně riskovat.

Světýlko najednou zhaslo. Elain se probudila. Ale bude si to všechno pamatovat a bude vědět, že ten hlas nebyl jen součástí jejího snu.

Egwain se posunula… stranou. Nebo to možná bylo spíš jako dokončení kroku, když prve nakročila. Mohlo to být obojí. Posunula se a…

…a stála v malé místnosti, kde byl pouze poškrábaný dřevěný stůl a židle s rovnými opěradly. Za oběma okny byla vidět hluboká tma, ale uvnitř bylo jakési zvláštní světlo, jiné než světlo měsíce, lampy nebo slunce. Zdánlivě nepřicházelo odnikud, prostě tu bylo. Ale docela stačilo, aby ta ubohá, smutná místnost byla jasně vidět. Zaprášené dřevěné panely byly prolezlé červotočem a rozbitými okenními tabulkami dovnitř padal sníh na hromádku větviček a suchého listí. Tedy spíš byl na podlaze občas sníh a občas větvičky a suché listí. Stůl a židle zůstávaly tam, kde stály, ale kdykoliv se podívala stranou a zase zpátky, sníh mohl být pryč a větvičky a hnědé listí někde jinde, jako by je rozprášil vítr. Přesouvaly se dokonce i tehdy, když se na ně dívala. Už jí to nepřipadalo o nic divnější než pocit, že ji sleduje někdo neviditelný. Obojí nebyla pravda, tak to prostě v Tel’aran’rhiodu chodilo. Byl to odraz skutečnosti a sen, vše promíchané dohromady.

Celý svět snů působil prázdně, ale tahle místnost měla jakousi dutou prázdnotu, jež mohla být pouze na místě, které bylo v bdělém světě skutečně opuštěné. Před nemnoha měsíci bývala tahleta malá místnost pracovnou amyrlin, hostinec se nazýval Menší věž a vesnice Salidar, vyrvaná lesu, kypěla životem, neboť byla jádrem odporu proti Elaidě. Když teď vyjde ven, uvidí, jak sněhem uprostřed ulice, která byla tak pečlivě vyplená, prorůstají stébla nové trávy. Sestry do Salidaru stále cestovaly, aby navštívily holubníky, protože se každá bála, aby holub, kterého pošle právě její špeh, nepadl do rukou jiné, ale pouze v bdělém světě. Zajít k holubníkům nyní by bylo asi stejně užitečné jako přát si, aby ji holubi zázrakem našli. Krotká zvířata neměla ve světě snů odraz a nic, co se tu stalo, se nemohlo dotknout bdělého světa. Sestry s přístupem ke snovým ter’angrialům navštěvovaly jiná místa než nějakou opuštěnou díru v Altaře, a nikdo jiný neměl důvod sem ani ve snu chodit. Tohle bylo jedno z míst na světě, kde si mohla být Egwain jistá, že ji nikdo nepřekvapí. Ukázalo se, že na mnoha ostatních jsou nezvaní hosté. Nebo hluboký smutek. Nenáviděla pohled na to, co se stalo s Dvouříčím od jejího odchodu.

Jak tak čekala, než se objeví Elain, snažila se potlačit svou obvyklou netrpělivost. Elain nebyla snílek, musela použít ter’angrial. A určitě bude chtít povědět Aviendze, kam jde. Přesto, jak se minuty vlekly, začala podrážděně přecházet sem a tam. Tady čas plynul jinak. Hodina v Tel’aran’rhiodu mohla být v bdělém světě minutou, nebo obráceně. Elain mohla být rychlá jako vítr. Egwain si překontrolovala oděv, šedé jezdecké šaty se složitou zelenou výšivkou na živůtku a v širokých pruzích na lemu rozdělené sukně – myslela snad na zelené adžah? – a prostá stříbrná síťka na vlasech. A samo sebou měla kolem krku amyrlininu štolu. Honem ji nechala zmizet, ale po chvíli jí dovolila se znovu objevit. Vlastně šlo o to, že ji nechala se vrátit, ne že by na ni vědomě myslela. Štola byla součástí toho, jak teď uvažovala, a s Elain si potřebovala promluvit jako amyrlin.

Ale žena, která se konečně objevila v místnosti, prostě se v jednom okamžiku zjevila, nebyla Elain, nýbrž Aviendha, překvapivě oděná ve stříbrem vyšívaném modrém hedvábí se světlou krajkou na límci a rukávech. Těžký náramek z vyřezávané slonoviny proto vypadal na těchto šatech stejně nepatřičně jako snový ter’angrial, který jí visel na řemínku kolem krku. Byl to podivně pokroucený kamenný kroužek s barevnými flíčky.

„Kde je Elain?“ zeptala se Egwain úzkostlivě. „Stalo se jí něco?“

Aielanka se na sebe polekaně podívala a náhle byla v tmavé nabírané sukni a bílé haleně s tmavou loktuší přehozenou přes ramena a tmavým šátkem v narudlých vlasech, které jí teď visely až k pasu, i když Egwain tušila, že v bdělém světě budou kratší. Ve světě snů bylo všechno proměnlivé. Kolem krku se Aviendze objevil stříbrný náhrdelník, proužky složitě propojených koleček, jež Kandořané nazývali sněhové vločky, který jí Egwain kdysi dala. Připadalo jí to tak dávno. „Nedokázala to použít,“ řekla Aviendha a slonovinový náramek jí sklouzl po zápěstí, když se dotkla pokrouceného kroužku na řemínku nad druhým náhrdelníkem. „Prameny jí unikaly. To kvůli dětem.“ Náhle se zazubila a smaragdové oči jí málem zazářily. „Občas se umí nádherně navztekat. Hodila ten kroužek na zem a dupala po něm.“

Egwain frkla. Děti? Takže jich bude víc než jen jedno. Zvláštní, Aviendha se hravě vypořádala s tím, že Elain čeká dítě, třebaže byla Egwain přesvědčená, že Randa miluje rovněž. Aielské způsoby byly prapodivné, to přinejmenším. Egwain by si to však o Elain nemyslela! A o Randovi! Nikdo jí vlastně neřekl, že otcem je on, a ona se na něco takového mohla těžko vyptávat, jenže uměla počítat a velice pochybovala, že by se Elain vyspala s jiným mužem. Uvědomila si, že na sobě má pevné sukno, tmavé a silné, a loktuši mnohem tlustší než Aviendha. Dobrý dvouříčský oděv. Takové šaty ženy nosily, když zasedaly v ženském kroužku. Kupříkladu když si nějaká hlupačka nechala udělat dítě a nehodlala se vdát. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a byla zpátky v zeleně vyšívaných jezdeckých šatech. Zbytek světa nebyl stejný jako Dvouříčí. Světlo, viděla hodně, aby to věděla. Nemuselo se jí to líbit, ale musela s tím žít.

„Hlavně pokud je ona a… děti… v pořádku.“ Světlo, kolik? Víc než jedno by mohlo znamenat potíže. Ne, nebude se ptát. Elain má určitě tu nejlepší porodní bábu v celém Caemlynu. Lepší bude honem změnit téma. „Neslyšela jsi něco o Randovi? Nebo o Nyneivě? Ráda bych si s ním promluvila, takhle s ním utýct.“

„Ani o jednom z nich jsme nic neslyšely,“ odpověděla Aviendha a upravila si loktuši stejně pečlivě jako Aes Sedai, jež se snaží vyhnout pohledu do očí amyrlin. Nemluvila taky opatrně?

Egwain mlaskla, jak se na sebe zlobila. Opravdu začínala vidět spiknutí všude a podezírala každého. Rand se někde schovává, tak to je. Nyneiva je Aes Sedai, svobodná, a může si dělat, co se jí zachce. I když amyrlin něco přikázala, Aes Sedai si stejně obvykle našly způsob, jak udělat přesně to, co chtěly. Ale amyrlin stejně hodlala Nyneivu z al’Mearů řádně usadit, jakmile ji jednou dostane do spárů. A ohledně Randa… „Obávám se, že se k vám blíží potíže,“ řekla.

Na stole se objevil stříbrný čajník na podnose z tepaného stříbra se dvěma šálky z tenkého zeleného porcelánu. Z hubičky stoupala pára. Mohla nechat objevit čaj už rovnou v šálcích, ale nalévat ho jaksi bylo součástí toho, když se někdo pozve na čaj, i když je to jenom pomíjivý čaj asi stejně skutečný jako sen. Člověk mohl zemřít žízní, kdyby se pokoušel pít to, co našel v Tel’aran’rhiodu, natož to, co si sám vytvořil, ale tento čaj chutnal, jako by lístky pocházely z čerstvého soudku a ona přidala správné množství medu. Posadila se, napila se a vysvětlila druhé ženě, co se stalo ve sněmovně a proč.

Po první slovech Aviendha držela šálek v prstech, aniž by se napila, a upřeně Egwain pozorovala. Tmavá sukně a světlá halena se změnily v cadinsor, kabátec a kalhoty šedohnědé barvy, jež splývala se stíny. Dlouhé vlasy měla náhle krátké a skrývala je šufa, černý závoj jí visel na prsa. Slonovinový náramek jí nevhodně zůstal na zápěstí, třebaže Děvy oštěpu nikdy nenosily šperky.

„To všechno kvůli paprsku, který jsme cítily,“ zamumlala zpola pro sebe, když Egwain domluvila. „Protože si myslí, že Duše Stínu získaly zbraň.“ To bylo zvláštně vyjádřeno.

„Co jiného to mohlo být?“ ptala se Egwain zvědavě. „Říkala něco některá z moudrých?“ Už to bylo dávno, co věřila, že Aes Sedai znají všechno, a moudré občas vyjevily něco, co by i nejlhostejnější sestru vyvedlo z míry.

Aviendha se zamračila a šaty se jí změnily zpátky na sukni, halenu a loktuši a potom po chvilce v modré hedvábí s krajkou, tentokrát s velmi krásným kandorským náhrdelníkem a slonovinovým náramkem. Snový prsten na řemínku pochopitelně zůstal. Kolem ramen se jí objevil šátek. V místnosti bylo zima, ale ta bledě modrá krajka mohla těžko někoho zahřát. „Moudré jsou na tom stejně jako tvoje Aes Sedai. I když ne tak vyděšené, myslím. Život je sen a každý se nakonec probudí. Tancujeme s oštěpy se Spalovačem listí.“ Tohle jméno pro Temného Egwain odjakživa připadalo divné, protože pocházelo ze suché Pustiny. „Ale nikdo, kdo do tance vstoupí, neví, zda z něj vyjde živý, či mrtvý. Podle mě moudré nebudou uvažovat o nějakém spojenectví s asha’many. Je to moudré?“ dodala opatrně. „Z toho, co jsi říkala, si nejsem jistá, jestli si to přeješ.“

„Nevidím jinou možnost,“ připustila Egwain váhavě. „Ta díra má napříč tři míle. Tohle je jediná naděje, kterou podle mého názoru máme.“

Aviendha se zadívala do svého čaje. „A jestli Duše Stínu žádnou zbraň nemají?“

Náhle Egwain došlo, co Aviendha dělá. Cvičila se u moudrých a bez ohledu na šaty byla moudrá. Egwain se skoro chtěla usmát. Její přítelkyně se z horkokrevné Děvy oštěpu, jakou ji poznala, hodně změnila. Ale taky nezapomínala, že cíle moudrých se od cílů Aes Sedai často liší. To, čeho si sestry hluboce vážily, pro moudré neznamenalo nic. Byla smutná z toho, že musí Aviendhu považovat za moudrou a ne za přítelkyni. Moudrou, která bude spíš hledět na to, co je dobré pro Aiely, než na to, co je dobré pro Bílou věž. Přesto to byla dobrá otázka.

„Dříve nebo později se budeme muset s Černou věží vypořádat, Aviendho, a Moria měla pravdu. Asha’manů už je příliš mnoho, aby někdo mohl myslet na jejich zkrocení. A to pokud bychom se opovažovaly myslet na jejich zkrocení před Poslední bitvou. Sen mi možná ukáže jinou cestu, ale zatím se to nestalo.“ Žádný z jejích snů jí zatím neukázal nic užitečného. No, ne doopravdy. „Tohle je alespoň začátek, jak je zvládnout. Na každý pád se to stane. Pokud se přísedící dokážou shodnout i na něčem jiném kromě toho, že se budou muset pokusit o dohodu. Takže s tím musíme žít. Z dlouhodobého hlediska by to nakonec mohlo být nejlepší řešení.“

Aviendha se usmála do svého čaje. Nebyl to pobavený úsměv, spíš se jí z nějakého důvodu ulevilo. Její hlas však zněl vážně. „Vy Aes Sedai vždycky považujete muže za hlupáky. A to oni často nejsou. Tedy mnohem častěji, než si myslíte. Buďte s těmi asha’many opatrní. Mazrim Taim zdaleka není hloupý a já si myslím, že je velice nebezpečný.“

„Sněmovna si toho je vědoma,“ procedila Egwain suše. Tedy aspoň toho, že je nebezpečný. Mohlo by být vhodné poukázat na to druhé. „Nevím, proč se o tom vůbec bavíme. Nemám na to žádný vliv. Důležité je, že sestry nakonec dojdou k závěru, že Černá věž už není důvodem, proč se držet od Caemlynu dál, když už s asha’many stejně budeme muset mluvit. Příští týden nebo zítra si k vám sestry zaskočí, jenom aby se podívaly na Elain a jak jde obléhání. My musíme rozhodnout, jak uchovat v tajnosti to, co chceme utajit. Mám pár návrhů a doufám, že vy budete mít další.“

Představa, že se v královském paláci budou objevovat cizí Aes Sedai, Aviendhu rozčílila natolik, že přešla od modrého hedvábí ke cadin’soru a pak k vlněné sukni a haleně z algode a zase zpátky, i když ona si toho zřejmě nevšimla. Zachovávala tak vyrovnaný výraz, že by se za něj žádná sestra nemusela stydět. Rozhodně se nemusela ničeho bát, pokud by Aes Sedai odhalily rodinku nebo zajaté sul’dam a damane nebo dohodu s Mořským národem, ale nejspíš se obávala, jaký dopad to bude mít na Elain.

Z Mořského národa se objevil nejenom cadin’sor, ale také kulatý puklíř z hověziny a tři krátké aielské oštěpy. Egwain napadlo, že se zeptá, jestli snad nemá s hledačkami větru nějaké zvláštní potíže – tedy jiné než obvykle – ale zarazila se. Když se o tom Aviendha sama nezmínila, tak to zřejmě chtěly s Elain zvládnout samy. Určitě by něco řekla, kdyby o tom měla Egwain vědět. Nebo snad ne?

Egwain si povzdechla, odložila šálek na stůl, kde okamžitě zmizel, a přetřela si oči. Podezírání se již opravdu stalo její součástí. A bez něj by nejspíš dlouho nepřežila. Aspoň že vždycky nemusela podle svého podezření jednat, ne s přítelkyní.

„Jsi unavená,“ poznamenala Aviendha a znovu měla bílou halenu a tmavou sukni a loktuši, ustaraná moudrá se zelenýma očima. „Spáváš dobře?“

„Ovšem,“ zalhala Egwain a podařilo se jí usmát se. Aviendha a Elain měly dost svých starostí, nemusela jim navrch ještě vykládat o svých bolestech hlavy. „Nic dalšího mě nenapadá,“ pravila vstávajíc. „Co ty? Takže jsme skončily,“ pokračovala, když druhá žena zavrtěla hlavou. „Vyřiď Elain, ať na sebe dává pozor. A ty na ni taky dohlídni. A na její děti.“

„Dohlídnu,“ slíbila Aviendha, nyní v modrém hedvábí. „Ale ty na sebe taky musíš dbát. Myslím, že se příliš dřeš. Spi dobře a probuď se,“ popřála jí laskavě po aielském způsobu dobrou noc a zmizela.

Egwain se zamračila na místo, kde prve stála. Přece se tolik nedřela. Jenom tak, jak to bylo potřeba. Vklouzla zpátky do svého těla a zjistila, že spí hlubokým spánkem.

To ovšem neznamenalo, že spí ona. Ne tak docela. Její tělo spalo, dýchalo pomalu a zhluboka, ona však sklouzla jen tak hluboko, aby přišly sny. Mohla stejně klidně počkat, až se probudí a vzpomene si na sny pak, jako je zapsat do knížečky vázané v kůži, již schovávala na dně truhlice na šaty pod tenkými lněnými spodničkami, jež do jara nebude potřebovat. Ale sledovat sny, jak přicházely, šetřilo časem. Myslela si, že by jí to mohlo pomoci rozšifrovat, co znamenají. Přinejmenším ty, jež byly něco víc než obyčejné noční fantazie.

Těch byla spousta, poměrně často se v nich objevoval Gawyn, vysoký krasavec, který ji pevně objal a tancoval s ní a miloval se s ní. Jednou, dokonce ve svých snech, couvla před pomyšlením, že se s ním miluje. Když si na to vzpomněla po probuzení, začervenala se. Teď jí to připadalo dost hloupé, dětinské. Jednou se s ním spojí jako se svým strážcem, nějak, a vdá se za něj a bude se s ním milovat, dokud nebude prosit o smilování. Dokonce i ve spánku se tomu zasmála. Jiné sny nebyly zdaleka tak příjemné. Brodila se po pás hlubokým sněhem hustým lesem a věděla, že musí dojít na konec lesa. Jenomže když mezi stromy před sebou ten konec zahlédla, stačilo mrknout a najednou byl zase daleko a ona se musela plahočit dál. Nebo tlačila velký mlýnský kámen do prudkého kopce, jenže pokaždé, když byla skoro nahoře, uklouzla, spadla a dívala se, jak se obrovský kámen valí dolů, takže se musela vydat zpátky a začít znovu od začátku, akorát že kopec byl pokaždé vyšší a vyšší. Věděla o snech už tolik, aby poznala, z čeho tyto sny pocházejí, i když neměly žádný zvláštní význam. Tedy kromě faktu, že byla unavená a měla před sebou zdánlivě nekonečný úkol. Navíc se tomu nedalo odpomoci. Cítila, jak se její tělo cuká při snech o těžké práci, a snažila se uvolnit svaly. Takovýto polospánek byl určitě lepší než žádný, ale to by nesměla strávit půlku noci převalováním na palandě. Trochu to fungovalo. Alespoň sebou házela jenom při snu, kdy musela táhnout vůz plný Aes Sedai po rozblácené cestě.

Přišly i další sny.

Mat stál na návsi a hrál kuželky. Domy s doškovými střechami byly nestálé, jako ve snu – občas byly břidlicové, občas domy vypadaly jako z kamene, jindy ze dřeva – ale on byl vidět velice jasně a ostře, oblečený do zeleného kabátce, s černým kloboukem se širokou střechou právě jako v den, kdy vjel do Salidaru. V dohledu nebyla jiná lidská bytost. Mat uchopil kouli, rozběhl se a nedbale ji hodil. Padlo všech devět kuželek. Rozletěly se, jako by je rozkopl. Mat se otočil, vzal další kouli a kuželky mezitím už zase stály. Vlastně ne, byly tu nové kuželky. Ty staré ležely tam, kam popadaly. Mat znovu hodil, líně a spodem. A Egwain málem zakřičela. Kuželky nebyly ze dřeva. Stáli tam lidé a dívali se, jak se na ně koule valí. Nikdo z nich se nepohnul, dokud je koule nerozhodila. Mat se otočil pro další kouli a mezi muži, kteří leželi v trávě jako mrtví, stáli další. Ale ne, nebylo to jako, ti muži byli opravdu mrtví. A Mat lhostejně hodil další kouli.

Tohle byl skutečný sen. Poznala to dávno předtím, než skončil. Záblesk budoucnosti, jež mohla přijít, varování, před čím se mít na pozoru. Skutečné sny vždy ukazovaly možnosti, ne jistotu – musela si často připomínat, že snění není věštění – ale bylo vysoce pravděpodobné, že se to stane. Všechny ty lidské kuželky představovaly tisíce lidí. Tím si byla jistá. A patřila do toho ohňostrůjkyně. Mat se s jednou kdysi setkal, ale to bylo dávno. Tohle byla současnost. Ohňostrůjci byli rozprášení, kapituly byly zbořené. Když Elain s Nyneivou kdysi krátce cestovaly s kočovným cirkusem, žádný ohňostrůjce u něj nebyl. Mat mohl nějakého najít kdekoliv. Přesto to byla jen možná budoucnost. Bezútěšná a krvavá, ale pouze možná. Přesto se jí to zdálo nejméně dvakrát. Nebyl to naprosto stejný sen, ale vždycky měl stejný význam. Znamenalo to vyšší pravděpodobnost, že se to stane? Bude se na to muset zeptat moudrých, jenže se jí do toho vůbec nechtělo. S každou otázkou, kterou jim položila, jim něco odhalila, a jejich cíle nebyly stejné jako její. Aby zachránily tolik Aielů, kolik to jen půjde, nechaly by Bílou věž rozpadnout na prach. Ona musela myslet na víc než na jeden lid, najeden stát.

Další sny.

Teď se drápala po úzké kamenité stezce na kraji vysokého útesu. Kolem byly mraky a zakrývaly zemi pod ní i hřeben nahoře, ale ona věděla, že obojí je daleko. Musela jít velmi opatrně. Stezka byla jenom popraskaná skalní římsa, stěží dost široká, aby na ni mohla šlápnout, a ramenem se otírala o skálu. Na římse ležely kameny velké jako její pěst, které se mohly zvrtnout, a ona by spadla. Působilo to skoro jako sny, kdy tlačila mlýnské kameny a tahala vozy, ale jaksi poznala, že tento sen je skutečný.

Náhle pod ní římsa uhnula a ona se honem chytila skály, snažila se nahmátnout nějaké chyty. Prsty jí vklouzly do maličké puklinky a její pád se tak zastavil prudkým trhnutím. Visíc nad propastí poslouchala, jak padající kamení z utržené římsy naráží do skály. Ten zvuk slábl, až kamení konečně dopadlo na zem. Viděla ulomený okraj římsy nalevo od sebe. Bylo to jen něco přes sáh, ale klidně to mohlo být míli, stejně neměla šanci se tam dostat. Na druhé straně zakrývala zbytek cesty mlha, ale ona si myslela, že kraj bude ještě dál. V pažích už neměla žádnou sílu. Nemohla se vytáhnout nahoru, mohla tam jenom viset na konečcích prstů, dokud nespadne. Okraj puklinky byl ostrý jako nůž.

Náhle se objevila jakási žena, vylezla z mraků na skále a pohybovala se obratně, jako by scházela ze schodů. Na zádech měla připevněný meč. Tvář měla rozmazanou, ale meč vypadal pevně jako kámen. Žena dorazila k Egwain a natáhla ruku. „Můžeme se nahoru dostat společně,“ řekla se známým protáhlým přízvukem.

Egwain ten sen zahnala, jako by to byla zmije. Cítila, jak sebou zmítá, slyšela se, jak ze spánku sténá, ale chvilku s tím nemohla nic dělat. O Seanchanech se jí už zdálo, o seanchanské ženě, která s ní byla jaksi spojená, ale tohle byla Seanchanka, která ji zachrání. Ne! Uvázaly ji na vodítko, udělaly z ní damane. To raději zemře, než by se nechala zachránit Seanchankou! Uplynula hodně dlouhá doba, než se dokázala přimět uklidnit své tělo. Nebo jí to možná jen připadalo jako dlouhá doba. Ne Seanchanka, to nikdy! Sen se pomalu vrátil.

Stoupala po další stezce podél útesu zahaleného v mracích, ale tentokrát to byla široká římsa vydlážděná bílým kamenem a nebyly tady žádné volné kameny, které by se mohly zvrtnout. Útes byl křídově bílý a hladký, jakoby vyleštěný. Přes mraky se světlý kámen skoro leskl. Rychle stoupala a brzy si uvědomila, že římsa se stáčí do spirály. Útes byl ve skutečnosti věž. Došlo jí to a už stála na vrcholku, na leštěném kotouči v hradbách mlhy. Kotouč nebyl úplně rovný, uprostřed byl malý podstavec a na něm olejová lampa z čirého skla. Plamen v té lampě hořel jasně a rovně. Taky byl bílý.

Náhle se z mlhy vynořili dva ptáci, dva krkavci černí jako noc. Přeletěli nad vrcholkem věže, strčili do lampy a letěli bez zastávky dál. Lampa se roztočila, kymácela se na podstavci, až kapky oleje stříkaly. Několik kapek chytilo ve vzduchu plamenem a zmizelo. Jiné dopadly na podstavec a z každé vyskočil maličký mihotavý bílý plamínek. A lampa se dál kymácela a málem spadla.

Egwain se s trhnutím probudila. Věděla, co to bylo. Poprvé věděla přesně, co nějaký sen znamená. Ale proč se jí zdálo o tom, jak ji nějaká Seanchanka zachraňuje, a vzápětí o tom, jak Seanchané útočí na Bílou věž? Ten útok Aes Sedai otřese do morku kostí a ohrozí i Věž samotnou. Pochopitelně to byla jenom možnost. Ale události viděné ve skutečných snech byly víc než jenom pravděpodobnost.

Myslela si, že o tom rozumně přemýšlí, ale při drsném zašustění stanových chlopní málem popadla pravý zdroj. Honem provedla cvičení novicek, aby se uklidnila, voda plující přes oblé valounky, vítr vanoucí vysokou trávou. Světlo, ale že byla vyděšená. Musela provést dvě cvičení, aby se trochu vzpamatovala. Otevřela pusu, aby se zeptala, kdo to tam je.

„Už spíš?“ zamumlala Halima. Mluvila téměř vzrušeně. „No, mně samotné by nevadilo pořádně se vyspat.“

Egwain ležela nehybně a poslouchala, jak se druhá žena potmě svléká. Kdyby jí prozradila, že je vzhůru, musela by se s ní bavit, a v této chvíli by to bylo trapné. Byla si celkem jistá, že Halima si našla společnost, i když ne na celou noc. Halima si pochopitelně mohla dělat, co se jí zlíbí, ale Egwain byla přesto zklamaná. S přáním, aby se nebyla probudila, opět začala dřímat, a tentokrát se nepokoušela zastavit v polovině. Bude si pamatovat všechny skutečné sny, jež přijdou, a potřebovala se pořádně vyspat.

Brzy ráno přišla Chesa, přinesla snídani na podnose a pomohla jí se šaty. Vlastně nebylo tak časně a bylo zataženo, takže bylo třeba zapálit lampy, pokud chtěly něco vidět. Uhlíky v ohřívadle během noci vyhasly a bylo chladno. Možná ještě bude sněžit. Halima se nasoukala do své hedvábné spodničky a šatů a dělala vtipy na to, jak by měla ráda komornou, zatímco Chesa Egwain zapínala knoflíčky na zádech. Baculatá žena se tvářila uzavřeně a Halimy si vůbec nevšímala. Egwain neříkala nic. Neříkala nic velice odhodlaně. Halima nebyla její služka. Neměla právo jí určovat zásady.

Právě když Chesa zapnula poslední knoflíček a poplácala Egwain po ruce, vletěla do stanu Nisao se závanem čerstvého vzduchu. Krátký pohled ven, než se za ní stanové chlopně zavřely, ukázal, že venku je ještě šero. Rozhodně by mohlo sněžit.

„Musím s matkou mluvit sama,“ řekla držíc si u těla plášť, jako by už sněžilo. Takový rázný tón u ní byl neobvyklý.

Egwain kývla na Chesu, jež předvedla pukrle, ale cestou ze stanu ji ještě napomenula: „Ne abys nechala vychladnout snídani.“

Halima si Nisao a Egwain prohlédla, potom popadla svůj plášť, kde ho večer hodila na podlahu vedle své palandy. „Delana pro mě nejspíš bude mít práci,“ usoudila poněkud podrážděně.

Nisao se za ní zamračila, ale bez dalšího slova popadla saidar a spletla kolem sebe a Egwain ochranu proti odposlouchávání. Aniž by požádala o svolení. „Anaiya a její strážce jsou mrtví,“ hlásila. „Několik dělníků, kteří včera večer nosili pytle uhlí, slyšelo hluk, jako když sebou někdo mlátí, a kupodivu se všichni seběhli, aby se podívali, co se děje. Našli Anaiyu a Setaganu ležet na sněhu mrtvé.“

Egwain se pomalu posadila na židli, která v téhle chvíli nebyla zrovna pohodlná. Anaiya byla mrtvá. Nebylo na ní nic krásného krom jejího úsměvu, ale když se usmála, všechno kolem ní přímo zazářilo. Žena s prostou tváří, která milovala krajky na šatech. Egwain věděla, že by měla cítit smutek také pro Setaganu, ale byl to strážce. Kdyby byl Anaiyu přežil, nejspíš by nežil dlouho. „Jak?“ zeptala se. Nisao by nebyla spletla tu ochranu, kdyby jí jen chtěla oznámit, že je Anaiya mrtvá.

Nisao stiskla rty a přes ochranu se ohlédla přes rameno, jako by se bála, že by někdo mohl poslouchat u vchodu do stanu. „Dělníci si mysleli, že snědli naložené jedovaté houby. Někteří sedláci nedávají pozor na to, co sbírají, když to mají na prodej, a špatný druh ti může ochromit plíce nebo ti z něj oteče hrdlo, takže se udusíš.“ Egwain netrpělivě kývla. Nakonec vyrostla na malé vesnici. „Všichni to zřejmě byli ochotní přijmout,“ pokračovala Nisao, ale nespěchala. Mačkala si plášť a zřejmě nechtěla dojít k nějakému závěru. „Neměli na sobě žádná zranění, vůbec žádná. Není důvod si myslet, že to bylo něco jiného než nějaký hamižný sedlák, co prodává jedovaté houby. Ale…“ Povzdechla si, znovu se ohlédla přes rameno a ztišila hlas. „Asi kvůli všem těm včerejším řečem o Černé věži jsem vyzkoušela rezonanci. Zabil je saidín.“ Znechuceně se zamračila. „Myslím, že někdo jim prostě kolem hlavy spletl pevné prameny vzduchu a nechal je se udusit.“ Otřásla se a přitáhla si plášť k tělu.

Egwain se málem otřásla rovněž. Překvapilo ji, že to neudělala. Anaiya byla mrtvá. Udušená. To byl schválně krutý způsob zabíjení, jejž použil někdo, kdo doufal, že nezanechá žádné stopy. „Už jsi to někomu řekla?“

„Ovšemže ne,“ ohradila se Nisao pobouřeně. „Šla jsem rovnou za tebou. Tedy hned, jak jsem věděla, že budeš vzhůru.“

„Škoda. Budeš muset vysvětlit, proč ses zdržela. Tohle v tajnosti držet nemůžeme.“ No, amyrlin už zachovávaly temnější tajemství pro blaho Věže, jak ho viděly ony. „Jestli mezi sebou máme muže, který dokáže usměrňovat, budou se sestry muset mít na pozoru.“ Že by se muž, který dokáže usměrňovat, mohl skrývat mezi dělníky či vojáky, nebylo příliš pravděpodobné, ale ještě méně pravděpodobné bylo, že by sem přišel, jen aby zabil jednu sestru a jejího strážce. Z čehož vyvstávala další otázka. „Proč Anaiya? Byla jen ve špatnou dobu na špatném místě, Nisao? Kde vůbec zemřeli?“

„U vozů na jižním konci tábora. Nevím, co tam v noci dělali. Pokud si Anaiya nechtěla odskočit a Setagana si myslel, že ji musí doprovázet i tam.“

„Tak to pro mě musíš zjistit, Nisao. Co dělali Anaiya se Setaganou venku, když už všichni ostatní spali? Proč je zabili? Tohle v tajnosti udržíš. Dokud mi to neřekneš, nikdo kromě nás dvou neví, že to zjišťuješ.“

Nisao otevřela a zase zavřela pusu. „Když musím, tak musím,“ zahuhlala. Neuměla moc dobře uchovávat tajemství a věděla to. To poslední, co se pokoušela uchovat, ji dovedlo přímo k tomu, že musela přísahat věrnost Egwain. „Zastaví tohle řeči o dohodě s Černou věží?“

„Pochybuju,“ přiznala Egwain unaveně. Světlo, jak mohla být už teď unavená? Slunce ještě ani nevyšlo. „Tak nebo tak, myslím, že to bude další dlouhý den.“ A nejlepší, v co mohla doufat, bylo, že se jí podaří prožít další noc bez bolesti hlavy.

21

Značka

Alviarin prošla průchodem a nechala ho za sebou zavřít v hasnoucím záblesku modrobílého světla a vzápětí kýchla z prachu, který svými kroky rozvířila. Kýchala, až jí do očí vhrkly slzy. Skladiště vytesané do podložní skály tři podlaží pod věžovou knihovnou osvětlovala jen zářící koule poletující před ní. Místnost byla prázdná až na prach nastřádaný za mnohá staletí. Mnohem raději by se byla vracela přímo do svých komnat ve Věži samotné, ale vždy tu hrozilo, že narazí na poklízející služku, a potom by se musela zbavit těla a doufat, že si nikdo nevzpomene, že služku naposledy viděl jít do jejích pokojů. Zůstat vskrytu a nevzbudit ani náznak podezření, nakazovala Mesaana. To bylo poněkud přehnaně opatrné, protože černé adžah kráčely Věží beztrestně od jejího založení, ale když někdo z Vyvolených přikáže, jen hlupák by neuposlechl. Alespoň pokud hrozilo nebezpečí, že ho odhalí.

Alviarin podrážděně usměrnila a rychle odklidila prach ze vzduchu. Praštila s ním tak tvrdě, že se kamenná podlaha měla otřást. Nemusela by tím procházet pokaždé, kdyby prach prostě odmetla do rohu, místo aby ho nechala na celé podlaze. Tak hluboko pod knihovnu nikdo nezavítal celá léta. Nikdo by si nevšiml, že je místnost poklizená. Ale někdo vždycky dělal něco, co se nikdy nedělalo. Často to dělávala sama a nechtěla se nechat chytit kvůli hloupé chybě. Přesto remcala, když si ze střevíců a lemu sukní a pláště usměrňovala bláto. Nikdo by pravděpodobně nepoznal, že pochází z Tremalkingu, největšího ostrova Mořského národa, ale někdo by mohl uvažovat o tom, kde se zablátila. Věžový pozemek bude zasněžený, jen místy byl sníh odklizen až na zmrzlou půdu. Přesto nadávala, když znovu usměrnila, aby ztlumila vrzání rezavých pantů, když otevírala hrubé dřevěné dveře. Existoval způsob, jak udělat tkanivo a skrýt ho, takže by vrzání nemusela pokaždé tlumit – byla si zcela jistá, že existuje –jenomže Mesaana ji ho odmítla naučit.

Mesaana byla pravým zdrojem jejího podráždění. Vyvolená ji naučila jen tomu, co sama chtěla, a ničemu dalšímu, jenom naznačovala, jaké divy před ní tají. A Mesaana ji používala jako poslíčka. Alviarin seděla v čele svrchované rady a nazpaměť znala jména všech černých sester, což bylo víc, než mohla říci Mesaana. Tu ženskou příliš nezajímalo, kdo bude plnit její rozkazy, pokud budou splněny, a to do posledního písmenka. Až příliš často chtěla, aby Alviarin dělala všechno sama, nutila ji jednat s lidmi, kteří se považovali za jí rovné jen proto, že také sloužili Velikému pánu. Příliš mnoho přátel se považovalo za rovné Aes Sedai či dokonce jim nadřazené. Horší bylo, že jí Mesaana zakázala udělit jim lekci. Byli to odpudiví malí hlodavci, žádný z nich ani neuměl usměrňovat, a Alviarin k nim musela být zdvořilá jen proto, že někteří z nich možná sloužili jinému Vyvolenému! Bylo jasné, že to Mesaana neví jistě. Možná byla jednou z Vyvolených, ale Alviarin byla její nejistota k smíchu.

Světelná koule se před ní nesla a Alviarin proplouvala kamennými chodbami a uhlazovala za sebou prach lehkými doteky vzduchu, aby vypadal neporušeně, a opakovala si několik vybraných slov, která by Mesaaně ráda sdělila. Samo sebou že nic takového nakonec neřekne, což její podráždění jenom zhoršovalo. Kritizovat jednoho z Vyvolených i těmi nejmírnějšími výrazy bylo krátkou cestou k bolesti, možná i ke smrti. Vlastně možná k obojímu. Plazit se před nimi a poslouchat byl jediný způsob, jak vycházet s Vyvolenými, a to první bylo stejně důležité jako druhé. Nesmrtelnost stála za trochu plazení se. S tím mohla získat veškerou moc, kterou chtěla, mnohem víc, než jakou kdy oplývala nějaká amyrlin. Ale nejdřív musela přežít.

Když došla k první rampě vedoucí vzhůru, už se nenamáhala zakrývat stopy. Tady nebylo zdaleka tolik prachu a v něm byly stopy po kolech a botách. Dalších stop si nikdo nevšimne. Přesto šla rychle. Obvykle ji pomyšlení na život věčný rozveselilo, pomyšlení, že nakonec získá moc skrze Mesaanu, jako ji nyní získala skrze Elaidu. No, skoro stejnou, poněvadž čekat, že donutí Mesaanu, aby byla stejně poslušná jako Elaida, bylo příliš ctižádostivé, nicméně mohla by se připojit k ženě, která jí zajistí vzestup. Dnes se však v duchu vracela k faktu, že byla mimo Věž skoro měsíc. Mesaana se určitě nenamáhala udržet Elaidu během její nepřítomnosti pod kontrolou, i když bude určitě dávat za vinu Alviarin, pokud se něco zvrtlo. Elaida byla po tom posledním případě určitě řádně zastrašená. Ta ženská prosila o svolení, aby směla přestat brát soukromé pokání u správkyně novicek. Určitě byla dost zastrašená, aby udělala něco špatně. Určitě. Alviarin myšlenky na Elaidu rázně odsunula stranou, ale nezpomalila.

Po druhé rampě se dostala na nejvyšší podlaží sklepa, kde nechala světelnou kouli zmizet a propustila saidar. Stíny tady přerušovaly kaluže světla, jež vrhaly lampy zasazené v železných držácích na stěnách. Nikde se nic nehýbalo, jen občas kolem s tichým šustěním drápků na kameni proběhla krysa. Nad tím se Alviarin téměř usmála. Téměř. Věž byla přímo zamořená očima Velikého pána, i když si nikdo zřejmě nevšiml, že zábrany selhaly. Nemyslela si, že to udělala Mesaana. Ochrany prostě už nefungovaly, jak by měly. Byly v nich… díry. Jí rozhodně nezáleželo na tom, jestli ji to zvířátko vidělo, ani na tom, co ohlásí, ale přesto rychle vyrazila po úzkém točitém schodišti nahoru. Na této úrovni mohli být lidé a lidem se nedalo věřit tak jako krysám.

Cestou do schodů ji napadlo, že by se mohla Mesaany zeptat na ten neuvěřitelný výboj jediné síly, pokud bude… opatrná. Vyvolená by si myslela, že něco skrývá, kdyby se o něm nezmínila. Každá žena na světě, která dokázala usměrňovat, musela uvažovat o tom, co se asi stalo. Musí jenom být opatrná a nenechat si uklouznout něco, co by ukazovalo, že to místo osobně navštívila. Samozřejmě až dávno poté, co záře pohasla – nebyla tak blbá, aby nakráčela do něčeho takového! – ale Mesaana si zřejmě myslela, že Alviarin by měla plnit její úkoly, aniž by si udělala chvilku pro sebe. Opravdu ta žena věřila, že sama nemá nic na práci? Nejlepší bylo chovat se, jako by neměla. Alespoň prozatím.

Ve stínech na vrcholku schodiště se zastavila před malými prostými dveřmi, z této strany jen hrubě opracovanými, aby se vzpamatovala a složila si plášť přes ruku. Mesaana byla jednou z Vyvolených, nicméně stále byla člověk. Mesaana dělala chyby. A bez váhání by Alviarin zabila, kdyby chybu udělala ona. Plazit se, poslouchat a přežít. A neustále se mít na pozoru. To věděla už dávno před prvním setkáním s Vyvolenými. Vytáhla z kapsáře bílou štolu kronikářky, přehodila si ji kolem krku, pootevřela dveře a zaposlouchala se. Ticho, jak čekala. Vstoupila do Devátého depozitáře a zavřela za sebou dveře. Z druhé strany byly dveře vyleštěné, až zářily.

Věžová knihovna byla rozdělená do dvanácti depozitářů, pokud se vědělo, a Devátý byl nejmenší a odpočívaly zde texty o různých formách aritmetiky, přesto byla místnost dost velká, dlouhý ovál s klenutým stropem, vyplněný řadami vysokých dřevěných polic. Ve výšce čtyř kroků nad sedmibarevnými dlaždicemi vedl kolem každé police úzký ochoz se žebříky na kolečkách, takže se s nimi snadno pohybovalo. Kolem stály mosazné kandelábry se zrcadly, tak těžké, že s každým pohnuli nejméně tři muži. V knihovně byl neustálým problémem oheň. Všechny kandelábry jasně svítily, pokud by nějaká sestra chtěla najít knihu nebo rukopis, ale uprostřed jedné uličky, přesně tam, kde si ho pamatovala ze své poslední návštěvy, stál vozík se třemi velkými, v kůži vázanými svazky. Netušila, proč by někdo mohl potřebovat různé formy aritmetiky ani proč o nich bylo napsáno tolik knih, a přes to, jak se Věž pyšnila tím, že má údajně největší sbírku knih na světě o všech představitelných tématech, většina Aes Sedai asi souhlasila s Alviarin. V Devátém depozitáři nikdy nepotkala jinou sestru, což byl důvod, proč ho používala. V širokých klenutých dveřích, které byly otevřené, se zastavila, dokud se nepřesvědčila, že chodba venku je prázdná, než vyklouzla. Každý by považoval za zvláštní, že se začala zajímat právě o tyto knihy.

Jak spěchala hlavními chodbami, kde se na dlaždicích opakovaly pruhy v barvách adžah, uvědomila si, že knihovna je ještě tišší než obvykle, i vzhledem k tomu, jak málo Aes Sedai v současné době ve Věži přebývalo. V dohledu vždycky bylo několik sester, byť jen knihovnic – některé hnědé si v horních poschodích držely pokoje navíc k těm, které měly ve Věži – ale obrovské postavy vyřezané do stěn chodeb, zobrazující legračně oděné lidi a prapodivná zvířata půldruhého sáhu vysoká, jako by byly jedinými obyvateli knihovny. Složitě vyřezávané lampy visící na řetězech u stropu slabě vrzaly v průvanu. Její kroky zněly nadpřirozeně hlasitě a od klenutého stropu se odrážela jejich ozvěna. „Smím ti pomoct?“ ozval se za Alviarin tichý hlas. Alviarin se překvapeně otočila a málem upustila plášť, než se ovládla. „Jenom jsem se chtěla projít knihovnou, Zemaille,“ prohlásila a okamžitě pocítila osten podráždění. Jestli je natolik nervózní, že vysvětluje, co dělá, knihovnici, tak se opravdu potřebovala sebrat, než podá hlášení Mesaaně. Málem Zemaille pověděla, co se stalo na Tremalkingu, jen aby viděla, jak sebou cuká.

Nemastný neslaný výraz na tmavé tváři hnědé sestry se nezměnil, ale do hlasu se jí vloudila jakási nečitelná emoce. Zemaille byla vysoká a hubená a vždycky nosila masku odstupu a odměřenosti, ale Alviarin měla podezření, že je méně plachá, než předstírala, a méně příjemná. „To je docela pochopitelné. V knihovně je klid a tohle jsou smutné časy pro nás pro všechny. A pro tebe pochopitelně ještě smutnější.“

„Pochopitelně,“ zopakovala Alviarin. Smutné časy? A obzvlášť pro ni? Zvážila, že Zemaille zatáhne do nějakého odloučeného rohu, kde by ji mohla vyslechnout a potom se jí zbavit, ale všimla si, jak je z konce chodby pozoruje další hnědá, kulatá žena ještě tmavší než Zemaille. Aiden a Zemaille nebyly v jediné síle příliš silné, ale přemoci obě naráz by bylo obtížné, pokud by to vůbec zvládla. Co dělaly obě tady dole? Ty dvě byly málokdy vidět, zavíraly se v pokojích nahoře, o něž se dělily s Nyein, třetí sestrou z Mořského národa, a ve Třináctém depozitáři, kde byly uchovávány tajné záznamy. Všechny tři pracovaly tam, byly ochotné se ponořit až po krk do práce. Alviarin šla dál a snažila se přesvědčit sama sebe, že je lekavá bez příčiny, ale to jí od svrbění mezi lopatkami příliš neulevilo.

Z toho, že hlavní vchod nehlídaly žádné knihovnice, se svrbění ještě zhoršilo. Knihovnice vždycky stály v každém vchodu, aby zajistily, že bez jejich vědomí nezmizí z knihovny ani list papíru. Alviarin usměrnila, aby otevřela křídlo vysokých vyřezávaných dveří, než k nim došla, nechala je otevřené a spěchala dolů po širokých mramorových schodech. Široký, duby lemovaný kamenný chodník, vedoucí k vysoké Věži, byl umetený, ale kdyby nebyl, byla by s použitím jediné síly roztavila sníh před sebou, a ať si o tom každý myslí, co chce. Mesaana dala jasně najevo, jakou cenu by zaplatila, kdyby někdo náhodou zjistil tkanivo pro cestování, dokonce i za to, kdyby se zjistilo, že ho ona zná, jinak by cestovala přímo odsud. S Věží v dohledu, tyčící se za stromy a lesknoucí se v slabém ranním světle, tam mohla být jediným krokem. Místo toho potlačovala touhu se rozběhnout.

Nebylo překvapením, že široké, vysoké chodby Věže našla zcela prázdné. Několik spěchajících sluhů s bílým plamenem Tar Valonu na prsou se zastavilo a uklonilo, když procházela kolem, ale nebyli nijak užiteční ani důležití. Sestry se dnes držely v obydlích svých adžah, a pokud by nepotkala členku vlastní buňky, ani Aes Sedai, o níž věděla, že je černá adžah, by jí nepomohlo. Ona znala je, ony však neznaly ji. Kromě toho se nehodlala odhalit před kýmkoliv, pokud nemusela. Jednou jí možná některý z těch úžasných nástrojů z věku pověstí, o kterých mluvila Mesaana, umožní vyslechnout každou sestru okamžitě, pokud jí je ta žena opravdu předá, ale teď to šlo jen přes šifrované rozkazy zanechané na polštáři nebo na tajným místech. To, co jí kdysi připadalo jako skoro okamžitá odpověď, jí nyní přišlo jako nekonečné zdržování. Obtloustlý, plešatý sluha při úkloně hlasitě polkl a ona honem nasadila neutrální výraz. Pyšnila se svou ledovou odtažitostí, vždycky předváděla chladný a nevzrušený zevnějšek. Na každý pád mračit se cestou přes Věž ji nikam nedostane.

Ve Věži byla jedna osoba, o níž si byla naprosto jistá, kde ji najde, někdo, od koho mohla vyžadovat odpovědi bez obav z toho, co si žena bude myslet. Trocha opatrnosti byla samozřejmě i zde na místě – neopatrně položená otázka odhalila víc než většina odpovědí – ale Elaida jí poví všechno. S povzdechem se vydala nahoru.

Mesaana jí pověděla o dalším zázraku z věku pověstí, který by velice ráda viděla. Jmenovalo se to „výtah“. Létající stroje ovšem zněly mnohem velkolepěji, ale bylo mnohem snazší představit si mechanický přístroj, který člověka přenáší z jednoho poschodí na druhé. Nebyla si jistá, jestli opravdu existovaly budovy několikrát vyšší než Bílá věž – na celém světě se výškou Věži nevyrovnal ani Tearský Kámen – ale už jenom když věděla o „výtazích“, připadalo jí šplhání po spirálových chodbách a schodištích jako hrozná dřina.

Zastavila se u amyrlininy pracovny o tři poschodí výš, jenomže jak čekala, obě místnosti byly prázdné a psací stoly byly vyleštěné. Místnosti samy působily holým dojmem, nebyly tu žádné nástěnné koberce, žádné ozdoby, vůbec nic, jenom ty stoly, židle a nezapálené kandelábry. Elaida sem už ze svých komnat pod vrcholkem Věže příliš často nechodila. Kdysi to bylo přijatelné, protože ji to ještě víc izolovalo od zbytku Věže. Jenom málo sester se tam nahoru vydávalo dobrovolně. Ale dnes, než Alviarin vylezla osmdesát sáhů, vážně zvažovala, že Elaidu přiměje, aby se vrátila zpátky dolů.

Elaidina čekárna byla samozřejmě prázdná, i když složka papírů na psacím stole prozrazovala, že tam někdo byl. Ale podívat se do ní a rozhodnout, zda by měla být Elaida potrestána za to, že ji má, mohlo počkat. Alviarin hodila plášť na psací stůl a otevřela dveře, s nově vyřezaným plamenem Tar Valonu a čekající na zlatníka, vedoucí do komnat.

Překvapilo ji, jak velkou úlevu cítí, když uviděla Elaidu sedět za hustě vyřezávaným a zlaceným psacím stolem se sedmipruhou – ne, nyní šestipruhou – štolou kolem krku a plamenem Tar Valonu vyloženým mléčnými opály mezi zlacením na vysokém opěradle křesla za hlavou. Vtírala se jí obava, kterou teprve nyní nechala vyplout na povrch, že se ta ženská zabila při nějaké hloupé nehodě. To by vysvětlovalo poznámku Zemaille. Vybrat novou amyrlin by trvalo celé měsíce, i když musely čelit vzbouřenkyním a všemu ostatnímu, ale její dny kronikářky by byly sečteny. Co ji ale překvapilo víc než úleva, byla přítomnost větší části sněmovny. Přísedící stály před psacím stolem se svými šátky. Elaida věděla, že nemá přijímat takové delegace bez ní. Obrovské zlacené stojací hodiny u stěny, vulgárně přezdobené, dvakrát odzvonily vysokou a malé smaltované figurky Aes Sedai vyskakovaly z dvířek vepředu, když Alviarin otevřela pusu, aby přísedícím řekla, že si musí s amyrlin promluvit v soukromí. Odejdou bez větších protestů. Kronikářka neměla pravomoc je poslat pryč, ale ony věděly, že její pravomoci sahají dál, než naznačovala její štola, i když ani zdaleka netušily, jak daleko.

„Alviarin,“ řekla Elaida poněkud překvapeně, než se kronikářka vzmohla na slovo. Elaidin tvrdý výraz změkl téměř v potěšený i a zvedla koutky téměř v úsměvu. Elaida už delší dobu neměla důvod se usmívat. „Postav se támhle a mlč, dokud na tebe nebudu mít čas,“ pokračovala a velitelsky ukázala do rohu. Přísedící přešláply a upravily si šátky. Suana, svalnatá žena, se na Alviarin stísněně podívala a Shevan, hranatá a vysoká jako muž, zírala přímo před sebe, ale ostatní se jí nechtěly podívat do očí.

Alviarin zůstala stát s otevřenou pusou jako přimražená na barevném hedvábném koberci. Tohle nemohla být z Elaidiny strany pouhá vzpoura – ta ženská se musela úplně zbláznit! – ale co jí, ve jménu Velikého pána, dodalo odvahu? Co?

Elaida praštila rukou do stolu, až jedna lakovaná kazeta nadskočila. „Když ti řeknu, dcero, že se máš postavit do rohu,“ pronesla tichým, nebezpečným tónem, „tak čekám, že poslechneš.“ Oči se jí leskly. „Nebo mám zavolat správkyni novicek, aby se tyto sestry mohly podívat na tvé ‚soukromé’ pokání?“

Alviarin ucítila horko ve tvářích, částečně pocházelo z ponížení, částečně z hněvu. Že někdo slyšel, jak jí někdo něco takového říká, a do očí! Strach v ní bublal rovněž, v žaludku cítila kyselinu. Stačilo pár slov a Elaida by byla obviněna z toho, že poslala sestry vstříc katastrofě a zajetí, a nejednou, nýbrž dvakrát. Už se začínaly šířit řeči o tom, co se stalo v Cairhienu. Byly to jen nejasné klepy, jenže s každým dnem byly určitější. A jakmile vyjde najevo, že navrch k tomu poslala Elaida padesát sester, aby se pokusily přemoci stovky mužů, kteří dokážou usměrňovat, ani existence vzbouřených sester přezimujících v Murandy jí neudrží štolu na krku, a ani hlavu. Tohle by se neopovážila. Leda… Leda by mohla odhalit Alviarin jako černou adžah. Tím by mohla získat trochu času. Jenom trochu, jakmile vyjdou najevo fakta o Dumajských studních a Černé věži, ale Elaida mohla být ochotná chytat se i stébla. Ne, to nebylo možné, to nemohlo být možné. Útěk nepřicházel v úvahu. Například pokud byla Elaida připravená vznést obvinění, útěk by je jen potvrdil. Navíc by ji Mesaana našla a zabila, kdyby utekla. To vše jí prolétlo hlavou, když jako svázaná přecházela do rohu, jako by byla potrestaná novicka. Musel existovat způsob, jak z toho vyjít, ať už se stalo cokoliv. Vždy existoval způsob, jak se z toho dostat. Možná na to přijde, když bude poslouchat. Byla by se modlila, kdyby Veliký pán poslouchal modlitby.

Elaida si ji chvíli prohlížela a potom spokojeně kývla. Oči se jí však stále leskly. Zvedla víko jedné ze tří lakovaných kazet na stole, vyndala malou, věkem ztmavlou želvu ze slonoviny a hladila ji mezi prsty. Mazlit se s figurkami z té kazety měla ve zvyku, když se chtěla uklidnit. „Nuže,“ řekla, „vysvětlovaly jste mi, proč bych měla začít vyjednávat.“

„My nežádaly svolení, matko,“ vyjela velice ostře Suana a vystrčila bradu. Měla velkou bradu, hranatou, a byla dost nafoukaná, aby ji na lidi vystrkovala. „Takové rozhodnutí náleží sněmovně. Žluté adžah je pro vyjednávání.“ Což znamenalo, že je pro to ona. Ona byla hlavou žlutého adžah, vrchní tkadlena, což bylo něco, co Alviarin věděla, protože černé adžah znalo tajemství všech adžah, nebo skoro všech, a podle Suany její názory byly názory jejího adžah.

Doesine, další žlutá, se po ní úkosem podívala, ale neřekla nic. Byla bledá a chlapecky štíhlá a tvářila se, jako by tu ani nechtěla být. Vypadala jako hezký, trucující chlapeček, kterého někdo někam přitáhl za ucho. Přísedící se často vzpíraly, když je hlavy adžah k něčemu nutily, ale bylo docela dobře možné, že si Suana nějakou cestičku našla.

„Mnoho bílých také podporuje jednání,“ ozvala se Ferane a nepřítomně se mračila na inkoustovou skvrnu na svém tlustém prstě. „Za daných okolností to je logické.“ Byla vrchní kasuistkou, hlavou bílého adžah, ale na rozdíl od Suany nekladla své názory před názory celého adžah. Často vypadala nesoustředěně jako nejhorší z hnědých – její dlouhé černé vlasy potřebovaly učesat a zřejmě si ráno namočila třásně na šátku do čaje – ale při debatě dokázala zachytit i nejslabší skulinku v logice. Klidně tu mohla být sama, protože prostě nevěřila, že by potřebovala pomoc od dalších bílých přísedících.

Elaida se narovnala a zamračila se. Začala želvu hladit rychleji. Honem promluvila Andaya, aniž by se podívala na Elaidu, a předstírala, že si upravuje šedé třásně na šátku.

„Problém, matko, je v tom, že musíme najít způsob, jak tohleto ukončit mírovou cestou,“ začala a mluvila se silným tarabonským přízvukem, jako vždy, když se necítila dobře. V Elaidině přítomnosti bývala často bázlivá, a teď se podívala na Yukiri, jako kdyby doufala, že ji podpoří, ale štíhlá ženuška jen odvrátila zrak. Yukiri byla na takovou malou ženu pozoruhodně umíněná. Na rozdíl od Doesine nepoužívala nátlak. Tak proč je tady, když tu nechtěla být?

Andaya si uvědomila, že je v tom sama, a chvatně pokračovala. „Nesmí to dojít až k bojům v ulicích Tar Valonu. Nebo ve Věži. To zvlášť ne, ne znovu. Zatím jsou vzbouřenkyně zřejmě ochotné jen sedět a pozorovat město, ale to nevydrží. Znovu objevily cestování, matko, a použily ho, aby přenesly vojsko přes stovky leguí. Musíme začít vyjednávat, než se rozhodnou použít cestování a přivést to vojsko do Tar Valonu, protože jinak, i když vyhrajeme, bude vše ztraceno.“

Alviarin zaťala ruce do sukní a ztěžka polkla. Bála se, že jí oči vypadnou z důlků. Vzbouřenkyně že umějí cestovat? A už jsou tady u Tar Valonu? A tyhle hlupačky chtějí jednat? Viděla, jak se pečlivě vymyšlené plány, pečlivě zaranžované pletichy vypařují jako mlha na slunci. Snad ji Temný pán vyslechne, když se bude modlit hodně usilovně.

Elaida se mračila dál, ale opatrně odložila slonovinovou želvu a její hlas zněl téměř normálně. Jako předtím, než jí Alviarin přitáhla otěže, s tím ocelovým jádrem za měkkými slovy. „Hnědé a šedé také podporuji vyjednávání?“

„Hnědé,“ začala Shevan a pak zamyšleně našpulila rty a viditelně změnila to, co chtěla říci. Navenek vypadala klidně, avšak palci si mimoděk mnula kostnaté ukazováky. „Hnědé má naprosté jasno v historických precedentech. Všechny jste četly tajné historie, nebo jste aspoň měly. Kdykoliv byla Věž rozdělená, svět zasáhla pohroma. A když se blíží Poslední bitva a na světě je Černá věž, nemůžeme si dovolit zůstat rozdělené ani o den déle, než je nutné.“

Prve se nezdálo pravděpodobné, že by Elaidě mohla tvář potemnět ještě víc, avšak zmínka o Černé věži to dokázala. „A zelené?“ Stále ještě ovládala hlas.

Byly tady všechny tři zelené přísedící, což ukazovalo na velmi silnou podporu ze strany jejich adžah nebo na silný tlak od hlavy jejich adžah. Jako nejstarší měla Elaidě odpovědět Talene – zelené hrozně daly na hierarchii úplně ve všem – ale vysoká zlatovlasá žena se z nějakého důvodu podívala na Yukiri a pak, což bylo stejně divné, na Doesine, upřela oči na koberec a začala se tahat za zelené hedvábné sukně. Rina se trochu zamračila a zmateně nakrčila svůj pršák, ale nosila šátek teprve necelého půl století, takže odpověď zůstala na Rubinde. Byla robustní a vedle Talene vypadala malá a tlustá a téměř obyčejná i přes oči barvy safírů.

„Mám přikázáno použít stejné argumenty jako Shevan,“ pronesla a nevšímala si polekaného pohledu, který po ní vrhla Rina. Očividně tu byl tlak od Adelorny, „hlavního kapitána“ zelených, a Rubinde s ní očividně nesouhlasila, když byla ochotná vynést to na veřejnost. „Tarmon Gai’don se blíží, Černá věž je skoro stejně velká hrozba a Drak Znovuzrozený se ztratil, pokud není mrtvý. Už si nemůžeme dovolit být rozhádané. Jestli Andaya dokáže vzbouřenkyně přemluvit k návratu do Věže, tak to musíme zkusit.“

„Chápu,“ řekla Elaida hluše. Kupodivu se jí však barva spravila a dokonce se téměř pousmála. „Pak je tedy rozhodně přemluvte, ať se vrátí, jestli to dokážete. Můj výnos však platí. Modré adžah už neexistuje a každá sestra, která jde za tím dítětem Egwain z al’Vereů, musí pod mým vedením odsloužit pokání, než bude opět vpuštěna do kteréhokoliv adžah. Já hodlám Bílou věž překout ve zbraň pro Tarmon Gai’don.“

Ferane a Suana otevřely ústa a na tvářích měly namalované námitky, ale Elaida je uťala zdviženou rukou. „Promluvila jsem, dcery. Teď odejděte. A zařiďte si to svoje… jednání.“

Přísedící nemohly nic dělat, pokud by jí nechtěly otevřeně vzdorovat. Měly práva sněmovny, ale sněmovna se málokdy odvažovala zasahovat příliš daleko do pravomocí amyrlin. Ne, pokud se sněmovna proti amyrlin nespojila, a tato sněmovna byla cokoliv, jen ne jednotná. To pomohla zajistit sama Alviarin. Přísedící tedy odešly, Feane a Suana celé naježené, Andaya skoro utíkala. Na Alviarin se žádná ani nepodívala.

Ta málem nepočkala, až se za poslední zavřou dveře. „Tohle ale nic na věci nemění, Elaido, to určitě vidíš. Musíš myslet jasně, ne se nechat ovládnout chvilkovým pomatením smyslů.“ Věděla, že blábolí, ale nedokázala přestat. „Ta pohroma u Dumajských studní, pohroma u Černé věže, to tě pořád ještě může vyhodit ze sedla. Potřebuješ mě, aby sis udržela hůl a štolu. Potřebuješ mě, Elaido. Ty…“ Prudce zavřela pusu, než vykecá všechno. Ještě tu musel být nějaký způsob.

„Překvapilo mě, že ses vrátila,“ řekla Elaida, vstala a uhladila si červeně prostřihávané sukně. Nikdy se nepřestala oblékat jako červená. Kupodivu se cestou kolem stolu usmívala. Nebyl to pouze náznak úsměvu, teď se usmívala potěšené. „Schovávala ses někde ve městě od chvíle, kdy vzbouřenkyně dorazily? Myslela jsem, že jakmile ses dozvěděla, že jsou tady, nasedla jsi na první loď. Kdo by si pomyslel, že znovu objeví cestování? Jen si představ, co dokážeme, jakmile se to naučíme.“ S úsměvem přicházela blíž.

„Tak se na to podíváme. Čeho se od tebe musím obávat? Příběhy z Cairhienu se zmiňují o Věži, ale i kdyby sestry skutečně poslouchaly toho al’Thorovic kluka, čemuž kupříkladu já nemůžu uvěřit, všechny to dávají za vinu Coiren. Ona byla zodpovědná za to, že ho sem přivede, a v mysli sester jako by už byla odsouzená.“ Zastavila se před Alviarin a zatlačila ji dál do kouta. Její úsměv nikdy nedostoupil až k očím. Usmívala se a oči se jí leskly. Alviarin od ní nedokázala odtrhnout zrak. „Za poslední týden jsme také slyšely spoustu věcí o té ‚Černé věži’.“ Znechuceně zkřivila rty. „Zřejmě je tam ještě víc mužů, než sis myslela. Ale všechny si myslí, že Toveine měla mít dost rozumu, aby si to zjistila, než zaútočila. Hodně se o tom debatovalo. Jestli se po té porážce přivleče zpátky, vina padne na ni. Takže tvoje hrozby…“

Alviarin narazila na zeď a mrkala, jak se jí před očima zajiskřilo, než si vůbec uvědomila, že jí druhá žena vrazila facku. Už jí natékala tvář. Elaidu obklopila záře saidaru a na Alviarin sedl štít dřív, než stačila mrknout, a odřízl ji od pravého zdroje. Elaida však nehodlala použít jedinou sílu. Napřáhla pěst a stále se usmívala.

Pomalu se nadechla a spustila ruku. Štít však nesundala. „Skutečně bys to použila?“ optala se mírně.

Alviarin odtrhla ruku od nože za pasem. Popadla ho čistě instinktivně, ale i kdyby Elaida nedržela jedinou sílu, zabít ji, když tolik přísedících vědělo, že jsou spolu, by bylo stejně dobré jako zabít sebe. Přesto jí zahořela tvář, když Elaida opovržlivě frkla.

„Těším se, až uvidím tvou hlavu na špalku za zradu, Alviarin, jenže dokud nebudu mít důkaz, který potřebuju, stejně můžu udělat pár věcí. Vzpomínáš si, kolikrát jsi poslala Silvianu, aby mi dala soukromé pokání? Doufám, že ano, protože ty budeš trpět deset dní za každý, který jsem vytrpěla já. Aha, ano.“ Prudce Alviarin servala štolu kronikářky z krku. „Protože tě nikdo nemohl najít, když dorazily vzbouřenkyně, požádala jsem sněmovnu, aby tě z místa kronikářky sesadila. Ne plnou sněmovnu, pochopitelně. Pořád bys tam mohla mít trochu vlivu. Ale bylo překvapivě snadné získat konsenzus od těch, které ten den zasedaly. Kronikářka má být s amyrlin, ne se někde potulovat. Ale nakonec možná už žádný vliv nemáš, protože se ukázalo, že ses celou dobu skrývala ve městě. Nebo jsi snad připlula zpátky, aby ses přesvědčila, k jaké katastrofě došlo, a skutečně sis myslela, že z trosek něco získáš?

Na tom nezáleží. Bylo by pro tebe lepší skočit na první loď a odjet z Tar Valonu. Ale musím přiznat, že představa, jak utíkáš z jedné vesnice do druhé a stydíš se ukázat tvář jiné sestře, bledne před představou, jak tě vidím trpět. Teď mi zmiz z očí, než se rozhodnu, že to má být spíš mrskání než Silvianin řemen.“ Hodila bílou štolu na podlahu, otočila se, propustila saidar a zamířila ke svému křeslu, jako by Alviarin přestala existovat.

Alviarin neodešla, utekla, utíkala s pocitem, že jí na krk dýchají temní psi. Od chvíle, kdy uslyšela slovo zrada, skoro nedokázala přemýšlet. To slovo jí znělo v hlavě pořád dokola a jí bylo do pláče. Zrada mohla znamenat jediné. Elaida to věděla a hledala důkaz. Temný pán se nad ní smiluj. Jenže to on nikdy nedělal. Smilování bylo pro ty, kteří se báli být silní. Ona se nebála, ona byla kůží nacpanou k prasknutí čirým děsem.

Utíkala dolů a ani si nevšimla, že na chodbách není jediný sluha. Hrůza ji zaslepila tak, že viděla jen to, co měla přímo před sebou. Běžela až dolů na šesté poschodí do svých komnat. Alespoň předpokládala, že jsou ještě její. Byl tam balkon, z něhož bylo vidět na velké náměstí před Věží, a patřily k úřadu kronikářky. Prozatím jí stačilo, že ještě má komnaty. A naději na přežití.

Nábytek stále tvořily domanské kousky, jež tu nechala předchozí obyvatelka, ze světlého pruhovaného dřeva vykládaného perletí a jantarem. V ložnici otevřela šatník, padla na kolena, odstrčila šaty a zezadu vytáhla malou truhličku, jenom dvě čtvereční pěsti, kterou vlastnila mnoho let. Řezby na truhličce byly složité, ale neohrabané, řada různých uzlů, očividně dílo řezbáře s větší ctižádostí než obratností. Ruce se jí třásly, když ji nesla ke stolu. Musela si otřít dlaně do sukní. Truhlička se dala otevřít snadno, stačilo jen roztáhnout co nejvíc prsty a zatlačit zároveň na čtyři různé uzly v řezbě. Víko se nazvedlo a ona ho odhodila. Objevil se její nejvzácnější majetek zabalený do kousku hnědé látky, aby nechřestil, kdyby s truhličkou zatřásla komorná. Většina sloužících ve Věži by se neodvážila krást, ale většina neznamenala všichni.

Alviarin na balíček jen zírala. Její nejvzácnější majetek, předmět z věku pověstí, ale nikdy se neodvážila jej použít. Jen v největší nouzi, řekla Mesaana, v největším zoufalství, ale co mohlo být horší než tohle? Mesaana říkala, že ta věc vydrží i ránu kladivem, ale Alviarin ji rozbalovala tak opatrně, jako by to bylo foukané sklo. Objevil se ter’angrial, jasně rudá hůlka dlouhá jako její ukazovák, dokonale hladká, jenom s několika rýhami tvořícími hadovitý propletený vzor. Uchopila pravý zdroj a vlasově tenkými pramínky ohně a země se dotkla toho vzoru na dvou propojených místech. Ve věku pověstí by to nebylo nutné, ale něco nazývaného „pohotovostní prameny“ už neexistovalo. Svět, kde téměř každý ter’angrial mohli používat i lidé neschopní usměrňování, si ani neuměla představit. Proč to dovolili?

Palcem stiskla konec hůlky – jediná síla sama o sobě nestačila – ztěžka se posadila a opřela se o nízké opěradlo křesla, jenom zírala na předmět ve své dlani. Bylo to. Cítila se prázdná, jako obrovská temná jeskyně, kde se jako velcí netopýři třepetají její obavy.

Místo aby ter’angrial znovu zabalila, strčila si ho do kapsáře a šla vrátit truhličku do šatníku. Dokud nebude vědět, že je to bezpečné, nehodlala dát tu hůlku z ruky. Nicméně dál mohla jen sedět a čekat. Kolébala se s rukama sepjatýma mezi koleny. Nedokázala se přestat kolébat a nedokázala ani přestat tiše sténat. Od založení Věže nebyla žádná sestra obviněna z toho, že je černá adžah. Pravda, ohledně jednotlivých sester se občas vynořilo podezření, a některá Aes Sedai občas zemřela, aby se zajistilo, že toto podezření nezajde dál, ale nikdy nedošlo na otevřené obvinění. Jestli byla Elaida ochotná otevřeně mluvit o popravčím špalku, musela být připravená brzy vznést obvinění. Hodně brzy. Černé sestry také zmizely, když podezření příliš zesílilo. Černé adžah zůstávalo vskrytu za jakoukoliv cenu. Přála si, aby dokázala přestat sténat.

Náhle světlo v místnosti pohaslo a obklopilo ji vířícími stíny. Sluneční světlo zřejmě nedokázalo proniknout dál než k okenním tabulkám. Alviarin vzápětí klečela a klopila oči. Třásla se, jak ze sebe chtěla vysypat všechny své obavy, ale s Vyvolenými bylo třeba zachovávat formu. „Žiju, abych sloužila, veliká paní,“ vyhrkla jen a nic víc. Nesměla promarnit ani chviličku, natož hodinu tím, že bude ječet bolestí. Ruce tiskla k sobě, aby se jí netřásly.

„Co je ta tvá nejvyšší nouze, dítě?“ Byl to ženský hlas, ale zněl jako křišťálové zvonečky. Nespokojené zvonečky. Jenom nespokojené. Rozzlobené zvonečky mohly znamenat okamžitou smrt. „Jestli si myslíš, že hnu prstem, abych ti vrátila štolu kronikářky, ošklivě se mýlíš. Stále můžeš udělat to, co po tobě chci, jen s trochou námahy navíc. A pokání u správkyně novicek můžeš považovat za menší trest ode mne. Varovala jsem tě, že na Elaidu nemáš tak tvrdě tlačit.“

Alviarin spolkla námitky. Elaidu nebylo možné ohnout, pokud se na ni tvrdě netlačilo. Mesaana to musela vědět. U Vyvolených však mohly být námitky nebezpečné. U Vyvolených bylo nebezpečných mnoho věcí. V každém případě byl Silvianin řemen maličkostí ve srovnání s popravčí sekerou.

„Elaida to ví, Veliká paní,“ vydechla a zvedla oči. Před ní stála žena ze světla a stínu, oděná světlem a stínem, samá ostře černá a stříbřitě bílá, proplouvající z jedné strany na druhou a zpátky. Z kouřově šedé tváře hleděly stříbrné oči a stříbrné rty byly stažené do přísné čárky. Byla to jen iluze a Alviarin by ji byla zvládla stejně dobře. Když Mesaana proplula po domanském koberci, zableskla se suknice ze zeleného brokátu se složitými bronzovými pásky. Ale Alviarin neviděla tkanivo, které iluzi tvořilo, stejně jako necítila to, jež použila, když dorazila, jakož ani to, které používala, aby uvrhla místnost do stínů. Podle všeho, co cítila, nemohla Mesaana vůbec usměrňovat! Touha po získání těchto dvou tajemství ji obvykle žrala, ale dnes to ani nevnímala. „Ona ví, že jsem černá adžah, Veliká paní. Jestliže mě odhalila, musela zarýt hodně hluboko. V ohrožení jsou možná desítky z nás, možná všechny.“ Pokud si chtěla zajistit nějakou reakci, bude lepší hrozbu co nejvíc zveličit. Nakonec by to mohla být i pravda.

Avšak Mesaaninou odpovědí bylo jenom mávnutí nyní stříbrnou rukou. Tvář jí zářila jako měsíc kolem očí černějších než uhly. „To je směšné. Elaida se pořád nemůže ze dne na den rozhodnout, jestli vůbec věří, že černé adžah existuje. Snažíš se ušetřit si trochu bolesti. Trocha víc tě třeba poučí o tvém omylu.“ Alviarin začala prosit, když Mesaana zvedla ruku ještě víc a ve vzduchu se vytvořilo tkanivo, které si pamatovala až příliš dobře. Musí tu ženu přimět, aby to pochopila!

Stíny v místnosti se náhle prohnuly. Všechno jako by se posunulo do strany, když temnota zhoustla v půlnoční žmolky. A potom byla temnota pryč. Překvapená Alviarin prosebně natahovala ruce k modrooké ženě z masa a kostí, oděné v zelených šatech s bronzovými lemy. Mučivě známé ženě zhruba středního věku. Věděla, že Mesaana si chodí po Věži přestrojená za jednu ze sester, i když žádná z Vyvolených, se kterými se setkala, nevykazovala známky bezvěkosti, avšak nedokázala si k této tváři přiřadit jméno. A uvědomila si ještě něco. V této tváři se zračil strach. Dobře skrývaný, přesto však strach.

„Byla velice užitečná,“ pravila Mesaana a vůbec nezněla ustrašeně. Její hlas byl Alviarin téměř povědomý. „A teď ji budu muset zabít.“

„Ty jsi vždycky… přehnaně plýtvala materiálem,“ opáčil drsný hlas, znějící, jako když se pod botou drolí tlející listí.

Alviarin zděšeně upadla, když se před jedním oknem objevil vysoký muž v hadovité černé zbroji z překrývajícich se plátů, připomínajících hadí šupiny. Jenomže to nebyl muž. V bezkrevné tváři neměl oči, jenom mrtvolně bledou kůži na místě, kde měly být. Už se s myrddraalem ve službách Velikému pánu setkala, a dokonce se jí podařilo opětovat jeho bezoký pohled, aniž by se poddala hrůze, kterou vzbuzoval, ale teď se plazila po podlaze pryč, dokud zády nenarazila na nohu od stolu. Číhači se jeden druhému podobali jako vejce vejci, byli vysocí, hubení a stejní, ale tento byl o hlavu vyšší a strach z něj přímo vyzařoval a pronikal jí až do morku kostí. Bez přemýšlení sáhla po pravém zdroji. A málem zaječela. Pravý zdroj byl pryč! Byla odstíněná, nemohla se ničeho chopit! Myrddraal se na ni podíval a usmál se. Číhači se nikdy neusmívali. Nikdy. Alviarin přímo supěla.

„Může být užitečná,“ zachraptěl myrddraal. „Nechci, aby bylo černé adžah zničeno.“

„Kdo jsi, že vyzýváš jednoho z Vyvolených?“ otázala se Mesaana opovržlivě, kterýžto dojem však vzápětí zkazila tím, že si olízla rty.

„Myslíš si snad, že Ruka Stínu je jenom jméno?“ Myrddraal už nechraptěl. Jeho hlas zněl dutě a ozvěnou, jako by mluvil v nějaké obrovské jeskyni. Tvor se při řeči zvětšoval, až se hlavou otíral o strop ve výšce dvou sáhů. „Byla jsi povolána a nepřišla jsi. Má ruka dosáhne daleko, Mesaano.“

Vyvolená se viditelně třásla. Otevřela pusu, snad aby zaprosila, ale náhle ji obalil černý oheň, a ona zaječela, jak se jí šaty rozpadly na prach. Paže k bokům jí přidržovala pouta z černých plamenů, těsně se jí ovinula kolem nohou a v ústech se jí objevila syčící černá koule, která jí ústa doširoka rozevírala. Kroutila se tam, nahá a bezmocná, a při pohledu na to, jak koulí očima, se Alviarin málem sama znečistila.

„Chceš vědět, proč je nutné potrestat jednu z Vyvolených?“ Hlas opět zněl jako protivné skřípání a myrddraal zase vypadal jako příliš vysoký číhač, avšak Alviarin se nenechala oklamat. „Chceš se dívat?“ zeptal se.

Alviarin měla padnout na zem a žebrat o život, ale nedokázala se pohnout. A nedokázala ani uhnout očima před jeho bezokým pohledem. „Ne, Veliký pane,“ vypravila ze sebe Alviarin nakonec a v ústech měla sucho jako na poušti. Věděla to. Nemělo to tak být, ale věděla to. Uvědomila si, že se jí po tvářích koulejí slzy.

Myrddraal se opět usmál. „Mnoho lidí padlo z velké výšky za to, že chtěli vědět příliš mnoho.“

Plul k ní – ne myrddraal, ale Veliký pán oděný v kůži myrddraala. Používal nohy, a přece se jeho pohyb nedal popsat jinak. Bledá postava v černém hávu se k ní sklonila a ona by byla vykřikla, když jí položila ukazovák na čelo. Byla by vykřikla, kdyby ze sebe dokázala vypravit hlásku. Plíce měla bez vzduchu. Dotek pálil jako doruda rozžhavené železo. Mimoděk ji napadlo, proč necítí pach své hořící kůže. Veliký pán se narovnal a prudká bolest polevila a zmizela docela. Hrůza ji však rozhodně nepřešla.

„Teď jsem si tě poznačil,“ zachraptěl Veliký pán. „Mesaana ti už neublíží. Pokud jí nedám svolení. Najdeš ty, kteří zde ohrožují moje tvory, a předáš mi je.“ Odvrátil se od ní a tmavá zbroj mu spadla z těla. Překvapilo ji, že ocel s řinčením dopadla na zem, místo aby prostě zmizela. Byl oděn v černém, a ona nepoznala, jestli je to hedvábí, kůže nebo něco jiného. Ta čerň jako by vysávala světlo z místnosti. Mesaana se začala zmítat v poutech a přes roubík pronikavě kvičela. „Teď odejdi,“ pokračoval Veliký pán, „chceš-li žít další hodinu.“ Zvuk, jejž Mesaana vydávala, se zvedl v zoufalé zaječení.

Alviarin nevěděla, jak se dostala ze svých pokojů – nechápala, jak může vzpřímeně jít, když měla nohy jako z vody – ale utíkala chodbami, sukně vyhrnuté nad kolena, a utíkala, jak nejrychleji mohla. Náhle se před ní objevila podesta širokého schodiště a jí se jen tak tak podařilo zastavit, než došlápla do prázdna. Sesula se na zeď, třásla se a koukala na křivku širokých mramorových schodů. V duchu viděla, jak se její tělo láme při pádu dolů.

Jak tak roztřeseně lapala po dechu, položila si chvějící se ruku na čelo. Myšlenky se jí hrnuly jedna přes druhou. Veliký pán si ji poznačil. Prstem přejela po hladké, nepoškozené kůži. Vždycky si cenila vědomostí – moc se odvozovala od vědomostí – ale teď nechtěla vědět, co se děje v pokojích, které právě opustila. Přála si, aby nevěděla ani to, že se něco děje. Veliký pán si ji poznačil, ale Mesaana si najde způsob, jak ji zabít za to, že to ví. Veliký pán si ji poznačil a dal jí rozkaz. Mohla žít, pokud najde toho, kdo loví černé adžah. S námahou se narovnala a dlaněmi si chvatně otřela slzy z tváří. Nedokázala odtrhnout oči od klesajícího schodiště před sebou. Elaida ji určitě podezírala, ale i kdyby to nebylo něco víc, pořád může štvanici uspořádat sama. Elaidu do ní prostě bude muset zahrnout jako hrozbu, kterou je třeba zlikvidovat. Předat ji Velikému pánu. Znovu si sáhla na čelo. Měla na svůj povel černé adžah. Hladká, nepoškozená kůže. V Elaidiných komnatách byla Talene. Proč se dívala na Yukiri a Doesine tím divným způsobem? Talene byla černá, i když pochopitelně nevěděla, že jí je i Alviarin. Bude něco vidět v zrcadle? Má na čele něco, co uvidí ostatní? Pokud bude muset vymyslet plán pro Elaidiny údajné honce, mohla by začít u Talene. Snažila se odhadnout cestu, již bude muset zpráva urazit od ucha k uchu, než dorazí k Talene, ale pořád nemohla přestat zírat na schody, kde viděla, jak se její tělo odráží a láme při pádu až dolů. Veliký pán si ji poznačil.

22

Jedna odpověď

Pevara poněkud netrpělivě čekala, až útlá přijatá položí stříbrný podnos na servírovací stolek a odkryje mísu koláčů. Pedra byla malá, vážně se tvářící žena, a rozhodně nebyla líná nebo nabručená kvůli tomu, že musí celé dopoledne obskakovat přísedící, jenom byla přesná a pečlivá. To byly užitečné vlastnosti, které bylo třeba povzbuzovat. Přesto, když se přijatá zeptala, jestli má nalít víno, Pevara stroze odvětila: „To si už uděláme samy, dítě. Smíš počkat v předpokoji.“ Skoro mladé ženě řekla, ať se vrátí ke studiu.

Pedra roztáhla pruhované bílé sukně v půvabném pukrleti beze známky rozčilení, jež přijaté často předváděly, když na ně některá přísedící štěkala. Až příliš často braly přísedící štiplavé poznámky přísedících jako názor na to, zda již mohou získat šátek, jako by přísedící neměly na práci nic jiného.

Pevara počkala, dokud se za Pedrou nezavřou dveře a necvakne západka, než pochvalně přikývla. „Ta bude brzy povýšena na Aes Sedai,“ pravila. Bylo uspokojivé, když některá žena získala šátek, ale zvláště uspokojivé bylo, když to byla žena, jež zpočátku nevypadala slibně. Poslední dobou byly k mání pouze malé radosti.

„Ale těžko jednou z nás,“ zněla odpověď jejího překvapivého hosta, který se obrátil od prohlížení řady malovaných miniatur Pevařiny mrtvé rodiny, jež stály na mramorové krbové římse s vlnami. „Není si jistá, co se týče mužů. Myslím, že je z nich nervózní.“

Tarna z mužů rozhodně nervózní nebyla, vlastně ji znervózňovalo jen máloco, aspoň od chvíle, kdy před dvaceti lety získala šátek. Pevara si ji pamatovala jako velice nervózní novicku, ale nyní byly modré oči této světlovlasé ženy sebejisté. A asi stejně teplé jako kameny v zimě. Nicméně v tom jejím výraze chladné pýchy bylo dnes cosi, snad příliš stisknuté rty, kvůli čemu vypadala znepokojeně. Pevara si neuměla představit, kvůli čemu by mohla být Tarna Feir vyvedená z míry.

Skutečnou otázkou však bylo, proč ji přišla navštívit. Soukromá návštěva u kterékoliv přísedící, zvláště potom u červené, hraničila s neslušností. Tarna si stále udržovala pokoje tady, v obydlí červených, ale dokud držela novou hodnost, už nebyla součástí červeného adžah, i přes karmínovou výšivku na tmavošedých šatech. Pozdržení stěhování do nových komnat mohli ti, kdož ji neznali, považovat za jemnost.

Kdykoliv od okamžiku, kdy ji Seaine zatáhla do lovu na černé adžah, Pevara narazila na něco neobvyklého, zpozorněla. A Elaida Tarně věřila, stejně jako věřila Galině. Bylo moudré mít se na pozoru před každým, komu Elaida věřila. Už jenom při pomyšlení na Galinu – Světlo tu ženskou spal! – byla Pevara dosud celá naježená, ale bylo tady ještě další spojení. Galina se o Tarnu zvlášť zajímala, když byla ještě mladší novicka. Pravda, Galina se zvlášť zajímala o každou mladší či přijatou novicku, o níž si myslela, že by se mohla přidat k červeným, avšak tady byl k opatrnosti další důvod.

Ne že by Pevara pochopitelně dala něco z toho najevo. Na to byla Aes Sedai příliš dlouho. S milým úsměvem se natáhla pro stříbrný džbán s dlouhým hrdlem, který stál na podnose a vydával vůni koření. „Dáš si víno, Tarno, jako přípitek na tvé povýšení?“

Se stříbrnými číšemi v rukou se usadily do křesel s vyřezávanými spirálami ve stylu, který v Kandoru vyšel z módy už skoro před sto lety, ale Pevaře se líbil. Neviděla důvod měnit svůj nábytek nebo cokoliv jiného podle rozmarů okamžiku. Křesla jí sloužila od chvíle, kdy je vyrobili, a s několika poduškami byla i pohodlná. Tarna však seděla celá ztuhlá jen na krajíčku. Nikdo ji nikdy neoznačil za slabou, ale rozhodně byla zneklidněná.

„Nejsem si jistá, jestli je blahopřání na místě,“ podotkla a prstem hladila úzkou červenou štolu, již měla kolem krku. Přesný odstín nebyl předepsán, jen každý, kdo ji uviděl, musel barvu označit za červenou, a ona si vybrala jasnou šarlatovou, která téměř zářila. „Elaida na tom trvala a já nemohla odmítnout. Od té doby, co jsem opustila Věž, se hodně změnilo, zvenčí i zevnitř. Kvůli Alviarin se mají před kronikářkou všechny… na pozoru. Až se konečně vrátí, některé ji budou asi pořád chtít zmrskat. A Elaida…“ Odmlčela se, aby se napila vína, ale zase číši odložila a pokračovala z jiného soudku. „Často tě označovaly za nekonvenční. Dokonce jsi prý jednou řekla, že bys chtěla strážce.“

„Označily mě i za něco horšího,“ opáčila Pevara suše. Co chtěla ta ženská říci o Elaidě? Mluvila, jako by byla štolu kronikářky odmítla, kdyby mohla. Zvláštní. Tarna nebyla nesmělá ani zdráhavá. Mlčení zřejmě bude nejlepší. Zvlášť co se strážců týká. Pokud se o tomhle klevetilo, tak mluvila až moc. Kromě toho, když mlčela dost dlouho, druhá žena vždycky promluvila, byť jen aby zaplnila mezeru. Člověk se díky mlčení mohl hodně dozvědět. Pevara se pomalu napila vína. Na její vkus v něm bylo příliš mnoho medu a málo zázvoru.

Tarna, stále celá strnulá, vstala a zamířila ke krbu, kde se zahleděla na miniatury v bílých lakovaných stojáncích. Zvedla ruku, aby se jednoho slonovinového oválku dotkla, a Pevara cítila, jak sama proti své vůli tuhne. Georgovi, jejímu mladšímu bratrovi, bylo teprve dvanáct, když zemřel, když zemřeli všichni, kdo byli na obrázcích namalovaní, během povstání temných druhů. Nebyli rodina, která by si mohla dovolit slonovinové miniatury, ale jakmile získala nějaké peníze, našla malíře, jenž dokázal zachytit její vzpomínky. Georg byl krásný chlapec, na svá léta hodně vysoký a úplně neohrožený. Dávno po oné události zjistila, jak její malý bratříček zemřel. S nožem v ruce stál nad otcovým tělem a snažil se zahnat dav od jejich matky. Bylo to tak dávno. V každém případě by už všichni byli dávno mrtví a jejich prapravnuci také. Ale některá nenávist nikdy neumírá.

„Drak Znovuzrozený je t’averen, jak jsem slyšela,“ vypravila ze sebe Tarna nakonec s pohledem stále upřeným na Georgův portrét. „Myslíš, že šance mění všude? Nebo měníme budoucnost sami, jeden krok po druhém, dokud se neocitneme někde, kde jsme to ni, kdy nečekali?“

„Jak to myslíš?“ otázala se Pevara poněkud odměřeně. Nelíbilo se jí, že druhá žena tak upřeně hledí na bratrův portrét a mluví přitom o muži, jenž dokáže usměrňovat, i když je tím mužem Drak Znovuzrozený. Kousla se do rtu, aby Tamě neřekla, že se má obrátit a podívat se na ni. Člověk toho ze zad dokázal vyčíst mnohem méně než z obličeje.

„V Salidaru jsem nečekala žádné velké obtíže. Ani velký úspěch, ale to, co jsem našla…“ Potřásla hlavou, nebo jen změnila úhel pohledu na miniatury? Promluvila pomalu, ale byl v tom spodní proud zapamatované naléhavosti. „Den cesty od vesnice jsem nechala holubářku, a přece mi netrvalo ani půl dne vrátit se k ní, a když jsem vypustila ptáky s kopiemi svého hlášení, jela jsem tak rychle, že jsem tu ženskou musela vyplatit, protože se mnou nedokázala udržet krok. Ani nevím, kolik koní jsem uštvala. Občas bylo zvíře tak zničené, že jsem stájníkovi musela ukázat prsten, aby si ho vzal, a dokonce i přidat stříbro. A protože jsem jela tak rychle, náhodou jsem dorazila do jedné vesnice v Murandy, zrovna když tam byl… verbířský oddíl. Kdybych nebyla kvůli Věži strachy bez sebe už z toho, co jsem viděla v Salidaru, byla bych jela do Ebú Daru, sedla na loď do Illianu a pak plula proti proudu řeky, ale pomyšlení, že pojedu na jih místo na sever a že budu muset čekat na loď, mě hnalo k Tar Valonu jako šíp. A tak jsem je v té vesnici viděla.“

„Koho, Tarno?“

„Asha’many.“ Teď se obrátila. Oči měla stále jako modrý led, ale mhouřila je. Číši držela oběma rukama, jako by se snažila získat co nejvíc tepla. „Zprvu jsem pochopitelně nevěděla, co jsou zač, ale otevřeně verbovali muže na podporu Draka Znovuzrozeného a mně připadalo nejrozumnější nejdřív si je poslechnout, než promluvím. Ještě že jsem to tak udělala. Bylo jich šest, Pevaro, šest mužů v černých kabátech. Dva měli na límci stříbrné meče a zkoušeli muže, jestli se dokážou naučit usměrňovat. Ovšemže to neřekli takhle otevřeně. Nazývali to ovládat blesky. Ovládat blesky a jezdit na hromu. Mně to ale bylo docela jasné, i když těm hlupákům, se kterými mluvili, asi ne.“

„Ano. Ještě že jsi udržela jazyk za zuby,“ řekla Pevara tiše. „Šest mužů, kteří dokážou usměrňovat, by pro samotnou sestru znamenalo velké nebezpečí. Naši špehové o těchto verbířských skupinách mluví pořád – objevují se od Saldeje po Tear – ale nikdo zřejmě netuší, jak je zastavit. Pokud už na to není příliš pozdě.“ Znovu se skoro kousla do rtu. To byla ta potíž s mluvením. Občas člověk řekl víc, než chtěl.

Její poznámka kupodivu Tarnu trochu uklidnila. Kronikářka se znovu posadila a opřela se, i když pořád vypadala dost unaveně. Slova volila opatrně, občas si ke rtům přiložila číši, ale nenapila se. „Na říčním člunu jsem měla plno času k přemýšlení. Hodně času poté, co ten hloupý kapitán narazil na břeh, zlomil stěžeň a udělal si díru do trupu. Celé dny, když jsme se dostali na břeh a já se snažila sehnat jinou loď, a další dny, než jsem našla koně. Těch šest mužů, které poslali do jedné vesnice, i když nebyla zvlášť lidnatá, mě nakonec přesvědčilo. Já si… myslím, že je příliš pozdě.“

„Elaida si myslí, že je možné všechny zkrotit,“ poznamenala Pevara vyhýbavě. Už se sama odhalila příliš.

„Když můžou poslat šest mužů do jedné malé vesničky a umějí cestovat? Na to je podle mě jediná odpověď. My…“ Zhluboka se nadechla a znovu pohladila jasně rudou štolu, ale teď spíš lítostivě, než že by si s ní hrála. „Červené sestry je musejí přijmout jako strážce, Pevaro.“

To bylo takové překvapení, až Pevara zamrkala. O vlásek menší sebeovládání a byla by zalapala po dechu. „To myslíš vážně?“

Ty ledově modré oči její pohled bez váhání opětovaly. Nejhorší už bylo za nimi – nemyslitelné bylo vysloveno nahlas – a Tarna byla opět ženou z kamene. „O tomhle se nehodí žertovat. Jediná jiná možnost je nechat je běhat volně. Kdo jiný by to dokázal: Červené sestry jsou zvyklé čelit takovým mužům a jsou připravené podstoupit nezbytné riziko. Ostatní by se zdráhaly. Každá sestra si bude muset vzít víc než jednoho, ale zelené to asi zvládají docela dobře. Myslím ale, že až jim to navrhneme, zelené omdlí. My… červené sestry… musíme prostě udělat, co je třeba.“

„Už jsi to nanesla před Elaidou?“ zeptala se Pevara a Tarna netrpělivě zavrtěla hlavou.

„Elaida věří tomu, co jsi říkala. Ona…“ Žlutovlasá žena se na chvíli zamračila do vína, než pokračovala. „Elaida často věří tomu, čemu věřit chce, a vidí to, co chce vidět. Snažila jsem se s ní promluvit o asha’manech ten den, kdy jsem se vrátila. Jí bych spojení nenavrhla, jí ne. Nejsem hloupá. Zakázala mi zmiňovat se o nich před ní. Ale ty jsi… nekonvenční.“

„A ty věříš, že je bude možné zkrotit poté, co se s námi spojí? Netuším, co by to udělalo se sestrou držící jejich pouto, a popravdě to ani nechci zjišťovat.“ Uvědomila si, že teď hraje o čas ona.

Když tento rozhovor začal, neměla tušení, kterým směrem se bude ubírat, ale byla by vsadila vše, co měla, že nedojde na tohle.

„To by mohl být konec a taky by to nemuselo být proveditelné,“ opáčila druhá žena chladně. Ona byla z kamene. „V každém případě nevidím jiný způsob, jak asha’many zvládnout. Červené sestry se s nimi musí spojit jako se strážci. Kdyby existovala jiná cesta, byla bych mezi prvními, ale tohle se musí udělat.“

Seděla tam, klidně popíjela víno a Pevara na ni dlouho dokázala jenom mlčky hledět. Nic, co Tarna řekla, nedokazovalo, že není černá adžah, avšak nemohla nedůvěřovat každé sestře, která nedokáže, že jí není. Inu, když došlo na černé adžah, mohla jim nedůvěřovat a taky to dělala, ale jiné věci bylo třeba vyřídit. Byla přísedící, nejenom obyčejný honicí pes. Musela myslet na Bílou věž a Aes Sedai daleko od Věže. A na budoucnost.

Strčila prsty do vyšívaného váčku u pasu a vyndala kousek papíru, stočený do tenké trubičky. Měla pocit, že by měl zářit ohnivými písmeny. Zatím o tom, co na papírku bylo napsáno, věděly pouze dvě ženy ve Věži. I když ho už vytáhla, zaváhala, než ho podala Tarně. „Pochází to od jednoho z našich agentů z Cairhienu, ale poslala to Toveine Gazal.“

Tarna při zmínce o Toveine zvedla oči k Pevaře, než pokračovala ve čtení. Její kamenná tvář se nezměnila, ani když papírek opět stočila do trubičky a tu vrátila Pevaře. „Tohle na věci nic nemění,“ pronesla hluše. „Jenom je díky tomu to, co navrhuji, ještě naléhavější.“

„Právě naopak,“ povzdechla si Pevara. „Toto mění všechno. Mění to celý svět.“

23

Ozdoby

Vzduch v místnosti byl o něco teplejší než venku, takže se skleněné tabulky plné bublinek, zasazené v červených rámech, zamlžovaly, ale Cadsuane se dívala ven, jako by ponurou krajinu jasně viděla. V každém případě viděla dost jasně. Rozblácenými poli kolem venkovského zámečku se ploužilo několik nešťastných lidí a občas se sklonili a sahali na hlínu. Brzy budou moci začít orat a hnojit, ale jen jejich prohlídka ukazovala, že brzy přijde jaro. Zatím byli lidé zabalení až po uši, na hlavách měli klobouky a pouze beztvaré kalhoty vedle beztvarých sukní odlišovaly muže od žen. Za poli byl les, samé tmavé, holé větve na pozadí vybledle šedé dopolední oblohy. Sněhová pokrývka by vyhlídku prudce vylepšila, ale tady sněžívalo zřídkakdy a jen slabě a sníh se obvykle brzy rozpustil. Přesto Cadsuane nenapadlo mnoho míst, která by se pro její záměry hodila lépe, protože Páteř světa byla jenom necelý den rychlé jízdy na východ. Koho by napadlo hledat v Tearu? Ale bylo snadné přesvědčit kluka, aby tu zůstal? S povzdechem se odvrátila od okna a pohladila zlaté ozdůbky, které jí visely ve vlasech, malé měsíčky, hvězdičky, ptáčky a rybičky. Poslední dobou si je uvědomovala až příliš. Uvědomovala? Pche! Poslední dobou uvažovala o tom, že s nimi bude spávat.

Obývací pokoj byl velký, ale nijak zdobený, stejně jako zámek sám, římsy byly z vyřezávaného dřeva a natřené načerveno. Nábytek byl také červený, ale bez jediné stopy zlacení, dva velké krby byly z obyčejného kamene, i když dobře postavené, a železné kozlíky v nich byly odolné, vyrobené pro dlouhou službu a ne jen na ukázku. V krbech hořel na její naléhání malý oheň a plameny olizovaly zpola strávená polena, ale stačilo to, aby si mohla ohřát ruce, což bylo vše, co chtěla. Být to na něm, byl by ji Algarin obklopil planoucími hranicemi a sluhy, i když jich měl jen pár. Algarin byl menší pán země a nebyl zrovna bohatý, ale své dluhy platil do puntíku, i když by většina ostatních viděla opak.

Nezdobené dveře na chodbu se otevřely – většina Algarinových sluhů byla skoro stejně stará jako on, a i když všude udržovali pořádek, utírali prach, lampy plnili olejem a zastřihovali knoty, panty zřejmě pravidelnému promazávání unikaly – dveře zavrzaly a dovnitř vstoupila Verin, stále v cestovním oděvu z prostého hnědého sukna s rozdělenými suknicemi, plášť si nesla přes ruku a uhlazovala si prošedivělé vlasy. Zavalitá malá sestra se tvářila rozčileně a vrtěla hlavou. „Mořský národ je dopraven do Tearu, Cadsuane. Ke Kameni jsem se ani nepřiblížila, ale slyšela jsem, že vznešený pán Astoril si přestal stěžovat na vrzající klouby a připojil se k Darlinovi. Kdo by si to byl pomyslel, že se Astoril probere a ještě se přidá na Darlinovu stranu? Ulice jsou plné ozbrojenců. Většina z nich se opíjí a pere se s každým, kdo zrovna nebojuje s Atha’an Miere. Ve městě je tolik Mořského národa, jako všude jinde dohromady. Harine byla zděšená. Vletěla na lodě, jakmile si sehnala člun, a čekala, že ji vyhlásí paní lodí a ona pak všechno urovná. Zřejmě není pochyb, že Nesta din Reas je mrtvá.“

Cadsuane nechala malou ženu žvanit. Verin nebyla zdaleka tak nesoustředěná, jak předstírala. Některé hnědé si zakopávaly o vlastní nohy, protože si jich nevšimly, ale Verin byla jednou z těch, jež nosily prostotu jako plášť. Zřejmě byla přesvědčená, že jí to Cadsuane věří, ale pokud bylo třeba něco zdůraznit, udělala to. A zajímavé mohlo být i to, co vynechala. Cadsuane si jí byla méně jistá, než by byla chtěla. Nejistota byla součástí života, ona si však byla nejistá příliš mnoha věcmi, než aby se jí to líbilo.

Naneštěstí musela za dveřmi poslouchat Min a tahle mladá žena nebyla zrovna trpělivá. „Řekla jsem Harine, že to tak nebude,“ namítla a vrazila do pokoje. „Řekla jsem jí, že ji potrestají za dohodu, kterou uzavřela s Randem. Teprve pak se stane paní lodí, a já nepoznám, jestli to bude za deset dní nebo za deset let.“ Min byla štíhlá a hezká, v botách s červenými podpatky dost vysoká a tmavé kučery jí spadaly až na ramena. Měla hluboký ženský hlas, ale nosila chlapecký červený kabát a modré spodky. Kabát měl na klopách a rukávech vyšité barevné květiny a na spodcích byly na vnějších švech proužky, ale pořád to byl kabát a spodky.

„Můžeš jít dál, Min,“ řekla Cadsuane tiše. Když promluvila tímhle tónem, lidé obvykle začali dávat pozor. Tedy ti, kteří ji znali. Min na tvářích naskočily rudé skvrny. „Paní vln už z tvých vidění, obávám se, zjistila vše, co mohla. Ale soudíc z tvého rozrušení jsi možná přečetla něco v aurách někoho jiného a chceš mi sdělit, co jsi viděla?“ Dívčina podivná schopnost byla již několikrát užitečná a určitě bude užitečná i v budoucnosti. Možná. Pokud Cadsuane věděla, Min nelhala o tom, co rozeznává v obrazech a aurách, jež vídala kolem jiných lidí, ale ne vždycky byla vstřícná. Zvlášť když došlo na jedinou osobu, o které by Cadsuane chtěla vědět víc než o všech ostatních.

Červené skvrny nebo ne, Min umíněně zvedla bradu. Od Shadar Logothu se změnila, nebo ta změna možná začala dřív, ale v každém případě to nebyla změna k lepšímu. „Rand chce, abys za ním zašla. Říkal, že tě mám poprosit, abys zase nezačala štěkat.“

Cadsuane se na ni jen dívala a ticho se táhlo. Štěkat? Rozhodně to nebyla změna k lepšímu. „Vyřiď mu, že přijdu, až budu moci,“ pravila nakonec. „A pořádně za sebou zavři dveře, Min.“ Mladá žena otevřela pusu, jako by chtěla ještě něco dodat, ale měla aspoň dost rozumu, aby si to nechala pro sebe. Dokonce předvedla slušné pukrle, i přes ty své směšné boty, a zavřela za sebou dveře. Vlastně s nimi skoro práskla.

Verin znovu zavrtěla hlavou a zasmála se, ale moc vesele to neznělo. „Je do toho mladého muže zamilovaná, Cadsuane, a strčila mu své srdce do kapsy. Půjde za ním, ať řekneš nebo uděláš cokoliv. Obávám se, že se bojí, že kvůli ní skoro umřel, a ty sama dobře víš, jak to dokáže ženu přesvědčit, aby vytrvala.“

Cadsuane stiskla rty. Verin o takových vztazích s muži věděla víc než ona – Cadsuane nikdy nevěřila na rozmazlování svých strážců, jako to dělaly některé zelené, a ostatní muži nikdy nepřicházeli v úvahu – ale hnědá mimoděk zasáhla cíl. Cadsuane si alespoň nemyslela, že druhá sestra ví, že se Min s tím al’Thorovic klukem spojila. Ona sama to věděla jen proto, že si to ta holka v jedné nestřežené chvíli nechala uklouznout. I ta nejpevněji zavřená mušle nakonec vydá masíčko, jakmile člověk trochu nakřápne skořápku. A občas vydala i nečekanou perlu. Ano, Min bude chtít, aby mládenec přežil, ať už ho bude milovat nebo ne, ale Cadsuane to bude chtít víc.

Verin přehodila plášť přes opěradlo vysokého křesla, pak došla k nejbližšímu krbu a natáhla ruce, aby si je mohla ohřát nad plameny. Nedalo se říci, že by Verin plula, ale byla půvabnější, než její tloušťka naznačovala. Kolik z toho byl klam? Každá Aes Sedai se během času skrývala za mnoha maskami. Po nějaké době se jí to stalo zvykem. „Myslím, že situaci v Tearu ještě bude možné vyřešit mírumilovně,“ pravila s očima upřenýma do ohně. Nebo chtěla, aby si to Cadsuane myslela. „Hearne a Simaan začínají být zoufalí, bojí se, že se ostatní vznešení páni vrátí z Illianu a polapí je ve městě. Vzhledem k ostatním možnostem možná budou ochotní přijmout Darlina. Estanda je z tvrdšího těsta, ale pokud by se ji podařilo přesvědčit, že to pro ni bude výhodné –“

„Řekla jsem ti přece, ať se k nim nepřibližuješ,“ přerušila ji přísně Cadsuane.

Baculatá žena na ni překvapeně zamrkala. „Neudělala jsem to. Ulice jsou pořád plné klepů a já vím, jak je poskládat a vymačkat z nich trochu pravdy. Viděla jsem Alannu a Rafelu, schovala jsem se však za chlapíkem, který prodával masové pirožky z káry, než mě mohly zahlédnout. Jsem si jistá, že si mě nevšimly.“ Odmlčela se a očividně čekala, až jí Cadsuane vysvětlí, proč po ní chtěla, aby se vyhýbala i všem ostatním sestrám.

„Musím zajít za klukem, Verin,“ řekla místo toho Cadsuane. To byla ta potíž, když souhlasila, že bude někomu radit. I když se člověku podaří zajistit nejlepší podmínky – alespoň v rámci možností – pořád musel dříve nebo později přijít na zavolání. Nakonec. Ale získala tak aspoň důvod vyhnout se Verinině zvědavosti. Odpověď byla prostá. Když se člověk snaží vyřešit všechny problémy sám, skončí tak, že nevyřeší vůbec nic. A u některých problémů nezáleželo z dlouhodobého hlediska na tom, jak budou vyřešeny. To, že Verin neodpověděla a ona tak měla něco na přemýšlení, ji trochu potěšilo. Když si Cadsuane nebyla někým jistá, chtěla, aby si dotyčný taky nebyl jistý jí.

Verin popadla plášť a odešla z místnosti s ní. Hodlala ji snad doprovodit? Ale přede dveřmi narazily na Nesune, jež si to rázovala chodbou. Když je uviděla, zastavila se. Nejvýš hrstce lidí se kdy podařilo ignorovat Cadsuane, avšak Nesune odvedla dobrou práci a téměř černé oči upřela na Verin.

„Takže jsi zpátky, co?“ I nejlepší hnědé uměly říkat to, co bylo nasnadě. „Jak si vzpomínám, psala jsi o zvířatech z Potopených zemí.“ Což znamenalo, že to Verin udělala. Nesune si pamatovala vše, co kdy uviděla – což byla užitečná schopnost, pokud by si jí byla Cadsuane dost jistá, aby ji mohla využít. „Pán Algarin mi ukázal kůži z velkého hada, který podle něj z Potopených zemí pochází, ale podle mě vypadá stejně jako ten, co jsme ho pozorovaly v…“ Verin se přes rameno bezmocně ohlížela po Cadsuane, když ji vyšší žena odtáhla za rukáv, ale neudělala ani tři kroky a byla po uši ponořená v debatě o nějakém hloupém hadovi.

Byl to pozoruhodný pohled a jistým způsobem znepokojivý. Nesune byla věrná Elaidě, nebo bývala, zatímco Verin patřila k těm, které chtěly Elaidu svrhnout. Nebo patřívala. Teď spolu přívětivě rozprávěly o hadech. Obě složily přísahu věrnosti tomu al’Thorovic klukovi, což se dalo připsat vlivu ťaveren, jenž mimoděk ohýbá vzor kolem sebe, ale stačila taková přísaha, aby přešly rozpory ohledně toho, kdo sedí na amyrlinině stolci? Neboje ovlivňovalo to, že se pohybují v těsné blízkosti ťaveren? Cadsuane by byla moc ráda věděla, co z toho je pravda. Proti ťaveren ji nechránila žádná z jejích ozdob. Pochopitelně nevěděla, co dělají dvě rybičky a jeden měsíček, ale rozhodně nebylo příliš pravděpodobné, že to bude tohle. Mohlo jít prostě jenom o to, že Verin i Nesune byly obě hnědé. Hnědé dokázaly zapomenout na cokoliv, když se pustily do studia. Hadi. Pche! Malé ozdůbky se zahoupaly, jak zakroutila hlavou, než se k odcházejícím hnědým sestrám obrátila zády. Co ten kluk může chtít? Odjakživa dělala poradkyni nerada, ať to bylo nezbytné nebo ne.

Průvan na chodbě rozvlnil nástěnné koberce na stěnách. Všechny koberce byly ve starém stylu a bylo na nich vidět, že je mnohokrát sundávali ze stěn a zase věšeli zpátky. Zámek se rozrůstal jako nesouvislý statek, nebyl postaven naráz, pokaždé, když rodina získala nějaký majetek a přibylo jejích členů, přistavovalo se. Rod Pendaloanů nebyl nikdy bohatý, ale bývaly doby, kdy byl hodně početný. Výsledek byl vidět nejen na odřených, staromódních nástěnných kobercích. Římsy byly natřené jasnými odstíny červené, žluté a modré, ale chodby byly různé šířky a výšky a občas se nestýkaly zrovna v pravém úhlu. Okna, z nichž byl kdysi výhled na pole, se nyní otevírala na nádvoří, obvykle byla holá, jen občas před nimi stály lavice, a byla tady čistě jenom kvůli světlu. Občas se z jednoho místa na druhé dalo dojít pouze přes zastřešené sloupořadí vedoucí přes některé nádvoří. Sloupy byly nejčastěji dřevěné, i když byly odvážně pomalované i tam, kde nebyly vyřezávané.

V jednom takovém sloupořadí s tlustými zelenými sloupy stály dvě sestry a pozorovaly hemžení na nádvoří dole. Aspoň se dívaly, když Cadsuane otevřela dveře. Beldeine si jí všimla, narovnala se a zacukala za šátek se zelenými třásněmi, který nosila necelých pět let. Byla hezká, s vysedlými lícními kostmi a zešikmenýma hnědýma očima, a ještě nezískala bezvěkost, takže vypadala mladší než Min, zvlášť když po Cadsuane vrhla mrazivý pohled a vyrazila na opačnou stranu sloupořadí.

Merise, její společnice, se za ní pobaveně usmála a popotáhla si za svůj šátek se zelenými třásněmi. Byla vysoká a obvykle velmi vážná, vlasy měla stažené z bledé tváře a neusmívala se příliš často. „Beldeine si začíná dělat starosti, že ještě nemá strážce,“ poznamenala s tarabonským přízvukem, když se Cadsuane postavila vedle ní, i když modré oči upřela zpátky na nádvoří. „Zřejmě uvažuje o nějakém asha’manovi, pokud nějakého najde. Řekla jsem jí, ať si promluví s Daigian. Jestli jí Daigian nepomůže, pomůže to aspoň jí.“

Všichni strážci, které měly s sebou, se sešli na kamenném nádvoří a přes zimu byli jen v košilích. Většina seděla na barevných dřevěných lavicích a pozorovala dva muže cvičící s dřevěnými meči. Jahar, jeden z Merisiných tří strážců, byl pohledný, opálený mladý muž. Stříbrné zvonečky, které měl zavěšené na dvou dlouhých copech, cinkaly, jak zuřivě útočil. Pohyboval se jako útočící černý chřestýš. Vzduch se ani nehnul, ale osmihrotá hvězda připomínající zlatou kompasovou růžici se Cadsuane přitiskla k vlasům. Kdyby ji držela v ruce, citila by, jak se třese. Ale ona už věděla, že Jahar je asha’man, a hvězdička by jí neukázala na něj, jen jí prozradila, že je v blízkosti muž, jenž dokáže usměrňovat. Cadsuane zjistila, že hvězdička se třese tím víc, čím silněji dokáže dotyčný usměrňovat. Jaharův protivník, velmi vysoký, širokoplecí muž s kamenným obličejem a spletenou koženou čelenkou, která mu držela na spáncích prošedivělé, po ramena dlouhé černé vlasy, nebyl druhý asha’man, ale byl svým způsobem stejně nebezpečný. Lan nevypadal, že se dokáže rychle pohnout, ale… jako by plul. Jeho čepel, vlastně svazek prutů, byla vždy včas na místě, aby odrazila Jaharovu, a vždy mladého muže nepatrně rozhodila.

Náhle Lan udeřil Jahara do boku, až to prásklo, a být to ocel, byl by mladší muž mrtvý. Teď se jen otřásl, a Lan už byl zase připravený a dlouhou čepel držel oběma rukama. Nethan, další Merisin strážce, vyskočil. Byl to hubený chlapík s bílými vlasy na spáncích, a ač byl vysoký, Lan byl pořád o dlaň vyšší. Jahar ho odehnal, znovu zvedl cvičnou čepel a hlasitě se dožadoval dalšího kola.

„Jak to Daigian zvládá?“ zeptala se Cadsuane.

„Lépe, než jsem čekala,“ přiznala Merise. „Příliš se zdržuje ve svém pokoji, ale pláče v soukromí.“ Pohledem přelétla od mužů tančících s meči k lavici, na níž seděl Verinin rozložitý šedovlasý Tomas vedle prošedivělého chlapíka s chomáčky vlasů. „Damer na ni chtěl zkusit léčení, ale Daigian odmítla. Sice ještě nikdy neměla strážce, ale ví, že truchlit nad mrtvým strážcem znamená, že na něj vzpomínáš. Překvapilo mě, že Corele vůbec napadlo to zkusit.“

Tarabonská sestra potřásla hlavou a opět se zadívala na Jahara. Strážci jiných sester ji příliš nezajímali, alespoň ne tolik jako její. „Asha’mani truchlí stejně jako strážci. Napadlo mě, že Jahar a Damer se možná řídí příkladem ostatních, avšak Jahar tvrdil, že je to i jejich způsob. Pochopitelně jsem se do toho nepletla, ale dívala jsem se, jak na památku Daigianina mladého Ebena pijí. Jeho jméno neřekli, ale připravili pro něj plný pohár vína. Bassane a Nethan vědí, že jednou můžou umřít, a přijímají to. Jahar čeká, že zemře. Čeká to každý den. Pro něho je každá hodina zcela určitě tou poslední.“

Cadsuane se stěží ovládla, aby se na druhou ženu nepodívala. Merise takhle dlouze mluvívala málokdy. Teď se tvářila nevzrušeně, ale něco ji rozrušilo. „Vím, že pracuješ na propojení s ním,“ pronesla Cadsuane opatrně. Opatrnost byla na místě, když došlo na strážce jiné sestry. Proto také hleděla na nádvoří a mračila se. „Už ses rozhodla, jestli ten al’Thorovic kluk v Shadar Logothu uspěl? Opravdu se mu podařilo očistit mužskou polovici pravého zdroje?“

Corele také nacvičovala propojení s Damerem, ale žlutá se tolik soustředila na své marné úsilí přijít na to, jak udělat se saidínem to, co on dělal se saidarem, že by si nevšimla, ani kdyby jí špína Temného natekla do krku. Škoda že nezískala šátek o padesát let později, jinak by se byla s jedním z těch mužů spojila sama a nemusela by se ptát. Ale padesát let by znamenalo, že by Norla zemřela v malém domečku v Černých horách dřív, než Cadsuane Melaidhrin vůbec vstoupila do Věže. To by změnilo velkou část dějin. Například by bylo nepravděpodobné, že by se ocitla v této chvíli na tomto místě. A tak se opatrně vyptávala a čekala.

Merise dlouho jen mlčky stála, pak si povzdechla. „Nevím, Cadsuane. Saidar je klidný oceán, jenž tě donese, kam budeš chtít, pokud znáš proudy a necháš se jimi nést. Saidín… Je jako lavina hořícího kamení. Bortící se hory ledu. Působí klidněji, než když jsem se s Jaharem poprvé propojila, ale v tom chaosu se schová cokoliv. Cokoliv.“

Cadsuane kývla. Nebyla si jistá, zda čekala jinou odpověď. Proč by měla něco určitého zjistit o jedné ze dvou nejdůležitějších věcí na světě, když to nezjistila u mnohem prostších záležitostí? Na nádvoří se Lan zastavil, a tentokrát Jahara neudeřil, jen se dřevěnou čepelí dotkl jeho krku, znovu se odvlnil a postavil se do střehu. Nethan opět vstal a Jahar ho opět zahnal, rozzlobeně zvedl meč a také se připravil. Bassane, Merisin třetí strážce, malý, rozložitý chlapík, skoro stejně osmahlý sluncem jako Jahar, ačkoli byl Cairhieňan, se zasmál a učinil hrubou poznámku o příliš ctižádostivých mužích zakopávajících o vlastní meče. Tomas a Damer si vyměnili pohled a zakroutili hlavou. Muži v jejich věku se obvykle posměšků už dávno vzdali. Opět se rozeznělo třískání dřeva o dřevo.

Ostatní čtyři strážci nebyli jediné Lanovo a Jaharovo obecenstvo na nádvoří. Štíhlá dívka s černými vlasy spletenými do dlouhého copu, nervózně sedící na červené lavici, byla důvodem, proč se Cadsuane zamračila. To dítě bude muset mávat svým prstenem s Velkým hadem lidem pod nosem, aby jí uvěřili, že je Aes Sedai, jíž byla, byť jen technicky vzato. Nešlo jen o to, že Nyneiva měla pořád ještě dívčí tvářičku. Beldeine také stále vypadala velmi mladě. Nyneiva na lavici přímo nadskakovala a vypadala, že každou chvíli vyskočí docela. Občas pohnula rty, jako by někoho povzbuzovala, a občas mávala rukama, jako by chtěla Lanovi ukázat, jak má pohnout mečem. Byla pošetilá, překypovala vášní a jen málokdy předváděla, že má mozek v hlavě. Min nebyla jediná žena, jež kvůli muži hodila hlavu i srdce do studny. Podle zvyklostí zaniklého Malkieru ukazovala červená tečka na Nyneivině čele, že se za Lana provdala, třebaže žluté si své strážce braly za muže málokdy. Vlastně to dělalo jen málo sester. A Lan samozřejmě nebyl Nyneiviným strážcem, jakkoliv oba předstírali opak. Komu patřil, tomu se oba vyhýbali jako zloději plížící se nocí.

Zajímavější a znepokojivější byly šperky, které Nyneiva nosila, dlouhý zlatý náhrdelník a tenký zlatý pás s odpovídajícími náramky a prsteny, jejichž křiklavě rudé, zelené a modré kameny se tloukly s jejími žlutě prostřihávanými šaty. A na levé ruce pak měla i ten prapodivný kousek, zlaté prsteny spojené plochými řetízky se zlatým náramkem. To byl angrial, mnohem silnější než Cadsuanin ptáček. Ostatní se také hodně podobaly jejím ozdobám, byly to ter’angrialy a nepochybně byly vyrobené ve stejné době, během Rozbití světa, kdy se proti Aes Sedai mohl obrátit kdekdo, a zvláště muži, kteří dokázali usměrňovat. Zvláštní pomyšlení, že i oni se nazývali Aes Sedai. Bylo to jako potkat se s mužem jménem Cadsuane.

Otázkou – její dopoledne zřejmě bylo plné otázek, a to slunce ještě nevystoupilo do poloviny své dráhy – otázkou bylo, jestli ta holka nosí své šperky kvůli tomu al’Thorovic klukovi nebo kvůli asha’manům. Nebo kvůli Cadsuane Melaidhrin? Nyneiva předváděla svou věrnost mladému muži ze své vesnice a také to, že se před ním má na pozoru. Nakonec měla mozek, když se rozhodla ho používat. Avšak než bude tato otázka zodpovězena, bylo by příliš nebezpečné holce důvěřovat. Potíž byla v tom, že poslední dobou jen máloco nevypadalo nebezpečné.

„Jahar začíná sílit,“ podotkla znenadání Merise.

Cadsuane se na druhou zelenou zamračila. Sílit? Mladému muži se košile začínala lepit na záda, kdežto Lan se ani nezadýchal. Pak pochopila. Merise mínila jedinou sílu. Cadsuane však jenom tázavě zvedla obočí. Nevzpomínala si, kdy naposledy dala najevo šok. Docela dobře to mohlo být tenkrát v Černých horách, kdy začala sbírat ozdoby, jež nyní nosila.

„Nejdřív jsem si myslela, že kvůli tomu, jak se asha’mani cvičí, nucením, už získal plnou sílu,“ pokračovala Merise a mračila se na muže se cvičnými meči. Ne, mračila se na Jahara. Jenom nepatrně svraštila oči, ale plné mračení si nechávala pro ty, kteří ji mohli vidět a poznat, jak se zlobí. „V Shadar Logothu jsem si myslela, že si to jenom představuju. Před několika dny jsem byla zpola přesvědčená, že se mýlím. Teď si jsem jistá tím, že mám pravdu. Jestli muži získávají sílu skoky a záchvaty, nedá se poznat, jak silní nakonec budou.“

Pochopitelně nevyslovila to, co jí dělalo starosti doopravdy: že by nakonec mohl být silnější než ona. Vyslovit něco takového bylo nemyslitelné na mnoha úrovních, a i když si Merise poněkud zvykla na to, že dělá nemyslitelné věci – většina sester by omdlela při pouhém pomyšlení na to, že se spojí s mužem, jenž umí usměrňovat – vždycky je nerada říkala nahlas. Cadsuane to nevadilo, ale mluvila klidně. Světlo, jak nenáviděla, když si musela dávat pozor na jazyk. Tedy nenáviděla to, že je to vůbec nutné.

„Vypadá spokojený, Merise.“ Merisini strážci byli vždycky spokojení. Zacházela s nimi dobře.

„Je rozčilený kvůli…“ Dotkla se spánku, jako by sahala na uzlíček pocitů, které cítila skrze pouto. Opravdu byla rozrušená! „Ne vzteklý, rozzuřený.“ Sáhla do zeleně vyšívaného koženého váčku u pasu a vyndala malý smaltovaný špendlík, zlatočervenou postavu připomínající hada s nohama a lví hřívou. „Nevím, kde to ten al’Thorovic mládenec sebral, ale dal to Jaharovi. U asha’manů se to zřejmě rovná získání šátku. Musela jsem mu to samozřejmě sebrat. Jahar je stále ve stadiu, kdy se musí naučit přijímat pouze to, co mu řeknu, že smí. Ale je kvůli tomu tak podrážděný… Mám mu to vrátit? Pak by to vlastně dostal ode mne.“

Cadsuane zvedla obočí dřív, než se ovládla. Merise se jí ptá na radu ohledně svého strážce! Cadsuane o něm pochopitelně začala mluvit, ale taková intimnost byla… Nemyslitelná? Pche! „Jsem si jistá, že ať se rozhodneš jakkoliv, bude to správné.“

Ještě se naposledy podívala na Nyneivu a odešla. Vysoká žena hladila palcem smaltovaný špendlík a mračila se na nádvoří. Lan právě Jahara znovu porazil, jenže on se hned zase připravil a požadoval další kolo. Ať už se Merise rozhodne jakkoliv, Cadsuane již zjistila jednu věc, která se jí nelíbila. Hranice mezi Aes Sedai a strážci byla vždycky stejně jasná jako jejich vztah. Aes Sedai velely a strážci poslouchali. Ale pokud se Merise, ze všech lidí právě ona, rozmýšlela nad špendlíkem – Merise, která své strážce zvládala pevnou rukou – pak bude třeba vytyčit nové hranice, přinejmenším se strážci, kteří dokážou usměrňovat. Nebylo příliš pravděpodobné, že by spojování s nimi skončilo. Beldeine toho byla důkazem. Lidé se nikdy opravdu nemění, ale svět ano, a s děsivou pravidelností. Člověk se s tím prostě musel smířit nebo se s tím aspoň musel naučit žít. Občas, s trochou štěstí, mohl člověk ty změny ovlivnit, ale i když by jednu zastavil, jen by se objevila další.

Jak se dalo očekávat, dveře do pokojů al’Thorovic kluka nebyly nehlídané. Samozřejmě tam byla Alivia, seděla na lavici vedle dveří, ruce trpělivě složené v klíně. Světlovlasá Seanchanka se ustanovila jakýmsi chlapcovým ochráncem. Alivia věřila, že ji vysvobodil z obojku damane, jenže toho bylo víc. Kupříkladu Min ji nesnášela a nebyla v tom obvyklá žárlivost. Alivia nejspíš ani nevěděla, co muži se ženami dělávají, když se ocitnou o samotě. Ale mezi ní a klukem bylo nějaké spojení, jež se projevovalo v pohledech, které z její strany byly odhodlané a z jeho plné naděje, jakkoliv tomu bylo těžké věřit. Dokud Cadsuane nezjistí, o co tady jde, nehodlala je od sebe oddělit. Alivia upřela na Cadsuane pronikavé modré oči a pozorovala ji s uctivou ostražitostí, ale nepovažovala ji za nepřítele. S těmi, v nichž viděla nepřátele al’Thorovic kluka, udělala krátký proces.

Druhá žena na stráži byla stejně velká jako Alivia, ale víc se od sebe lišit nemohly, a nejen proto, že Elza měla hnědé oči a hladkou, bezvěkou tvář Aes Sedai, kdežto Alivia měla v koutcích očí vějířky vrásek a několik bílých vlasů. Jakmile Elza uviděla Cadsuane, vyskočila, narovnala se přede dveřmi a přitáhla si k ramenům šátek. „Není sám,“ oznámila mrazivě.

„Hodláš mi stát v cestě?“ zeptala se jí Cadsuane stejně chladně. Andorská zelená jí měla ustoupit z cesty. Elza stála tak hluboko pod ní v jediné síle, že neměla ani zaváhat, natož aby čekala na rozkaz, ale ona se rázně rozkročila a navíc se ještě rozohnila.

Byla to obtížná situace. Dalších pět sester v zámku odpřisáhlo klukovi věrnost a ty, jež byly věrné Elaidě, na Cadsuane hleděly, jako kdyby ji podezíraly z toho, že s ním nemá čisté úmysly. Což vyvolávalo otázku, proč to nedělá Verin. Ale jenom Elza se jí snažila zabránit v přístupu k němu. Navíc páchla žárlivostí, což nedávalo smysl. Nemohla si přece myslet, že se hodí lépe k tomu, aby mu radila, než Cadsuane, a pokud by se objevil sebemenší náznak, že Elza po klukovi touží jako po muži či strážci, Min už by vyletěla. V tom měla ta holka dokonale vybroušené instinkty. Cadsuane by byla skřípala zuby, kdyby byla takový typ ženy.

V okamžiku, kdy už si myslela, že bude muset Elze nařídit, ať jí uhne, se Alivia předklonila. „Poslal pro ni, Elzo,“ protáhla. „Bude se zlobit, když ji nepustíme dál. Bude se zlobit na nás, ne na ni. Pusť ji dál.“

Elza se na Seanchanku podívala koutkem oka a opovržlivě zkřivila ret. Alivia stála v jediné síle vysoko nad ní – vlastně stála i vysoko nad Cadsuane – ale byla to divoženka a podle Elzina názoru i lhářka. Tmavovlasá žena zřejmě nedokázala uvěřit, že Alivia bývala damane, natož zbytku příběhu. Přesto se nejdřív podívala na Cadsuane a pak na dveře za sebou a upravila si šátek. Očividně nechtěla kluka rozčílit.

„Podívám se, jestli je na tebe připravený,“ prohlásila málem trucovitě. „Pohlídej ji tu,“ nařídila Alivii ostře, než se otočila a zlehka zaťukala na dveře. Z druhé strany se ozval mužský hlas a ona dveře otevřela jen natolik, aby mohla proklouznout dovnitř, a zaseje za sebou zavřela.

„Musíš jí odpustit,“ řekla Alivia tím protivně pomalým, měkkým seanchanským přízvukem. „Myslím, že jenom bere příliš vážně svou přísahu. Není zvyklá na posluhování komukoliv.“

„Aes Sedai drží své slovo,“ opáčila Cadsuane suše. Z té ženy měla pocit, že sama mluví rychle a rázně jako Cairhieňanka! „Musíme.“

„Asi ano. Jen abys věděla, já taky držím slovo. Dlužím mu všechno, co ode mě bude chtít.“

Byla to fascinující chvíle a upřímná, ale než jí mohla Cadsuane využít, Elza se vrátila. Za ní přicházel Algarin, bílou bradku měl zastřiženou do špičky. Cadsuane se mírně uklonil a v úsměvu se mu prohloubily vrásky. Na sobě měl tmavý soukenný plášť, ušitý už dávno, takže na něm nyní volně visel, a vlasů měl již pomálu. Neexistoval způsob, jak zjistit, proč šel al’Thorovic kluka navštívit.

„Teď tě přijme,“ vyjela Elza ostře.

Cadsuane málem zuby zaskřípala. Alivia bude muset počkat. A Algarin též.

Když Cadsuane vstoupila, kluk stál. Byl téměř stejně vysoký a širokoplecí jako Lan a měl na sobě černý kabát se zlatým krumplováním na rukávech a vysokém límci. Příliš se podobal kabátu asha’mana, jen s přidanou výšivkou, aby se to Cadsuane líbilo, ale neřekla nic. Kluk se zdvořile uklonil, uvedl ji ke křeslu s poduškou se střapci, stojícímu u ohně, a zeptal se jí, dá-li si víno. To ve džbánu, jenž stál na servírovacím stolku spolu se dvěma poháry, již vychladlo, ale mohl poslat pro další. Pracovala dost tvrdě na tom, aby ho přinutila chovat se civilizovaně. Kabát si mohl nosit, jaký chtěl. Bylo třeba ho vést v jiných důležitějších záležitostech. Nebo ho k nim dostrkat, dotáhnout, bude-li třeba. Nehodlala marnit čas ani řeči na jeho šaty.

Zdvořile sklonila hlavu a víno odmítla. Pohár vína nabízel mnoho příležitostí – dalo se z něj upít, když se potřebovala na chvíli zamyslet, mohla se do něj dívat, když chtěla schovat oči – ale tohoto mladého muže bylo třeba neustále sledovat. Z jeho tváře se dalo vyčíst stejně málo jako z tváře sestry. S těmi tmavorudými vlasy a modrošedýma očima by se mohl vydávat za Aiela, ale jen málokterý Aiel měl v očích takový chlad. Vedle nich vypadala dopolední obloha, na niž prve hleděla, rozhodně příjemně teplá. A teď byly jeho oči chladnější než před Shadar Logothem. Naneštěstí také tvrdší. A taky… unavenější.

„Algarin měl bratra, který dokázal usměrňovat,“ řekl a obrátil se k druhému křeslu. Jak se otáčel, zavrávoral. Se smíchem se zachytil křesla a předstíral, že zakopl o vlastní nohu, ale nebyla to pravda. A nechopil se saidínu – viděla, jak se zapotácel, když to udělal – jinak by ji byly její ozdoby varovaly. Corele říkala, že aby se vzpamatoval ze svého zážitku v Shadar Logothu, potřebuje spát. Světlo, potřebovala toho kluka udržet naživu, jinak by bylo vše marné.

„Já vím,“ opáčila. A protože mu Algarin zřejmě prozradil všechno, dodala: „To já Emarina chytila a odvedla ho do Tar Valonu.“ Podle některých bylo zvláštní, že jí za to byl Algarin vděčný, ale jeho mladší bratr přežil zkrocení o deset let, když mu pomohla se s tím vyrovnat. Bratři si byli velmi blízcí.

Kluk se usadil do křesla a nazvedl obočí. Tohle nevěděl. „Algarin se chce nechat vyzkoušet,“ řekl.

Vyrovnaně, klidně opětovala jeho pohled a mlčela. Algarinovy děti měly vlastní rodiny, tedy ty, které byly dosud naživu. Možná byl připraven předat tento kus země svým potomkům. V každém případě o jednoho muže, který dokáže usměrňovat, víc nebo míň, na tom v této chvíli nezáleželo. Pokud by nešlo o kluka, který na ni teď hleděl.

Po chvíli pohnul bradou, jak nepatrně kývl. On ji snad zkouší? „Nemusíš se bát, že bych ti někdy neřekla, když se chováš jako blbec, chlapče.“ Většina lidí si to zapamatovala hned, jak se poprvé setkala s jejím ostrým jazykem. Tento mladý muž vyžadoval, aby mu to čas od času připomínala. Zabručel. Mohl to být smích. Mohlo to být z lítosti. Připomněla si, že od ní chce, aby ho něčemu naučila, i když zřejmě nevěděl co. Nebylo to důležité. Měla dlouhý seznam, z něhož mohla vybírat, a to teprve začala.

Tvář měl jako vytesanou z kamene, ale vyskočil z křesla a začal přecházet sem a tam mezi krbem a dveřmi. Ruce měl sepjaté za zády. „Mluvil jsem s Alivií o Seanchanech,“ začal. „Svoje vojsko nazývají Vždyvítězné vojsko z dobrého důvodu. Nikdy neprohráli jedinou válku. Bitvu ano, ale nikdy ne válku. Když prohrají bitvu, posadí se a přemýšlejí o tom, co udělali špatně nebo co udělal nepřítel správně. Pak změní to, co je potřeba změnit, tak aby vyhráli.“

„Moudrý způsob,“ podotkla, když proud slov ustal. Očividně očekával nějakou poznámku. „Znám muže, kteří dělají totéž. Kupříkladu Davram Bashere. Gareth Bryne, Rodei Ituralde, Agelmar Jagadský. Dokonce i Pedron Niall to dělal stejně, když ještě žil. Všichni jsou považováni za velké vojevůdce.“

„Ano,“ řekl a nezastavil se. Nepodíval se na ni, možná ji ani neviděl, ale poslouchal. Musela doufat, že ji i vnímá. „Pět mužů, všechno velcí vojevůdcové. Seanchané to dělají všichni. Tak to u nich chodí tisíc let. Změní, co se změnit dá, ale nevzdávají se.“

„Uvažuješ o tom, že je nelze porazit?“ otázala se klidně. Klid se vždycky hodil, dokud člověk nepozná všechna fakta, a pak obvykle taky.

Kluk se k ní otočil, ztuhlý a s očima jako led. „Nakonec je porazím,“ procedil a snažil se mluvit zdvořile. Aspoň to bylo k dobrému. Čím méně často mu bude muset dokazovat, že dokáže potrestat, a taky potrestá, každý přestupek proti svým pravidlům, tím lépe. „Ale –“ Odmlčel se a zavrčel, jak dveřmi na chodbu pronikly zvuky hádky.

Vzápětí se dveře rozlétly a dovnitř zacouvala Elza, stále hlasitě namítající a snažící se rozpřaženýma rukama zastavit dvě sestry. Erian, s obvykle bledou tváří celou rudou, ji fyzicky tlačila před sebou. Sarene, žena tak krásná, že vedle ní Erian vypadala docela obyčejně, se tvářila ještě chladněji, jak se dalo čekat od bílé, ale rozčileně potřásala hlavou, až jí barevné korálky v copáncích chrastily. Sarene uměla být řádně vzteklá, i když se obvykle přísně ovládala.

„Bartol a Rashan přicházejí,“ prohlásila Erian hlasitě a z rozrušení byl její illiánský přízvuk zvlášť silný. To byli její dva strážci, kteří zůstali v Cairhienu. „Neposlala jsem pro ně, ale někdo s nimi cestoval. Před hodinou jsem cítila, jak jsou najednou blíž, a nyní jsou zase o něco blíž. Přicházejí k nám.“

„Můj Vitalien se taky blíží,“ dodávala Sarene. „Bude tu, myslím, za několik hodin.“

Elza spustila ruce, i když podle toho, jak se držela, se na obě sestry zlobně mračila. „Můj Feril tu bude taky brzy,“ zamumlala. Její jediný strážce. Povídalo se, že jsou manželé, a zelené, které se vdaly, si málokdy zároveň braly jiné strážce. Cadsuane napadlo, zda by promluvila, pokud by to neudělaly ostatní.

„Nečekal jsem je tak brzy,“ řekl kluk tiše. Tiše, ale zněla z toho ocel. „Ale neměl bych čekat, že na mě události počkají, že, Cadsuane?“

„Události nečekají nikdy na nikoho,“ pravila vstávajíc. Erian sebou trhla, jako by si jí právě všimla, i když Cadsuane si byla jistá, že má tvář stejně nehybnou jako kluk. A možná i stejně kamennou. Co přivádí strážce z Cairhienu sem a kdo s nimi cestuje, mohlo znamenat problémy, ale ona usoudila, že od kluka dostala odpověď a bude muset velmi pečlivě zvážit, co mu poradí. Občas byly otázky ožehavější než odpovědi.

24

Bouře sílí

Okny do Randovy ložnice mělo pronikat odpolední slunce, ale venku pršelo a všechny lampy byly zapálené, aby zahnaly houstnoucí šero. Okenními tabulkami rachotil hrom. Od Dračí stěny se rychleji než cválající kůň přihnala zuřivá bouře a znovu přinesla zimu, až se déšť pomalu měnil ve sníh. Do domu bušily kapky mrznoucího deště a přes oheň planoucí v krbu byl v místnosti lezavý chlad.

Rand ležel v posteli, nohy v holínkách položené na přehozu, zíral na baldachýn a snažil se uspořádat si myšlenky. Bouře venku si mohl nevšímat, ale Min, choulící se mu k boku, to bylo něco zhola jiného. Nesnažila se ho rozptylovat, dělala to úplně mimoděk. Co si s ní počne? A s Elain a Aviendhou? Ty dvě cítil v hlavě jenom nejasně, protože byly až v Caemlynu. Aspoň předpokládal, že jsou stále ještě v Caemlynu. Když došlo na ty dvě, nebyly předpoklady právě nejbezpečnější. V této chvíli jen zhruba vnímal směr, kde byly, a to, že jsou naživu. Min se mu ale pevně tiskla k boku a z pouta cítil stejné chvění jako z jejího živoucího těla. Nebylo už příliš pozdě, aby Min udržel v bezpečí, aby udržel v bezpečí Elain a Aviendhu?

Proč si myslíš, že dokážeš kohokoliv udržet v bezpečí? zašeptal mu v hlavě Luis Therin Telamon. Z mrtvého šílence se stal dobrý přítel. Všichni umřeme. Jen doufej, že je nezabiješ ty. Nebyl příjemný přítel, jenom přítel, jehož se nemohl zbavit. Už se nebál, že Min, Elain nebo Aviendhu zabije, o nic víc, než se bál, že zešílí. Tedy aspoň že zešílí víc, než už byl, s mrtvým mužem v hlavě a občas zamlženým obličejem, který téměř poznával. Odváží se na něco z toho zeptat Cadsuane?

Nikomu nevěř, zamumlal Luis Therin a zasmál se. Včetně mě.

Min ho bez varování praštila do žeber, až zachroptěl. „Začínáš být melancholický, ovčáku,“ zavrčela. „Jestli si děláš starosti kvůli mně, tak přísahám, že…“ Min uměla vrčet na mnoho způsobů a každý odpovídal jinému pocitu, jenž plynul poutem. Teď od ní cítil slabé podráždění navíc prodchnuté obavami a občas ho popíchlo cosi ostrého, jak mu nechtěla přímo utrhnout hlavu. Taky uměla vrčet, až se rozesmál nad tím, jaké z pouta plynulo pobavení, i když se už hodně dlouho nesmál, a někdy vrčela hrdelně, z čehož se mu rozbouřila krev v žilách.

„Teď ani náhodou,“ varovala ho, než stačil pohnout rukou, kterou jí podpíral záda, vyskočila z postele a káravě si popotáhla vyšívaný kabát. Od chvíle, kdy se s ním spojila, mu uměla číst myšlenky ještě lépe, a to byla předtím hodně dobrá. „Co s nimi budeš dělat, Rande? Co udělá Cadsuane?“ Za okny proletěl blesk dost jasný, aby přerazil světlo lamp, a okenní tabulkou zatřásl hrom.

„Ještě nedokážu dopředu přijít na to, co udělá, Min. Proč by to dneska mělo být jiné?“

Silná péřová matrace se zhoupla, jak přehodil nohy přes pelest a posadil se čelem k ní. Téměř si bezmyšlenkovitě přitiskl ruku na staré rány, jenže pohyb změnil a zapnul si místo toho kabát. Staré, zpola zahojené, ale nikdy nevyhojené rány, které ho trápily od Shadar Logothu. Nebo je možná jen cítil, jejich žár byl lapen v oblasti menší než dlaň ruky. Rány, o kterých doufal, že se po Shadar Logothu zahojí. Možná jenom neuplynulo dost času, aby cítil nějaký rozdíl. Min ho praštila do druhého boku – na to si vždycky dávala pozor, i když na něj občas byla hodně tvrdá – ale myslel si, že před ní bolest utají. Ty obavy v jejích očích a v její hlavě musely být kvůli Cadsuane. Nebo ostatním.

Zámek a okolní budovy teď byly přeplněné. Připadalo mu nevyhnutelné, že dřív nebo později se někdo pokusí využít strážce v Cairhienu. Jejich Aes Sedai neroztrubovaly, že jdou hledat Draka Znovuzrozeného, ale ani to příliš netajily. Přesto nečekal ty, kdo dorazili s nimi. Davram Bashere se stovkou svých saldejských vojáků od lehké jízdy sesedl v protivném, větrem hnaném dešti a nadával na zničená sedla. Přijelo půl tuctu černě oděných asha’manu, kteří se z nějakého důvodu před lijákem nechránili. Jeli s Basherem, ale byli jako dva různé oddíly, dorazivší chvilku po sobě, a měli se před sebou pořád na pozoru. A jedním z asha’manů byl Logain Ablar. Logain! Asha’man s mečem a drakem na límci! Bashere a Logain si s ním oba chtěli promluvit, ale o samotě a už rozhodně ne v přítomnosti toho druhého. Ať to však bylo nečekané, nejpřekvapivějšími hosty nebyli. Rand si zprvu myslel, že těch osm Aes Sedai musejí být přítelkyně Cadsuane, ale byl by přísahal, že ona je z jejich příjezdu stejně překvapená jako on. A ještě divnější bylo, že všechny až na jednu zřejmě přijely s asha’many! Nebyly zajatkyně a rozhodně ne strážkyně, ale Logain to v Bashereho přítomnosti nechtěl vysvětlovat a Bashere nehodlal Logainovi přepustit příležitost promluvit si s Randem o samotě jako první. Teď všichni osychali a usazovali se v pokojích, takže měl čas uspořádat si myšlenky. Tedy jak to jen šlo, když byla Min vedle něj. Co Cadsuane udělá! No, snažil se jí zeptat na radu. Události je však předběhly oba dva. Bylo rozhodnuto, ať už si Cadsuane myslela cokoliv. Za okny znovu projel blesk. Blesky se Cadsuane zřejmě líbily. Člověk nikdy nepoznal, kam uhodí.

Alivia ji vyřídí, zamumlal Luis Therin. Pomůže nám zemřít. Odstraní pro nás Cadsuane, jestli jí řekneš.

Já ji nechci zabít, sdělil v duchu Rand mrtvému muži. Nemůžu si dovolit, aby zemřela. Luis Therin to věděl stejně tak dobře jako Rand, ale stejně si cosi brumlal. Od Shadar Logothu byl občas méně bláznivý. Nebo možná Rand byl víc bláznivý. Nakonec už bral hovor s mrtvým mužem ve své hlavě jako běžnou věc, což bylo stěží v pořádku.

„Musíš něco udělat,“ zamumlala Min a zkřížila ruce na prsou. „Logainova aura stále hovoří o slávě a silněji než dřív. Možná si ještě pořád myslí, že je skutečný Drak Znovuzrozený. A v obrazech, které jsem viděla kolem urozeného pána Davrama, jsem viděla něco… temného. Jestli se obrátí proti tobě nebo zemře… Slyšela jsem, jak jeden voják říkal, že by mohl zemřít urozený pán Dobraine. Ztráta jednoho z nich by byla hrozná rána. Ztratit všechny tři, z toho by ses mohl vzpamatovávat víc než rok.“

„Jestli jsi to viděla, tak se to stane. Musím udělat, co půjde, Min, ne dělat si starosti kvůli tomu, co nedokážu.“ Upřela na něj jeden z těch pohledů, kterých mají ženy v zásobě fůry, jako by se on snažil začít hádku.

Ozvalo se zaškrábání na dveře. Rand se otočil a Min změnila postoj. Tušil, že vytáhla z pochvy vrhací nůž a schovala ho v ruce. Nosila u sebe víc nožů než Tom Merrilin. Nebo Mat. V hlavě mu zavířily barvy a skoro se poskládaly do… čeho? Muže na kozlíku? Nebyla to tvář, která se mu občas objevovala před očima, a celý výjev vzápětí zmizel, ale bez toho, aby se mu zatočila hlava, což se mu stávalo vždy, když se objevil ten obličej.

„Pojď,“ vyzval ji Rand a zvedl se.

Když Elza vstoupila, roztáhla tmavozelené suknice v elegantním pukrleti a oči jí přímo zářily. Byla to žena příjemná napohled a byla chladně samolibá jako kočka. Min si skoro ani nevšimla. Ze všech sester, které mu odpřisáhly věrnost, byla Elza nejdychtivější. Vlastně byla jediná ochotná. Ostatní měly k té přísaze své důvody a Verin a sestry, které za ním přišly k Dumajským studním, neměly tváří v tvář t’averen jinou možnost, ale přes to, jak chladně se tvářila navenek, Elza jako by uvnitř hořela vášní, chtěla ho dostat do Tarmon Gai’donu. „Říkal jsi, že chceš okamžitě vědět, pokud přijde nějaký ogier,“ vyhrkla a vůbec z něj nespouštěla oči.

„Loial!“ vykřikla radostně Min, a jak běžela kolem Elzy, vrátila nůž zpátky do rukávu. Elza při spatření oceli zamrkala. „Kdyby tě Rand nechal odejít do pokoje dřív, než jsem tě uviděla, zabila bych ho!“ Pouto říkalo, že to tak nemyslí. Ne doslova.

„Děkuju,“ řekl Rand Elze a poslouchal veselé zvuky z obývacího pokoje, Minin smích a Loialův bouřlivý ogierský chechtot, až se třásla země. Venku zaduněl hrom.

K vášni Aes Sedai možná patřilo i to, že chtěla vědět, co řekl Loialovi, protože stiskla rty a zaváhala, než udělala další pukrle a odplula z ložnice. Krátké ticho z obývacího pokoje prozradilo, že tudy prochází, pak se opět ozval veselý smích. Teprve tehdy uchopil jedinou sílu. Snažil se, aby ho při tom nikdo neviděl.

Vletěl do něj oheň žhavější než slunce a chlad, že vedle něj vypadala nejhorší zimní vánice jako jarní počasí, a vše zuřivě vířilo a hrozilo, že ho to smete, pokud nebude na chviličku dávat pozor. Chopit se saidínu byl boj o přežití. Ale zelené římsy náhle vypadaly zelenější, jeho černý kabát černější a zlatá výšivka víc zlatá. Viděl hrozby vyřezané mezi šlahouny na sloupcích postele, viděl slabé stopy, jež tu před mnoha lety zanechal truhlář při broušení. Díky saidínu se cítil, jako by byl bez něj poloslepý a bez citu. To byla jen část toho, co cítil.

Čistý, šeptal Luis Therin. Zase je úplně čistý.

Ano, to byl. Špína, která na mužské polovici jediné síly lpěla od Rozbití světa, byla pryč. To ovšem neznamenalo, že se mu udělá špatně, když se jí dotkne, že nebude mít silné nutkání předklonit se a vyprázdnit obsah žaludku na podlahu. Místnost se s ním zatočila a on se musel opřít o sloupek u postele, aby neupadl. Nevěděl, proč se mu pořád dělá tak špatně, když je špína pryč. Luis Therin to také nevěděl, nebo mu to aspoň nechtěl říci. Ale nevolnost byla důvodem, proč nedovolil, aby ho někdo viděl, když uchopil saidín, pokud tomu mohl zabránit. Elza možná hořela touhou uvidět ho v Poslední bitvě, ale příliš mnoho jiných by ho nechalo padnout, a ne všichni byli temní druzi.

V té chvíli slabosti po saidínu sáhl mrtvý. Rand cítil, jak se k němu chtivě žene. Bylo mnohem těžší než dřív ho zahnat? Jistým způsobem byl Luis Therin od Shadar Logothu jeho pevnou součástí. Nebylo to důležité. Musel ujít už jen kousek, než bude moci zemřít. Musel vydržet jenom do té doby. Zhluboka se nadechl, přešel pozůstatky nevolnosti a za zvuků hromu vešel do obývacího pokoje.

Min stála uprostřed, držela Loialovu ruku ve svých a usmívala se na něj. Musela ho držet oběma rukama a stejně ji ani zdaleka nezakryla. Loialovi chybělo jenom půl lokte, aby se hlavou neotíral o strop. Měl na sobě čistý kabát z tmavomodrého sukna, jenž se mu rozšiřoval přes baňaté kalhoty k vrškům po kolena vysokých holínek, ale pro jednou neměl kapsy nadité knihami. Oči o velikosti podšálků se mu při pohledu na Randa rozzářily a začal se usmívat od ucha k uchu. Štětičky na uších mu vyčnívaly z husté kštice a chvěly se mu radostí.

„Urozený pán Algarin má ogierské hostovské pokoje, Rande,“ zahřměl hlasem připomínajícím velký buben. „Umíš si to představit? Má jich šest! Pochopitelně se nějakou dobu nepoužívaly, ale každý týden je větrají, takže nejsou zatuchlé, a povlečení je dobré, lněné. Už jsem si myslel, že se zase budu krčit v posteli pro lidi. Hmm. Nezůstaneme tu dlouho, že ne?“ Trochu svěsil dlouhé uši a nejistě jimi zastříhal. „Myslím, že bychom neměli. Totiž, mohl bych si zvyknout na to, že mám opravdickou postel, a to by nešlo, když mám zůstat s tebou. Chci říct… Tedy, ty víš, co myslím.“

„Ano, vím,“ přitakal Rand tiše. Mohl se nad ogierovými obavami zasmát. Měl by se tomu zasmát. Ale poslední dobou mu smích nějak unikal. Spletl kolem místnosti síť proti odposlouchávání a zauzlil ji, aby mohl saidín propustit. Poslední stopy nevolnosti okamžitě zmizely. Obvykle nevolnost s trochou námahy ovládal, ale nemělo smysl se namáhat, když to nebylo nutné. „Nenavlhla ti nějaká knížka?“ Loialovou hlavní starostí hned po příchodu byly jeho knihy.

Randovi náhle došlo, že na to, co udělal, myslel jako na předení sítě. Tak by to podal Luis Therin. Takové věci se stávaly až příliš často, obraty druhého muže se měnily ve věty, které mu táhly hlavou, a jeho vzpomínky se mísily s Randovými. On byl Rand al’Thor, ne Luis Therin Telamon. Spletl ochranu a zavázal tkanivo, nespředl síť a nezauzlil ji. Ale obojí mu přišlo stejně příhodné.

„Namočily se mi Eseje Willima z Maneches,“ postěžoval si znechuceně Loial a prstem tlustým jako klobása si přetřel horní ret. Nedával si pozor při holení, nebo mu pod širokým nosem začínal rašit knír? „Možná se na stránkách udělají skvrny. Neměl jsem být tak neopatrný, ne s knihou. A moje poznámky zvlhly také. Ale inkoust se nerozpil. Všechno se dá přečíst, ale opravdu si musím vyrobit pouzdro, abych ochránil…“ Pomalu se zamračil a dlouhé obočí mu viselo až na tváře. „Vypadáš velmi unaveně, Rande. Vypadá velice unaveně, Min.“

„Moc pracoval, ale teď již odpočívá,“ bránila ho Min a Rand se usmál. Trošičku. Min ho bude vždycky bránit, i před přáteli. „A ty odpočíváš, ovčáku,“ dodala, pustila Loialovu velkou ruku a dala si pěsti v bok. „Sedni si a odpočiň si. Tak se posaď, Loiale. Jestli na tebe budu muset takhle koukat nahoru, dostanu do krku křeč.“

Loial se zasmál, znělo to jako býčí řev, a pochybovačně se zadíval na křesla s rovnými opěradly. Ve srovnání s ním vypadala jako pro děti. „Ovčáku. Ani nevíš, jak velice rád slyším, že mu tak říkáš, Min.“ Opatrně se posadil. Prostě vyřezávané křeslo pod ním zavrzalo a kolena měl až pod bradou. „Promiň, Rande, ale je to legrační a v posledních měsících jsem se moc nenasmál.“ Křeslo vydrželo. Loial se rychle podíval ke dveřím a trochu příliš hlasitě dodal: „Karldin nemá žádný smysl pro humor.“

„Můžeš mluvit otevřeně,“ upozornil jej Rand. „Jsme v bezpečí za… za ochranou.“ Skoro řekl za štítem, což nebylo totéž. Akorát že on věděl, že je.

Na sezení byl příliš utahaný, stejně jako byl příliš unavený, než aby v noci klidně usnul – únavou ho až bolelo v kostech – a tak zůstal stát před krbem. Vítr v komíně rozdmýchával plameny v ohništi a do místnosti občas zanesl kouř. Do oken stále narážel déšť, ale hromobití se přesunulo dál. Bouřka možná končila. Rand sepjal ruce za zády a otočil se. „Co řekli starší, Loiale?“

Místo aby Loial odpověděl přímo, zadíval se na Min, jako kdyby hledal povzbuzení nebo podporu. Ona seděla s nohou přes nohu na krajíčku modrého křesla. Na ogiera se usmála a kývla, a on si ztěžka povzdychl, jako by to byl vítr vanoucí z hluboké jeskyně. „S Karldinem jsme navštívili všechny državy, Rande. Všechny až na Državu Šangtaj, pochopitelně. Tam jsem jít nemohl, ale všude jsme nechali zprávu a Daiting není od Šangtaj daleko. Někdo ji tam doručí. Velký pařez se sejde v Šangtaji a to přiláká davy. Tohle je poprvé, co se má pařez sejít za tisíc let, poprvé od doby, kdy lidé bojovali ve stoleté válce, a Šangtaj byla na řadě. Musí zvážit něco velice důležitého, ale nikdo mi nechce říct, kvůli čemu byl svolán. O pařezu ti neřeknou, dokud ti nenarostou vousy,“ zamručel a přejel si úzký proužek strniště na široké bradě. Očividně hodlal svůj nedostatek napravit, ačkoli si nebyl jistý, zda to dokáže. Loialovi bylo devadesát, jenomže na ogiera byl ještě kluk.

„Co starší?“ zopakoval Rand trpělivě. S Loialem musel mít člověk trpělivost, ostatně jako s každým ogierem. Oni nevnímali čas stejně jako lidé – který člověk by po tisíci letech uvažoval o tom, kdo je na řadě? – a Loial uměl být zdlouhavý, pokud dostal sebemenší příležitost. Hodně zdlouhavý.

Zatřásly se mu štětičky na uších a znovu se podíval na Min. Ona se na něj povzbudivě usmála. „Inu, jak jsem říkal, navštívil jsem všechny državy kromě Šangtaj. Karldin dovnitř nešel. Radši spal každou noc pod keřem, než by se nechal odříznout od pravého zdroje byť jen na minutku.“ Rand neřekl ani slovo, ale Loial zvedl ruce dlaněmi nahoru. „Už se k tomu dostávám, Rande. Opravdu. Udělal jsem, co jsem mohl, ale nevím, jestli to bylo dost. V državě v Hraničních státech mi řekli, ať jdu domů a nechám věci v rukou starších a moudřejších. A taky v Shadoon a Mardoon, v horách na Stínovém pobřeží. Ostatní državy souhlasily, že budou strážit brány. A někdo to určitě vzkáže i do Šangtaje. Starším v Šangtaji se odjakživa nelíbilo, že mají bránu hned za državou. Musel jsem od staršího Hamana slyšet aspoň stokrát, že je nebezpečná. Vím, že ji taky budou hlídat.“

Rand pomalu kývl. Ogierové nikdy nelhali, nebo přinejmenším těch pár, kteří se o to pokusili, odvedli tak bídnou práci, že to zřídkakdy zkoušeli podruhé. Slovo ogiera platilo stejně jako přísaha člověka. Brány budou dobře stráženy. Až na tu v Hraničních státech a v horách jižně od Amadicie a Tarabonu. Od brány k bráně mohl člověk putovat od Páteře světa k Arythskému oceánu a od Hraničních států k Bouřlivému moři podivným světem stojícím jaksi mimo čas, nebo možná vedle něj. Za dva dny na cestách mohl urazit dvě stě mil nebo pět set, podle toho, jakou stezku si vybral. A pokud byl ochoten riskovat. Na cestách mohl poutník snadno zemřít nebo něco ještě horšího. Cesty dávno zabrala tma a zkáza. Trollokům na tom ale nezáleželo, alespoň ne, když je hnali myrddraalové. Trolloci se starali pouze o zabíjení, zvlášť když je poháněl myrddraal. A devět bran zůstane nehlídaných, takže hrozilo nebezpečí, že se kterákoliv z nich může otevřít a vyvrhnout desítky tisíc trolloků. Zřídit jakoukoliv stráž bez spolupráce s državami by mohlo být nemožné. Velice mnoho lidí nevěřilo, že ogierové existují, a jenom málokdo z těch, kdo to věděli, se s nimi chtěl zaplést. Možná asha’mani, pokud jich najde dost, kterým by mohl věřit.

Náhle si uvědomil, že není sám, kdo je unavený. Loial vypadal vyčerpaně a byl pohublý. Kabát měl pomačkaný a volně na něm visel. Pro ogiera bylo nebezpečné zdržovat se příliš dlouho mimo državu, a Loial opustil domov před dobrými pěti lety. Ty krátké návštěvy během posledních měsíců možná nestačily. „Možná bys teď měl zajít domů, Loiale. Država Šangtaj je jen pár dní cesty odsud.“ Křeslo poplašně zaskřípalo, jak se Loial prudce narovnal. I uši poplašeně vzpřímil. „Bude tam moje matka, Rande. Je slavná mluvčí. Velký pařez by si nenechala ujít.“

„Z Dvouřičí se sem ještě nemohla dostat,“ namítl Rand. Loialova matka byla údajně také slavná chodkyně, ale jisté hranice existovaly i pro ogiery.

„Ty mou matku neznáš,“ zahučel Loial jako temně znějící hrom. „Taky bude mít v závěsu Erith. Určitě.“

Min se k němu naklonila a v očích jí zazářilo nebezpečné světlo. „Podle toho, jak mluvíš o Erith, vím, že se s ní chceš oženit, tak proč před ní utíkáš?“

Rand si ji pozorně prohlížel od krbu. Svatba. Aviendha předpokládala, že se s ní ožení, a taky s Elain a Min, podle aielských zvyklostí. Elain si to zřejmě myslela taky, jakkoliv podivně to vypadalo. Alespoň si to myslel. A co si myslí Min? Nikdy to neřekla. Neměl jim dovolit, aby se s ním spojily. To pouto je zničí žalem, až zemře.

Teď se Loialovi třásly uši ostražitě. Uši byly jedním z důvodů, proč byli ogierové tak špatní lháři. Udělal uklidňující posunek, jako by Min byla ta větší z nich dvou. „No, já to chci, Min. Ovšemže to chci. Erith je krásná a velmi slibná. Už jsem ti vyprávěl, jak pozorně mě poslouchala, když jsem vysvětloval…? Ovšemže ano. Vyprávěl jsem to každému na potkání. Chci se s ní oženit. Ale ještě ne. Není to jako u vás lidí, Min. Ty uděláš všechno, oč tě Rand požádá. Erith bude čekat, že se usadím a zůstanu doma. Ženy nikdy nedovolují manželům někam jít nebo něco dělat, pokud to znamená opustit državu na déle než jen pár dní. Já musím dopsat svou knihu, a jak bych to měl udělat, když neuvidím všechno, co Rand udělá? Co jsem odešel z Cairhienu, určitě vykonal spoustu zajímavých věcí, a já vím, že to nikdy nedokážu napsat správně. Erith by to nepochopila. Min? Min, ty se na mě zlobíš?“

„Proč si myslíš, že se zlobím?“ opáčila chladně.

Loial si ztěžka povzdechl a tak očividně se mu ulevilo, až na něj Rand zůstal civět. Světlo, on si opravdu myslel, že řekla, že se nezlobí! Rand věděl, že když přijde na ženy, postupuje poslepu, dokonce i v případě Min – možná zvlášť v případě Min – ale Loial se bude muset ještě hodně naučit, než se s Erith ožení. Jinak ho stáhne z kůže jako chcíplou kozu. Lépe bude dostat ho z místnosti, než to Min udělá za Erith. Rand si odkašlal.

„Promysli si to přes noc, Loiale,“ navrhl. „Třeba ráno změníš názor.“ Jedna jeho část doufala, že to Loial udělá. Ogier byl až příliš dlouho mimo domov. Ale další jeho část… Mohl by Loiala využít, pokud byla pravda to, co mu Alivia vykládala o Seanchanech. Občas byl znechucený sám sebou. „V každém případě si teď potřebuju promluvit s Basherem. A Logainem.“ Kolem toho jména stiskl rty. Co to Logain dělá v černém šatu asha’mana?

Loial nevstal. Vlastně se zatvářil mnohem ustaraněji, přitiskl uši k hlavě a svěsil obočí. „Rande, musím ti něco povědět. O těch Aes Sedai, které přijely s námi.“

Za okny proletěl blesk, a jak pokračoval, zaduněl hrom, a silněji než předtím. U některých bouří znamenala přestávka jen předzvěst toho nejhoršího.

Říkal jsem ti přece, že je máš všechny zabít, když jsi měl příležitost, chechtal se Luis Therin. Říkal jsem ti to.

„Víš určitě, že jsou spojení, Samitsu?“ zeptala se Cadsuane přísně. A hodně hlasitě, aby ji bylo slyšet přes dunění hromů nad zámeckou střechou. Hromy a blesky odpovídaly její náladě. Nejradši by prskala. Bylo třeba značně velké dávky výcviku a zkušeností, aby tu jenom klidně posedávala a popíjela horký zázvorový čaj. Už hodně dlouho se nenechala ovládnout svými city, avšak teď toužila do něčeho kousnout. Nebo do někoho.

Samitsu také držela porcelánový šálek s čajem, ale ještě se nenapila, a když jí Cadsuane nabídla křeslo, přešla to. Štíhlá sestra se otočila od plamenů v krbu, a jak potřásala hlavou, rolničky v tmavých vlasech jí zacinkaly. Ani se nenamáhala pořádně si vlasy usušit, takže jí vodou ztěžklé copy visely na záda. V oříškových očích měla neklidný výraz. „Takovou otázku můžu těžko položit sestře, Cadsuane, a ony mi to rozhodně neřeknou. A kdo by to řekl? Nejdřív jsem si myslela, že jsou na tom jako Merise a Corele. A chudinka Daigian.“ Soucitně sebou cukla. Znala plný rozsah bolesti, která Daigian užírala kvůli její ztrátě. Každá sestra to po prvním strážci znala až příliš dobře. „Ale je jasné, že Toveine i Gabrelle jsou obě s Logainem. Myslím, že Gabrelle s ním spí. Pokud ke spojení došlo, udělali to muži.“

„Výměna úloh,“ zamumlala Cadsuane do čaje. Kdosi řekl, že výměna úloh je poctivá hra, ale ona nikdy nevěřila na poctivý boj. Buď člověk bojoval, nebo nebojoval, jenomže hra to nebyla nikdy. Poctivost byla pro lidi, kteří stáli bezpečně stranou a mluvili, zatímco ostatní krváceli. Naneštěstí nemohla udělat nic jiného než se snažit najít způsob, jak nastolit rovnováhu. Rovnováha nebyla totéž co poctivost. Jak se to všechno zamotalo. „Jsem ráda, že jsi mě aspoň trochu varovala, než budu muset čelit Toveine a ostatním, ale chci, aby ses hned ráno vrátila do Cairhienu.“

„Nemohla jsem nic dělat, Cadsuane,“ pronesla Samitsu hořce. „Polovina lidí, kterým vydám rozkaz, se jdou zeptat Sashalle, jestli je to správně, a druhá polovina mi řekne do očí, že ona už rozhodla jinak. Urozený pán Bashere ji přemluvil, aby pustila strážce – vůbec netuším, jak to o nich zjistil – a ona zase přemluvila Sorileu, a já nemohla vůbec nic udělat, abych to zarazila. Sorilea se chová, jako kdybych prostě abdikovala! Nechápe to a dala jasně najevo, že jsem podle ní hloupá. Nemá smysl, abych se vracela, pokud po mně nechceš, abych Sashalle nosila rukavice.“

„Očekávám, že ji budeš sledovat, Samitsu. Nic víc. Chci vědět, co jedna z těch Draku zapřísáhlých sester dělá, když jí já nebo moudré nekoukáme přes rameno s proutkem v ruce. Ty jsi byla odjakživa velice všímavá.“ Trpělivost nebyla vždycky její nejsilnější stránkou, ale se Samitsu to občas bylo potřeba. Žlutá byla všímavá a inteligentní a odhodlaná, většinou, nemluvě o tom, že byla nejlepší v léčení – tedy do chvíle, než se objevil Damer Flinn – ale trpívala udivujícími záchvaty sníženého sebevědomí. Na Samitsu klacek nikdy neplatil, zato poplácání po zádech ano, a bylo by směšné nevyužít to, co fungovalo. Jak jí začala Cadsuane připomínat, jak je inteligentní, jak je dobrá v léčení – to bylo u Samitsu vždy nezbytné, protože dokázala upadnout do deprese, protože se jí nepodařilo vyléčit nějakého mrtvého – jak je chytrá, arafellská sestra se začínala uklidňovat. A získávat sebedůvěru.

„Můžeš si být zcela jistá, že si Sashalle ani nevymění punčochy, abych to nezjistila,“ pronesla briskně. Cadsuane ani nic jiného nečekala. „Ale jestli se smím zeptat,“ když se jí vrátila sebedůvěra, mluvila jenom s nepatrnou zdvořilostí, protože pokud byla sebejistá, nebyla žádná třtina ve větru, „proč jsi tady, v tomhle tairenském zapadákově? Co chce mladý al’Thor udělat? Nebo bych měla říct, co ty chceš, aby udělal?“

„Chystá se na něco velice nebezpečného,“ odpověděla Cadsuane. Za okny proletěl blesk, stříbrné kopí padající z oblohy černé jako uprostřed noci. Věděla přesně, co má kluk v plánu. Jenom nevěděla, jak ho zarazit.

„Musí to skončit!“ zařval Rand v odpověď na dunění na obloze. Před rozhovorem si sundal kabát a vyhrnul si rukávy, aby byli vidět šarlatovozlatí draci, kteří se mu ovíjeli kolem předloktí a jejich zlatohřivé hlavy mu spočívaly na hřbetech rukou. Chtěl muži před sebou neustále připomínat, že stojí před Drakem Znovuzrozeným. Teď však zatínal ruce v pěst, aby se nepoddal naléhání Luise Therina a toho zatraceného Logaina Ablara neuškrtil. „Nepotřebuju válku s Bílou věží a vy zatracení asha’mani zatraceně žádnou válku s Bílou věží nevyvoláte! Vyjádřil jsem se jasně?“

Logain měl ruce zlehka položené na jílci meče a ani nemrkl. Byl to velký muž, byť menší než Rand, s klidným pohledem, v němž nebylo ani stopy po tom, že dostává vynadáno a musí se zpovídat ze svého jednání. Špendlíky se stříbrným mečem a rudozlatým drakem na vysokém límci jeho černého kabátu se ve světle lamp jasně leskly a kabát sám vypadal jako čerstvě vyžehlený. „To je mám jako propustit?“ zeptal se klidně. „A pustí Aes Sedai ty z nás, které chytily?“

„Ne!“ odsekl Rand stroze. A trpce. „Co se stalo, nedá se odestát.“ Merive byla tak šokována, když jí naznačil, že má Narishmu propustit, až si mohl člověk myslet, že po ní chce, aby opustila štěně u silnice. A tušil, že Flinn by bojoval stejně tvrdě o to, aby mohl zůstat u Corele, jako ona o něho. Byl si docela jistý, že mezi těmi dvěma už jde o víc než o pouto. No, když se může Aes Sedai spojit s mužem, který dokáže usměrňovat, proč by se hezká žena nemohla upnout na chromého dědka? „Uvědomuješ si, doufám, jaký zmatek jsi vytvořil, že ano? Už tak jediný muž, co dokáže usměrňovat, kterého chce Elaida živého, jsem já, a i to jen do konce Poslední bitvy. Jakmile se dozví o tomhle, bude dvakrát víc usilovat o to, aby vás všechny zabila, jak to jen půjde. Nevím, jak zareaguje ta druhá banda, ale Egwain uměla odjakživa dobře vyjednávat. Možná budu muset posílat asha’many za Aes Sedai, aby se s nimi spojily, dokud jich nebudou mít tolik, co vy jich. A to jen pokud se prostě nerozhodnou, že všichni musíte umřít, jakmile se jim to povede zařídit. Co se stalo, stalo se, ale dál se to dít nesmí!“

Logain s každým slovem víc a víc tuhl, ale oči dál upíral na Randa. Bylo jasné jako rohy na beranovi, že ostatních v místnosti si nevšímá. Min se této schůzky nechtěla účastnit a odešla si číst. Rand v knihách Herida Fela nepoznal hlavu ani patu, avšak jí připadaly nesmírně zajímavé. Nicméně trval na tom, aby zůstal Loial, a ten teď předstíral, že si prohlíží plameny v krbu. Jen občas se ohlédl ke dveřím a zastříhal ušima, jako by uvažoval, jestli dokáže pod krytem bouře nepozorovaně vyklouznout. Davram Bashere vedle něj vypadal ještě menší, než ve skutečnosti byl, prošedivělý muž se zešikmenýma tmavýma očima, orlím nosem a hustými, dolů zahnutými kníry. Měl i svůj meč, kratší než Logainův, s vlnitou čepelí. Bashere trávil víc času koukáním do svého vína než kamkoliv jinam, ale kdykoliv náhodou zavadil pohledem o Logaina, přejel mimoděk palcem po jílci. Aspoň Rand si myslel, že je to mimoděk.

„Ten rozkaz vydal Taim,“ pronesl Logain chladně, a rozhodně se mu nelíbilo, že své činy musí vysvětlovat před jinými. Blesk za okny vrhl na jeho tvář na okamžik živé stíny, které vytvořily bezútěšnou masku temnoty. „Předpokládal jsem, že pochází od tebe.“ Zalétl pohledem k Basheremu a stiskl rty. „Taim dělá plno věcí, o nichž si lidé myslí, že jsi je nařídil,“ pokračoval váhavě, „ale má vlastní plány. Flinn, Narishma a Manfor jsou na seznamu zběhů, stejně jako všichni asha’mani, které si držíš u sebe. A má koterii asi dvaceti nebo třiceti chlapů, které cvičí v soukromí. V té skupině jsou všichni muži, co nosí draka, kromě mě, a kdyby se opovážil, ani mně by draka nedal. Nezáleží na tom, co jsi udělal, ale je načase, abys obrátil pohled na Černou věž, než ji Taim rozbije hůř, než je rozbitá Bílá věž. Jestli to udělá, zjistíš, že větší část asha’manů je věrná jemu, ne tobě. Jeho znají. Tebe většina v životě neviděla.“

Rand si podrážděně shrnul rukávy a spustil se do křesla. Na tom, co udělal, Logainovi nezáleželo. Věděl, že saidín je čistý, ale nedokázal uvěřit, že ho skutečně očistil Rand. Copak si myslel, že Stvořitel se po třech tisících letech rozhodl milosrdně natáhnout pomocnou ruku? Stvořitel stvořil svět a pak nechal lidstvo, ať si z něj udělá, co bude umět, nebe nebo Jámu smrti. Stvořitel stvořil mnoho světů, podíval se, zda vzkvétá, nebo chřadne, a pak šel udělat nespočetně dalších světů. Zahradník nepláče pro každou květinu, která uvadne.

Na okamžik si myslel, že to musejí být úvahy Luise Therina. Nevzpomínal si totiž, že by takhle o Stvořiteli nebo o něčem podobném někdy uvažoval. Ale cítil, že Luis Therin pochvalně přikyvuje, jako člověk poslouchající někoho jiného. Přesto by o něčem takovém před Luisem Therinem nepřemýšlel. Kolik prostoru mezi nimi ještě zbývalo?

„Taim bude muset počkat,“ řekl unaveně. Jak dlouho bude muset Taim počkat? Překvapilo ho, že na něj Luis Therin nekřičí, ať ho zabije. Přál si, aby se kvůli tomu cítil lépe. „To jsi sem přišel jen proto, aby ses přesvědčil, že ke mně Logain bezpečně dorazil, Bashere, nebo abys mi pověděl, že někdo bodl Dobraina? Nebo pro mě taky máš nějaký naléhavý úkol?“

Bashere nad jeho tónem zvedl obočí, a jak se podíval po Logainovi, zaťal zuby, ale po chvíli zafrkal tak silně, že se mu měly zatřást kníry. „Dva muži mi prohledávali stan,“ řekl a položil pohár s vínem na vyřezávaný modrý stolek blízko zdi, „a jeden měl dopis, o němž bych byl přísahal, že jsem ho sám napsal, kdybych nevěděl, že ne. Byl to rozkaz odnést ‚jisté předměty’. Loial mi vykládal, že chlapi, kteří bodli Dobraina, měli stejný rozkaz, očividně psaný Dobrainovou rukou. I slepý by viděl, po čem jdou, kdyby si to trochu promyslel. S Dobrainem jsme nejpravděpodobnější kandidáti na to, abychom pro tebe hlídali zámky. Máš tři a říkal jsi, že další tři jsou rozbité. Stín možná ví, kde je ten poslední.“

Loial se během jeho řeči otočil od ohně, uši vztyčené, a najednou vybuchl: „Tohle je vážné, Rande. Jestli někdo rozbije všechny zámky na věznici Temného, nebo možná jen jeden dva další, Temný by se mohl osvobodit. Ani ty nemůžeš čelit Temnému! Teda já vím, že proroctví říkají, že se mu postavíš, ale to musí být jenom řečnický obrat.“ I když Logain vypadal ustaraně, prohlížel si Randa, jako by ho poměřoval s Temným.

Rand se opřel v křesle a dával si pozor, aby nedal najevo svou únavu. Zámky na věznici Temného na jedné straně, Taim rozdělující asha’many na druhé. Je už sedmý zámek rozbitý? Provádí snad Stín zahajovací tah Poslední bitvy? „Jednou jsi mi něco řekl, Bashere. Když ti nepřítel nabídne dva cíle…“

„Udeř na třetí,“ dokončil okamžitě Bashere a Rand kývl. Už se stejně rozhodl. Za okny zarachotil hrom. Bouře sílila.

„Nemůžu bojovat se Stínem i Seanchany zaráz. Posílám vás tři, abyste se Seanchany uzavřeli příměří.“

Bashere a Logain tam stáli jako opaření. Dokud nezačali vznášet námitky, přičemž oba řvali z plných plic. Loial jen vypadal, že vzápětí omdlí.

Když Elza poslouchala Fearilovo hlášení o tom, co se udalo od chvíle, kdy ho v Cairhienu opustila, pořád se ošívala. Ale nerozčiloval ji mužův drsný hlas. Nenáviděla blesky a přála si, aby dokázala zahnat divoké blýskání za okny, stejně jako chránila místnost proti odposlouchávání. Nikdo by její touhu po soukromí nepovažoval za divnou, protože posledních dvacet let všechny přesvědčovala, že je za světlovlasého muže vdaná. Přes svůj hlas vypadal Fearil jako muž, za něhož by se žena ráda provdala, poněvadž byl vysoký, štíhlý a docela pohledný. A tvrdá linka kolem úst to ještě podtrhovala. Pochopitelně někdo by mohl považovat za zvláštní, že nikdy neměla naráz víc strážců, kdyby se nad tím zamyslel. Muže se správnými schopnostmi bylo těžké najít, ale možná by se měla začít poohlížet. Za okny znovu zazářil blesk.

„Ano, ano, dost,“ přerušila Fearila nakonec. „Udělal jsi to správně. Vypadalo by divně, kdybys byl jediný, kdo by odmítl jít hledat svou Aes Sedai.“ Poutem prolétl pocit úlevy. Přísně trvala na tom, že její rozkazy se mají plnit, a i když Fearil věděl, že ho nemůže zabít, při potrestání jen stačilo pouto zamaskovat, aby necítila jeho bolest. To a ochrana, aby nebyl slyšet jeho křik. Křik nesnášela skoro stejně jako blesky.

„A je dobře, že tu jsi se mnou,“ pokračovala. Škoda že ti aielští divoši pořád drží Feru, i když než bude moci bílé věřit, bude ji muset vyslechnout, proč složila tu přísahu. Dokud se nevydala do Cairhienu, ani nevěděla, že s Ferou mají něco společného. A velmi velká škoda, že s ní nebyl nikdo podle jejího gusta, ale do Cairhienu poslali jen ji, a ona nepochybovala o rozkazech, které dostala, stejně jako Fearil nepochyboval o těch, které dávala. „Myslím, že brzy bude muset zemřít pár lidí.“ Jakmile se rozhodne kteří. Fearil se uklonil a poutem projela radost. Fearil rád zabíjel. „Mezitím zabiješ každého, kdo ohrozí Draka Znovuzrozeného. Každého.“ Nakonec jí to začalo být zcela jasné, když byla v zajetí u divochů. Drak Znovuzrozený musí vydržet do Tarmon Gai’donu, protože jak jinak by ho tam mohl Veliký pán porazit?

25

Kdy nosit šperky

Perrin netrpělivě přecházel sem a tam po kobercích, které tvořily podlážku stanu a neustále krčil rameny v nepohodlném kabátě ze zeleného hedvábí, který od chvíle, kdy mu ho Faile nechala ušít, skoro nenosil. Faile tvrdila, že mu složitá stříbrná výšivka jde náramně k ramenům, ale široký kožený opasek a na něm zavěšená sekera, obojí velmi prosté, jenom podtrhovaly to, že je hlupák vydávající se za někoho, kým není. Občas si popotáhl kožené rukavice nebo se zamračil na krzno přehozené přes křeslo, aby ho měl po ruce. Dvakrát vytáhl z rukávu list papíru a rozbalil ho, aby si mohl při chůzi prohlédnout mapu Maldenu. To bylo město, kde drželi Faile.

Jondyn, Get a Hu se vmísili mezi prchající obyvatele Maldenu, ale jediná užitečná věc, kterou získali, byla tato mapa, a přimět kohokoliv, aby se aspoň na chvíli zastavil a mapu nakreslil, byl téměř nadlidský úkol. Lidé dost silní, aby mohli bojovat, byli mrtví nebo nosili gai’šainskou bílou u Shaidů. Ti, kteří přežili a prchali, byli staří, hodně mladí, nemocní a chromí. Podle Jondyna představa, že by je někdo donutil se vrátit a bojovat proti Shaidům, je ještě popohnala k rychlejšímu běhu směrem k Andoru a bezpečí. Mapa byla hádankou, s bludištěm ulic a pevností urozené dámy a velkou cisternou na severovýchodním rohu. Mučila ho svými možnostmi. Ale možnosti to budou, jen když najde řešení větší hádanky, která nebyla na mapě, obrovské masy Shaidů obklopujících opevněné město, nemluvě o čtyřech nebo pěti stovkách shaidských moudrých, jež dokázaly usměrňovat. A tak vrátil mapu do rukávu a pokračoval v přecházení.

Červeně pruhovaný stan ho rozčiloval stejně jako mapa, a nábytek taky, zlacená křesla složená a přichystaná k naložení, stolek s mozaikou na desce, který nebyl skládací, stojací zrcadlo a stojan s umyvadlem a zrcadlem, a dokonce i mosazí obité truhly v řadě u protější zdi. Venku bylo šero a všech dvanáct lamp bylo rozsvícených, takže plamínky jiskřily v zrcadlech. V ohřívadlech, jež zaháněla noční mráz, ještě žhnulo pár uhlíků. Nechal si sem dokonce přinést dva Faileiny závěsné hedvábné koberce s řadami ptáků a květin a pověsit je na střešní tyče. Nechal si od Lamželeza přistřihnout bradku a oholit tváře a krk. Umyl se a oblékl si čisté šaty. Nechal postavit stan, jako by se měla Faile každou chvíli vrátit z vyjížďky. Všechno proto, aby se na něj lidé podívali a uviděli zatraceného urozeného pána a pocítili sebedůvěru. A každý kousek mu připomínal, že Faile není venku na vyjížďce. Stáhl si rukavici, sáhl do kapsy a přejel prstem po řemínku ze surové kůže. Třicet dva uzly. Nepotřeboval si to připomínat, ale občas ležel celou noc v pokrývkách, v nichž neležela Faile, a ty uzly počítal. Nějak se z nich stalo jeho spojení s ní. A navíc být vzhůru bylo lepší než noční můry.

„Jestli si nesedneš, budeš příliš unavený, abys dojel do So Habor, i když ti Neald pomůže,“ podotkla Berelain lehce pobaveně. „Jenom dívat se na tebe mne unavuje.“

Podařilo se mu, že se na ni nezamračil. V tmavomodrých hedvábných jezdeckých šatech a se širokým zlatým náhrdelníkem vyloženým ohnivě zářícími opály a úzkou korunkou Mayene se zlatým jestřábem na čele seděla první z Mayene na svém karmínovém plášti na jednom ze skládacích křesílek s rukama v rudých rukavičkách sepjatýma v klíně. Vypadala klidně jako Aes Sedai a byla cítit… trpělivostí. Nechápal, proč přestala být cítit, jako by ho považovala za tlusté jehně chycené v ostružiní, které si chystá k jídlu, ale byl jí téměř vděčný. Bylo dobré, že měl někoho, s kým si mohl promluvit o ztracené Faile. Ona ho vyslechla a byla cítit soucitem.

„Chci tu být, když… až Gaul a Děvy přivedou zajatce.“ Z toho uklouznutí se zašklebil stejně jako z jejich zdržení. Jako by o nich pochyboval. Dříve nebo později nějaké Shaidy chytí, ač to očividně nebylo právě snadné. Chytit zajatce nebylo k ničemu, pokud je nemohli odvést, a Shaidové byli neopatrní jen ve srovnání s ostatními Aiely. Sulin mu to trpělivě vysvětlovala. Jenže jeho už trpělivost unavovala. „Co zdrželo Argandu?“ zavrčel.

Jako by vyslovení jeho jména Ghealdaňana vyvolalo, prošel Arganda mezi stanovými chlopněmi, s tváří jako z kamene a zapadlýma očima. Zřejmě toho naspal stejně málo jako Perrin. Mužík měl stříbrný kyrys a neměl přílbu. Ráno se ještě neholil a na bradě měl prošedivělé strniště. Držel naditý kožený měšec, v němž to zacinkalo, když ho položil na stolek vedle dalších dvou. „Z královniny pokladnice,“ pravil kysele. Za posledních deset dní mluvil hlavně kysele. „Dost na pokrytí našich nákladů a ještě zbyde. Musel jsem urazit zámek a postavit k truhle na stráž tři chlapy. S otevřeným zámkem je to i pro nejlepší chlapy velké pokušení.“

„Dobře, dobře,“ řekl Perrin a snažil se, aby to neznělo příliš netrpělivě. Bylo by mu lhostejné, i kdyby Arganda na hlídání pokladnice postavil sto mužů. Jeho měšec byl z těch tří nejmenší, a to sesbíral všechno zlato a stříbro, co našel. Přehodil si plášť přes ramena, popadl měšce a prošel kolem Argandy do šedivého rána.

K jeho nechuti působil tábor ještě stálejším dojmem, třebaže to nebyl záměr, a on s tím nemohl vůbec nic dělat. Mnoho dvouříčských mužů teď spalo ve stanech, světle hnědých a záplatovaných, ne červeně pruhovaných, jako byl ten jeho, ale dost velkých, aby se do nich vešlo osm až deset mužů, a různorodé tyčové zbraně měli naskládané před vchodem. Jiní změnili dočasné přístřešky z větví v pevné chýše z propletených větví jehličnanů. Stany a chýše nestály zrovna v řadách, nebyly zdaleka tak vyrovnané jako ghealdanské a mayenské, a přece vypadaly jako vesnice s uličkami vyšlapanými ve sněhu až na zmrzlou zem. Každé ohniště tvořil kruh kamenů a kolem ohňů stáli muži v pláštích a s kapucemi a čekali na snídani.

Perrina vyhnalo právě to, co se vařilo v kotlích. Když kolem lovilo tolik lidí, lovné zvěře ubývalo a potraviny jim docházely. Už dokonce vyhrabávali zásobičky žaludů, které si veverky udělaly na zimu, a mleli je do kaše, a takhle koncem zimy to, co našli, bylo staré a vyschlé. Kyselá hmota aspoň trochu zaplnila žaludek, ale člověk musel mít velký hlad, aby se do toho pustil. Většina lidí, jež Perrin viděl, upřeně hleděla do kotlů. Mezerou v kruhu naostřených kůlů projížděly poslední vozy a Cairhieňané na kozlících byli zahalení až po uši, takže vypadali jako rance tmavé vlny. Všechno, co bylo na vozech, bylo naskládáno uprostřed tábora. Prázdné vozy nadskakovaly ve vyjetých kolejích a rychle mizely v okolních lesích.

Když se objevil Perrin s Berelain a Argandou za patami, způsobilo to rozruch, třebaže ne mezi hladovými dvouříčskými muži. Několik jich opatrně kývlo jeho směrem – jeden nebo dva hlupáci se dokonce poklonili! – ale většina se snažila na něj nedívat, když s ním byla Berelain. Pitomci. Zabednění hňupové! Byla zde však spousta dalších lidí, sešli se kousek od pruhovaného stanu a zaplňovali uličky mezi ostatními stany. Neozbrojený mayenský voják v šedém kabátě přiběhl s Berelaininou šimlou, uklonil se a podržel jí třmen. Annoura už seděla na své štíhlé klisně, stejně tmavé, jako byl Berelainin kůň světlý. Tenké copánky s korálky jí zpod kapuce visely na prsa a ženy, které měla radit, si Aes Sedai skoro nevšímala. Tvářila se, jako kdyby spolkla železnou tyč, a upírala oči na nízké aielské stany, kde se kromě kouře stoupajícího z kouřových otvorů nic nehýbalo. Jednooký Gallenne v červené přílbě, kyrysu a klapce přes oko však nepozornost tarabonské sestry vyrovnal. Jakmile se Berelain objevila, vyštěkl rozkaz a padesátka mužů okřídlené gardy ztuhla jako sochy, dlouhá kopí s ocelovými hroty a dlouhými rudými fáborky vztyčená u boků, a když nasedla Berelain, Gallene vyštěkl další rozkaz, který muže poslal do sedel tak hladce, že se pohybovali jako jeden.

Arganda se zamračil na aielské stany, zamračil se na Mayenery a zamířil k místu, kde čekalo stejně tolik ghealdanských kopiníků v lesklé zbroji a kuželových zelených přilbách, a tiše promluvil k chlapíkovi, který jim velel, hubenému Kireyinovi, jehož Perrin podezíral z urozeného původu podle toho, jak povýšeně se za mřížovím hledí své stříbřité přílby tvářil. Arganda byl malý, takže se Kireyin musel sklonit, aby ho slyšel, a kvůli tomu se zatvářil ještě mrazivěji. Jeden z mužů za Kireyinem držel místo kopí se zelenými fáborky žerď s rudou korouhví se třemi šestihrotými stříbrnými hvězdami Ghealdanu a jeden okřídlený gardista nesl mayenského zlatého jestřába na modrém poli.

Byl zde i Aram, třebaže stál stranou a nechystal se k jízdě. Byl zabalený do svého hnilobně zeleného pláště, nad ramenem se mu zvedal jílec meče, a rozděloval žárlivé pohledy mezi Mayenery a Ghealdaňany. Když zahlédl Perrina, zatvářil se mrzutě a odběhl mezi dvouříčskými muži čekajícími na snídani. Když do někoho vrazil, ani se neomluvil. Jak tady tak čekali, Aram začínal být stále podrážděnější, štěkal a ofrňoval se na každého kromě Perrina. Včera se skoro popral se dvěma Ghealdaňany kvůli něčemu, nač si pak nikdo z nich ani pořádně nevzpomínal, akorát že Aram řekl, že Ghealdaňané nejsou uctiví, a oni zase jemu, že je hrubec. Proto se bývalý cikán držel dnes ráno zpátky. V So Habor budou věci ožehavé i bez toho, aby Aram začínal pranice, kdykoliv se Perrin nebude dívat.

„Dohlídni na Arama,“ nakázal Perrin tiše Dannilovi, když mu přivedl jeho ryzáka. „A taky dej pozor na Argandu,“ dodal, nacpal si měšce do sedlových brašen a zapnul přezky. Berelainin příspěvek vážil tolik, co jeho a Argandův dohromady. Inu, ona měla důvod být velkorysá. Její muži měli stejný hlad jako ostatní. „Arganda mi připadá jako někdo, kdo se chystá udělat nějakou pitomost.“ Když Perrin převzal otěže, Louda poskočil a pohodil hlavou, ale v jeho pevné, jemné ruce se zase rychle uklidnil.

Dannil si chladem zrudlou rukou přejel mroží kníry a úkosem se podíval po Argandovi, než ztěžka vydechl. „Budu na něj dávat pozor, urozený pane Perrine,“ zahuhlal a popotáhl se za plášť „jenže i když ty říkáš, že tu velím, jakmile zmizíš, vůbec mě nebude poslouchat.“

Naneštěstí to byla pravda. Perrin by byl raději s sebou vzal Argandu než Gallenneho, jenže to nechtěl přijmout ani jeden z nich. Ghealdaňan chápal, že lidé i koně začnou brzy hladovět, pokud někde neseženou jídlo a píci, ale nedokázal se přimět strávit den dál od své královny, než už byl. Jistým způsobem byl zřejmě ještě větší fanatik než Perrin, nebo se tomu možná víc poddával. Být po jeho, byl by se Arganda každý den trochu víc připlížil k Shaidům, až by se jim dostal přímo pod nos. Perrin byl připraven zemřít, aby osvobodil Faile. Arganda byl zřejmě připraven jenom zemřít.

„Udělej, co půjde, abys mu zabránil udělat nějakou pitomost, Dannile.“ A po chvíli dodal: „Pokud to neskončí rvačkou.“ Nakonec nemohl čekat, že Dannil toho chlápka zvládne jen tak. Na každého dvouříčského muže tady byli tři Ghealdaňané, a Faile nikdy neosvobodí, když se začnou zabíjet navzájem. Perrin skoro opřel hlavu Loudovi o plece. Světlo, ale že byl unavený a nikde neviděl žádné řešení.

Pomalý klapot kopyt ohlásil příjezd Masuri a Seonid s jejich třemi strážci zahalenými do plášťů, ve kterých nebyla vidět větší část jejich těl i části jejich koní. Obě Aes Sedai měly měňavé hedvábí a Masuri zpod tmavého pláště vykukoval těžký zlatý náhrdelník, vrstvy tlustých šňůr. Seonid se na čele houpal malý bílý šperk na zlatém řetízku upevněném ve vlasech. Annoura se uklidnila. Moudré se u aielských stanů stavěly do řady a dívaly se, šest vysokých žen s hlavami obalenými tmavými loktušemi. Lidé v So Habor by možná Aiely uvítali stejně jako obyvatelé Maldenu, ale Perrin si nebyl jistý, zda by moudré nechaly sestry jet. Ony byly to poslední, nač se čekalo. Slunce bylo jako rudozlatá koule nad vrcholky stromů.

„Čím dřív tam, tím dřív zpátky,“ prohlásil a vyškrábal se do sedla. Jak projížděl mezerou mezi kůly, dvouříčtí muži už ji začali uzavírat. Když se v okolí potulovali Masemovi lidé, měli se všichni na pozoru.

K lesu to bylo sto kroků, ale on zachytil pohyb, někdo na koni couval hlouběji do stínů pod stromy. Nepochybně se jeden z Masemových hlídačů hnal zpátky ohlásit prorokovi, že Perrin a Berelain opustili tábor. Ale ať pojede seberychleji, včas to nestihne. Pokud Masema opravdu chtěl zabít Berelain nebo Perrina, což bylo vysoce pravděpodobné, bude si muset počkat na jinou příležitost.

Gallenne ovšem nehodlal nic riskovat. Ode dne, kdy se Santes a Gendar, Berelainini dva chytači zlodějů, nevrátili z Masemova tábora, z nich nikdo neviděl ani špičku nosu, a pro Gallenneho to bylo stejně jasné jako jejich hlavy ve vaku. Nechal kopiníky vytvořit kolem Berelain pozorný kruh dřív, než se přiblížili k lesu. Kolem Perrina taky, ale to byla jenom náhoda. Být po jeho, byl by Gallenne přivedl všech devět set členů své okřídlené gardy, nebo ještě lépe, aspoň podle jeho názoru, by byl Berelain rozmluvil, aby někam jezdila. Perrin se jí to také pokoušel vymluvit, ale neměl o nic větší štěstí. Ta ženská si všechno poslechla a pak si stejně udělala, co chtěla. Faile byla stejná. Občas s tím musel muž prostě žít. Většinou, protože stejně nemohl dělat nic jiného.

Obrovské stromy a skály vyčnívající ze sněhu formaci pochopitelně rozbily, ale pořád to byla barvitá podívaná i v lesním příšeří, červené fábory povlávaly v šikmých paprscích slunce, jezdci v červené zbroji chvilkami mizeli za mohutnými duby a kalinami. Tři Aes Sedai jely za Perrinem a Berelain se strážci v závěsu a všichni pozorně sledovali okolní hvozd a muže s Berelaininou korouhví. Kireyin a praporec Ghealdanu byli o kousek dál vzadu a vojáci jeli v co možná nejúhlednějších řadách. Volný prostor v lese byl samozřejmě klamný a pro úhledné řady a jasné praporce naprosto nevhodný, ale přidejte vyšívané hedvábí, klenoty, korunu a strážce v barvoměnivých pláštích a je to velmi působivý pohled. Perrin by se byl smál, ale ne vesele.

Berelain asi vycítila, nač myslí. „Když jdeš koupit pytel mouky,“ řekla, „vezmi si prosté sukno, aby si kupec myslel, že si nemůžeš dovolit zaplatit víc, než musíš. Když ti jde o náklady mouky, vezmi si šperky, aby si myslel, že si můžeš dovolit vrátit se pro všechno, co se mu podaří sehnat.“

Perrin se proti své vůli uchechtl. Znělo to jako něco, co mu kdysi vykládal mistr Luhhan, a pak ho dloubl do žeber a tvrdil, že to byl vtip, přičemž výraz v jeho očích prozrazoval, že jde o víc. Oblékni se chudě, když ti jde o malou laskavost, a bohatě, když jde o velkou. Byl moc rád, že Berelain už není cítit jako vlk na lovu. Aspoň kvůli tomu si mohl přestat dělat starosti.

Brzy dojeli za vozy, a když dorazili na místo pro cestování, vozy už stály. Muži rychle odstranili stromy poničené při otevírání bran, takže vznikla malá mýtinka, ale ještě než kolem ní Gallenne rozestavil své muže, už byla docela zaplněná. Fager Neald již byl na místě. Byl to vyfintěný Muranďan s kníry navoskovanými do špiček a seděl na grošákovi. Jeho kabát by oklamal jenom někoho, kdo ještě nikdy neviděl asha’mana. Jeho druhý kabát byl také černý, ale aspoň nenosil špendlíky na límci, které by ho prozrazovaly. Sníh tu nebyl hluboký, avšak dvacítka dvouříčských mužů pod vedením Wila al’Seena také seděla na koních, místo aby stáli na zemi a čekali, až jim omrznou nohy. Vypadali jako mnohem tvrdší chlapi než ti, kteří s ním opustili Dvouříčí. Na zádech měli dlouhé luky a u pasu toulce ježící se šípy a nejrůznější meče. Perrin doufal, že je brzy bude moci poslat zpátky domů, nebo ještě lépe, že je tam dovede.

Většina měla zbraně položené křížem přes sedlo, avšak Tod al’Caar a Flann Barstere drželi prapory, Perrinovu Červenou vlčí hlavu a Červeného orla Manetherenu. Tod pevně zatínal zuby a Flann, vysoký hubeňour z Hlídky, se tvářil mrzutě. Nejspíš o tuhle práci nestál. Tod možná taky ne. Wil na Perrina vrhl jeden z těch upřímných, nevinných pohledů, které doma oklamaly tolik děvčat – Wil miloval příliš velké výšivky na slavnostním kabátě a přímo zbožňoval, když mohl jet v čele před praporci, nejspíš v naději, že by si nějaká žena mohla myslet, že patří jemu – ale Perrin to nechal být. Další tři lidi na mýtině čekal stejně málo jako ty praporce.

Balwer si držel plášť u těla, jako kdyby mírný vánek byl prudká vichřice, a neohrabaně pobídl svého klabonosého červeného bělouše blíž k Perrinovi. Za ním se se vzdornými výrazy courali dva z Faileiných nohsledů. Medořiny modré oči působily v Tairenčině tmavé tváři nepatřičně, ale její kabát s nabranými, zeleně pruhovanými rukávy na jejím poprsí také nevypadal nejlépe. Byla dcerou vznešeného pána a každým coulem šlechtična a mužské šaty se k ní prostě nehodily. Latian, Cairhieňan, vypadal v kabátě skoro stejně tmavém jako Nealdův bledě, třebaže měl na prsou čtyři červené a modré pruhy, a nebyl o moc vyšší než Medore. Jak posmrkoval a utíral si ostrý nos, vypadal mnohem méně schopný než ona. Ani jeden neměl meč, další překvapení.

„Můj pane, má paní první,“ protáhl Balwer svým suchým hlasem a v sedle se uklonil, jako když vrabec poskakuje na větvi. Pohledem zalétl k Aes Sedai za nimi, ale to byla jediná známka toho, že sestry bere na vědomí. „Můj pane, vzpomněl jsem si, že mám v So Habor známého, nožíře, který se svým zbožím jezdí po světě, ale mohl by být doma. Už jsem ho neviděl několik let.“ Tohle bylo poprvé, kdy se vůbec zmínil, že má někde nějakého přítele, a městečko zahrabané v severní Altaře na to bylo dost divné místo, ale Perrin kývl. Tušil, že u tohoto přítele se jedná o víc, než dává Balwer najevo. Začínal tušit, že na celém Balwerovi je víc, než se zdá.

„A tvoji průvodci, mistře Balwere?“ Berelain se pod kožišinou podšitou kapuci tvářila klidně, ale byla cítit pobavením. Velmi dobře věděla, že Faile používala své mladé stoupence jako špehy, a byla si docela jistá, že Perrin je k tomu používá také.

„Chtěli si vyjet, má paní první,“ opáčil mužíček nemastně neslaně. „Zaručím se za ně, můj pane. Slíbili, že nezpůsobí žádné potíže, a mohli by i něco zjistit.“ Taky byl cítit pobavením – i když od něj to bylo pochopitelně zatuchlé pobavení – s trochou podráždění. Balwer věděl, že ona ví, což se mu pranic nelíbilo, ale ona se o tom nikdy nezmínila, což se mu naopak líbilo. Rozhodně tu šlo o víc, než se zdálo.

Musel mít své důvody, proč je s sebou tahá. Podařilo se mu nějak posbírat všechny Faileiny mladé stoupence a nechal je špehovat mezi Ghealdaňany a Mayenery, a dokonce i mezi Aiely. Podle něj to, co říkají a dělají přátelé, může být stejně zajímavé jako to, co plánují nepřátelé, i když jste si byli jistí, že to jsou vaši přátelé. Berelain samozřejmě věděla, že špehuje její lidi. A Balwer také věděl, že to ví. A ona věděla, že on… Na venkovského kováře to bylo příliš složité.

„Plýtváme časem,“ zabručel Perrin. „Otevři průchod, Nealde.“

Asha’man se na něho zazubil a pohladil si navoskované kníry – Neald se od chvíle, kdy našli Shaidy, zubil až příliš často, možná se nemohl dočkat, až se do nich pustí – zazubil se a nabubřele mávl rukou. „Jak přikazuješ,“ pravil vesele a objevila se známá stříbřitá čára světla a rozšířila se do díry ve vzduchu.

Bez čekání na ostatní Perrin projel na zasněžené pole obklopené nízkou kamennou zídkou ve zvlněné krajině, která ve srovnání s lesem, jejž právě opustil, vypadala téměř bez stromů. Pokud se Neald řádně nezmýlil, byli několik mil od So Habor. Pokud by se Neald zmýlil, Perrin by mu nejspíš vytrhal ty navoskované kníry. Jak se mohl tvářit tak vesele?

Brzy už ujížděl k západu po zasněžené silnici, za ním se ploužily vozy s vysokými koly a před ním se pod zataženou oblohou táhly dopolední stíny. Louda tahal za otěže, chtěl běžet, ale Perrin ho držel v kroku, aby jeli stejně rychle jako vozy. Gallenneho Mayenerové museli jet přes pole kolem silnice, aby udrželi ochranný kruh kolem něj a Berelain, což znamenalo, že museli objíždět kamenné zídky oddělující jednotlivá pole. V některých byly branky, pravděpodobně proto, aby si sedláci mohli půjčovat tažná zvířata při orání, a další vojáci přeskakovali, až jim fábory na kopích vlály, a riskovali, že si zvíře zlomí nohu a oni vaz. Pravdou bylo, že Perrinovi méně záleželo na jejich vazech.

Wil a ti dva troubové s Vlčí hlavou a Červeným orlem se připojili k mayenerskému korouhevníkovi za Aes Sedai a strážci, ale ostatní dvouříčtí muži obklopili vozy. Na necelou dvacítku mužů na stráži bylo vozů příliš mnoho, nicméně vozkové se budou cítit lépe, když je kolem sebe uvidí. Ne že by tu čekali bandity či Shaidy, ale nikdo se necítil dobře bez ochrany mimo tábor. V každém případě tady uvidí případnou hrozbu dávno předtím, než se k nim dostane.

Nízké pahorky sice neumožňovaly nějaký velký rozhled, avšak kolem byly jenom hospodářství, kamenné domy s doškovými střechami a stodoly mezi poli a nikde žádná divočina. Dokonce i houštiny na svazích byly osekané kvůli dříví na topení. Perrin si náhle uvědomil, že sníh na silnici není čerstvý, jenže jediné stopy v něm udělali Gallenneho vojáci z předního voje. Kolem tmavých domů a stodol se nic nehýbalo, z tlustých komínů nestoupal nikde kouř. Venkov byl úplně klidný a úplně opuštěný. Perrinovi se začínaly ježit vlasy na krku.

Jedna Aes Sedai vykřikla a on se ohlédl přes rameno. Masuri ukazovala prstem k severu na tvora letícího nad krajinou. Na první pohled to vypadalo na velkého netopýra ženoucího se k východu na dlouhých, žebrovaných křídlech, zvláštního netopýra s dlouhým krkem a ještě delším tenkým ocasem. Gallenne zaklel a přiložil si k oku dalekohled. Perrin viděl dobře i bez pomoci a dokonce rozeznal i lidskou postavičku držící se zvířeti na zádech, jako by to byl kůň.

„Seanchan,“ vydechla Berelain a z jejího hlasu i pachu byly cítit obavy.

Perrin se otočil v sedle a sledoval zvíře, dokud nemusel odvrátit zrak kvůli sluneční záři. „S námi to nemá nic společného,“ prohlásil. Jestli Neald udělal chybu, uškrtí ho.

26

V So Habor

Stalo se, že Neald, jenž zůstal a držel průchod otevřený, dokud neprojeli i Kireyin a Ghealdaňané, otevřel díru ve vzduchu velice blízko místa, kde chtěl. S Kireyinem přicválali, právě když Perrin vyjel na kopec a přitáhl otěže. So Habor byl přímo před ním na protějším břehu řeky, přes niž se klenuly dva dřevěné mosty. Perrin nebyl voják, ale hned poznal, proč Masema nechal tohle město na pokoji. Stálo těsně u řeky a mělo dvě mohutné kamenné hradby se strážními věžemi, přičemž ty na vnitřní hrabě byly vyšší než na vnější. U dlouhého mola táhnoucího se podél hradby od mostu k mostu byly přivázané dvě bárky, avšak široké brány pobité železem a pevně zavřené byly zřejmě jediné otvory v kruhu šedého kamene s cimbuřím nahoře. So Habor byl zbudován, aby odolal okolním chamtivým šlechticům, takže prorokovy chátry se nyní obávat nemusel, i kdyby jich přitáhly tisíce. Každý, kdo by chtěl prorazit přes hradby, by si musel přivézt obléhací stroje a mít velkou trpělivost, a Masema raději terorizoval vesnice a městečka bez hradeb a obránců.

„Jsem rád, že za hradbami vidím nějaké lidi,“ prohlásil Neald. „Už jsem si pomalu myslel, že všichni tady v kraji jsou mrtví a pohřbení.“ Teď mluvil, jako by žertoval jen zpola, a jeho úsměv působil nuceně.

„Hlavně že jsou dost živí na to, aby nám prodali obilí,“ zahučel Kireyin svým nosovým, znuděným hlasem. Odepjal si stříbřitou přílbu s bílým chocholem a pověsil ji na vysokou hrušku svého sedla. Pohledem zalétl za Perrina a spočinul na Berelain, než se otočil a stejným unaveným tónem oslovil Aes Sedai. „To tady budeme postávat, nebo pojedeme dolů?“ Berelain zvedla obočí, což byl nebezpečný pohled, jak by pochopil každý muž, co má aspoň trochu rozumu v hlavě. Kireyin si toho nevšiml.

Perrinovi se stále ježily chlupy, a tím víc od chvíle, co spatřil město. Možná jen jeho vlčí část neměla ráda hradby. Ale doopravdy si to nemyslel. Lidé na hradbách na ně ukazovali a někteří měli dalekohledy. Přinejmenším ti určitě jasně rozeznávali praporce. Všichni uvidí vojáky s fábory na kopích, vlnící se v ranním vánku. A prvních několik vozů v řadě táhnoucí se za kopec mimo jejich dohled. Ve městě možná byli všichni vesničané z okolí. „Nepřijeli jsme sem postávat,“ prskl.

Berelain a Annoura mu vyložily, jak má k So Habor přistupovat. Místní vládce, ať pán či paní, se určitě doslechl o shaidském drancování jen o několik mil dál na sever a mohl se dozvědět i o prorokově přítomnosti v Altaře. Obojí samo o sobě by stačilo, aby se měl každý na pozoru. Dohromady by to mohlo lidi přimět, aby začali střílet a teprve potom se ptát, koho to vlastně odpravili. V každém případě bylo vysoce nepravděpodobné, že by v téhleté chvíli u brány cizí vojáky vítali s otevřenou náručí. Kopiníci měli zůstat na hřebeni a ukázat, že návštěvníci mají ozbrojenou moc, třebaže se ji rozhodli prozatím nepoužít. Ne že by stovka mužů na So Habor udělala nějaký zvláštní dojem, avšak leštěná zbroj Ghealdaňanů a červená zbroj okřídlené gardy naznačovala, že návštěvníci nejsou jen obyčejní toulaví šarlatáni. Dvouříčtí muži by na nikoho dojem neudělali, pokud by nezačali střílet, a tak zůstali u vozů, aby vozkům pozvedli náladu. Všechno to byly složité nesmysly, načepýřené peří, ale Perrin byl venkovský kovář, třebaže mu říkali urozený pane. První z Mayene a Aes Sedai by měly vědět, co v takovéhle situaci dělají.

Gallenne je vedl dolů k řece pomalým krokem, jasně karmínovou přilbici opřenou o sedlo a záda rovná, jako kdyby spolkl pohrabáč. Perrin a Berelain jeli kousek za ním se Seonid uprostřed a Masuri a Annourou po obou stranách. Aes Sedai měly shrnuté kapuce, aby každý, kdo by na hradbách rozpoznal tvář Aes Sedai, měl dostatečně velkou příležitost. Aes Sedai byly většinou vítané, i tam, kde by se jim lidé raději vyhnuli. Za nimi přijížděli čtyři koouhevníci a mezi nimi byli strážci v těch svých protivných pláštích A Kireyin s lesklou přílbou na stehně a kyselým výrazem kvůli tomu, že musí jet se strážci. Navíc se opovržlivě díval na Balwera jenž byl na konci se svými dvěma společníky. Balwerovi nikdo neřekl, že může jet s sebou, ale nikdo mu taky neřekl, že nemůže. Kdykoliv se na něho šlechtic podíval, mužík sklonil hlavu a pak se jal opět studovat ohrazené město před nimi.

Jak se tak blížili k hradbě, Perrin ze sebe nedokázal setřást neklid. Kopyta dutě zaklapala na nejjižnějším mostě. Byl velice široký a zvedal se dost vysoko nad rychle proudící řeku, aby pod ním snadno propluly bárky, jako byly ty přivázané k molu. Tato široká plavidla s tupou přídí neměla lanoví umožňující sklopit stěžeň. Jedna bárka měla hlubší ponor a nakláněla se, až byla kotvicí lana napjatá, a další vypadala také opuštěná. Z odporného, nakyslého pachu ve vzduchu Perrina zasvrbělo v nose. Nikdo jiný si toho zřejmě nevšiml.

Kousek před koncem mostu se Gallenne zastavil. Kvůli zavřené bráně pobité půl lokte širokými pásy černého železa by stejně musel zastavit. „Doslechli jsme se o potížích sužujících tento kraj,“ zavolal na muže na hradbách, a i když křičel z plných plic, dařilo se mu být formální, „ale my tudy jenom projíždíme a přijeli jsme obchodovat, ne dělat potíže. Chceme nakoupit obilí a další potřebné věci, ne bojovat. Mám tu čest ohlásit, že Berelain sur Pendrag, první z Mayene, Světlem požehnaná, obránkyně vln, hlava rodu Paeron, si přijela promluvit s pánem nebo paní této země. Mám tu čest ohlásit, že Perrin ťBashere Aybara…“ přihodil ještě urozeného pána z Dvouříčí a několik dalších titulů, na něž Perrin neměl právo a ještě nikdy je neslyšel, a pak pokračoval s Aes Sedai, přičemž u každé uvedl plné znění všech titulů včetně adžah. Bylo to velmi působivé. Když se odmlčel, nastalo… ticho.

Na cimbuří si špinaví muži vyměňovali bezútěšné pohledy, zuřivě si šeptali a nervózně zvedali kuše a halapartny. Jenom několik málo jich mělo přílby nebo nějakou ochrannou zbroj. Většina měla hrubé kabáty, nicméně Perrin měl dojem, že pod vrstvou špíny zahlédl i něco, co vypadalo jako hedvábí, avšak bylo těžké to poznat. Dokonce ani on nezaslechl, co si povídají.

„Jak máme vědět, že jste živí?“ křikl dolů nakonec kdosi s velice ochraptělým hlasem.

Berelain překvapeně zamrkala, jenže nikdo se nezasmál. Byla to hloupost, avšak Perrin cítil, jak se mu ježí chloupky na šíji. Něco tu bylo ve velkém nepořádku. Aes Sedai to zřejmě necítily. Ale ony zase za těmi svými hladkými maskami chladné vyrovnanosti dokázaly ledasco skrýt. Korálky v Annouřiných copáncích tiše zacinkaly, jak zakroutila hlavou. Masuri přelétla muže na hradbách ledovým pohledem.

„Jestli budu muset dokazovat, že jsem živá, budete toho litovat“ prohlásila Seonid hlasitě se strohým cairhienským přízvukem, trochu ohnivěji, než naznačoval její výraz. „A jestli na mě budete dál mířit kušemi, budete toho litovat ještě víc.“ Několik mužů honem zvedlo kuše k obloze. Ne však všichni.

Další šeptání na hradbách, ale někdo musel poznat Aes Sedai. Konečně se brána se skřípěním otevřela. Z města se vylinul odporný smrad, stejný, jako Perrin už cítil, jen mnohem silnější. Stará špína a pot, hnijící odpadky a příliš dlouho nevynesené nočníky. Perrin se pokoušel přitisknout uši k hlavě. Gallenne pozvedl červenou přílbu, jako by si ji chtěl nasadit na hlavu, než pobídl svého šedáka do brány. Perrin pobídl Loudu za ním a uvolnil si sekeru v závěsu.

Hned za bránou špinavý muž v roztrhaném kabátě strčil prstem do Perrinovy nohy a potom uskočil, jak se po něm Louda ohnal. Chlapík býval kdysi tlustý, ale teď na něm kabát volně visel. „Jenom jsem se chtěl ujistit,“ zahuhlal a nepřítomně se škrábal na boku. „Můj pane,“ dodal opožděně. Poprvé se Perrinovi pořádně podíval do tváře a přestal se škrábat. Zlaté oči nakonec nebyly běžné.

„Vidíš tu chodit nějaké mrtvé?“ zeptal se ho Perrin suše ve snaze to zlehčit, zatímco poplácával koně po krku. Cvičený válečný oř chtěl pochválit za to, že chránil svého jezdce.

Chlapík ucukl, jako kdyby na něj kůň znovu vycenil zuby. Rty se mu zvlnily do křečovitého úsměvu a bokem ustupoval. Vzápětí vrazil do Berelaininy kobyly. Gallenne byl hned za ní a stále se nemohl rozhodnout, zda si má nasadit přílbu. Snažil se jedním okem dívat na všechny strany zároveň.

„Kde najdu pána nebo paní?“ dožadovala se Berelain netrpělivě. Mayene bylo malý stát, avšak Berelain nebyla zvyklá na to, aby ji někdo přehlížel. „Všichni tu zřejmě oněměli, ale tebe jsem slyšela mluvit. No, člověče? Tak mluv.“

Chlapík na ni civěl a olizoval si rty. „Urozený pán Cowlin… Urozený pán Cowlin je… pryč. Má paní.“ Zalétl pohledem k Perrinovi a hned zase uhnul. „Kupci s obilím… S těmi chcete mluvit. Vždycky je najdete u Zlatý bárky. Támhle.“ Ukázal někam hlouběji do města a pak najednou odběhl a ohlížel se přes rameno, jako by se bál pronásledování.

„Asi bychom se měli poohlédnout někde jinde,“ navrhl Perrin. Ten chlapík se něčeho bál víc než žlutých očí. Tohle místo působilo… divně.

„Už jsme tady a jinde nic není,“ namítla Berelain prakticky. Ve všem tom zápachu nedokázal zachytit její pach. Musel se řídit jen tím, co viděl a slyšel, a její tvář byla klidná jako Aes Sedai. „Už jsem byla ve městech, která zapáchala mnohem hůř, Perrine. Jsem si tím jistá. A pokud je ten urozený pán Cowlin pryč, nebude to poprvé, co budu jednat s kupci. Nevěříš tomu, že opravdu viděli chodit mrtvé, že ne?“ Co na to mohl říci, aby nemluvil jako úplný trouba?

V každém případě se už ostatní tlačili v bráně a rozhodně nepostupovali uspořádaně. Wynter a Alharra se drželi za Seonid jako nesourodí hlídací psi, jeden světlý, druhý tmavý, a oba připravení na mrknutí oka trhat hrdla. So Habor se jim rozhodně nelíbil. Kirklin jedoucí vedle Masuri se tvářil, že ani to mrknutí oka nepotřebuje. Ruku měl položenou na jílci meče. Kireyin si držel nos a jeho zamračený výraz říkal, že za ten smrad mu někdo zaplatí. Medore a Latian taky vypadali, že je jim nevolno. Zato Balwer se rozhlédl kolem sebe, naklonil hlavu a odtáhl ty dva do úzké boční uličky mířící na sever. Jak říkala Berelain, už tady byli.

Když Perrin projížděl přecpanými klikatými ulicemi, barevné praporce tu vypadaly velice nepatřičně. Některé ulice byly vlastně na městečko jako So Habor docela široké, ale působily stísněně, jako kdyby kamenné budovy byly jaksi vyšší než ta dvě poschodí, které měly, a chystaly se mu spadnout na hlavu. A díky představivosti taky působily tmavěji. Musela to být představivost. Obloha nebyla zatažená. Na kamenném dláždění pobíhali se skloněnými hlavami lidé, ale nebylo jich dost, aby to odpovídalo všem těm opuštěným statkům okolo. Nespěchali někam, spěchali pryč. Nikdo se na ostatní ani nepodíval. A třebaže měli řeku v podstatě za vraty, zapomněli se i umýt. Perrin nezahlédl jediný obličej, který by nepokrývala silná vrstva špíny, ani kus oděvu, jenž by nevypadal, že si ho majitel již týden nesundal a navíc v něm tvrdě dřel. Čím hlouběji do města zajeli, tím byl zápach horší. Perrin usoudil, že časem si člověk zvykne na všechno. Nejhorší ze všeho však bylo ticho. Vesnice občas také ztichly, třebaže v nich nebylo takové ticho jako v lese, ale ve městě byl vždy slyšet tichý šum, volání smlouvajících kramářů a kroky lidí. V So Habor se neozvalo ani šeptnutí. Skoro jako by nedýchalo.

Zjistit směr bylo těžké, poněvadž většina lidí utekla, jakmile na ně promluvil, avšak nakonec sesedli před blahobytně vyhlížejícím hostincem, dvouposchoďovou budovou z omítnutého kamene pod břidlicovou střechou s vývěsním štítem s nápisem U zlaté bárky. Na písmenech a nezakryté hromadě zrní na lodi, jak by se ve skutečnosti nikdy nepřepravovalo, byla dokonce trocha zlaté barvy. Ze stájí vedle hostince nevyběhli žádní pacholci, takže koně museli podržet korouhevníci, což je rozhodně nepotěšilo. Tod věnoval veškerou pozornost proudu špinavých lidí a hlazení svého krátkého meče, že mu Louda málem uhryzl několik prstů, když ho vzal za otěže. Mayener a Ghealdaňan by zřejmě raději místo praporu třímali kopí. Flann jenom třeštil oči. Přes svítící slunce tu bylo… šero. A pod střechou se to nezlepšilo.

Na první pohled svědčil šenk o úspěchu, kulaté stolky byly naleštěné a pořádné židle namísto lavic a vysoký strop s pevnými trámy. Na stěnách pak byla namalovaná pole ječmene, ovsa a prosa, zrající pod jasným sluncem, a na vyřezávané římse nad velkým krbem z bílého kamene stály barevné hodiny. V krbu však nehořel oheň a zima tu byla téměř stejná jako venku. Hodiny doběhly a barvy byly matné. Všude ležel prach. Jedinými lidmi v místnosti bylo šest mužů a pět žen, kteří se choulili nad pitím kolem oválného stolu, jenž byl větší než ostatní a byl umístěn uprostřed šenku.

Když Perrin a ostatní vešli, jeden muž s kletbou prudce vyskočil a obličej mu pod špínou zbledl. Obtloustlá žena s mastnými vlasy zvedla cínový korbel a snažila se vypít jeho obsah tak rychle, až jí víno teklo po bradě. Možná že to bylo kvůli Perrinovým očím. Možná.

„Co se s tímto městem stalo?“ vyštěkla Annoura a odhrnula si plášť, jako by v krbu plál oheň. Její klidný pohled, jímž lidi u stolu přejela, každého zmrazil. Perrin si náhle uvědomil, že ani Masuri, ani Seonid s nimi dovnitř nešli. Velice pochyboval, že čekají venku na ulici s koňmi. Co se svými strážci dělaly, to mohl každý hádat.

Muž, který vyskočil, si prstem uvolňoval límec kabátu. Kabát byl původně z dobrého modrého sukna s řadou zlacených knoflíků až ke krku, ale zřejmě si na něj už nějakou dobou sypal jídlo. Možná víc, než ho dostal do sebe. Byl další viditelně pohublý člověk. „S-stalo, Aes Sedai?“ vykoktal.

„Mlč, Mycale!“ vyjela na něj jedna otrhaná ženská. Tmavé šaty měla na vysokém límci a rukávech vyšívané, ale špína zamazala barvy. Oči měla zapadlé. „Proč si myslíš, že se něco stalo, Aes Sedai?“

Annoura by byla pokračovala, jenže když znovu otevřela pusu, vstoupila Berelain. „Hledáme obchodníky s obilím.“ Annouřin výraz se nezměnil, ale pusu sklapla se slyšitelným cvaknutím.

Lidé kolem stolu si vyměňovali dlouhé pohledy. Otrhaná žena se chvíli dívala na Annoura, podívala se na Berelain a očividně jí neuniklo hedvábí a ohnivé opály. A korunka. Roztáhla suknice a udělala pukrle. „Jsme kupecký cech So Habor, má paní. Tedy to, co z něj zbylo –“ Odmlčela se a zhluboka, roztřeseně se nadechla. „Jsem Rahema Arnonová, má paní. Jak ti můžu posloužit?“

Kupce zřejmě poněkud potěšilo, že návštěvníci přišli pro obilí a další věci, které mohli opatřit, kupříkladu olej do lamp a na vaření, boby, jehly, podkovy, hřebíky, látku, svíčky a tucet další věcí, jež byly v táboře zapotřebí. Alespoň přestali být tolik ustrašení. Každý obyčejný kupec, jenž by uslyšel Berelainin seznam, by měl potíže chamtivě se neusmívat, jenomže tihle…

Panímáma Arnonová zavolala na hostinskou, ať přinese víno – “nejlepší víno, tak honem“ – jenomže když do dveří váhavě strčila hlavu žena s dlouhým nosem, panímáma Arnonová k ní přiběhla a chytila ji za ušmudlaný rukáv, aby jí zabránila znovu zmizet. Chlapík v umaštěném kabátě volal na někoho jménem Speral, ať přinese nádobky se vzorky, ale když se mu ani na třetí zavolání nedostalo odpovědi, nervózně se zasmál a vyběhl dozadu. Po chvíli se vrátil se třemi velkými válcovitými dřevěnými nádobami, které s nervózním zasmáním postavil na stůl. Ostatní se jen roztřeseně usmívali, klaněli se Berelain a ukazovali jí, ať se posadí do čela stolu. Špinaví muži a ženy se škrábali, aniž si zjevně uvědomovali, že to dělají. Perrin si strčil rukavice za opasek, opřel se o malovanou zeď a díval se.

Dohodli se, že smlouvání přenechají na Berelain. Byla ochotná zdráhavě přiznat, že o koních toho Perrin ví víc než ona, ale ona dojednávala smlouvy o prodeji celoročního výtěžku z olejovek. Annoura se ušklíbala při návrhu, že by se kluk z venkova mohl podílet najednáních. Nenazvala ho tak – dělala na něj „urozeného pána“ stejně úlisně jako Masuri či Seonid – a přece bylo jasné, že si myslí, že některé věci jsou nad jeho schopnosti. Teď se neusmívala, stála za Berelain a prohlížela si kupce, jako by si chtěla vrýt do paměti jejich obličeje.

Hostinská přinesla víno v cínových korbelech, které naposledy viděly leštidlo před celými týdny, pokud ne měsíci, ale Perrin se do svého jen podíval a zakroužil vínem kolem korbele. Panímáma Vadereová, hostinská, měla špínu za nehty a na kloubech, až se stala součástí její kůže. Perrin si všiml, že Gallenne, opírající se o protější zeď s rukou položenou na jílci, svůj korbel také jenom drží a Berelain se svého ani nedotkla. Kireyin ke svému přičichl, zhluboka se napil a nakázal panímámě Vadereové, ať mu přinese džbánek.

„Je řídké, to přinejlepším,“ sdělil ženě nosově a díval se na ni svrchu, „ale mohlo by spláchnout ten smrad.“ Ona se na něj jenom tupě podívala a pak mu beze slova postavila na stůl vysoký cínový džbán. Kireyin zřejmě bral její mlčení za projev úcty.

Pantáta Crossin, ten ve špinavém kabátě, odšrouboval vršky dřevěných nádob a vysypal na hromádky zrní, jež nabízeli, žluté proso, hnědý oves a ječmen jen o něco tmavší. Před sklizní nepršelo. „Nejlepší kvalita, jak můžete vidět,“ nabízel.

„Ovšem, nejlepší.“ Úsměv panímámě Arnonové sklouzl z tváře a ona ho hned vrazila zpátky. „My prodáváme jenom to nejlepší.“

Na lidi vychvalující své zboží jako nejlepší nesmlouvali zrovna nejusilovněji. Perrin doma vídal lidi prodávat stříž z ovcí a tabák kupcům z Baerlonu a ti vždycky nabídky kupců shazovali a občas si stěžovali, že se z nich snaží udělat žebráky, i když byla cena dvojnásobná než předešlého roku, nebo dokonce navrhovali, že s prodejem vůbec počkají do příštího roku. Byl to stejně složitý tanec jako o hodech.

„Asi bychom na tak velké množství mohli jít s cenou níž,“ řekl Berelain jeden plešoun a škrábal se v prošedivělém vousu. Měl ho ostříhaný na krátko a umaštěný tak, že se mu lepil na bradu. Perrina z toho začala taky svědit brada.

„Byla tuhá zima,“ zamumlala žena s kulatým obličejem. Pouze dva kupci se namáhali natolik, aby se na ni zamračili.

Perrin položil korbel na nejbližší stůl a připojil se ke shromáždění uprostřed. Annoura po něm ostře, varovně loupla okem, ale několik kupců si jej zvědavě prohlíželo. A taky opatrně. Gallenne všechny znovu představil, ale tihle lidé ani netušili, kde leží Mayene ani jak mocný stát to doopravdy je, a Dvouříčí pro ně znamenalo pouze dobrý tabák. Dvouříčský tabák znali všude. Nebýt přítomnosti Aes Sedai, jeho oči by je nejspíš zahnaly na útěk. Když Perrin nabral do hrsti proso a podržel žluté kuličky v dlani, všichni se odmlčeli. Zrníčka byla první čistá věc, kterou v tomto městě uviděl. Vysypal proso zpátky na hromádku a zvedl víko jedné nádoby. Vrypy ve dřevě byly ostré a neošoupané. Víko muselo padnout těsně. Panímáma Arnonová před ním uhnula pohledem a olízla si rty.

„Chci vidět obilí v sýpkách,“ prohlásil. Polovina lidí kolem stolu sebou škubla.

Panímáma Arnonová se narovnala a vyhrkla: „Neprodáváme, co nemáme. Můžete se dívat, jak naši dělníci nakládají pytle na vaše vozy, pokud chcete strávit hodiny venku v zimě.“

„Právě jsem chtěla navrhnout, že se do nějaké sýpky podíváme,“ ozvala se Berelain. Vstala a začala si natahovat červené rukavičky. „Nikdy bych nekoupila obilí, aniž bych si ho prohlédla.“

Panímámě Arnonové poklesla ramena. Holohlavý muž položil hlavu na stůl. Nikdo však neřekl ani slovo.

Nešťastní kupci se ani nenamáhali vzít si pláště, než je odvedli na ulici. Vítr zesílil a byl pořádně studený, lidé se touhletou dobou již těšili na jaro. Oni si však zimy nevšímali. Jejich krčení nemělo s chladem nic společného.

„Už můžeme jít, urozený pane Perrine?“ zeptal se dost nervózně Flann, když vyšli z hostince. „Potřeboval bych se vykoupat.“ Annoura se na něj cestou kolem zamračila, až sebou cukl jako jeden z kupců. Flann na ni vyzkoušel svůj uklidňující úsměv, námaha to však byla chabá a navíc ona k němu již byla otočená zády.

„Jakmile to tu vyřídím,“ sdělil mu Perrin. Kupci už cupitali ulicí, hlavy skloněné, a na nikoho se nepodívali. Berelain a Annoura je následovaly, aniž by vypadaly, že utíkají. Prostě dvě dámy na procházce, které si nevšímají špíny pod nohama ani zápachu ve vzduchu, ani špinavých lidí, kteří na ně civěli a občas před nimi málem utekli. Gallenne si konečně nasadil přílbu a oběma rukama svíral jílec meče. Byl připravený tasit. Kireyin si přílbu nesl u pasu a v druhé ruce držel korbel. Opovržlivě si prohlížel ušmudlané lidi chvátající kolem a čichal k vínu, jako by to byla voňavka, jež měla zahánět puch ve městě.

Sýpky byly na dlážděné ulici, široké stěží dost na to, aby tudy projel vůz, mezi městskými hradbami. Zápach byl tu u řeky o něco slabší, ale ulice byly až na Perrina a ostatní prázdné. Nikde nebylo vidět ani toulavého psa. Když ve městě vypukne hlad, psi zmizí, ale proč by tomu tak mělo být ve městě, kde je dost zrní, aby ho mohli prodávat? Perrin ukázal na jednoposchoďovou kamennou budovu se širokými vraty, které držela dřevěná závora, jež by u Zlaté bárky mohla podpírat strop.

Kupci si náhle vzpomněli, že zapomněli přivést muže, kteří by dokázali těžký trám zvednout. Nabídli se, že se pro ně vrátí. Urozená paní Berelain a Annoura Sedai by si zatím mohly odpočinout u krbu ve Zlaté bárce, než je seženou. Byli si téměř jistí, že panímáma Vadereová oheň zapálí. Když Perrin položil ruku pod závoru a zvedl ji, zmlkli. Závora byla dost těžká, ale on jen couvl, aby ji mohl otočit, a s prásknutím ji hodil na zem. Kupci zírali. Tohle bylo možná poprvé, kdy viděli muže v hedvábném kabátě při něčem, co se podobalo práci. Kireyin jenom vyvrátil oči a znovu přičichl k vínu.

„Lucerny,“ pravila panímáma Arnonová chabě. „Budeme potřebovat lucerny nebo pochodně. Jestli…“

Nad Annouřinou dlaní se objevila světelná koule a v dopoledním šeru zářila dost jasně, aby všichni začali vrhat slabé stíny na dlažbu a zdi. Několik kupců si zastínilo oči. Po chvíli pantáta Crossin uchopil železný kruh a otevřel jedno křídlo vrat.

Zevnitř byl cítit ječmen skoro dost silně, aby překonal zápach ve městě, a ještě něco dalšího. Do stínů před Annouřiným světlem mizely malé postavičky. Perrin by byl bez koule viděl lépe, nebo by aspoň lépe rozeznával stíny. Zářící koule vrhala velkou kaluž světla a za ní už nebylo nic vidět. Perrin ucítil kočku, spíš divokou než domácí. A taky krysy. Náhlé zapištění v černých hlubinách sýpky bylo rychle umlčeno. Prozrazovalo, že kočka potkala krysu. V sýpkách se zrním byly vždycky krysy i kočky, které je lovily. Bylo to uklidňující a normální. Téměř ho to uklidnilo. Téměř. Cítil ještě něco jiného, pach, jejž by měl znát. Zuřivé mňoukání se rychle změnilo v bolestný křik, který náhle utichl. Krysy v So Habor očividně občas bojovaly také. Perrinovi se znovu zježily chloupky, ale tady přece nemohlo být nic, co by chtěl Temný sledovat. Většina krys byly prostě obyčejné krysy.

Nemuseli chodit příliš daleko. Sýpka byla plná hrubých pytlů naskládaných na nízkých dřevěných plošinách, aby neležely přímo na kamenné podlaze. Řady a řady pytlů sahaly téměř ke stropu a stejné to nejspíš bylo také nahoře. A i kdyby ne, bylo tu dost obilí, aby jeho lidé měli celé týdny co jíst. Perrin došel k nejbližší hromadě, vrazil nůž do pytle a přeřízl pevná jutová vlákna. Ven se vysypal ječmen. A v Annouřině světle byly jasně vidět kroutící se černé čárky. Moli, skoro tolik, kolik tu bylo zrní. Jejich pach byl silnější než pach ječmene. Moli. Perrin by si byl přál, aby se mu pořád neježily chlupy na krku. Takováhle zima by měla molí červy zabít.

Jeden pytel byl dostatečný důkaz a jeho nos pach molů již poznal, jenomže on přešel k dalšímu pytli, dalšímu a ještě jednomu. Z každého rozříznutého pytle se vysypal světle hnědý ječmen a černí moli.

Kupci se choulili ve dveřích a světlo bylo za nimi, ale Annouřina koule vrhala na jejich tváře ostré stíny. Tvářili se ustaraně. Zoufale.

„Rádi všechny pytle roztřídíme,“ navrhla panímáma Arnonová nejistě. „Za malý příplatek –“

„Za polovinu poslední ceny, kterou jsem nabídla,“ přerušila ji Berelain, znechuceně nakrčila nos a zvedla si sukně, aby se vyhnula potemníkům kroutícím se mezi obilím na podlaze. „Všechny je ven nikdy nedostanete.“

„A žádné proso,“ prohlásil Perrin důrazně. Jeho muži potřebovali jídlo a vojáci taky, ale zrnka prosa byla stejně velká jako moli. Ať by přebírali jak chtěli, přinesli by si tolik molů co prosa. „Místo toho si vezmeme víc bobů. Ale ty taky přeberete.“

Náhle kdosi na ulici zaječel. Ne kočka nebo krysa, nýbrž vyděšený člověk. Perrin si ani neuvědomil, že drží sekeru, dokud se neprotlačil mezi kupci ve vratech. Ti se mačkali k sobě, olizovali si rty a ani se nepokoušeli zjistit, kdo to křičel.

Kireyin se tiskl ke zdi a jeho lesklá přílba s bílým chocholem se válela na dlažbě vedle jeho korbele. Meč měl zpola vytažený, ale byl jako přimražený a jen třeštil oči na zeď budovy, z níž právě vyběhl Perrin. Perrin mu sáhl na ruku a on sebou trhl.

„Byl tam muž,“ zachraptěl Ghealdaňan roztřeseně. „Byl tam. Podíval se na mě a…“ Přejel si rukou přes obličej a na čele se mu zaleskl studený pot. „Prošel zdí. Vážně. Musíš mi věřit.“ Někdo zasténal, nejspíš jeden z kupců.

„Já ho viděla taky,“ řekla za ním Seonid a teď nadskočil Perrin. Tady mu jeho nos nebyl k ničemu!

Aes Sedai se podívala na místo, kam ukazoval Kireyin, a s hmatatelnou neochotou od něj ucouvla. Její strážci byli vysocí a stáli tak daleko, aby mohli tasit meče. I když s čím chtěli bojovat, mluvila-li Seonid vážně, to Perrin netušil.

„Lhaní mi dělá potíže, urozený pane Perrine,“ opáčila Seonid suše, když vyjádřil pochyby, ale rychle začala mluvit vážně a tvářila se tak napjatě, až z toho byl Perrin celý nesvůj. „V So Habor chodí mrtví. Urozený pán Cowlin utekl z města ze strachu před duchem své manželky. Zřejmě tu byly nějaké pochyby o tom, jak zemřela. Skoro všichni ve městě viděli někoho umřít. Dalo by se říct, že tu lidé umírali na dotyk mrtvého. Nemůžu to potvrdit, ale někteří zemřeli hrůzou a jiní kvůli ní. V noci po So Habor nikdo nechodí a nikdo nevstoupí do místnosti bez ohlášení. Lidé útočí na stíny a nečekané věci vším, co mají po ruce, a občas našli manžela, manželku nebo souseda, mrtvé, na nohou. Tohle není hysterie nebo pohádka na strašení dětí, urozený pane Perrine. O ničem takovém jsem nikdy neslyšela, ale je to stejně skutečné. Musíš jednu z nás nechat tady, abychom udělaly, co půjde.“

Perrin pomalu zavrtěl hlavou. Nemohl si dovolit ztratit jedinou Aes Sedai, pokud měl osvobodit Faile. Panímáma Arnonová se rozplakala, když říkal: „So Habor bude muset svým mrtvým čelit sám.“

Ale strach z mrtvých vysvětloval jen něco. Lidé možná byli příliš vyděšení, než aby je napadlo se umýt, ale nebylo pravděpodobné že strach všechny postihne stejně. Prostě jim zřejmě přestalo na všem záležet. A moli, jimž se dařilo v zimě, v mrazu? V So Habor toho bylo špatně víc než chodící duchové a jemu instinkty radily otočit se a bez ohlížení utíkat. Přál si, aby mohl.

27

Co je třeba

Přebírání se odehrávalo na zasněženém břehu řeky, kde prudkému severnímu větru nestálo nic v cestě. Lidé z města vozili pytle přes mosty na vozech tažených čtyřspřežím, na kárách s jedním koněm i na ručních trakařích. Kupci si obvykle přiváželi vlastní vozy až k sýpkám nebo bylo nutné obilí a sušené boby dopravit na molo, ale Perrin nehodlal honit své vozky do So Habor. A nikoho jiného taky ne. Ať už se s městem stalo cokoliv, mohlo to být nakažlivé. Vozkové už byli i tak dost nervózní, mračili se na špinavé měšťany, kteří na ně nepromluvili, a nejistě se zasmáli, pokud zachytili něčí pohled. Umazaní kupci dohlížející na práci nebyli o nic lepší. V Cairhienu, odkud vozkové pocházeli, byli kupci čistí, úctyhodní lidé, alespoň navenek, a málokdy sebou cukali jenom proto, že jim někdo vstoupil do zorného pole. Mezi kupci majícími snahu podezíravě hledět na každého, koho neznali, a měšťany neochotně se vracejícími přes mosty, jak se očividně nechtěli vrátit do města, měli vozkové plné právo být jako na trní. Postávali v malých hloučcích, bledí lidé v tmavém odění, drželi ruku na nožích za pasem a na vyšší místní lidi zahlíželi, jako by to byli vraždící šílenci.

Perrin pomalu projížděl kolem, sledoval odčervování, prohlížel řadu vozů čekajících na naložení, jež se táhla na kopec a dolů mimo dohled, i povozy, káry a kolečka přijíždějící od města. Dával si záležet, aby ho bylo jasně vidět. Nebyl si jistý, proč by měl pohled na něj, jak se tváří nevzrušeně, někoho uklidnit, ale zřejmě se tak dělo. Alespoň dost na to, aby nikdo neutekl, třebaže se vozkové po lidech ze So Habor dál dívali úkosem. A drželi se od nich dál, což bylo jenom dobře. Kdyby si Cairhieňané vzali do hlavy, že někteří z těch lidí by nemuseli být živí, polovina z nich by okamžitě otočila spřežení a ujela. A většina ostatních by nečekala déle než do setmění. Takové povídačky dokážou s příchodem noci každému poplést hlavu. Bezzubé slunce, téměř schované za mraky, teprve stoupalo k vrcholu své denní dráhy, avšak bylo stále jasnější, že tady budou muset zůstat přes noc. A možná déle. Perrin zatínal zuby, aby jimi neskřípal, a dokonce i Neald se začal vyhýbat jeho zamračenému pohledu. Na nikoho však neštěkal. Jenom by to velice rád udělal.

Odčervování byla únavná práce. Každý pytel bylo třeba otevřít a obilí či boby vyprázdnit do velkých plochých proutěných košů. Na každém koši pracovali dva lidé. Chladný vítr odnášel červy jako oblaka černého prachu a lidé s tkanými obouručními vějíři větru ještě pomáhali. Rychlý proud sebral všechno, co spadlo do řeky, ale sníh na březích byl brzy rozdupán a šedavá břečka byla plná umírajících nebo mrtvých červů, na nichž ležely vrstvy ovsa a ječmene promíseného s červenými boby. Obilí, které lidé zašlapali do bláta, bylo pravidelně nahrazováno čerstvým. To, co zbylo v koších, však vypadalo čistší, i když ne úplně čisté, když ho další lidé sypali zpátky do hrubých jutových pytlů, které mezitím děti obrátily naruby a vyklepaly pruty, aby je zbavily červů. Znovu naplněné pytle se poté nakládaly na cairhienské vozy, ale hromady prázdných pytlů narůstaly úžasnou rychlostí.

Perrin se právě opíral o hrušku Loudova sedla a snažil se spočítat, jestli dva plné vozy ze skladiště naplní jeden jeho povoz obilím, když vedle něj zastavila svou šimlu Berelain a přidržovala si šarlatový plášť, aby jí nepovlával ve větru. Annoura, s bezvěkou tváří naprosto bezvýraznou, seděla na koni opodál, aby měli soukromí, ale dostatečně blízko, aby i bez pomoci jediné síly slyšela, co říkají, pokud by si přímo nešeptali. Nezáleželo na tom, jak vyrovnaně se tváří, protože její orlí nos jí dnes propůjčoval dravci výraz. Copánky s korálky vypadaly jako hřeben nějakého prapodivného orla.

„Všechny nezachráníš,“ pravila Berelain klidně. Tady nebyl rušivý zápach z města, a tak byla ostře cítit naléhavostí a hněvem. „Sem tam si musíš vybrat. So Habor má na starosti urozený pán Cowlin. Neměl právo své lidi opustit.“ Takže se nezlobila na něj. Perrin se zamračil. Myslí si snad, že se cítí provinile? Proti Faileinu životu by potíže So Habor vážkami ani nehnuly. Přesto Perrin otočil koně, aby viděl na šedé městské hradby na protějším břehu řeky a nemusel se dívat na děti s prázdnýma očima, skládající na hromadu prázdné pytle. Člověk dělá, co může. Co musí. „Má Annoura nějaký názor na to, co se tu děje?“ zavrčel. Tiše, nicméně nepochyboval, že ho Aes Sedai slyší.

„Nemám tušení, co si Annoura myslí,“ opáčila Berelain a nenamáhala se ztišit hlas. Nejenomže jí nezáleželo na tom, kdo ji uslyší, ona chtěla, aby ji lidé slyšeli. „Není tak vstřícná jako kdysi. Jak jsem si kdysi myslela, že je. Je na ní, aby napravila, co zničila.“ Bez ohlédnutí na Aes Sedai otočila koně a odjela.

Annoura zůstala a oči bez mrknutí upírala na Perrina. „Ty jsi t’averen. Rozhodně ano. Ale stále jsi jenom vlákno ve vzoru, stejně jako já. Nakonec i Drak Znovuzrozený je jenom vláknem, které bude vetkáno do vzoru. Dokonce ani vlákno t’averen si nevybírá, jak bude do vzoru vetkáno.“

„Ta vlákna jsou lidé,“ zabručel Perrin. „Občas lidé třeba nechtějí být vetkaní do vzoru bez toho, aby k tomu mohli něco říct.“

„A to podle tebe znamená rozdíl?“ Nečekajíc na odpověď zvedla otěže a pobídla svou hnědku s úzkými spěnkami do cvalu za Berelain, až se jí zvedl plášť.

Nebyla jediná Aes Sedai, která si chtěla promluvit s Perrinem.

„Ne,“ řekl Seonid pevně poté, co ji vyslechl, a poplácal Loudu po krku. Uklidnit však potřeboval spíš jezdec. Chtěl být co nejdál od So Habor. „Řekl jsem ne a myslím to vážně.“

Bledá malá ženuška seděla škrobeně v sedle jako vytesaná z ledu. Až na to, že její oči byly jako řeřavé tmavé uhlíky a páchla uraženým vztekem, který stěží ovládala. Na moudré byla mírná jako ovečka, ale on nebyl moudrá. Za ní byl Alharra, tmavou tvář měl jako z kamene a kudrnaté vlasy měl prokvetlé, až vypadaly jako ojíněné. Wynter byl nad zahnutými kníry rudý jako rak. Museli přijímat, co probíhá mezi jejich Aes Sedai a moudrými, ale Perrin nebyl… Vítr strážcům zvedal pláště, které měnily barvy v odstínech hnědé, šedé, modré a bílé. Bylo to lepší na žaludek, než když nechávaly části mužů zmizet. O trošičku.

„Když budu muset, pošlu Edarru, aby tě přivedla zpátky,“ varoval Perrin.

Její tvář zůstala zcela chladná a oči žhavé, ale otřásla se, až se jí malý bílý drahokam na čele zakýval. Ne ze strachu z toho, co by jí moudré udělaly, kdyby ji musely přivést zpátky, jenom byla uražená, až byla cítit jako trní. Perrin si už začínal zvykat na to, že Aes Sedai uráží. Moudrý muž by si z toho neudělal zvyk, ale zřejmě se tomu nemohl vyhnout.

„A co ty?“ zeptal se živě Masuri. „Ty chceš taky zůstat v So Habor?“

Štíhlá žena obvykle mluvila přímo k věci, jako by byla zelená a ne hnědá, ale teď jenom klidně řekla: „Copak bys za mnou taky neposlal Edarru? Existuje mnoho způsobů, jak sloužit, a ne vždy si můžeme zvolit cestu, která by se nám líbila.“ Což možná nakonec bylo k věci. Přesto neměl tušení, proč potají navštívila Masemu. Měla podezření, že to ví? Tvář měla jako hladkou masku. Kirklin se tvářil znuděně, když teď opustili So Habor. Dařilo se mu vypadat shrbeně, i když v sedle seděl zcela vzpřímený, jako by neměl na světě jedinou starost. Člověk, který by tomu uvěřil, by se druhý den vrátil pro dalšího zajíce v pytli.

Během dne lidé z města pracovali dál, jako někdo, kdo se chce zcela ztratit v práci a bojí se, že až přestane, vrátí se mu vzpomínky. Perrin usoudil, že ze So Habor začíná bláznit. Jenže pořád byl přesvědčený, že má pravdu. Za hradbami jako by byla tma, jako by nad městem visel stín.

V poledne vozkové vyčistili kusy svahu nad řekou od sněhu, aby mohli zapálit ohně a uvařit si slabý čaj, přičemž lístky převařovali už potřetí, pokud ne počtvrté. Ve městě nebyl k mání žádný čaj. Někteří vozkové se ohlíželi na mosty, jako by uvažovali, že zajdou do So Habor, aby tam našli něco k jídlu. Při pohledu na špinavé lidi pracující na odčervování se však vrátili ke svým pytlíkům s ovesnými vločkami a drcenými žaludy. Věděli, že tahle směs je aspoň čistá. Několik si prohlíželo pytle již naložené na vozy, ale boby bylo třeba namočit a obilí prohnat přes velké ruční mlýnky, které zanechali v táboře, a to až poté, kdy kuchaři vyberou tolik dalších červů, o nichž usoudí, že je muži nedokážou pozřít.

Perrin neměl chuť ani na nejčistší chleba, ale když ho Latian našel, popíjel z otlučeného hrníčku slabý čaj. Cairhieňan za ním vlastně nepřijel. Místo toho mužík v pruhovaném kabátě pomalu projel kolem ohně, u něhož Perrin postával, a potom zamračeně zastavil o kousek dál na svahu. Sesedl, zvedl valachovi přední nohu a zamračil se na ni. Pochopitelně se ani neohlédl, aby se přesvědčil, zda za ním Perrin přijde.

Perrin s povzdechem vrátil hrnek malé hranaté ženě, od níž si ho vypůjčil. Žena, která řídila jeden z vozů, nyní roztáhla sukně na pozdrav. A na Latiana se zakřenila a zakroutila hlavou. Nejspíš se dokázala plížit desetkrát lépe než on. Neald, dřepící u ohně s dalším hrnkem v dlaních, se chechtal, až si musel otírat slzy z očí. Možná začínal bláznit. Světlo, ale že tohle místo vyvolávalo veselé představy.

Latian se narovnal jen na tak dlouho, aby se Perrinovi uklonil, a řekl: „Vidím tě, můj pane,“ a zase se sklonil a zvedl koni nohu jako úplný pitomec. Takhle člověk koně za nohu nechytá, pokud si nekoleduje o pořádný kopanec. Ale Perrin vlastně nic než hloupost nečekal. Nejdřív si Latian začal hrát na Aiela, po ramena dlouhé vlasy nosil svázané na šíji v chabé nápodobě aielského účesu, a teď si hrál na špeha. Perrin položil koni ruku na krk, aby ho po všem tom osahávání uklidnil, a s hraným zájmem se zadíval na kopyto, s nímž bylo všechno v naprostém pořádku. Až na vryp na podkově, kde by se železo mohlo zlomit, pokud se podkova během několika dní nevymění. Perrina svrběly ruce touhou po kovářském nářadí. Připadalo mu to jako celé roky, co naposledy koval koně nebo pracoval v kovárně.

„Mistr Balwer posílá zprávu, můj pane,“ začal Latian docela potichu se skloněnou hlavou. „Jeho přítel na svých cestách prodává zboží, ale zítra nebo pozítří by se měl vrátit. Chce vědět, jestli za tebou pak má přijít.“ Zadíval se koni pod břichem na lidi pracující s obilím a dodal: „I když to nevypadá, že bys do té doby někam jezdil.“

Perrin se zamračil na řadu vozů, čekajících, až na ně přijde řada s nakládáním, a na půl tuctu již naložených s upevněnými plachtami. Na jednom z nich byly i kůže na spravování bot, svíčky a tak podobně. Ale žádný olej. Lampový olej ze So Habor páchl stejně zkaženě jako olej na vaření. Co jestli Gaul a Děvy mezitím přinesli zprávu o Faile? Třeba ji dokonce zahlédli? Dal by cokoliv za to, kdyby si mohl promluvit s někým, kdo ji viděl na vlastní oči a ujistil by ho, že je v pořádku. Co jestli se Shaidové znenadání vydali na cestu? „Vyřiď Balwerovi, ať nečeká příliš dlouho,“ zavrčel. „Já za hodinu odjíždím.“

Svoje slovo dodržel. Většinu vozů a vozků bude muset nechat, aby se do tábora vrátili sami, a zůstane tu s nimi Kireyin a jeho vojáci v zelených přílbách s rozkazem, aby nikoho nepouštěli přes most. Ghealdaňan se tvářil chladně a zřejmě se ze svého zhroucení již docela vzpamatoval, když Perrina ujišťoval, že je připraven sloužit dál. Nejspíš i přes rozkazy do města zaskočí, jen aby sám sebe ujistil, že nemá strach. Perrin neplýtval časem, aby se mu to snažil rozmluvit. Kupříkladu bylo třeba najít Seonid. Neschovávala se sice, ale když se dozvěděla o jeho odjezdu, nechala své strážce hlídat koně a sama před ním utíkala pěšky a držela se za vozy. Bledá Aes Sedai však nedokázala skrýt svůj pach, nebo to možná uměla, ale nevěděla, že to je zapotřebí. Překvapilo ji, když ji rychle vystopoval, a rozčílilo, když ji na Loudovi odehnal k jejímu koni. Přesto během hodiny opouštěl So Habor a okřídlená garda tvořila kruh rudé zbroje kolem Berelain. Dvouříčtí muži obklopili osm naložených vozů a ploužili se za třemi zbývajícími praporci. Neald se zubil na celé kolo. Nemluvě o tom, že se pokoušel žvanit s Aes Sedai. Perrin nevěděl, co udělá, jestli se ten chlapík opravdu zblázní. Jakmile jim kopec zakryl pohled na So Habor, trochu se uvolnil a uvědomil si, jak byl doteď napjatý. Dál však byl celý netrpělivý. Zbývající napětí nedokázal rozehnat ani Berelainin neskrývaný soucit.

Nealdova brána je ze zasněžené louky dovedla na malý plácek pro cestování, jedním krokem čtyři legue, ale Perrin ani nepočkal, až projede těch pár vozů. Měl dojem, že Berelain rozčileně sykla, když pobídl Loudu do cvalu směrem k táboru. Nebo to možná byla jedna z Aes Sedai. To spíš.

Když projížděl mezi stany a chýšemi Dvouříčských, nikde se nic nehýbalo. Slunce již bylo nízko na šedé obloze, ale na ohních nebyly kotlíky s jídlem a těch několik mužů tady si drželo pláště u těla a hledělo do plamenů. Hrstka jich seděla na stoličkách, jaké vyráběl Ban Crawe, zbytek postával nebo dřepěl kolem. Nikdo ani nevzhlédl. Rozhodně nikdo nepřiběhl pro koně. Uvědomil si, že to není klid, nýbrž napětí. Jejich pach mu připomínal luk napjatý až k prasknutí. Skoro slyšel, jak praská.

Když sesedl před červeně pruhovaným stanem, od nízkých aielských stanů se vynořil Dannil a rychle se blížil. Šly za ním Sulin a Edarra, jedna z moudrých, a snadno s ním držely krok, aniž by to vypadalo, že spěchají. Sulin měla tvář jako opálenou koženou masku. Edarra ji měla schovanou v tmavém šátku, který měla ovinutý kolem hlavy, ale působila jako zosobněný klid. Přes bachraté sukně dělala stejně malý hluk jako bělovlasá Děva, zlaté a slonovinové náramky a náhrdelníky jí ani nezacinkaly. Dannil si hryzal knír a mimoděk povytáhl meč z pochvy a zase ho zarazil zpátky. A znovu. Pak se zhluboka nadechl, než promluvil.

„Děvy přivedly pět Shaidů, urozený pane Perrine. Arganda je odvedl do ghealdanských stanů, aby je vyslechl. Je s nimi Masema.“

Perrin přešel to, že je Masema v táboře. „Proč jsi nechala Argandu, aby je odvedl?“ zeptal se Edarry. Dannil by to zarazit nedokázal, ale moudré byly jiná třída.

Edarra vypadala stejně stará jako Perrin, ale její chladné modré oči jako kdyby viděly mnohem víc, než kdy uvidí on. Zkřížila paže na prsou, až jí náramky zachřestily. Vypadala netrpělivě. „Dokonce i Shaidové vědí, jak snášet bolest, Perrine Aybaro. Potrvá několik dní, než některý z nich promluví, a nebyl tu žádný důvod, proč čekat.“

Pokud měla Edarra oči chladné, Sulin je měla jako modrý led. „S mými sestrami oštěpu bychom to dokázaly rychleji, ale Dannil Lewin říkal, že nechceš žádné rány. Gerard Arganda je netrpělivý a nedůvěřuje nám.“ Mluvila, jako by si chtěla odplivnout, nebýt Aielanka. „V každém případě toho možná moc nezjistíš. Jsou to Kamenní psi. Budou odolávat a vyjeví co nejméně. Tak je vždycky nezbytné dát dohromady trochu od jednoho s trochou od jiného, aby sis složil obrázek.“

Snášet bolest. Při výslechu prostě muselo dojít na bolest. Na tohle dosud nepomyslel. Musel ale dostat Faile zpátky…

„Ať někdo vyhřebelcuje Loudu,“ nakázal drsně a vrazil otěže Dannilovi do ruky.

Ghealdanská část tábora se nemohla již víc lišit od namátkou postavených hrubých přístřešků a stanů Dvouříčských. Tady stály špičaté stany v přesných řadách a u většiny byla ve vchodu kopí s ocelovými hroty a vedle byli připoutaní osedlaní koně připravení k jízdě. Koně pošvihávali ocasy a dlouhé fáborky na kopích, povlávající ve větru, byly jediné neuspořádané věci v dohledu. Uličky mezi stany byly všechny stejně široké a mezi řadami ohňů bylo možné namalovat přímku. Dokonce i záhyby na plátně, jak byly stany složené na vozech, dokud nezačalo sněžit, tvořily rovné čáry. Vše tu bylo úhledné a uspořádané.

Byla tu cítit ovesná kaše a vařené žaludy a několik zeleně oděných mužů prsty vyškrabávalo z plechových talířů zbytky oběda. Jiní již čistili kotle. Nikde nebyly vidět žádné známky napětí. Tady muži jen jedli a dělali svou práci se zhruba stejnou radostí. Bylo to něco, co bylo třeba udělat.

V kruhu u naostřených kůlů na kraji tábora stál větší hlouček mužů. Jen polovina jich měla zelené kabáty a leštěné kyrysy ghealdanských kopiníků. Další měli kopí a meče a kabáty měli z hedvábí, dobrého sukna i hadrů vyhrabaných na smetišti, jenže žádný nebyl čistý, pouze ve srovnání se So Habor. Masemovy muže bylo snadné rozeznat i zezadu.

Když se Perrin přiblížil ke kruhu mužů, ucítil další pach. Vůni pečeného masa. A zaslechl tlumené zvuky, které se snažil nevnímat. Když se tlačil do kruhu, muži se po něm ohlíželi a neochotně mu uhýbali z cesty. Masemovi muži ustupovali co nejdál a mumlali si něco o žlutých očích a zplozencích Stínu. V každém případě se dostal do kruhu.

Leželi tu čtyři vysocí zrzaví či světlovlasí muži v šedohnědých cadin’sorech, zápěstí měli za zády připoutaná ke kotníkům a pod koleny a lokty měli přivázané pevné větve. Obličeje měli potlučené a v ústech nacpané hadry. Pátý muž byl nahý, připoutaný mezi čtyři kolíky zaražené do země, a byl tak natažený, až mu vystupovaly šlachy. Mlátil sebou, jak mu jenom pouta dovolovala, a bolestí vyl do roubíku z hadrů. Na břiše měl navršené řeřavé uhlíky, ze kterých stoupal slabý kouř. Právě ten pach sežehlé kůže a masa Perrin prve zachytil. Uhlíky se muži lepily na nataženou kůži a pokaždé, když se mu podařilo jeden shodit, mu křenící se chlapík ve špinavém kabátě ze zeleného hedvábí, dřepící vedle něj, kleštěmi přihodil na břicho další z kotlíku, kolem kterého na zemi tál sníh. Perrin ho znal. Jmenoval se Hari a rád sbíral uši natažené na koženém řemínku. Uši mužů, žen i dětí, Harimu to bylo jedno.

Perrin bez přemýšlení přistoupil blíž a skopl uhlíky spoutanému muži z břicha. Několik jich dopadlo na Hariho, jenž s vykvíknutím odskočil a vzápětí zaječel, protože sáhl na kotlík. Převrátil se na bok, popálené ruce si přitiskl na břicho a zlobně se mračil na Perrina, lasička v lidské kůži.

„Ti divoši to jen hrají, Aybaro,“ ucedil Masema. Perrin si ho ani nevšiml, že tam stojí, hlavu vyholenou a tvář jako zamračený kámen. V tmavých, horečnatých očích měl opovržení. Zápachem spáleného masa pronikl puch šílenství. „Já je znám. Předstírají, že cítí bolest, ale necítí ji. Ne tak jako jiní lidé. Abys jednoho z nich přiměl k řeči, musíš být odhodlaný ublížit i kameni.“

Arganda, ztuhle stojící vedle Masemy, tiskl jílec meče tak pevně, až se mu ruka třásla. „Ty jsi možná ochotný ztratit svou ženu, Aybaro,“ zachrčel, „ale já neztratím svou královnu!“

„Musí se to udělat,“ ozval se zpola prosebně a zpola rozkazovačně Aram. Stál z druhé strany vedle Masemy a mačkal okraje svého zeleného pláště, jako by chtěl ruce udržet dál od meče, který měl na zádech. Oči měl skoro stejně žhavé jako Masema. „Naučil jsi mě, že muž dělá, co musí.“

Perrin se přiměl uvolnit pěsti. Co se musí udělat pro Faile.

Mezi muži se protlačily Berelain a Aes Sedai. Berelain při pohledu na muže nataženého mezi kolíky nakrčila nos. Tři Aes Sedai se klidně mohly dívat na kus dřeva, podle toho, jak se tvářily. Edarra a Sulin byly s nimi a stejně lhostejné. Někteří ghealdanští vojáci se na Aielanky mračili a cosi si mumlali. Masemovi pomačkaní, špinaví muži se mračili na ně i na Aes Sedai, ale většina ustupovala před třemi strážci a zbylé jejich kamarádi prostě odtáhli. I někteří hlupáci věděli, kde má hloupost hranice. Masema se zamračil na Berelain a pak se rozhodl, že bude předstírat, že neexistuje. Někteří hlupáci neznali žádné hranice.

Perrin se sklonil a pomalu vytáhl nahému muži hadr z pusy. Podařilo se mu ucuknout včas před kousnutím stejně divokým jako od Loudy.

Aiel vzápětí zvrátil hlavu dozadu a začal hlubokým, jasným hlasem zpívat:

„Umejte oštěpy, dokud slunce stoupá.

Umejte oštěpy, dokud slunce zapadá.

Umejte oštěpy, kdo se zemřít bojí?

Umejte oštěpy, nikdo, koho znám já!“

Do jeho zpěvu zazněl Masemův smích. Perrinovi se zježily chlupy na krku. Ještě nikdy neslyšel, že by se Masema smál. Nebyl to příjemný zvuk.

Nechtěl přijít o prst, a tak uchopil sekeru a opatrněji zatlačil muži na bradu, až mu zavřel pusu. Z opáleného obličeje k němu vzhlížely blankytné oči beze známky obav. Muž se usmál.

„Nežádám tě, abys zradil svůj lid,“ začal Perrin. Hrdlo ho bolelo z toho, jak se snažil mluvit klidně. „Vy Shaidové jste zajali několik žen. Já chci jen vědět, jak je dostat zpátky. Jedna z nich se jmenuje Faile. Je vysoká jako vaše ženy, má šikmé tmavé oči, silný nos a drzá ústa. Je překrásná. Jestli jsi ji viděl, určitě si ji budeš pamatovat. Tak viděl jsi ji?“ Odtáhl sekeru a narovnal se.

Shaido na něj chvíli zíral, pak zvedl hlavu a znovu začal zpívat, aniž by z Perrina spustil oči. Byla to veselá píseň vhodná k tanci.

„Kdysi jsem potkal muže, od domova byl vzdálený.

Oči žluté měl a důvtip přímo kamenný.

Po mně chtěl, bych udržel kouř v dlani,

prý že zemi plnou vody ukáže mi.

Hlavu na zem položil, nohy do vzduchu zved,

prý že tančit dokáže jako žena hned.

Prý dokáže stát, dokud nezmění se v kamení.

Když jsem mrkl, on zmizel jak přelud v jíní.“

Položil hlavu na zem a z plna hrdla se zasmál. Klidně se mohl povalovat v prachovém peří na posteli.

„Jestli, jestli to nezvládneš,“ vyhrkl Aram zoufale, „tak běž pryč. Já to pomůžu zařídit.“

Co se musí udělat. Perrin se podíval na muže kolem sebe. Arganda se nenávistně mračil na něj stejně jako na Shaidy. Masema, páchnoucí šílenstvím, opovržením a nenávistí. Musíš být ochoten ublížit kameni. Edarra, s tváří nečitelnou jako Aes Sedai, měla ruce zkřížené na prsou. Dokonce i Shaidové umějí snášet bolest. Potrvá to několik dní. Sulin, s bledou jizvou na opálené líci, vypadala velice klidně a páchla nesmiřitelností. Budou odolávat a vyjeví co nejméně. Berelain byla cítit jako soudce, vladař, jenž odsoudil muže k smrti a nebude kvůli tomu ztrácet klid. Přijmout bolest. Ach, Světlo, Faile.

Sekera byla lehká jako pírko, když ji zvedl, a dopadla jako kladivo na kovadlinu. Těžká čepel prosekla Shaidovi levé zápěstí.

Muž zachroptěl bolestí a křečovitě sebou škubl. Prskl a schválně krví, která mu stříkala z ruky, pocákal Perrina.

„Uzdrav ho,“ přikázal Perrin Aes Sedai a poněkud couvl. Nenamáhal se otřít si obličej. Krev mu prosakovala do vousu. Cítil se prázdný. Nedokázal by sekeru znovu zvednout, i kdyby na tom závisel jeho život.

„Copak ses zbláznil?“ vybuchla Masuri rozzlobeně. „Nedokážeme mu vrátit ruku!“

„Řekl jsem: uzdravte ho!“ vybuchl Perrin.

Seonid už se pohnula, zvedla sukně, přeplula k Aielovi a klekla si k jeho hlavě. Ten si hryzal uťaté zápěstí a marně se snažil zastavit proud krve tlakem zubů. V očích však neměl ani jiskřičku strachu. A v pachu taky ne. Ani trošičku.

Seonid ho popadla za hlavu a on se najednou znovu křečovitě zkroutil a zamával rukou. Proud krve se po chvíli zastavil a on se zhroutil na zem. Ve tváři byl popelavý. Nejistě zvedl pahýl levé ruky a podíval se na hladkou kůži, která ho nyní pokrývala. Pokud tam byla jizva, Perrin ji neviděl. Shaido na něj vycenil zuby. Pořád z něj nebyl cítit strach. Seonid se také uvolnila, jako by už nemohla dál. Alharra a Wynter k ní popošli blíž a ona je zahnala a s těžkým povzdechem se zvedla.

„Slyšel jsem, že vydržíte i několik dní a stejně nic neřeknete,“ pravil Perrin. Vlastní hlas mu zněl příliš hlasitě. „Nemám čas na to, abyste mi ukazovali, jak tvrdí nebo jak udatní jste. Vím, že jste udatní a tvrdí. Ale moje žena je v zajetí příliš dlouho. Rozdělíme vás a budeme se vás ptát na různé ženy. Jestli jste je viděli a kde. Víc vědět nechci. Nebude žádné žhavé uhlí ani nic jiného. Jenom otázky. Ale pokud někdo odmítne odpovědět nebo pokud se vaše odpovědi budou příliš lišit, tak každý přijde o kus těla.“ Překvapilo ho, že sekeru nakonec dokáže zvednout. Čepel byla umazaná od krve.

„Dvě ruce a dvě nohy,“ dodal chladně. Světlo, hlas měl chladný jako led. Led cítil i v kostech. „To znamená, že můžete čtyřikrát odpovědět stejně. A i když všichni vydržíte, ani tak vás nezabiju. Najdu vesnici, kde vás nechám, nějaké místo, kde vás nechají žebrat, kde budou kluci házet mince zuřivým Aielům bez rukou a nohou. Promyslete si to a rozhodněte se, jestli to stojí za to, abyste mi bránili setkat se s mou ženou.“

Dokonce i Masema na něj zíral, jako by ho ještě nikdy v životě neviděl. Když se Perrin otočil k odchodu, Masemovi muži i Ghealdaňané se před ním rozestupovali, jako kdyby tudy procházela celá pěst trolloků.

Perrin před sebou uviděl zapíchané naostřené kůly a les nějakých sto kroků za nimi, ale nezměnil směr. Se sekerou v ruce šel dál, až se ocitl mezi obrovskými kmeny a pach tábora zůstal daleko za ním. Pach krve si však nesl s sebou, ostrý a kovový. Před tím utéci nemohl.

Netušil, jak dlouho se procházel po lese. Skoro si nevšiml, jak se paprsky světla, dopadající pod baldachýn z větví, stále víc zešikmují. Na obličeji a ve vousech měl krev, jež začínala zasychat. Kolikrát řekl, že udělá cokoliv, aby Faile dostal zpátky? Muž dělá, co musí. Pro Faile cokoliv.

Náhle zvedl oběma rukama sekeru nad hlavu a vší silou ji hodil. Sekera se otáčela a s hlasitým zaduněním se zarazila do kmene stromu.

Vypustil ze sebe vzduch, který měl v plicích jako zamčený, klesl na balvan vyčnívající ze země a opřel se lokty o kolena. „Už můžeš vylézt, Elyasi,“ zabručel unaveně. „Cítím, že tam jsi.“

Druhý muž potichu vystoupil ze stínů a pod širokou krempou klobouku mu slabě zářily žluté oči. Aielové byli ve srovnání s ním hluční. Muž si posunul tesák a posadil se vedle Perrina na balvan. Chvíli však jenom seděl a prsty si pročesával dlouhou prošedivělou bradu, která mu spadala na prsa. Nakonec ukázal hlavou na sekeru zaraženou v dubu. „Jednou jsem ti řekl, ať si ji necháš, dokud ji nezačneš používat příliš rád. Začal jsi ji mít rád? Tam před chvílí?“

Perrin prudce zavrtěl hlavou. „Ne! To ne! Ale…“

„Ale co, chlapče? Myslím, že jsi skoro vyděsil Masemu. Akorát že z tebe je strach cítit taky.“

„Už bylo načase, aby se začal něčeho bát,“ zahučel Perrin a znepokojeně pokrčil rameny. Některé věci bylo velice těžké vyslovit. Ale možná i s tím bylo načase. „Sekera. Napoprvé jsem si toho nevšiml, až když se ohlídnu zpátky. Bylo to té noci, co jsem potkal Gaula a bělokabátníci se nás pokoušeli zabít. Později, když jsem bojoval s trolloky ve Dvouříčí, jsem si nebyl jistý. Ale pak u Dumajských studní už ano. V bitvě se bojím, Elyasi, bojím se a jsem smutný, poněvadž už možná Faile nikdy neuvidím.“ Stáhlo se mu srdce, až to bolelo. Faile. „Akorát… jsem slyšel, jak Grady a Neald mluví o tom, jaké to je, když držíš jedinou sílu. Prý se cítí víc živí. Já se v bitvě bojím i uplivnout, ale cítím se v ní víc naživu než kdy jindy, kromě toho, když držím Faile v náručí. Asi bych to nevydržel, kdybych začal mít stejný pocit i při tom, co jsem právě udělal. A kdyby se to stalo, Faile by mě těžko chtěla zpátky.“

Elyas zafrkal. „To v sobě podle mě nemáš, chlapče. Podívej, nebezpečí snášejí různí lidé různě. Někteří jsou chladní jako led, ale tys mi takhle chladný nikdy nepřipadal. Když se ti rozbuší srdce, ohřeje ti to krev. Dá rozum, že ti to taky zbystří smysly. Dáváš si větší pozor. Za chvíli můžeš umřít, možná vzápětí, ale ještě mrtvý nejsi a cítíš to od zubů po prsty na nohou. Tak to prostě chodí. Neznamená to, že se ti to líbí.“

„Rád bych ti věřil,“ opáčil Perrin.

„Žij tak dlouho jako já,“ odtušil Elyas suše, „a uvěříš. Do té doby prostě vezmi na vědomí, že jsem na světě dýl než ty a byl jsem tu před tebou.“

Oba tam jen tak seděli a hleděli na sekeru. Perrin chtěl Elyasovi věřit. Krev na čepeli teď byla černá. Ještě nikdy mu krev nepřipadala tak černá. Jak je to dlouho? Podle úhlu paprsků pronikajících mezi stromy už slunce zapadalo.

Zachytil zvuk kopyt na sněhu, pomalu se blížil. Za chvíli se objevili Neald s Aramem. Bývalý cikán ukazoval na stopy a asha’man netrpělivě vrtěl hlavou. Stopa byla poměrně jasná, ale Perrin by si nevsadil na to, že by ji Neald dokázal sledovat. Byl to muž z města.

„Arganda si myslel, že bychom měli počkat, dokud trochu nevychladneš,“ poznamenal Neald, naklonil se v sedle a zadíval se na Perrina. „Já si myslím, že chladnější už být nemůžeš.“ Kývl a tvářil se spokojeně. Byl zvyklý na to, že se ho lidé bojí kvůli jeho černému kabátu a tomu, co představuje.

„Promluvili,“ ozval se Aram, „a všichni říkali totéž.“ Z jeho zamračení bylo jasné, že se mu odpovědi nelíbí. „Podle mého je víc vyděsila představa, že budou muset žebrat, než tvoje sekera. Tvrdí však, že urozenou paní Faile neviděli. Ani žádnou z ostatních. Mohli bychom znovu zkusit to uhlí. Třeba si pak vzpomenou.“ Nemluvil nedočkavě? A kvůli Faile, nebo kvůli uhlíkům?

Elyas udělal obličej. „Teď ti dali odpovědi, jež jsi ty už dal jim. Řekli ti, co jsi chtěl slyšet. Stejně tu byla jen malá naděje. Shaidů jsou tisíce a zajatců taky. Člověk může mezi tolika lidmi prožít celý život, a potká jich jen pár stovek a stejně si jich tolik ani nezapamatuje.“

„Takže je musíme zabít,“ zakončil Aram ponuře. „Sulin říkala, že Děvy si daly pozor, aby u sebe neměli zbraně a mohli být předvedeni k výslechu. Nenechají ze sebe udělat gai’šainy. I kdyby jeden z nich unikl, prozradí Shaidům, kde jsme. Pak se na nás vrhnou.“

Když Perrin vstával, měl pocit, že má zrezivělé klouby. Nemohl ty Shaidy nechat jenom tak běžet. „Můžeme je hlídat, Arame.“ Ve spěchu o Faile skoro přišel úplně a teď opět spěchal. Spěch. Takové mírné slovo pro to, že někomu usekl ruku. A zbytečně. Vždycky se snažil všechno si pečlivě promyslet a postupovat opatrně. Nyní potřeboval přemýšlet, jenže myšlení bolelo. Faile byla ztracena v moři bíle oděných zajatců. „Třeba budou ostatní gai’šainové vědět, kde je,“ prohlásil a vydal se zpátky k táboru. Jak ale dostat do rukou nějaké shaidské gai’šainy? Ty z tábora pouštěli vždy pouze se stráží.

„A co tohle?“ optal se Elyas.

Perrin věděl, co míní, aniž by se musel ohlížet. Sekeru. „Nech ji tu pro toho, kdo ji najde.“ Hlas měl drsný. „Třeba z ní nějaký hloupý kejklíř vytvoří příběh.“ Bez ohlížení se vydal zpátky do tábora. Bez sekery byl jeho opasek až příliš lehký. A všechno zbytečně.

O tři dny později se ze So Habor vrátily těžce naložené vozy a do Perrinova stanu vstoupil Balwer s jakýmsi vysokým, zarostlým mužem ve špinavém kabátě a s mečem, o který zjevně pečoval velice dobře. Zprvu ho Perrin s tou neoholenou tváří nepoznal. Pak zachytil jeho pach.

„Nečekal jsem, že tě ještě někdy uvidím,“ řekl. Balwer zamrkal, což u něj byla největší známka překvapení. Bezpochyby se těšil, jaké překvapení přivádí.

„Hledal jsem… Maighdin,“ vypravil ze sebe Tallanvor, „ale Shaidové se pohybují rychleji, než dokážu já. Mistr Balwer říkal, že víš, kde je.“

Balwer se na mladšího muže přísně podíval, ale hlas měl stejně suchý a bez pocitů jako pach. „Mistr Tallanvor dorazil do So Habor těsně před mým odjezdem, můj pane. Byla to čiročirá náhoda, že jsem na něj narazil. Možná to ale bylo štěstí. Mohl by ti přivést spojence. Nechám ho, aby ti to pověděl.“

Tallanvor se mračil na své boty a neříkal nic.

„Spojence?“ pobídl jej Perrin. „Tady nepomůže nic menšího než armáda, ale přijmu každou pomoc, kterou mi můžeš poskytnout.“

Tallanvor se podíval na Balwera, jenž se mu uklonil a povzbudivě se pousmál. Zarostlý muž se zhluboka nadechl. „Patnáct tisíc Seanchanů, tak nějak. Většina jich je ve skutečnosti z Tarabonu, ale jezdí pod seanchanským praporem. A… A mají s sebou aspoň tucet damane.“ Zrychlil, jak chtěl říci, co má na srdci, než ho Perrin přeruší. „Já vím, že je to jako nechat si pomáhat od Temného, ale oni taky honí Shaidy, a jestli to pomůže osvobodit Maighdin, tak přijmu i pomoc Temného.“

Perrin na oba muže chvíli zíral. Tallanvor nervózně hladil jílec meče a Balwer vypadal jako vrabec čekající na to, po kterém cvrčkovi bude moci skočit. Seanchané. A damane. Ano, to by bylo jako přijmout pomoc od Temného. „Posaď se a pověz mi o těch Seanchanech,“ vybídl Tallanvora.

28

Růžová poupátka

Od toho dne, kdy opustili Ebú Dar, bylo cestování s Velkolepým kočovným cirkusem a přehlídkou divů a zázraků tak špatné, jak si Mat představoval v těch nejtemnějších myšlenkách. Kupříkladu každý den nejméně několik hodin pršelo a jednou dokonce tři dny po sobě, studený zimní liják se chvílemi téměř měnil v sníh a mezitím mrholilo, takže voda prosákla až na kůži a člověk se třásl zimou dřív, než si uvědomil, co se děje. Voda tekla po udusané cestě, jako kdyby to byla dlážděná silnice, a přinejhorším vytvářela jen tenkou vrstvičku bláta, ale dlouhá řada vozů, koní a lidí do setmění se příliš daleko nedostala. Zpočátku byli cirkusáci celí žhaví, aby se co nejdřív dostali z města, kde v noci blesky potápěly lodě, a kvůli prapodivným vraždám se všichni neustále ohlíželi přes rameno, chtěli se dostat co nejdál od jednoho žárlivého seanchanského šlechtice, který měl zuřivě pátrat po své ženě a mohl by si svůj hněv vybít na každém, kdo měl se zmizením jeho manželky něco společného. Na začátku pobízeli koně, jak nejrychleji to šlo, jen aby urazili další míli, ale s každou další mílí měli pocit, že se vzdalují od nebezpečí a dostávají se do bezpečí, a druhý den odpoledne…

„Musíme být opatrní na koně,“ vysvětloval Luca, dohlížející v lehkém mžení na vypřahání spřežení ze svého směšně pomalovaného vozu. Koně potom odvedli a uvázali k ostatním. Slunce sestoupilo teprve do poloviny své cesty k západu, ale z kouřových otvorů ve stanech a kovových komínů na vozech připomínajících krabice už stoupaly šedé proužky kouře. „Nikdo nás nehoní a do Lugardu je daleko. Dobrý koně hned tak neseženeš a jsou drazí.“ Luca se kysele zamračil a potřásl hlavou. Zmínka o penězích ho vždycky uvedla do kyselé nálady. Pro měďák by si nechal koleno vrtat, jedinou výjimkou byla jeho žena. „A na cestě je jen pár míst, kde se dá vystupovat dýl než den. Ve většině vesnic by se nám ani vystoupení nevyplatilo, i kdyby přišli všichni, a ve městě nikdy nepoznáš, jaký to bude, dokud neskončíš. A ty mi neplatíš dost, abych kvůli tobě přestal vydělávat.“ Přitáhl si vyšívaný karmínový plášť úžeji k tělu a ohlédl se přes rameno ke svému vozu. Lehkým deštíkem se nesl nějaký nahořklý pach. Mat si nebyl jistý, jestli by byl ochoten vzít do úst něco, co uvařila Lucova žena. „Takže víš jistě, že nás nikdo nepronásleduje, Cauthone?“

Mat si podrážděně stáhl vlněnou čapku hlouběji do čela a se skřípěním zubů odešel mezi křiklavě barevnými stany a vozy. Tak on mu neplatí dost? Za to, co mu nabízel, měl být Luca ochotný hnát svá zvířata cvalem až do Lugardu. No, cvalem asi ne – nakonec koně opravdu zabít nechtěl – ale ten nafoukaný hejsek by měl být ochotný trochu sebou pohnout.

Kousek od Lucova vozu seděl na trojnožce, z níž přetékal, Chel Vanin a v kotlíku zavěšeném nad ohýnkem míchal nějakou tmavou břečku. Z krempy klobouku mu do kotlíku kapala voda, jenže tlusťoch si toho nevšímal nebo mu to bylo jedno. Gorderan a Fergin, dva muži z Rudých paží, drtili nadávky, když do rozbahněné hlíny zaráželi kolíky pro přídržná lana špinavě hnědého stanu, o nějž se dělili s Harnanem a Metwynem. A také s Vaninem, ale Vanin měl jisté schopnosti, kvůli kterým sám sebe považoval za nadřazeného, takže se ho stavění stanů netýkalo, a Rudé paže s tím v podstatě bez větších námitek souhlasily. Vanin byl zkušený podkovář, avšak důležitější bylo, že byl nejlepší stopař a zloděj koní v kraji, nakolik na to nevypadal, a ten kraj jste si klidně mohli zvolit podle vlastního výběru.

Fergin zahlédl Mata a spolkl kletbu, jak kladivem minul kolík a zasáhl vlastní palec. Pustil kladivo, palec si strčil do pusy a pronikavým hlasem si stěžoval na celý svět. „Celou noc budeme v tomhle nečase venku hlídat ty ženský, můj pane. Nemůžeš najmout některýho z těch koňáků, aby nám postavili stan a my zůstali v suchu aspoň tu chvíli, než se budem muset namočit?“

Gorderan dloubl Fergina do ramene. Byl tak široký, jako byl Fergin hubený, a přes šedé oči Tairen. „Koňáci by postavili stan a pak ukradli všechno, co by nebylo přibitý, Fergine.“ Další dloubnutí. „Chceš, aby se některej z těch dlouhoprsťáků dostal pryč s mou kuší nebo sedlem? Je to moc dobrý sedlo.“ Třetí dloubnutí, a Fergin přepadl na zem. „Jestli ten stan nepostavíme, nechá nás Harnan hlídat celou noc.“

Fergin se mračil a bručel, nicméně kladivo zase zvedl a bláto si otřel o kabát. Byl docela dobrý voják, jen nepříliš bystrý.

Vanin si odplivl dírou mezi zuby a těsně minul kotlík. Po tom, co vařila Latelle, voněl obsah kotlíku náramně, ale Mat se rozhodl, že tu taky jíst nebude. Tlusťoch oklepal dřevěnou vařečku o okraj kotlíku a vzhlédl k Matovi. Často vypadal, že právě usíná, avšak jen hlupák by mu to uvěřil. „Tímhle tempem se do Lugardu dostaneme nejdřív koncem léta. Pokud vůbec někdy.“

„Dostaneme se tam, Vanine,“ opáčil Mat s větší sebedůvěrou, než v této chvíli cítil. Hrubý soukenný kabát, který si před několika hodinami oblékal suchý, na několika místech promokl a jemu po zádech tekla voda. Bylo těžké vystupovat sebevědomě, když mu po bedrech proudila ledová voda. „Zima už končí, a jak přijde jaro, pojedeme rychleji. Uvidíš. V Lugardu budeme před koncem jara.“

Tím si taky nebyl jistý. První den urazili stěží dvě legue a poté dvě a půl, pokud měli dobrý den. Podél Velké severní silnice, jejíž jméno se cestou na sever začalo rychle měnit, bylo jenom několik měst. Lidé ji nazývali „Ebúdarská silnice“ nebo „Přívozní“ a občas pouze „silnice“, jako by na světě existovala jenom tahleta jediná. Jenže Luca zastavoval v každé osadě, ať to bylo městečko s hradbami nebo jen vesnice se šesti ulicemi a hrubě dlážděným pláckem, který tu vydávali za náměstí. Skoro půl dne trvalo, než se utábořili a připravili stany a kolem celého tábora postavili plátěnou stěnu s velkým modrým pruhem s červeným nápisem nad vchodem. Velkolepý kočovný cirkus Valana Lucy. Luca si prostě nedokázal nechat ujít příležitost ocitnout se ve středu pozornosti davů. A získat něco z jejich penízků. Ani se vytahovat v jednom z těch svých jasně červených plášťů a hřát se v jejich obdivu. To Luca miloval téměř stejně jako peníze. Téměř.

Nezvyklost účinkujících a zvířat z dalekých zemí v klecích stačila přitáhnout lidi. Vlastně i zvířat z poměrně nedalekých zemí. Jen málokdo se vydal dost daleko do lesa, aby viděl medvěda, natož lva. Obecenstvu v příchodu mohl zabránit jen prudký liják. Ostatně když pršelo příliš hustě, akrobati a žongléři stejně odmítali vystupovat pod širým nebem. Z čehož Luca pobíhal podrážděně po okolí a mluvil o tom, že musí sehnat dost plachet, aby měl každý vystupující přístřešek, nebo že pořídí stan dost velký, aby v něm mohli předvádět své kousky všichni. Jeden stan! Ten chlap byl příšerně ctižádostivý. Proč ne rovnou palác na kolech, když už bude v tom?

Kdyby ale Luca a pomalé tempo, jímž putovali, byli všechno, s čím by si Mat musel dělat starosti, byl by šťastný člověk. Občas je minuly dva či tři pomalé konvoje seanchanských osadníků v jejich zvláštně tvarovaných špičatých vozech a s podivným dobytkem, ovcemi nebo kozami, než první vůz cirkusu vůbec vyrazil na cestu. Občas je dohonily kolony seanchanských vojáků, jak se tak pomalu šourali po cestě, řady mužů v přílbách, které připomínaly hlavy obrovských brouků, pochodujících rázným krokem, s jejich zbrojí z překrývajících se plátů s namalovanými proužky. Jednou jeli jezdci na tormech, tvorech s bronzovými šupinami, kteří připomínali veliké kočky. Tedy až na to, že měli tři oči. Asi dvacítka jich kolem plavně klusala rychleji než cválající kůň. Ani jezdci, ani zvířata se na ně nepodívali dvakrát, ale tažní koně se začali plašit, když se vedle nich objevil nějaký torm, řičeli a vzpínali se v postrojích. Lvi, levharti a medvědi řvali v klecích a zvláštní jeleni se ve snaze uniknout vrhali proti mřížím. Trvalo celé hodiny, než všechna zvířata uklidnili natolik, aby s nimi mohli znovu vyrazit na cestu, a Luca trval na tom, že nejdřív je třeba ošetřit zvířata v klecích. Jeho zvířata byla velkou investicí. Dvakrát se důstojníci v přílbách s tenkými chocholy rozhodli prozkoumat Lucův glejt na koně, a Matovi vždycky vyrazil ledový pot, dokud zase neodjeli. Jak se blížili na sever, počty Seanchanů na silnici klesaly, nicméně Mat se zapotil vždycky, když uviděl další skupinu, ať to byli vojáci, nebo osadníci. Suroth možná opravdu udržela Tuonino zmizení v tajnosti, ale Seanchané ji určitě hledali. Stačilo, aby se objevil jeden vlezlý důstojník, který by srovnal počty koní na papíře se skutečností. Potom by určitě prohledal vozy. Stačila jedna přehnaně snaživá sul’dam, kterou by napadlo, že mezi žongléry, akrobaty a hadími ženami by mohla být nějaká žena, jež dokáže usměrňovat. Mat se potil jako o život! Naneštěstí neměli všichni dobře vyvinutý pud sebezáchovy.

Před mrňavou dírou jménem Weesin, což bylo několik domků s doškovými střechami, o níž Luca usoudil, že tu nevydělá ani pár měďáků, stál Mat v těžkém vlněném plášti na prudkém dešti a díval se, jak se při západu slunce tři Aes Sedai plíží zpátky k cirkusu. V dálce zaduněl hrom. Aes Sedai na sobě měly tmavé pláště a kapuce nasazené na hlavě, on však neměl nejmenší pochyby, co jsou zač. V lijáku ho těsně minuly, aniž by ho zahlédly, ale stříbrný medailonek, který měl pověšený pod košilí, ho zastudil na prsou. Přinejmenším jedna z nich usměrňovala nebo aspoň držela jedinou sílu. Světlo ho spal, byly úplně šílené, všechny tři.

Ještě Aes Sedai pořádně nezmizely mezi vozy a stany, když se objevily další tři zahalené postavy a chvátaly za nimi. Jedna z těchto žen měla lepší zrak. Zvedla ruku a ukázala na něj, ale ostatní se jen zastavily a pak dál cupitaly za prvními Aes Sedai. Mat chtěl zaklít, avšak zarazil se. Už to ani nedokázal. Pokud by měl jmenovat lidi, o kterých by chtěl, aby se potulovali kolem, kde je mohly zahlédnout seanchanské hlídky, Aes Sedai a sul’dam by byly na tom seznamu hned vedle Tuon a Selucie.

„Rád bych věděl, co chtěly,“ zabručel za ním Noal a Mat nadskočil, až mu proud vody zatekl pod kapuci a na krk. Tuze by ho potěšilo, kdyby se sukovitý stařík přestal plížit.

„Chci to zjistit,“ zahuhlal a urovnal si plášť. Ani netušil, proč se tak namáhá. Plášť měl jen trochu navlhlý, zato plátěnou košili pod ním měl promočenou skrz naskrz.

Když došel k šedě pruhovanému vozu s vybledlým bílým nátěrem, v němž spaly Aes Sedai a sul’dam, Noal už s ním nebyl. Ten chlap strkal nos všude. Možná usoudil, že je už promočený dost. Blaeric a Fen už byli zabalení v pokrývkách pod vozem a déšť ani bláto jim zřejmě nedělaly sebemenší starosti, ale Mat by si nevsadil na to, že spí. A když přičvachtal k vozu, jeden z nich se opravdu zvedl. Ať to byl který chtěl, neřekl nic. Mat na sobě cítil jeho oči. Nezaváhal však a neobtěžoval se s klepáním.

Ve voze se tlačilo všech šest žen. Stály a pláště, z nichž kapala voda, držely v rukou. Dvě lucerny zavěšené na kardanových závěsech poskytovaly dostatek světla, lepší, než by si byl Mat přál. Šest tváří se k němu otočilo s oním zamrzlým výrazem, jaký ženy nasadí, když muž vstoupí někam, kde ho nechtějí. Ve voze byla cítit mokrá látka, a jako by tu právě uhodil blesk, nebo by každou chvíli uhodit mohl. Na střechu bubnoval déšť, avšak medailonek s liščí hlavou nebyl o nic chladnější než kterýkoliv jiný kousek stříbra. Blaeric a Fen ho možná nechali vejít, poněvadž doufali, že mu uvnitř utrhnou hlavu. Možná se do toho jenom nechtěli plést. Až na to, že strážce byl ochoten zemřít, pokud se jeho Aes Sedai rozhodla, že je to nutné. Ne tak Mat Cauthon. Bokem za sebou zavřel dveře. Kyčel ho už skoro nebolela. Jenom občas.

Když se jich zeptal, Edesina si zuřivě roztřásla černé vlasy, až se jí svezly na záda. „Jsem ti vděčná, že jsi mě zachránil před Seanchany, pane Cauthone, a budu ti svou vděčnost prokazovat, ale jsou tu jisté hranice. Nejsem tvoje služka, abys mi něco rozkazoval. Ve vesnici žádní Seanchané nejsou a my si zakryly tvář. Nebylo třeba posílat za námi své… hlídací psy.“ Výraz, s jakým se podívala na tři Seanchanky, by dokázal usmažit vejce. Edesina už přestala být nervózní kvůli každému se seanchanským přízvukem. Chtěl jim něco vrátit a sul’dam byly po ruce. Mat spoléhal na to, že slavné aessedaiovské sebeovládání zabrání vypuknutí násilí. Doufal, že to ještě chvíli vydrží. Ve starých vzpomínkách Aes Sedai vybuchovaly jako ohňostrůjcovské rachejtle.

Bethamin se netvářila nijak poplašeně. Než Edesina domluvila, žena s tmavou tváří si vytřásla vodu z pláště a ten pověsila na kolíček a pak si uhladila šaty kolem boků. Dnes večer na sobě měla vybledlé zelené spodničky. Stěžovala si, že ebúdarské šaty jsou neslušné, a Mat usoudil, že jí bude muset najít něco jiného, když se teď dostali dál od pobřeží, ale ona ten velmi hluboký, úzký výstřih velice hezky vyplňovala. Jenže na jeho vkus byla příliš mateřská. „Ony si schovávaly obličeje, můj pane,“ protáhla, „a držely se u sebe. Žádná se nepokoušela vyklouznout. Vcelku se chovaly velice dobře.“ Matka chválící své děti. Nebo možná cvičitelka psů cvičící své psy. Žlutovlasá Seta pochvalně přikyvovala. Rozhodně cvičitelka psů.

„Přeje-li si můj pán držet je zavřené,“ přidala se Renna s přehnaným důrazem, „můžeme vždycky použít a’dam. Opravdu by neměly běhat volně bez dozoru, nedá se jim věřit.“ Dokonce se mu uklonila tím seanchanským způsobem, kdy se předklonila v ostrém úhlu. V hnědých očích měla nadějeplný výraz. Teslyn zalapala po dechu a přitiskla si mokrý plášť na prsa. Ona se strachu ze sul’dam rozhodně nezbavila, třebaže vypadala, že může polykat hřebíky. Joline, povýšená jako vždycky, se narovnala a v očích se jí blýsklo. Vyrovnanost Aes Sedai nebo ne, když Joline začalo takhle svítit v očích, jako by udeřil blesk. S hezkými ženami to takto chodívalo často.

„Ne,“ vyhrkl Mat honem, „to vůbec není nutný. Dejte mi ty věci, já se jich zbavím.“ Světlo, proč si vůbec nechal tyhle ženské pověsit na krk? To, co tenkrát vypadalo jako nejlepší nápad, byla při pohledu zpátky naprostá hloupost. „Hlavně si všechny dávejte pozor. Ještě nejsme od Ebú Daru ani třicet mil. Cesty jsou plný zatracenejch Seanchanů.“ Omluvně se podíval na tři Seanchanky. Nakonec byly na jeho straně. Jistým způsobem. Neměly kam jít, pouze k Egeanin, a uvědomovaly si, kdo má peníze. Bethamin překvapeně zvedla obočí. Seanchanští šlechtici se neomlouvali, ani pohledem ne.

„Seanchanští vojáci tou vesnicí prošli včera,“ odpověděla Teslyn a její illiánský přízvuk byl zvlášť silný. Joline zalétla svým blýskavým pohledem k ní, ale ona si toho nevšimla, otočila se a pověsila si plášť. „Vyptávali se na cizince na silnici. A někteří si stěžovali na to, že je poslali na sever.“ Teslyn se přes rameno ohlédla na sul’dam a hned uhnula pohledem a zhluboka se nadechla. „Návrat je zřejmě zaměřen na východ. Vojáci věřili, že Vždyvítězné vojsko předá Illian císařovně do konce jara. Město samo i zbytek.“ Aes Sedai se své rodné země měly vzdát ve chvíli, kdy vstoupily do Bílé věže, ale pro každého Illiánce bylo město Illian „Město“, a z jejího tónu to bylo jasně patrné.

„To je dobře,“ zabručel Mat zpola pro sebe. Vojáci žvaní pořád. To byl jeden z důvodů, proč velitel vojákům sděloval své plány až na poslední chvíli. Teslyn znovu zvedla tenké obočí a Mat dodal: „To znamená, že silnice do Lugardu bude více méně volná.“ Teslyn kývla stroze a ne zrovna vesele. To, co měly Aes Sedai dělat a co dělaly, byly často dvě zcela odlišné věci.

„My s nikým nemluvily, můj pane, jen jsme dohlížely na holky,“ ozvala se Bethamin ještě pomaleji než obvykle, a to Seanchané obvykle mluvili, jako když ve sněhové vánici teče med. Očividně se mezi trojicí sul’dam ujala velení, jenže než pokračovala, podívala se na druhé dvě ženy. „V Ebú Daru byly veškeré řeči mezi sul’dam o Illianu. Bohatá země a bohaté město, kde si mnozí získají nová jména. A bohatství.“ To přihodila, jako by bohatství vedle nového jména neznamenalo skoro nic. „Měly jsme si uvědomit, že tě takové věci budou zajímat.“ Další hluboký nádech, až málem vypadla ze šatů. „Máš-li nějaké otázky, můj pane, povíme ti vše, co víme.“

Renna se mu znovu uklonila a tvářila se dychtivě a Seta pípla: „Mohly bychom taky poslouchat ve městech a vesnicích, ve kterých se zastavíme, můj pane. Holky umějí být vyhýbavé, ale nám můžeš věřit.“

Proč, když vám žena nabízí pomoc, musí pokaždé začít tím, že vás strčí do kotle s horkou vodou a přiloží na oheň? Jolinina tvář se změnila v opovržlivou, ledovou masku. Seanchanky byly pod její úroveň, což dala najevo jediným pohledem. A tímto jejím mrazivým pohledem byl obdařen právě chudák Mat Cauthon. Edesina stiskla rty a pokoušela se vyhledět díry do něj a do sul’dam. Dokonce i Teslyn se vzmohla na rozčilení. Byla mu také vděčná za záchranu, ale byla Aes Sedai. A zamračila se na něho. Tušil, že by nadskočila jako polekaná žába, kdyby jedna ze sul’dam tleskla.

„Já chci,“ vysvětloval trpělivě, „abyste všechny zůstaly ve vozech.“ Se ženami musí mít člověk trpělivost, a to včetně Aes Sedai. Už to zjistil na vlastní kůži. „Stačí šeptnutí, že u tohohle cirkusu je nějaká Aes Sedai, a budeme mít na krku hordu Seanchanů, kteří po ní půjdou. A klepy o tom, že tu jsou Seanchanky, nám neposlouží o nic víc. Ať tak nebo tak, někdo dřív nebo později zjistí, co je za tím, a my budeme až po krk v průšvihu. Nevytahujte se. Musíte se držet při zemi, dokud se nedostaneme k Lugardu. Snad nežádám příliš – že ne?“ Za oknem se objevilo namodralé světlo blesku a zaduněl hrom, až se vůz otřásl.

Očividně to bylo příliš, jak se v celé kráse ukázalo v následujících dnech. Aes Sedai si nasazovaly kapuce, kdykoliv vyšly ven – přinejmenším kvůli dešti a zimě –, ale každou chvíli některá vylezla na kozlík a v přítomnosti cirkusáků se neobtěžovaly chovat jako služebné. Ne že by kdy přiznaly, že jimi jsou, pochopitelně, nebo někomu něco přikazovaly nebo dokonce promluvily na někoho jiného, ale který sluha očividně očekává, že mu lidé uhnou z cesty? A také chodily do vesnic a někdy i do měst, když si byly jisté, že tam nejsou Seanchané. Když si je Aes Sedai něčím jistá, musí to být pravda. Dvakrát přiběhly zpátky se staženým ocasem, když našly město plné osadníků putujících na sever. Říkaly mu, co na svých návštěvách zjistily. Aspoň si myslel, že mu to říkají. Teslyn vypadala vděčně, po aessedaiovském způsobu. I Edesina. Jistým způsobem.

Přes rozpory se Joline, Teslyn a Edesina držely u sebe jako poháněné husy. Uviděl-li člověk jednu, uviděl všechny tři. Nejspíš proto, že se v té chvíli vydávaly na procházky, všechny úhledně zabalené do plášťů a skrývající, kdo jsou, a o chvilku později se za nimi objevily Bethamin, Renna a Seta. Zcela nenápadně, ale nikdy nenechaly „holky“ zmizet z dohledu. Pasačky hus. I slepý by poznal, že mezi těmito dvěma skupinami žen panuje napětí. I slepý by poznal, že žádná z nich není služebná. Sul’dam měly doma vážené postavení, měly autoritu a pohybovaly se stejně nafoukaně jako Aes Sedai. Jenomže Mat se musel držet příběhu, který jednou navykládal.

Bethamin a druhé dvě byly k ostatním Seanchanům stejně nedůvěřivé jako Aes Sedai, ale také sledovaly Aes Sedai, kdykoliv si vyrazily do města nebo vesnice, a Bethamin Matovi vždycky hlásila, co zaslechly, přičemž se Renna vtíravě usmívala a Seta cvrlikala, že „holkám“ tohle či támhle to uniklo, nebo upozorňovala na to, co jim uniklo. U někoho, kdo má drzost říkat si Aes Sedai, si člověk prostě nemůže být nikdy jistý. Možná by měl zvážit, že je uváže, čistě jen proto, aby byli všichni v bezpečí.

Jejich příběhy se příliš nelišily od toho, co mu říkaly sestry. Lidé vykládali o tom, co zaslechli od procházejících Seanchanů. Mnoho osadníků bylo dost nervózních, hlavy měli plné povídaček o divokých Aielech plenících Altaru, třebaže místní shodně tvrdili, že jsou někde na severu. Ale vypadalo to, že někdo výše postavený si myslí totéž, protože mnoho osadníků odbočilo na východ k Illianu. Prý bylo uzavřeno spojenectví s někým mocným, kdo měl umožnit vznešené paní Suroth přístup k mnoha zemím. Ženy se odmítly nechat přesvědčit, že klepy sbírat nemusejí. Ani se nikdy nedostaly k tomu, aby mu předaly a’dam. Ve skutečnosti ty tři stříbřité obojky a tři sul’dam byly jedinou pákou, kterou na Aes Sedai měl. Vděk. Od Aes Sedai! Cha! Ne že by opravdu uvažoval o tom, že obojky sestrám znovu nasadí. Aspoň ne příliš často. Opravdu v tom vězel až po krk.

To, co sul’dam a Aes Sedai zjistily, vlastně vůbec nepotřeboval. Měl lepší zdroje, lidi, kterým věřil. No, věřil Tomovi, když se bělovlasého kejklíře podařilo odlákat od hry Hadi a lišky s Olverem nebo od lkaní nad pomačkaným dopisem, který nosil zastrčený za přednicí kabátu. Tom dokázal vejít do šenku, povyprávět příběh, trochu zažonglovat a odcházet s tím, co měli všichni hosté v hlavě. Důvěřoval také Juilinovi – vedl si skoro stejně dobře jako Tom, ačkoli nežongloval a nevyprávěl –, ale Juilin vždycky trval na tom, že s sebou vezme Theru, ostýchavě ji držel za ruku a spolu se procházeli po městě. Prý aby si Thera znovu zvykla na svobodu. Ona se na Juilina usmívala, velké oči jí tmavě zářily a její plné rtíky žádaly o polibek. Možná bývala panarchou Tarabonu, jak tvrdili Juilin i Tom, jenomže Mat o tom začínal pochybovat. Slyšel několik akrobatů žertovat o tom, jak tarabonská služka vodí tairenského chytače zlodějů na vařené nudli. Ať panarcha nebo služka, Thera stále začala klekat, kdykoliv zaslechla protáhlý přízvuk. Mat usoudil, že každý Seanchan, jenž by jí položil otázku, by okamžitě dostal všechno, co věděla, počínaje Juilinem Sandarem a konče tím, ve kterém voze jsou Aes Sedai, a to vše by mu vysypala na kolenou. Thera podle Mata znamenala větší nebezpečí než Aes Sedai a sul’dam dohromady. Juilin se však naježil při každé zmínce, že by jeho žena mohla být nespolehlivá, a roztočil svou bambusovou hůl, jako by zvažoval, že Mata přetáhne po hlavě. Řešení neexistovalo, ale Mat našel prozatímní opatření, aby dostal varování, kdyby se věci zvrtly.

„Samozřejmě že je dokážu sledovat,“ prohlásil Noal a předvedl v úsměvu díru mezi zuby, což znamenalo, že to bude hračka. Položil si pokroucený prst na nos a druhou ruku si strčil pod kabát, kde nosil své nože. „Jsi si jistý, že by nebylo lepší zajistit, aby už prostě nemohla mluvit vůbec? Je to jenom návrh, mládenče. Pokud řekneš ne, tak ne.“ Mat řekl velice důrazně ne. V životě zabil jedinou ženu a další nechal zabít. Nehodlal si na svědomí vzít další.

„Suroth se asi spojila s nějakým králem,“ hlásil Juilin s úsměvem nad pohárem svařeného vína. Thera ho alespoň přiměla víc se usmívat. Krčila se v jejich mrňavém stanu vedle Juilinovy stoličky, hlavu si mu položila do klína a on ji volnou rukou hladil po hlavě. „Přinejmenším se hodně mluví o nějakém mocném spojenci. A ti osadníci jsou z Aielů strachy bez sebe.“

„Většinu osadníků zřejmě posílají na východ,“ řekl Tom a smutně hleděl do svého poháru. Jak byl Juilin s každým dnem šťastnější, on se tvářil víc a víc smutně. Noal byl venku, pozorně sledoval Juilina a Theru, a Lopin s Nerimem seděli se zkříženýma nohama vzadu ve stanu, ale oba cairhienští sluhové měli venku šití a prohlíželi Matovy kabáty z Ebú Daru, zda není potřeba něco opravit, takže bylo ve stanu plno. „A taky hodně vojáků,“ pokračoval Tom. „Všichni říkají, že se na Illian vrhnou jako kladivo.“

No, aspoň věděl, že když mu to řeknou oni, slyší nepřikrášlenou pravdu. Žádná Aes Sedai, hrající si se slovíčky, nebo sul’dam, snažící se mu zavděčit. Bethamin a Seta se dokonce naučily dělat pukrle. Cítil se lépe s předklánějící se Rennou. Připadalo mu to upřímné. Zvláštní, ale upřímné.

On sám, ať už se jednalo o vesnici nebo větší město, Mat se jenom rychle rozhlédl kolem, límec vyhrnutý a čapku staženou do čela, než se opět vrátil k cirkusu. Plášť nosíval málokdy. S pláštěm na těle bylo těžké dostat se k nožům, které nosil různě po těle. Ne že by čekal, že je bude potřebovat. Bylo to jen moudré opatření. Žádné pití, tancování ani hazard. Zvláště ne hazard. Zvuk kostek kutálejících se po stole v šenku ho lákal, ale s tím, jaké měl v kostkách štěstí, by určitě neunikl pozornosti, i kdyby na něj někdo rovnou nevytáhl nůž, a v téhle části Altary nosili za pasem nože muži i ženy a byli je připraveni použít. Mat chtěl projít bez toho, aby upoutal pozornost, a tak se kostkám vyhýbal, chladně kýval na šenkýřky, které se na něj usmívaly, a nikdy nevypil víc než pohár vína a obvykle ani to ne. Nakonec měl u cirkusu plno práce. Jakés takés práce. Začal hned tu první noc po odchodu z Ebú Daru, a byla to drsná práce.

„Potřebuju, abys šla se mnou,“ řekl a otevřel skříňku zabudovanou do stěny vozu pod svou postelí. Měl tam svou truhličku se zlatem, které všechno poctivě získal hazardem. Přinejmenším tak poctivě, jak to jen šlo. Větší část pocházela z koňských dostihů, kde měl stejné štěstí jako všichni ostatní. Zbytek… Když chtěl někdo hodit kostkami nebo si zahrát v karty, musel být připraven prohrát. Domon, sedící na protější posteli, si přejel dlaní strniště na své vyholené hlavě, on se o tom poučil. Měl být ochotný spát na podlaze jako dobrý só’džin, ale na začátku trval na tom, že si každou noc s Matem hodí mincí o druhou postel. První pochopitelně dostala Egeanin. Házet mincí bylo stejně snadné jako vrhcáby. Pokud mince nedopadla na hranu, jak se mu občas stávalo. Ale s tím návrhem přišel Domon, ne on. Dokud Mat nevyhrál čtyřikrát za sebou a pátou noc mince nepřistála na hraně třikrát po sobě. Teď se střídali. Dnes v noci ale měl spát na zemi Domon.

Mat našel maličký kožený váček, který hledal, nacpal si ho do kapsy kabátu, narovnal se a nohou zase skříňku zavřel. „Jednou se jí budeš muset postavit,“ podotkl. „A já potřebuju, abys všechno urovnal.“ Potřeboval, aby někdo přitáhl Tuonin hněv na sebe, aby ve srovnání s ním Mat vypadal přijatelně, jenže to nemohl říci nahlas, že ne? „Jsi seanchanský šlechtic a dokážeš mě zachránit před tím, abych do něčeho nešlápl.“

„Proč potřebuješ něco urovnávat?“ Egeanin dlouhý přízvuk byl drsný jako pila. Stála u dveří do vozu s rukama v bok a modré oči pod dlouhou černou parukou měla jako nebozezy. „Proč ji potřebuješ vidět? Copak jsi neudělal dost?“

„Nevykládej mi, že se jí bojíš,“ ohrnul Mat nos a otázce se vyhnul. Jakou odpověď mohl dát, aby nezněla šíleně? „Mohla by sis ji přehodit přes rameno stejně snadno jako já. Ale slíbil jsem, že jí nedovolím, aby ti usekla hlavu nebo tě zbila.“

„Egeanin se nebojí ničeho, chlapče,“ zavrčel Domon ochranitelsky. „Jestli nechce jít, tak si klusej dvořit se tý holce sám. Zůstaň si tam přes noc, jestli chceš.“

Egeanin se dál mračila na Mata. Nebo skrze něj. Pak se podívala na Domona, trochu jí poklesla ramena a sebrala plášť z kolíčku na stěně. „Tak jdeme, Cauthone,“ zavrčela. „Jestli se to musí udělat, tak je nejlíp vyřídit to co nejdřív.“ Vmžiku byla venku z vozu a Mat musel spěchat, aby jí stačil. Člověk by si skoro myslel, že nechce zůstat s Domonem sama, jakkoliv to nedávalo smysl.

Před purpurovým vozem bez oken, v noci černé jako smola, se pohnul stín na pozadí tmavších stínů. Za mraky vyšel srpek měsíce a Matovi to stačilo, aby bezpečně rozeznal Harnanovu hranatou bradu.

„Všude je klid, můj pane,“ ohlásil muž.

Mat kývl a zhluboka se nadechl, přičemž znovu nahmátl váček v kapse. Vzduch byl svěží, omytý deštěm. Tuon se muselo ulevit, že se zbavila zápachu hnoje a zvířat v klecích. Vozy cirkusáků měl po levici, stejně tmavé jako vozy se zásobami přetažené plachtou napravo. Nemělo smysl dál čekat. Vystrkal Egeanin po schůdcích purpurového vozu před sebou.

Uvnitř bylo víc lidí, než čekal. Na jedné posteli seděla Setalle a opět cosi vyšívala. Na konci stála Selucia a pod šátkem se zlobně mračila, ale na druhé posteli seděl Noal, očividně ztracený v myšlenkách, a Tuon seděla se zkříženýma nohama na podlaze a hrála Hady a lišky s Olverem.

Když Mat vešel, chlapec se otočil s úsměvem od ucha k uchu. „Noal nám vyprávěl o Co’dansinu, Mate,“ vykřikl nadšeně. „To je další jméno Sharu. Věděl jsi, že Ayyadové nosí tetování na obličeji? Tak v Sharu říkají ženám, co dokážou usměrňovat.“

„Ne, to jsem opravdu nevěděl,“ odpověděl Mat a zachmuřeně se podíval po Noalovi. Už tak bylo dost špatné, že Vanin a Rudé paže kluka učili všem možným špatnostem, nemluvě o tom, co chytal od Juilina a Toma, aby mu ještě Noal cpal do hlavy nějaké nesmysly.

Noal se náhle plácl do stehna a narovnal se. „Už si vzpomínám,“ prohlásil a pak ten hňup začal recitovat.

„Štěstěna přeje mu, jak když slunce svítí,

a před liškou krkavec vysoko vyletí.

On vždy štěstí má, v oku mu jen jiskří,

a měsíc z nebe sebere zářící.“

Stařík se zlomeným nosem se rozhlédl kolem sebe, jako kdyby si právě uvědomil, že tu je ještě někdo. „Snažil jsem se na to vzpomenout. Je to z Dračích proroctví.“

„Velice zajímavý, Noale,“ zahučel Mat. Před očima mu vířily barvy zrovna jako tenkrát ráno, když Aes Sedai zpanikařily. Teď se barevné skvrny jen míhaly, aniž by vytvořily obrázek, ale jemu bylo stejně zima, jako kdyby spal celou noc nahý pod keřem. Poslední, co potřeboval, bylo, aby si ho někdo spojil s proroctvími. „Někdy nám to můžeš zarecitovat celý. Ale ne dneska, ano?“

Tuon se na něj podívala přes řasy, panenka z černého porcelánu v příliš velkých šatech. Světlo, ale že měla pěkně dlouhé řasy. Egeanin si nevšímala, jako by druhá žena neexistovala, a Egeanin na oplátku dělala, co mohla, aby vypadala jako část skříně vestavěné do zdi. Tolik v naději na rozptýlení.

„Tretka nechtěl být hrubý,“ zamumlala Tuon tím pomalým medovým přízvukem. „Jenom ho nikdy nenaučili způsobům. Ale je pozdě, mistře Charine. Olver by měl jít do postele. Co kdybys ho doprovodil do stanu? Zase si zahrajeme, Olvere. Chtěl bys, abych tě naučila hrát dámu?“

Olver rozhodně chtěl. Skoro se kroutil, když to říkal. Líbilo se mu cokoliv, co mu umožnilo usmívat se na nějakou ženu, nemluvě o příležitosti vykládat věci, za které by měl dostat za uši, až by je měl ještě větší než teď. Jestliže Mat někdy zjistí, který z jeho „strýčků“ ho to naučil… Ale Olver už si sbíral hrací kameny a pečlivě roloval pomalované plátno, aniž by ho bylo třeba pobízet dvakrát. Dokonce se velmi hezky uklonil a poděkoval vznešené paní, než se nechal Noalem odvést ven. Mat pochvalně kývl. Klanění naučil Olvera on, jenomže před hezkou ženou kluk obvykle předvedl i chlípný škleb. Jestli někdy zjistí, kdo…

„Máš nějaký důvod, proč mě přerušuješ, Tretko?“ pronesla Tuon chladně. „Je pozdě a já si už chtěla jít lehnout.“

Mat se jí uklonil a předvedl svůj nejlepší úsměv. Mohl být zdvořilý, i když ona nebyla. „Jen jsem se chtěl ujistit, že jsi v pořádku. Tyhle vozy jsou na silnici nepohodlné. A já vím, že se ti nelíbí šaty, které jsem ti našel. Napadlo mě, že s tímhle by ses mohla cítit lip.“ Vylovil z kapsy kožený váček a rozmáchle jí ho podal. Ženy to vždycky ocenily.

Selucia se napjala a přimhouřila oči, ale Tuon zakmitala prsty a prsatá komorná se stáhla. Trochu. Matovi se prudké ženy obvykle líbily, ale jestli mu to teď zkazí, naplácá jí na zadek. S námahou se držel svého úsměvu a dokonce se mu podařilo ho ještě o kousek povytáhnout.

Tuon váček v dlaních několikrát obrátila, než rozvázala tkanice a vysypala si jeho obsah do klína. Objevil se těžký zlatý a jantarový náhrdelník. Byl to drahý kousek a seanchanská práce. Mat byl hrdý na to, že jej našel. Patřil jedné akrobatce, která ho měla od nějakého seanchanského důstojníka, jemuž se zalíbila, ale když ji teď důstojník opustil, byla ochotná ho prodat. Nehodil se jí k pleti, ať už to znamenalo cokoliv. Mat se usmíval a čekal. Šperky ženy vždycky obměkčily.

Žádnou reakci však zrovna neočekával. Tuon zvedla náhrdelník a prohlížela si ho, jako by něco takového jaktěživa neviděla. Selucia opovržlivě ohrnula ret. Setalle odložila vyšívací kruh do klína a zadívala se na něj. Velké zlaté kruhy v uších se jí zhouply, jak zavrtěla hlavou.

Tuon náhle natáhla náhrdelník přes rameno k Selucii. „Nesluší mi,“ prohlásila. „Chtěla bys ho, Selucie?“ Mata úsměv poněkud přešel.

Žena se smetanovou pletí uchopila náhrdelník mezi palec a ukazováček, jako by držela za ocas mrtvou krysu. „Hodí se pro tanečnici shea k závoji,“ pronesla suše. Hodila šperk Egeanin a štěkla: „Nasaď si ho!“ Egeanin náhrdelník chytila těsně před obličejem. Mat se přestal usmívat docela.

Čekal výbuch, ale Egeanin okamžitě rozepnula přezku a posunula si těžkou paruku, aby si mohla šperk zapnout na krku. Tvář jako by měla vymodelovanou ze sněhu.

„Otoč se,“ přikazovala Selucia. „Ať to vidím.“

Egeanin se otočila. Strnulá jako sloupek v plotě, ale otočila se.

Setalle si ji napjatě prohlížela a zmateně kroutila hlavou, potom znovu zavrtěla hlavou nad Matem a vrátila se ke svému vyšívání. Ženy uměly potřásat hlavou mnoha způsoby, stejně jako se uměly mnoha způsoby dívat. Tentokrát říkala, že je hlupák, a pokud nezachytil jemnější nuance, tak byl docela rád. Nemyslel si, že by se mu líbily. Světlo ho spal, koupil náhrdelník Tuon, která ho dala Selucii přímo před ním, a teď patřil Egeanin?

„Přišla si pro nové jméno,“ zahloubala se Tuon. „Jak si to říkala?“

„Leilwin,“ odvětila Selucia. „Vhodné jméno pro tanečnici shea. Co takhle Leilwin Bez lodi?“

Tuon kývla. „Leilwin Bez lodi.“

Egeanin sebou trhala, jako kdyby každé slovo byla facka. „Smím odejít?“ zeptala se škrobeně a předklonila se.

„Jestli chceš jít, jdi,“ zavrčel Mat. Přivést ji sem nakonec nebyl nejlepší nápad, ale třeba se bez ní trochu vzpamatuje.

Egeanin s očima upřenýma na podlahu padla na kolena. „Prosím, smím odejít?“

Tuon seděla na podlaze, záda rovná, a civěla přímo skrz vyšší ženu. Očividně ji vůbec neviděla. Selucia si Egeanin prohlédla od hlavy k patě a našpulila rty. Setalle prorazila jehlou plátno ve vyšívacím kruhu. Na Mata se žádná ani nepodívala.

Egeanin padla na břicho, a když políbila podlahu, Mat spolkl kletbu. „Prosím,“ zachraptěla Egeanin, „prosím o dovolení odejít.“

„Odejdeš, Leilwin,“ řekla Selucia chladná jako královna hovořící ke zlodějce slepic, „a nedopustíš, abych znovu spatřila tvou tvář, pokud ji nebudeš mít zakrytou závojem tanečnice shea.“

Egeanin po čtyřech zacouvala až ke dveřím tak rychle, až Mat otevřel pusu.

S úsilím se opět vzmohl na úsměv. Zřejmě nemělo smysl zůstávat, ale mohl se pokusit o důstojný odchod. „No, asi –“

Tuon znovu zakmitala prsty, aniž by se na něj podívala, a Selucia ho uťala. „Vznešená paní je unavená, Tretko. Máš její svolení odejít.“

„Hele, jmenuju se Mat,“ začal Mat. „Je to jednoduchý jméno. Prostý jméno. Mat.“ Tuon mohla být porcelánová panenka podle toho, jak reagovala.

Setalle však odložila výšivku, vstala a ruku položila na nůž za pasem. „Mladý muži, jestli si myslíš, že tu budeš okounět, abys nás viděl, jak se chystáme do postele, tak se šeredně mýlíš.“ Usmívala se při tom, ale ruku z nože nesundala, a byla Ebúdarka, takže by klidně dokázala muže propíchnout z chvilkového rozmaru. Tuon se nepohnula, královna na trůně jaksi omylem oblečená do špatně padnoucích šatů. Mat odešel.

Egeanin se jednou rukou opírala o vůz a hlavu měla svěšenou. Druhou rukou svírala náhrdelník na krku. Harnan se pohnul, jen aby ukázal, že tady ještě je. Byl moudrý, že se v tomto okamžiku k Egeanin nepřibližoval. Mat však byl příliš popuzený, aby se choval moudře.

„Co to mělo znamenat?“ vybuchl. „Nemusíš se už Tuon klanět. A Selucii? Je to zatracená komorná! Neznám nikoho, kdo by takhle skákal kvůli svý královně, jako ty skáčeš kvůli ní.“

Egeanin měla obličej ve stínu, ale hlas měla ztrhaný. „Vznešená paní je… kdo je. Selucia je její só’džin. Nikdo níže urozený se neodváží podívat její só’džin do očí, a možná ani nikdo výše urozený.“ Přezka praskla, jak si strhla náhrdelník z krku. „Ale já už teď nejsem urozená.“ Rozpřáhla se a vší silou hodila šperk do tmy.

Mat otevřel ústa. Za to, co za náhrdelník dal, mohl koupit tucet dobrých koní a ještě by mu pár drobných zbylo. Znovu pusu zavřel. Nebyl vždycky nejmoudřejší, ale stačilo to, aby poznal, kdy by do něj žena opravdu mohla vrazit nůž. A věděl ještě něco. Jestli se Egeanin v přítomnosti Tuon a Selucie chovala takhle, tak by měl zajistit, aby se sul’dam držely zpátky. Jenom Světlo ví, co by ony udělaly, kdyby Tuon začala kmitat prsty.

Měl práci. Sice ji nenáviděl, ale ty staré vzpomínky mu do hlavy nacpaly spousty bitev. Bitvy nenáviděl taky – člověka v nich mohli zabít! – ale byly lepší než práce. Strategie a taktika. Když člověk pozná terén a nepřítele, tak pokud nevyhraje jedním způsobem, najde si další.

Příští noc se k purpurovému vozu vrátil sám, a když Olver dostal lekci v dámě od Tuon, Mat se vmísil do hry. Zpočátku, když tak seděl na podlaze před hrací deskou a malou ženou, nevěděl, jestli má vyhrát, nebo prohrát. Některé ženy rády pokaždé vyhrávaly, ale muž je musel přimět, aby se trochu zapotily. Jiné byly raději, když vyhrál muž, nebo aspoň když vyhrával častěji, než prohrával. Nic z toho mu nedávalo smysl – rád vyhrával, a čím snáz, tím lépe – jenže tak to prostě chodilo. Zatímco otálel, Tuon vzala věci do vlastních rukou. V půlce hry si uvědomil, že mu nastražila past, z níž nevyvážné. Její bílé kameny jeho černým bránily v pohybu. Bylo to její jasné vítězství.

„Nehraješ moc dobře, Tretko,“ posmívala se mu. Přes ten tón ho chladně, odměřeně zvažovala pohledem. V těch jejích velkých, vlahých očích by se mohl muž utopit.

Usmál se a popřál jí dobrou noc, než ho mohla některá z nich vykopnout. Strategie. Myslet na budoucnost. Dělat nečekané. Další noc přinesl malou kytku z červeného papíru, již mu vyrobila jedna ze švadlen u cirkusu. A dal ji překvapené Selucii. Setalle zvedla obočí, a i Tuon se tvářila zaraženě. Taktika. Vyvést protivníka z rovnováhy. Když o tom tak přemýšlel, ženy a bitvy se od sebe tolik nelišily. Obojí muže obalilo mlhou a dokázalo ho bez námahy zabít. Pokud si muž nedal pozor.

Každou noc navštěvoval purpurový vůz a zahrál si dámu pod pozorným dohledem Setalle a Selucie. Soustředil se na hrací desku. Tuon byla velice dobrá a bylo až příliš snadné pozorovat ji, jak přendává kameny, prsty podivně půvabným způsobem ohnuté dozadu. Byla zvyklá mít coul dlouhé nehty a dávala pozor, aby si je nezlomila. I její oči byly nebezpečné. Na hru či na bitvu potřebuje mít člověk čistou hlavu a její pohled jako by mu pronikal do lebky. On se však soustředil na hru a podařilo se mu vyhrát čtyři ze sedmi her a jednou to byla remíza. Tuon byla spokojená, když vyhrála, a odhodlaná, když prohrávala, ale nevztekala se, jak se původně obával, a zdržela se i jízlivých poznámek, kromě toho, že mu říkala Tretko, a dokud hráli, tak se ani nechovala se svou obvyklou ledovou povýšeností. Hra ji očividně bavila, nadšeně se smála, když ho vlákala do pasti, a radostně, když se jemu podařilo chytře uprchnout. Když se ztratila ve hře, byla to úplně jiná žena.

Po papírové květině následovala kytička ušitá z modrého plátna a pak přišel květ z růžového hedvábí, široký jako dlaň. Obě kytky dostala Selucia. Ta měla v modrých očích podezíravý výraz, kdykoliv se na něj podívala, ale Tuon jí řekla, že si může květiny nechat, a ona je pečlivě uložila zabalené do plátýnka. Mat tři dny nepřinesl nic, potom přišel s růžovými poupaty z červeného hedvábí i s krátkými stonky a lístky, která vypadala jako pravá, jen byla dokonalejší. Požádal švadlenu, aby je vyrobila už v den, kdy donesl papírový květ.

Selucia udělala krok a s ohrnutým rtem chtěla kytičku přijmout, ale on položil růže vedle hrací desky. Neřekl nic, jen je tam nechal ležet. Ona se na ně ani nepodívala. Mat sáhl do koženého pytlíku s kameny, vyndal jeden bílý a jeden černý a přendával si je z ruky do ruky, až si sám nebyl jistý, kde který je. Pak natáhl zavřené pěsti. Tuon chvilku váhala a dívala se mu do obličeje, pak ho klepla po levé ruce. Otevřel ji a na dlani uviděl bílý kámen.

„Změnila jsem názor, Tretko,“ zamumlala, když bílý kámen položila kousek od středu desky, kde se křížily dvě čáry. „Hraješ velmi dobře.“

Mat zamrkal. Mohlo jí dojít, co má za lubem? Selucia jí stála za zády a tvářila se, že se soustředí na téměř prázdnou desku. Setalle obrátila stránku v knize a trochu se naklonila, aby měla lepší světlo. Ovšemže ne. Mluvila o hře. Pokud by dostala podezření, o co se tu doopravdy hraje, vyhodila by ho. Každá žena by to udělala. Musela mluvit o hře.

Té noci skončili remízou, každý ovládal polovinu desky nepravidelnými shluky kamenů. Pravdou bylo, že vyhrála ona.

„Dodržela jsem slovo, Tretko,“ protáhla, když vracel kameny do pytlíku. „Nepokusila jsem se o útěk ani o zradu. Je tu těsno.“ Ukázala na vnitřek vozu. „Chci chodit na procházky. Po setmění bude stačit. Smíš mě doprovázet.“ Pohledem spočinula na poupatech a pak se mu podívala do očí. „Abys zajistil, že neuteču.“

Setalle si prstem založila stránku v knize a zadívala se na něj. Selucia stála za Tuon a hleděla na něj. Ta ženská dodržela slovo, jakkoliv to vypadalo šíleně. Večerní procházky, kdy bude většina cirkusáků v postelích, by neměly uškodit, když na to dohlédne. Tak proč měl pocit, že ztrácí kontrolu nad situací?

Tuon souhlasila, že bude chodit v plášti a s kapuci, což byla úleva. Černé vlasy jí dorůstaly, ale zatím to byl jen ježek, a na rozdíl od Selucie, která nejspíš spávala se šátkem na hlavě, Tuon se netvářila, že by si chtěla hlavu zakrývat. Žena velká jako dítě s vlasy kratšími než muž by neprošla bez povšimnutí ani v noci. Setalle a Selucia je vždycky zpovzdáli následovaly, komorná dohlížející na svou paní a Setalle dohlížela na komornou. Občas to vypadalo, že obě dohlížejí na něj. Aspoň on měl ten dojem. Obě se na strážkyni a zajatkyni chovaly hrozně přátelsky. Zaslechl Setalle, jak upozorňuje Selucii, že se k ženám chová příšerně, což od ní bylo opravdu báječné! A Selucia klidně odvětila, že její paní by mu zlomila ruce, kdyby se zachoval neuctivě, jako by vůbec nebyly zajatkyně.

Myslel si, že těchto procházek využije, aby se o Tuon dozvěděl něco víc – při hře toho moc nenamluvila – ale kdykoliv se na něco zeptal, neodpověděla nebo změnila téma, obvykle na něj.

„Dvouříčí je samý les a statky,“ vyprávěl, když se procházeli uličkou mezi vozy. Měsíc byl schovaný za mraky a barevné vozy vypadaly jako beztvaré stíny. Pódia pro účinkující kolem byla stěží vidět. „Všichni pěstují tabák a chovají ovce. Můj otec má i krávy a obchoduje s koňmi, ale jinak je to hlavně tabák a ovce.“

„Tvůj otec obchoduje s koňmi,“ zahučela Tuon. „A co děláš ty, Tretko?“

Ohlédl se přes rameno na ženy o deset kroků dál. Setalle možná nebyla dost blízko, aby ho slyšela, pokud bude mluvit potichu, ale rozhodl se, že bude upřímný. Kromě toho v cirkuse v noci panovalo naprosté ticho. Mohla ho slyšet a věděla, co dělal v Ebú Daru. „Jsem hráč,“ odpověděl.

„Můj otec se taky považoval za hráče,“ opáčila Tuon tiše. „Zemřel kvůli špatné sázce.“

A jak měl zjistit, co znamená tohle?

Další noc, když se procházeli kolem zvířecích klecí, jež každá zabírala celý vůz, řekl: „Co děláš pro zábavu, Tuon? Jenom proto, že tě to baví? Kromě dámy, ovšem.“ Skoro cítil, jak se Selucia třicet stop daleko od něj naježila, že použil Tuonino jméno, ale Tuon to zřejmě nevadilo. Alespoň si to myslel.

„Cvičím koně a damane,“ odpověděla a nahlížela do klece na spícího lva. Zvíře bylo jen velký stín na slámě za silnými mřížemi. „Opravdu má černou hřívu? V celém Seanchanu žádní černohříví lvi nejsou.“

Ona cvičí damane? Pro zábavu? Světlo! „Koně? Jaký koně?“ Nejspíš válečné oře, když už cvičila ty zatracené damane. Pro zábavu.

„Panímáma Ananová povídala, že jsi rošťák, Tretko.“ Hlas měla chladný, ne studený. Ovládaný. Otočila se k němu, tvář schovanou pod kapuci. „Kolik žen jsi líbal?“ Lev se probudil a zakašlal a z toho zvuku se musely každému zježit všechny chlupy. Tuon ani nemrkla.

„Vypadá to, že bude zase pršet,“ opáčil chabě. „Selucia by mi nechala sedřít kůži, kdyby ses vrátila mokrá.“ Uslyšel její tichý smích. Co podle ní řekl tak zábavného?

Musel pochopitelně zaplatit. Možná šly věci po jeho a možná ne, ale vždycky, když si myslel, že ano, tak musel platit.

„Banda užvaněných strak,“ postěžoval si Egeanin. Bylo odpoledne a slunce, rudozlatá koule zpola ukrytá za mraky, vrhalo po cirkuse dlouhé stíny. Pro jednou nepršelo a přes zimu seděli pod zeleným vozem, kde bydleli, a hráli dámu na očích každému, kdo by šel kolem. A kolem chodilo hodně lidí, muži spěchali po své práci a děti využívaly poslední příležitosti honit blátem obruče a házet balonem, než budou muset jít spát. Ženy si držely sukně nahoře a cestou kolem vozu se pod něj pokaždé podívaly, a i když měly kapuce, Mat věděl, jak se tváří. S Matem Cauthonem už u cirkusu nepromluví jediná žena. Podrážděně zachrastil černými kameny, které držel v levé ruce. „Dostanou svý zlato, až dorazíme do Lugardu. Na ničem jiným by jim nemělo záležet. Neměly by strkat nos do mých věcí.“

„Těžko jim to můžeš dávat za vinu,“ protáhla Egeanin s pohledem upřeným na hrací desku. „My dva máme být milenci na útěku, ale ty trávíš víc času s… ní… než se mnou.“ Pořád měla potíže neříkat Tuon vznešená paní. „Chováš se jako muž na námluvách.“ Natáhla ruku s kamenem, ale zaváhala. „Přece si nemůžeš myslet, že pro tebe dokončí obřad, že ne? Tak velký hlupák být nemůžeš.“

„Jaký obřad? O čem to mluvíš?“

„Tu noc v Ebú Daru jsi ji třikrát prohlásil za svou manželku,“ vysvětlovala pomalu. „Ty jsi to vážně nevěděl? Žena řekne třikrát, že muž je její manžel, a on řekne třikrát, že je jeho manželka, a jsou svoji. Obvykle dojde i na nějaké požehnání, ale sňatek je dokonán, když to vyslovíš před svědky. Opravdu jsi to nevěděl?“

Mat se zasmál a pokrčil rameny, přičemž ucítil nůž, který nosil za krkem. Dobrý nůž muže vždycky uklidní. Jeho smích však zněl drsně. „Ona ale nic neřekla.“ Ten zatracený roubík jí do huby nacpal právě včas! „Takže ať jsem řekl cokoliv, nic to neznamená.“ Věděl však, co Egeanin řekne. Jako že je voda mokrá – věděl to. Řekli mu, s kým se ožení.

„U urozených je to trochu jiné. Občas se šlechtic z jednoho konce říše ožení se šlechtickou z druhého. Dohodnuté manželství. Císařská rodina se nikdy nespojuje s jinými. Někdy nechtějí čekat, až budou spolu, a tak žena uzná sňatek tam, kde právě je, a muž taky. Dokud to do roka a do dne oba vysloví před svědky, sňatek je legální. Tys to vážně nevěděl?“

Bylo to jasné jako facka, nicméně kameny mu vypadly z ruky na desku a rozsypaly se kolem. Ta zatracená holka to věděla. Možná to celé považovala za dobrodružství nebo za hru. Možná si myslela, že být unesená je stejná legrace jako cvičit koně nebo zatracené damane! Ale věděl, že je jenom pstruh, který čeká, až si ona nachystá háček.

Dva dny se držel od purpurového vozu dál. Utíkat nemělo smysl – už měl ten prokletý háček v puse a dal si ho tam sám – ale nemusel tu prokletou věc polknout. Akorát že věděl, že jde jen o to, kdy se ona rozhodne háček zaseknout.

Ačkoliv cirkus postupoval pomalu, nakonec dorazili k přívozu přes Eldar. Na jednom břehu stál Alkindar a na druhém Coramen, malá, hradbami obehnaná města s kamennými domky, jež měly na střechách tašky. Byla tu i kamenná mola. Slunce stoupalo po obloze a několik mráčků bylo bílých jako padlý sníh. Možná dnes nebude pršet. Přívoz byl důležitý, protože tady kotvily obchodní lodě a velké převozní čluny se ploužily od jednoho břehu k druhému s pomocí dlouhých opačin. Seanchané ho očividně také považovali za velice důležitý. U obou městeček stály jejich vojenské tábory a v nich vyrůstaly kamenné budovy. Zřejmě nehodlali hned tak odejít.

Mat se přepravil s prvními vozy i s Okem. Hnědý valach vypadal pro nezkušeného handlíře docela obyčejně. Hodil se k jezdci v hrubém vlněném kabátě a s čapkou staženou přes uši proti chladu. Ale ve skutečnosti neuvažoval o tom, že ujede do zalesněných kopců za Coramenem. Napadlo ho to, ale doopravdy o tom neuvažoval. Ona ho dostane, ať uteče nebo ne. A tak seděl na Okovi na kamenném přístavním molu a díval se, jak se cirkus pomalu plouží přes město. Na molu postávali Seanchané, oddíl svalnatých chlapů ve zbroji s modrými a zlatými pruhy, a velel jim mladý důstojník s tenkým modrým chocholem na podivné přílbě. Zdánlivě tu byli proto, aby dohlíželi na pořádek, ale důstojník prohlédl Lucův glejt na koně a Luca se ho zeptal, zda by urozený pán nevěděl o nějakém místě za hradbami, kde by mohl jeho cirkus vystoupit. Mat se málem rozbrečel. V ulicích za sebou viděl vojáky v pruhované zbroji, potulující se po krčmách. Z oblohy se na dlouhých žebrovaných křídlech snesl raken a přistál u tábora za řekou. Tři či čtyři hadovití tvorové už byli na zemi. V táborech musely být stovky vojáků. Možná tisíce. A Luca chtěl před nimi vystupovat.

Pak převozní člun narazil na provazové nárazníky na molu a byla spuštěna rampa, aby mohl purpurový vůz bez oken sjet na kamennou dlažbu. Setalle seděla na kozlíku a Selucia byla vedle ní a vykukovala zpod kapuce vybledlého červeného pláště. Na druhé straně, zabalená až po špičku nosu v tmavém plášti, seděla Tuon.

Mat nemohl dělat nic jiného než se zařadit vedle purpurového vozu a tvářit se, že život je krásný, když se může projíždět po široké ulici plné pouličních prodavačů. A seanchanských vojáků. Nepochodovali ve formaci a malované vozy si prohlíželi se zájmem. Mohl jen jet vedle vozu a čekat, až Tuon zakřičí. Dala mu slovo, ale zajatec řekne cokoliv, aby se dostal z okovů. Stačilo jenom, aby zvedla hlas a přivolala si na svou záchranu tisíc seanchanských vojáků. Kostky v Matově hlavě rachotily. Mohl pouze jet vedle vozu a čekat na oči Temného.

Tuon neřekla ani slovíčko. Zvědavě vyhlížela zpod kapuce, zvědavě a ostražitě, ale tvář nechávala schovanou, dokonce i ruce měla překryté pláštěm a tiskla se k Setalle jako dítě hledající ochranu své matky mezi cizími lidmi. Neřekla ani slovo, dokud neprojeli coramenskou bránou a nemířili k hřebeni za městem, kde už Luca shromažďoval vozy. Tehdy Mat pochopil, že není úniku. Háček určitě zasekne. Jenom hrála o čas.

Zajistil, aby té noci všechny Seanchanky zůstaly ve svých vozech a Aes Sedai také. Nikdo tu nezahlédl sul’dam ani damane, ale Aes Sedai se kupodivu nehádaly. A Tuon rovněž ne. Vyslovila žádost, až nad ní Setalle zvedla obočí. Vyjádřila to jako požadavek, připomněla mu slib, který dal, ale on poznal žádost, když přišla od ženy. Inu, muž musel věřit ženě, se kterou se jednou ožení. Řekl jí, že si to musí promyslet, jen aby si nezačala namlouvat, že od něj dostane všechno, co se jí zachce. Myslel na to celý den, kdy Luca připravoval svůj cirkus, přemýšlel o tom a potil se, zatímco se na účinkující přišla podívat i spousta Seanchanů. Přemýšlel o tom, zatímco vozy mířily do kopců, jedouce pomaleji než jindy, ale stejně věděl, jakou odpověď jí dá.

Třetí den po odjezdu od řeky dorazili k solnému městu Juradoru a on řekl Tuon, že to udělá. Ona se na něj usmála a v té chvíli se kostky v jeho hlavě zastavily. Na to nikdy nezapomene. Ona se usmála a pak se ty kostky zastavily. Člověk by zaplakal!

29

Něco bliká

„Tohle je šílenství,“ zahučel Domon, stojící s rukama zkříženýma na prsou, jako by chtěl zabránit vozu v jízdě. Možná i chtěl. Bradu měl bojovně vystrčenou, a i když měl vousy ostříhané, pořád je měl delší než vlasy, a zatínal a rozevíral pěsti. Domon byl rozložitý a nebyl zdaleka tak tlustý, jak vypadal na první pohled. Mat by se jeho pěsti moc rád vyhnul, pokud to půjde.

Uvázal si kolem krku černý hedvábný šátek, aby zakryl jizvu, a volné konce zastrkal pod kabát. Pravděpodobnost, že v Juradoru bude někdo, kdo věděl o muži v Ebú Daru, jenž nosí černý šátek… Pravděpodobnost to byla malá, i kdyby nebral v úvahu své štěstí. Pochopitelně on byl t’averen, ale pokud by ho to mělo přivést před Suroth či hrstku sloužících z Tarasinského paláce, mohl by klidně zůstat v posteli s pokrývkou přes hlavu, a stejně by se to stalo. Potíž byla v tom, že když se ráno vzbudil, kostky v hlavě mu znovu začaly chřestit. A ještě teď se mu odrážely zevnitř od lebky.

„Slíbil jsem to,“ řekl. Bylo dobré mít na sobě zase slušné šaty. Kabát měl ze zeleného sukna, dobře střižený, a visel mu skoro ke kolenům. Manžety holínek měl ohrnuté. Nikde nebyla žádná výšivka – i když malá by se mu líbila – ale na rukávech měl krajku. A dobrou hedvábnou košili. Moc rád by měl zrcadlo. V takový den musel muž vypadat dobře. Sebral z postele svůj plášť a přehodil si jej přes ramena. Nic tak křiklavého, jako nosil Luca. Jeho plášť byl tmavošedý, skoro černý. Jen podšívka byla červená. A plášť se spínal stříbrnou sponou velkou jako jeho palec.

„Dala své slovo, Bayle,“ ozvala se Egeanin. „Dala slovo. A to nikdy neporuší.“ Mluvila bez sebemenších pochybností. Rozhodně jich měla méně než Mat. Ale muž musel občas zariskovat. I když byl v sázce jeho krk. A on také dal slib. A měl své štěstí.

„Pořád je to šílenství,“ vrčel Domon. Ale neochotně ustoupil ode dveří, když si Mat narazil na hlavu černý klobouk se širokou krempou. No, když mu Egeanin pokynula, že má ustoupit. Ale mračil se dál.

Egeanin vyšla za Matem z vozu, sama se mračila a pohrávala si s dlouhou černou parukou. Možná jí byla dosud nepříjemná nebo jí jinak padla, když už jí měsíc rostly vlasy. Rozhodně to ale ještě nestačilo, aby mohla kolem pobíhat bez ní. Ne, dokud nebudou aspoň sto mil od Ebú Daru. Možná to nebude bezpečné, dokud nepřekročí hory Damona v Murandy.

Bylo jasno, slunce právě vyšlo, i když za plátěnou stěnou cirkusu ještě nebylo vidět, a teplo bylo jen ve srovnání s vánicí. Nebylo to svěží ráno dvouříčské zimy, mráz pomalu pronikal pod kůži a u úst se tvořila pára. Cirkusáci pobíhali po táboře jako mravenci v rozkopnutém mraveništi a hlasitě se dotazovali, kdo viděl jejich žonglovací kruhy nebo kdo si půjčil červené spodky či posunul pódium. Působilo to jako začátek pouličních bouří, a přece v hlasech nezněla žádná opravdová zloba. Pokřikovali na sebe a mávali rukama pořád, ale bylo-li na obzoru vystoupení, na rány nikdy nedošlo, a každý účinkující bude na místě a připravený ve chvíli, kdy budou dovnitř vpuštěni první diváci. Na cestu se možná balili pomalu, jenže vystoupení znamenalo peníze, a kvůli nim byli ochotní se pohnout docela rychle.

„Opravdu si myslíš, že se s ní můžeš oženit,“ zamumlala Egeanin, kráčející po jeho boku a kopající do obnošené hnědé sukně. Na Egeanin nebylo nic roztomilého. Krok měla dlouhý a spávala neklidným spánkem. Šaty nešaty, jako by potřebovala k pasu meč. „Jinak se to vysvětlit nedá. Bayle má pravdu. Jsi šílený!“

Mat se zazubil. „Otázka je, chce si mě vzít? Občas se berou nejdivnější lidi.“ Když člověk ví, že bude viset, jediné, co může dělat, je usmát se na oprátku. A tak se usmíval a nechal ji tam stát a mračit se. Měl dojem, že si mumlá kletby, i když netušil proč. Ona se Přece nemusela vdát za posledního muže na světě, kterého by chtěla za manžela. To on si musel vzít šlechtičnu s nosem nahoru, když měl rád šenkýřky s pohotovými úsměvy a ochotnýma očima. Musel si vzít dědičku trůnu, a nešlo jen tak o nějaký trůn, ale o Křišťálový trůn, císařský trůn Seanchanu. Žena, jež mu zamotala hlavu a nechala ho rozjímat, jestli je ona jeho zajatkyní anebo obráceně. Když osud popadne člověka za hrdlo, tak zbývá jen úsměv.

Bujarým krokem pokračoval, až se dostal na dohled purpurového vozu, a tam klopýtl. Skupinka akrobatů, kteří si říkali bratři Chavanové, třebaže bylo nad slunce jasné, že pocházejí z různých zemí, nejen od různých matek, vyběhla ze zeleného vozu vedle. Muži křičeli a mávali rukama. Na purpurový vůz a na Mata se jen podívali, protože na něco víc byli příliš zabraní do své hádky a příliš rychle běželi. O purpurové kolo se opíral Gorderan, škrábal se na hlavě a mračil se na dvě ženy sedící na schůdcích vozu. Dvě ženy. Obě byly zahalené do tmavých plástů, tvář zakrytou, a přece se květovaný šátek visící vyšší ženě zpod kapuce nedal splést. Měl vědět, že Tuon u toho bude chtít svou komornou. Šlechtičny bez komorné nikdy nikam nechodily. Ať vsadí měďák nebo korunu, nakonec musel stejně zamíchat kostkami a hodil. Měly možnost ho zradit. Přesto by vsadil na to, že žena udělá dvakrát za sebou stejné rozhodnutí. Že to udělají dvě ženy. Který hlupák by si vsadil proti? Ale musel ty kostky hodit. Až na to, že se už kutálely.

Seluciin chladný pohled opětoval s úsměvem a mávl kloboukem před Tuon. A trochu mávl pláštěm, nic okatého. „Jsi připravená jít nakupovat?“ Skoro ji oslovil „má paní“, ale dokud nezačne používat jeho jméno…

„Já jsem připravená už hodinu, Tretko,“ protáhla Tuon chladně. Nedbale uchopila lem jeho pláště, a než ho nechala zase klesnout, prohlédla si červenou hedvábnou podšívku i kabát. „Krajky ti sluší. Možná ti nechám na šaty přišít krajky, než z tebe udělám číšonoše.“

Na okamžik ho úsměv přešel. Mohla by z něj udělat da’covale, i když se za něj provdá? Bude se muset zeptat Egeanin. Světlo, proč ženy vždycky všechno komplikují?

„Chceš, abych šel s vámi, můj pane?“ optal se Gorderan a na ženy se nepodíval. Palce měl zastrčené za pásem a nedíval se ani na Mata. „Třeba bych mohl něco vzít.“

Tuon neřekla ani ň. Jenom tam stála, dívala se na Mata a čekala. Oči měla chladné. No, Mat zaváhal jen chviličku, než muže poslal pryč. Možná to byla delší chvilka. Musel obrátit své štěstí. Věřit jejímu slovu. Důvěra je slovo smrti. Rychle tu myšlenku zahnal. Tohleto nebyla píseň a žádná stará vzpomínka ho nemohla vést. Kostky se mu v hlavě dál otáčely.

S lehkou úklonou jí nabídl rámě, což Tuon zkoumala, jako by ještě nikdy rámě neviděla, a našpulila plné rty. Pak si zvedla plášť a se Selucií za patami vyrazila, až musel popoběhnout, aby je dohonil. Ženy opravdu všechno komplikují.

Přes časnou hodinu hlídali vchod dva rozložití chlapi s palicemi a třetí se skleněným džbánem vybíral peníze a sypal je úzkou škvírou do železem obité truhly na zemi. Všichni tři vypadali příliš neohrabaně, aby dokázali ztopit měďák, aniž by u toho upadli, ale Luca nic neriskoval. Mezi provazy vedoucími k velkému modrému plátnu se jménem Lucova cirkusu už čekalo asi dvacet nebo třicet lidí a naneštěstí tam byla i Latelle, tvářila se přísně a na sobě měla šaty pošité karmínovými flitry a plášť pošitý modrými. Lucova žena cvičila medvědy. Mat si myslel, že medvědi dělají, co mají, ze strachu, aby je nekousla.

„Mám všechno v rukou,“ řekl jí. „Věř mi, není třeba se něčeho bát.“ Klidně mohl šetřit dechem.

Latelle si ho nevšímala a ustaraně se mračila na Tuon a Selucii. Ona a její manžel byli jediní dva u cirkusu, kdo věděli, co jsou doopravdy zač. Nebyl žádný důvod, proč by měl někomu z nich vykládat o ranní procházce. Lucu by z toho ranila mrtvice. Pohled, který Latelle nakonec upřela na Mata, nebyl ustaraný, jenom tvrdý. „Nezapomeň,“ pronesla tiše, „že jestli nás pošleš na šibenici, pošleš tam i sám sebe.“ Frkla a opět se jala studovat lidi, kteří se chtěli podívat dovnitř. Latelle uměla ještě lépe než Luca odhadnout, jak těžký je měšec, ještě než ho jeho majitel rozvázal. A navíc byla desetkrát tvrdší než její manžel. Kostky se kutálely dál. Ať už je roztočilo cokoliv, ještě nenastal osudový okamžik. Okamžik rozhodnutí.

„Pro mistra Lucu je to dobrá žena,“ zamumlala Tuon, když kousek poodešli.

Mat se po ní úkosem podíval a upravil si klobouk. V jejím tónu nezněl posměch. To Lucu tolik nenávidí? Nebo tím mínila, že taková žena bude ona? Nebo…? Světlo ho spal, mohl by se zbláznit tak, jak si to o něm myslel Domon, než by přišel na to, jak tahle žena uvažuje. To kvůli ní se mu kostky musely roztočit v hlavě. Co chce udělat?

Do města byl jen kousek cesty po udusané silnici mezi kopečky, jež tu byly bez stromů, avšak kolem silnice byli lidé, jako byly na kopcích větrné mlýny a solivary. Zírali přímo před sebe tak cílevědomě, až to vypadalo, že nic nevnímají. Mat se vyhnul kulatému muži, který do něj málem vrazil, a vzápětí musel uskočit před rychle se ženoucím bělovlasým dědkem. Čímž se dostal před kyprou dívku, jež by ho byla pošlapala, kdyby znovu neuskočil.

„Nacvičuješ tu tanec, Tretko?“ zeptala se Tuon a vzhlédla k němu. U úst se jí tvořila pára. „Není to příliš půvabné.“

Mat otevřel pusu, jen aby poukázal na to, jak je silnice přeplněná, a náhle si uvědomil, že za ní a Selucií nikoho nevidí. Lidé, kteří tam byli, náhle zmizeli a silnice byla prázdná až k zatáčce. Pomalu otočil hlavu. Mezi ním a cirkusem také nikdo nebyl, jenom lidé čekající v řadě, a těch tam nebylo o nic víc než prve. Za cirkusem se cesta stáčela do kopců k lesu a byla taktéž prázdná. Nikde ani živáčka. Mat si přitiskl prst na prsa a přes kabát ucítil svůj medailon. Jenom kousek stříbra na koženém řemínku. Přál si, aby byl studený jako led. Tuon zvedla obočí a ze Seluciina výrazu bylo jasné, že ho považuje za hňupa.

„Když zůstaneme stát tady, nemůžu ti koupit šaty,“ poznamenal. To byl cíl jejich výpravy, slib, že Tuon najde něco lepšího než šaty, které na ní právě visely a v nichž vypadala jako dítě v odložené košili. Přinejmenším si byl docela jistý, že jí to slíbil, a ona si byla jistá naprosto. Práce švadlen od cirkusu se jí líbila, ale ne látky, které měly k dispozici. Kostýmy účinkujících se blýskaly flitry a korálky a jasnými barvami, ale látka pod tím byla obvykle laciná. A majitelé oděv obvykle nosili, dokud se nerozpadl. Jurador však vydělával na soli a na ní se dalo hodně vydělat. V krámech ve městě budou mít vše, co si může žena přát.

Tentokrát Tuon nechala prsty na pokoji a se Selucií si vyměnily pohledy. Vyšší žena se zatrpkle zdviženým koutkem úst zavrtěla hlavou. Tuon taky zavrtěla hlavou. A potom si nazvedly pláště a vyrazily k železem obité městské bráně. Ženské! Mat je musel zase dohonit. Nakonec byly jeho zajatkyně. Byly. Všichni před sebe vrhali dlouhé stíny. Vrhali stíny ti lidé na silnici, než zmizeli? Nevzpomínal si ani, jestli se některému z nich tvořila u úst pára. Ale nezáleželo na tom. Byli pryč a on nehodlal přemýšlet o tom, odkud se vzali nebo kam se poděli. Nejspíš to mělo něco společného s tím, že byl ťaveren. Hodlal na to zapomenout. Už zapomínal. Vedle rachotících kostek neměl v hlavě místo na nic jiného.

Stráže u brány zřejmě nebyly na cizince zvědavé, nebo aspoň ne na opěšalého muže a dvě ženy. Byli to tvrdí chlapi v bílých kyrysech a špičatých přílbách s něčím, co vypadalo jako koňský ohon. Zahalené ženy přelétli lhostejným pohledem a z nějakého důvodu podezíravě koukli po Matovi, než se zase opřeli o halapartny a tupě zírali na silnici. Nejspíš to byli místní muži, rozhodně nebyli Seanchané. Obchodníci se solí a místní urozená paní Aetheleine, která zřejmě říkala to, co jí kupci nakázali, složili přísahu návratu bez váhání a nabídli se, že zaplatí solnou daň, ještě než je o to požádali. Seanchané se bezpochyby dostanou i k tomu, že tu zřídí nějaký úřad, jen aby na všechno dohlédl, ale prozatím měli pro své vojáky lepší využití. Mat poslal Toma a Juilina, aby se ujistili, že v Juradoru nejsou žádní Seanchané, než s tímto výletem souhlasil. Hlupák by mohl zakopnout o vlastní štěstí, kdyby si nedal pozor.

Jurador byl vzkvétající, bohaté město s dlážděnými ulicemi, většinou širokými, a kamennými domy pokrytými červenými taškami. Domy a krčmy stály vedle stájí a hostinců mezi kovárnami, kde kladiva narážela do kovadliny, a vedle rachotily tkalcovské stavy a jinde bednáři zatloukali obruče na sudy pro přepravu soli. Pouliční prodavači vychvalovali své stuhy a špendlíky, masové pastičky a pečené ořechy z podnosů nebo svraštělé turíny a mrňavé švestky z kár. Na každé ulici lidé stáli na stráži nad zbožím vyloženým na úzkých stolech před krámky a vykřikovali seznam toho, co nabízejí.

Najít domy obchodníků se solí však bylo snadné, obvykle měly dvě poschodí, ne pouze jedno, a byly osmkrát větší než ostatní, se sloupořadími, nad ulicí s bílými železnými mřížovými zástěnami mezi sloupy. Většina domů měla v přízemí mříže také, i když ne vždycky natřené. Připomínalo to Ebú Dar, avšak nic víc kromě olivové pleti zdejších obyvatel. Tady se nevydouvala prsa v hlubokém výstřihu, ani se pod vykasanými sukněmi neobjevovaly barevné spodničky. Ženy nosily vyšívané šaty s vysokým límcem až pod bradu. Chudší si na výšivky příliš nepotrpěly, kdežto bohaté je měly téměř všude, pláště vyšívané od shora dolů, a průsvitné závoje před obličejem jim visely ze zlatých hřebenů nebo slonovinových hřebenů zastrkaných do tmavých pletenců. Muži měli kratší kabáty vyšívané téměř stejně hustě ve stejně jasných barvách, a ať bohatí, či chudí, všichni nosili za pasem nůž se zakřivenou čepelí. Ať chudí, či bohatí, hladili jílce, jako by čekali boj, čemuž v Ebú Daru bylo nejinak.

Palác urozené paní Aetheleine se zvenčí nijak nelišil od sídel obchodníků se solí, avšak stál na hlavním náměstí, velké rozloze leštěného kamene, uprostřed níž prýštila voda z kulaté mramorové fontány. Vodu si ale lidé nabírali z trubek v kamenných nádržkách ve všech čtyřech rozích náměstí. Z velké fontány byla cítit sůl. Byl to symbol Juradoru, voda byla pumpována ze stejného pramene, z něhož čerpaly solné studny v okolních kopcích. Mat viděl velkou část města dřív, než slunce vystoupilo do čtvrtiny své dráhy.

Pokaždé, když Tuon a Selucia zahlédly krám s vystaveným hedvábím, zastavily se a osahávaly štůčky, šeptaly si s hlavami u sebe a odháněly dotěrné prodavače. Ti dávali dobrý pozor, dokud si nevšimli, že s oběma ženami je Mat. Ženy v suknu, dost obnošeném a špatně padnoucím, nevypadaly na zákaznice kupující hedvábí. Mat, s pláštěm přehozeným přes rameno, aby byla vidět podšívka, ano. Kdykoli se však pokusil projevit zájem – ženy přece pořád říkají, že chtějí, aby muži projevili zájem! – kdykoliv se dostal dost blízko, aby slyšel, co říkají, zmlkly a podívaly se na něj ledovýma očima, až zase couvl. Pak se Selucia sklonila k Tuon a dál si špitaly a osahávaly hedvábí červené, modré, zelené, lesklé i vyšívané. Jurador byl hodně bohaté město. Naštěstí si s sebou vzal naditý měšec. Žádné zboží však zřejmě nebylo dost dobré. Tuon vždycky zavrtěla hlavou a obě vyrazily pryč, až je Mat musel dobíhat, než došly k dalšímu krámu. Kostky se mu v hlavě pořád točily.

Nebyli jediní od cirkusu, kdo se vydal do města. Zahlédl Aludru s tváří rámovanou copánky s vpletenými korálky, jak se prochází davem se šedovlasým mužem, jenž musel být podle výšivky na hedvábném kabátě, samá kytka a kolibřík, obchodník se solí. Co mohla chtít ohňostrůjkyně od obchodníka se solí? Ať už mu říkala cokoliv, muž se potěšené usmíval a přikyvoval.

Tuon zavrtěla hlavou a obě ženy se vydaly k dalšímu obchodu, nevšímajíce si kupcových hlubokých poklon. I když většina z nich byla určena Matovi. Ten hubený trouba si nejspíš myslel, že chce sám koupit nějaké hedvábí. Ne že by se mu pár nových hedvábných kabátců nehodil, ale kdo mohl myslet na kabáty, když čekal, až se ty zatracené kostky zastaví? Jenom s malou výšivkou na rukávech a plecích.

Kolem prošel Tom s bronzovým pláštěm kolem těla, hladil si bílé kníry a zíval, jako by byl celou noc vzhůru. Možná i byl. Kejklíř sice nezačal znovu pít, ale Lopin s Nerimem si na něj stěžovali, že zůstává dlouho vzhůru a spaluje lampový olej, aby mohl pořád dokola číst ten svůj dopis. Co mohlo být tak zajímavého na dopise od mrtvé ženy? Mrtvá žena. Světlo, ti lidé na silnici asi…! Ne, nebude na to myslet.

Tuon roztáhla jeden záhyb hedvábí a nechala ho spadnout, jak se obracela, aniž by sáhla na další. Selucia se na prodavačku podívala tak, že žena uraženě couvla. Mat se na ni usmál. Uražení prodavači mohli přivést městskou stráž a vyptávat se, a kdo mohl vědět, kam by to vedlo? Mat věděl, že většinu žen dokáže úsměvem uklidnit. Prodavačka zafrkala a začala uhlazovat hedvábí, jako by hladila dítě. Většinu žen, pomyslel si kysele.

O kus dál nechala žena v prostém plášti spadnout kapuci a Matovi se zadrhl dech v hrdle. Edesina si kapuci opět zvedla, ale nijak s tím nespěchala, a škoda už byla napáchaná. Každý, kdo věděl, nač se dívá, musel poznat bezvěkou tvář Aes Sedai. Nikdo na ulici se netvářil, že by si něčeho všiml, jenže Mat neviděl všechny. Nemyslí někdo na odměnu? V Juradoru možná zrovna žádný Seanchan nebyl, ale procházeli tudy.

Edesina zahnula za roh a za ní se vydaly dva zahalené stíny. Dva. Zůstala snad v táboře na dvě Aes Sedai jen jedna sul’dam? Nebo možná byly Joline či Teslyn někde poblíž a on je prostě přehlédl. Natáhl krk a pátral v davu po dalším plášti, ale všichni, jež viděl, na sobě měli nějakou výšivku.

Náhle mu to došlo, jako kdyby dostal ránu mezi oči. Na každém plášti byl aspoň kousek výšivky. Kde je zatracená Tuon a zatracená Selucia? Netočí se kostky v jeho hlavě rychleji?

Ztěžka dýchal. Zvedl se na špičky, ale ulice byla řekou vyšívaných plášťů, vyšívaných kabátů a šatů. Neznamenalo to, že se pokoušejí uprchnout. Tuon mu dala slovo. Nechala si ujít dokonalou příležitost ke zradě. Jenomže stačilo, aby některá z nich řekla tři slova, a každý, kdo by je uslyšel, by poznal seanchanský přízvuk.

A to by mohlo stačit, aby je začali honit. Před sebou měl Mat ještě dva krámy, kde mohli prodávat látky. Byly na opačných stranách ulice. A ani u jednoho nestály dvě ženy v tmavých pláštích. Mohly zahnout za roh. Mat se musel spolehnout na své štěstí. Když došlo na náhodnou hru, fungovalo jeho štěstí zvlášť dobře. Ty zatracené ženské to asi považovaly za zatracenou hru. Světlo ho spal, ať mu štěstí vydrží.

Zavřel oči, uprostřed ulice se otočil kolem dokola a udělal krok. A prudce narazil do někoho tvrdého, až oba zachrčeli. Na Mata se zle mračil rozložitý chlapík s malými ústy a špatnou výšivkou na ramenou hrubého kabátu, mračil se a hladil nůž za pasem. Matovi to bylo jedno. Stál přímo naproti jednomu krámku. Přitlačil si klobouk na hlavu a rozběhl se. Kostky se opravdu točily rychleji.

Stěny krámu od podlahy ke stropu lemovaly police přecpané štůčky látek a další byly naskládané na stolech mezi nimi. Prodavačka byla hubená žena s velkou bradavicí na bradě a její pomocnice štíhlá, hezká a rozzlobená. Mat dovnitř vrazil ve chvíli, kdy prodavačka říkala: „Naposled opakuju, jestli mi nepovíte, proč jste tady, pošlu Nelsu pro stráž.“ Tuon a Selucia, tváře dosud zakryté kapuci, pomalu procházely kolem stěny plné látek a zastavovaly se, aby si mohly sáhnout, aniž by prodavačce věnovaly pozornost.

„Jsou se mnou,“ zafuněl Mat. Vytáhl z kapsy měšec a hodil ho na nejbližší stůl. Hlasité zacinkání vyvolalo u prodavačky široký úsměv. „Dej jim, co budou chtít,“ nakázal jí Mat. A k Tuon přísně dodal: „Jestli si něco koupíte, bude to tady. Pro dnešek už mám procházek dost.“

Kdyby mohl, byl by to vzal zpátky. Promluvit takhle se ženou znamenalo, že okamžitě vyletí jako Aludřina rachejtle. Ale Tuon k němu jenom vzhlédla. A plné rty zvedla v nepatrném úsměvu. Byl to tajný úsměv, určený pro ni, ne pro něj. Světlo ví, co znamenal. Mat nesnášel, když to ženy dělaly. Aspoň že se ty kostky nezastavily. To by mělo být dobré znamení, ne?

Tuon nepotřebovala mluvit, aby si mohla vybrat, prostě jenom ukazovala najeden štůček za druhým a malýma hnědýma rukama odměřovala, kolik jí má prodavačka ustřihnout. Prodavačka se stříhání ujala osobně, místo aby jím pověřila pomocnici, což bylo vzhledem k okolnostem jenom dobře. Tuon si vybrala několik odstínů červeného hedvábí, potom zelené a víc druhů modrého, než Mat vůbec tušil, že existuje. A chtěla i několik různě silných druhů plátna a sukno – nad ním se šeptem poradila se Selucií – ale hlavně jí šlo o hedvábí. Matovi se měšec vrátil mnohem prázdnější, než čekal.

Když byly všechny látky poskládané a zabalené a převázané v kusu hrubého plátna – a bez příplatku, děkuju mockrát – byla toho hromada jako pro formana. Mata nepřekvapilo, že se od něj čeká, že to odnese na zádech. Klobouk si musel vzít do ruky. Muž se oblékne do nejlepšího, co má, koupí ženě hedvábí, a ona si přesto najde způsob, jak ho přinutit pracovat! Možná ho chtěla donutit zaplatit za to, jak předtím promluvil.

Jak se tak plahočil městem za dvěma ženami, hlupáci na něj civěli s otevřenou pusou. Ty dvě se vznášely jako kočky, které vylízaly smetanu. I když byly zahalené až po špičku nosu, jejich záda mluvila jasně. Slunce ještě nedosáhlo poledne, nicméně řada lidí čekajících na to, až je vpustí do cirkusu, se táhla až skoro k městu. Většina na něj koukala a ukazovala, jako by byl pomalovaný šašek. Jeden z koňáků hlídajících peníze se na něj ušklíbl a otevřel pusu, ale Mat jeho pohled chladně opětoval a muž se raději začal znovu věnovat penězům, sypajícím se od lidí do skleněné nádoby a do truhly. Mat usoudil, že se mu při návratu do Lucova cirkusu ještě nikdy tolik neulevilo.

Než s oběma ženami udělal tři kroky, přiběhl k nim Juilin a pro jednou bez Thery i své červené čapky. Chytač zlodějů měl tvář jako vytesanou ze dřeva starého dubu. S očima upřenýma na lidi procházející kolem ztišil hlas. A mluvil naléhavě. „Hledám tě. Jedná se o Egeanin. Je… zraněná. Pojď honem.“

Jeho hlas mluvil jasně, avšak Mat si navíc uvědomil, že kostky v jeho hlavě přímo duní. Hodil ranec látek koňákům a rychle jim přikázal, ať ho hlídají stejně jako pokladnici, a ani nepočkal, aby se přesvědčil, jestli ho vzali vážně. Juilin se rozběhl a Mat se hnal za ním po široké hlavní uličce cirkusu, kde diváci halasně pokřikovali a civěli na čtyři polonahé bratry Chavany stojící jeden druhému na ramenou, na hadí ženy v průsvitných kalhotách a vestách pošitých flitry, sedící si na vlastních hlavách, a na provazochodkyni v těsných modrých spodkách, šplhající po dřevěném žebříku ke svému provazu. Kousek před provazem Juilin zahnul do užší uličky, kde na šňůrách mezi vozy viselo prádlo a účinkující tu posedáváli na stoličkách a schůdcích u vozů a čekali, až na ně přijde řada. Pobíhaly tu děti s míči a obručemi. Mat věděl, kam mají namířeno, ale chytač zlodějů běžel příliš rychle, aby ho mohl zastavit.

Před sebou uviděl zelený vůz. Latelle nakukovala pod něj a Luca, v jednom ze svých jasně červených plášťů, odháněl párek žonglérek. Obě ženy v nabíraných kalhotách a s tvářemi natřenými nabílo jako šašci urozenců se ještě pořádně podívaly pod vůz, než ho poslechly. Když se Mat dostal blíž, poznal, na co zírají. Domon, bez kabátu, seděl na zemi pod vozem a v náruči kolébal bezvládnou Egeanin. Ta měla zavřené oči a z koutku úst jí tekl pramínek krve. Paruku měla nakřivo. To bylo z nějakého důvodu nápadné. Vždycky si dávala plno práce, aby ji měla rovně. Kostky duněly jako hrom.

„Tohle může být katastrofa,“ vrčel Luca a mračil se střídavě na Mata a na Juilina. Mračil se rozzlobeně, ne ustrašeně. „Možná jsi na mě přivolal pohromu!“ Zahnal houf vykulených dětí a zavrčel na tlustou ženu v sukni se stříbrnými flitry. Miyora dělala s levharty věci, které by se neodvážila zkusit ani Latelle, ale teď jen pohodila hlavou a odešla. Lucu nebral nikdo tak vážně, jako se bral sám.

Když se přihnaly Tuon se Selucií, trhl sebou a už jim chtěl přikázat, ať také odejdou, ale pak si to rozmyslel. Vlastně se začal mračit zamyšleně. A ustaraně. Jeho žena mu zřejmě neřekla, že Mat se ženami jde ven, a z pohledu na ně bylo zřejmé, že se někam vydali. Modrooká žena měla na zádech ranec látek, ale držela se zpříma. Člověk by si mohl myslet, že komorná urozené paní je zvyklá nosit těžká břemena, avšak její výraz prozrazoval rozčilené podráždění. Latelle si ji prohlédla od hlavy k patě a ohrnula nos nad Matem, jako by on mohl za to, že ta ženská vystrkuje své pozoruhodné poprsí. Lucova žena uměla skvěle ohrnovat nos, nicméně vedle Tuonina přísného výrazu vypadala docela mile. Z její kapuce hleděla soudkyně připravená vydat rozsudek smrti.

Matovi bylo pro tuto chvíli lhostejné, co si ta žena myslí. Ty zatraceně kostky. Odhodil dozadu plášť, poklekl a sáhl Egeanin na hrdlo. Tep měla slabý a nitkovitý.

„Co se stalo?“ zeptal se. „Poslali jste pro některou sestru?“ Kdyby s Egeanin pohnuli, mohli by ji zabít, ale léčení by ještě mohlo zabrat, pokud si Aes Sedai pospíší. Jenom to jméno nechtěl vyslovit nahlas, když kolem chodilo tolik lidí a zvědavě se ohlíželo, než je Luca s Latelle zahnali. Ona v tom byla úspěšnější. Latelle byla vlastně jediná, kdo Lucu poslouchal.

„Renna!“ Domon to jméno vyplivl. Přes krátké vlasy a vousy podle illiánské módy, s vyholeným horním rtem, nevypadal směšně. Vypadal vylekaně a vražedně, což byla nebezpečná kombinace. „Viděl jsem ji, jak bodla Egeanin do zad a utekla. Kdybych ji dostal do ruky, zlomil bych jí vaz, ale moje ruka je to jediné, co ještě drží Egeanin krev v těle. Kde je ta zatracená Aes Sedai?“ prskl. Tolik k zachovávání opatrnosti.

„Jsem tady, Bayle Domone,“ oznámila Teslyn chladně a přiběhla s Therou, která se vyděšeně podívala na Tuon a Selucii, zakvičela a chytila se Juilina. Podle toho, jak se třásla, mohla každou chvíli omdlít.

Když Aes Sedai s tvrdým výrazem uviděla, co má před sebou, nebo možná kde to leží, udělala obličej, jako by měla pusu plnou trnů, ale pak si rychle klekla pod vůz k Domonovi a chytila Egeanin za hlavu kostnatýma rukama. „Joline by na to byla lepší,“ zamumlala, „ale snad dokážu –“

Stříbrná liščí hlava Matovi na prsou zchladla a Egeanin sebou trhla, až jí spadla paruka, a málem se vytrhla Domonovi. Oči měla vykulené. Křeče trvaly jen chvilku, pak se zase svezla zpátky, funěla a z medailonku se opět stal jen kousek stříbra. Mat na to už byl skoro zvyklý. A byl hrozně nerad, že si na to zvykl.

Teslyn se také posadila, a málem upadla, dokud ji Domon jednou rukou nepodepřel. „Děkuju,“ zafuněla Teslyn po chvíli neochotně. „Ale nepotřebuju pomoc.“ Při vstávání se však opírala o stěnu vozu a chladným zrakem všechny vyzývala, jen ať se opováží něco říci. „Čepel sklouzla po žebru, takže minula srdce. Teď už musí jen odpočívat a jíst.“

Mat si všiml, že okamžitě popadla svůj plášť. V jedné uličce stál před zeleně pruhovaným stanem hlouček žen v barevných pláštích a tvářily se soustředěně. V druhé po Teslyn vrhalo pohledy půl tuctu krasojezdců v bíle pruhovaných kabátech a těsných spodcích a mezitím si šeptali. Bylo příliš pozdě bát se, že někdo pozná tvář Aes Sedai. Příliš pozdě bát se, že někdo z nich ví, co je to léčení. Kostky v jeho hlavě přímo bušily. Nezastavily se, hra ještě nebyla dohrána.

„Kdo ji hledá, Juiline?“ zeptal se. „Juiline?“

Chytač zlodějů se přestal zlobně mračit na Tuon a Selucii a mumlat něco Theře, i když tu dál poplácával po ruce. „Vanin a Rudé paže, Lopin a Nerim. Taky Olver. Byl pryč dřív, než jsem ho stačil zarazit. Ale v tomhle…“ Přestal uklidňovat Theru na dost dlouho, aby mohl ukázat na hlavní uličku. I na tuto vzdálenost byly slyšet hlasy. „Stačilo jen, aby se jí dostal do ruky jeden z těch barevných plášťů, a mohla zmizet s prvními lidmi, kteří odcházeli. Kdybychom se pokoušeli zastavit každou ženu s nasazenou kapuci, nebo si ji jen prohlídnout, máme na krku vzpouru. Tihle lidi jsou nedůtkliví.“

„Katastrofa,“ úpěl Luca a pevně si přitiskl plášť k tělu. Latelle ho objala. Muselo to být jako nechat se objímat levhartem, ale Luca se rozhodně uklidněné netvářil.

„Světlo mě spal, proč?“ zavrčel Mat. „Renna byla vždy ochotná lízat mi ruku! Myslel jsem, že jestli to někdo přežene…!“ Na Theru se ani nepodíval, ale Juilin po něm vrhl temný pohled.

Domon vstal s Egeanin v náručí. Zprvu se chabě vzpírala – nepatřila k ženám, které se rády nechávají nosit jako panenky – ale nakonec si zřejmě uvědomila, že sama to nezvládne. Opřela se mu o prsa a jen se nešťastně mračila. Domon se poučí. I když žena potřebuje vaši pomoc, pokud ji nechce, donutí vás za to zaplatit. „Já jsem jediná, kdo zná její tajemství,“ protáhla slabým hlasem. „Jediná, kdo ji mohl prozradit. Asi si myslela, že bude bezpečnější, když mě zabije, než se vrátí domů.“

„Jaký tajemství?“ chtěl vědět Mat.

Egeanin trochu zaváhala a zamračila se. Nakonec si povzdechla. „Renna byla jednou uvázaná. Stejně tak Bethamin a Seta. Dokážou usměrňovat. Nebo se to možná dokážou naučit, nevím. Ale a’dam na ně fungoval. Možná funguje na všechny sul’dam.“ Mat si hvízdl. To by pro Seanchany byl pořádný kopanec do hlavy.

Luca si vyměnil zmatený pohled s manželkou a očividně jim nerozuměli ani jediné slovo. Teslyn zůstala s otevřenou pusou a vyrovnanost Aes Sedai spláchl šok. Selucia však rozzlobeně zavrčela a v očích jí zaplálo. Hodila ranec na zem a popošla k Domonovi. Tuon kmitla prsty, což ji na místě zastavilo. Tuon měla tvář jako tmavou, nečitelnou masku. Nicméně to, co slyšela, se jí nelíbilo. Když o tom tak Mat přemýšlel, říkala, že sama cvičila damane.

Světlo ho spal, navrch ke všemu se má oženit se ženou, která dokáže usměrňovat?

Dusot kopyt ohlásil Harnana a zbylé tři Rudé paže. Vojáci se blížili uličkami mezi stany rychlým klusem. Meče měli schované pod pláštěm a Metwyn měl dýku skoro stejně dlouhou jako krátký meč a Gorderan měl na sedle pověšenou těžkou kuši, nataženou a připravenou. Natáhnout silné lanko napínákem by mu zabralo dlouhou dobu, ale takhle mu stačilo nasadit šipku. Harnan měl zvratný koňský luk a u pasu toulec ježící se šípy. Fergin vedl Oka.

Harnan se ani nenamáhal sesednout. Podezíravě se zadíval na Tuon a Selucii a také na Luca s Latelle a naklonil se. Hrubě vytetovaný dravec na jeho tváři byl jasně vidět. „Cestou ven přejela jednoho koňáka. Vanin ji sleduje. Prý by večer mohla dorazit do Coramenu. Tam má namířeno. Jede rychleji než vozy, ale nemá sedlo. S trochou štěstí ji chytíme.“ Mluvil, jako by štěstí bylo daná věc. Muži z Bandy věřili ve štěstí Mata Cauthona víc než Mat Cauthon sám.

Zřejmě neměli na vybranou. Kostky se stále otáčely. Pořád tady byla naděje, že padnou v jeho prospěch. Malá naděje. Štěstí Mata Cauthona. „Ať tví lidi vyrazí na silnici, jak nejrychleji to půjde, Luco,“ řekl a došel k Okovi. „Tu plachtu a všechno, co nedokážeš rychle naložit, nechej tady. Hlavně jeď.“

„Copak ses zbláznil?“ vybuchl Luca. „Jestli se pokusím tyhle lidi vyhnat, dojde ke vzpouře! Oni chtějí zpět svoje peníze!“ Světlo, ten muž by myslel na peníze, i kdyby mu hlava ležela na popravčím špalku.

„Představ si, co se stane, jestli tě tu zítra najde tisícovka Seanchanů.“ Mat mluvil chladně. Jestli selže, Seanchané Lucův cirkus brzy dohoní, i když bude pohánět koně. Luca to věděl taky, protože se tvářil, jako by právě kousl do zkažené švestky. Mat si ho nevšímal. Kostky duněly, ale ještě se nezastavily. „Juiline, nechej Lucovi všechno zlato, vezmi jen větší měšec.“ Třeba se z toho Luca dokáže vyplatit, jakmile Seanchané poznají, že Dceru zatracených Devíti měsíců nemá u sebe. „Seber všechny a vyjeď, jak nejrychleji to půjde. Jakmile budeš mimo dohled z města, zajeď do lesa. Najdu tě.“

„Všechny?“ Juilin zakryl Theru svým tělem a ukázal hlavou na Tuon a Selucii. „Nechej ty dvě v Juradoru a Seanchané se třeba spokojí s tím, že je mají zpátky. Alespoň je to zpomalí. Pořád mluvíš o tom, že je dřív nebo později pustíš.“

Mat se podíval Tuon do očí. Velkých, tmavých očí v hladké, bezvýrazné tváři. Trochu si odhrnula kapuci, takže ji viděl dobře. Když ji tu nechá, nebude moci říci ta slova, a pokud to udělá, bude příliš daleko, aby na tom záleželo. A když ji tu nechá, nikdy nezjistí, proč se tak záhadně usmívá ani co za tou záhadou leží. Světlo, byl přece hlupák! Oko udělal několik netrpělivých kroků.

„Všechny,“ řekl. Nekývla Tuon, jakoby pro sebe? Proč by to dělal? „Jedeme,“ oznámil Harnanovi.

Davem museli vést koně krokem, ale jakmile se dostali na silnici, Mat pobídl Oka do cvalu, až za ním plášť vlál, a hlavu držel skloněnou, aby mu nespadl klobouk. Takové tempo nemohli koně vydržet dlouho. Silnice se stáčela mezi kopci a vedla přes hřebeny. Brodili se mělkými potoky a dusali přes dřevěné mosty, kde byla voda hlubší. Na svazích se opět objevily stromy, zelené borovice a kaliny mezi holými větvemi ostatních. Na kopcích byly statky, nízké kamenné domy se střechami z tašek a vyšší stodoly a občas nějaká víska zvíci deseti domů.

Několik mil od cirkusu Mat zahlédl na cestě tlustého jezdce sedícího v sedle jako pytel sádla. Kůň byl dlouhonohý sedák a běžel pravidelným klusem. Bylo jasné, že zloděj koní si vybere dobré zvíře. Když je Vanin zaslechl, ohlédl se, ale zpomalil jen do kroku. To bylo zlé.

Když Mat zastavil Oka vedle šedáka, Vanin si odplivl. „Nejspíš najdeme jejího koně uštvanýho k smrti, takže ji potom budu moct vystopovat, až půjde pěšky,“ zamumlal. „I když neměla sedlo, jela rychleji, než jsem čekal. Jestli si pospíšíme, možná ji doženeme do západu slunce. Pokud její kůň nezchromne nebo nezdechne, tak se tou dobou dostane do Coramenu.“

Mat se podíval na slunce, které stálo v nadhlavníku. Za půl dne to byl velký kus cesty. Kdyby se obrátil, mohl by do západu slunce být hodný kus cesty od Juradoru ve společnosti Thoma, Juilina a ostatních. S Tuon. A Seanchané by věděli, že honí Mata Cauthona. Muž, který unesl Dceru Devíti měsíců, nemohl mít dost štěstí, aby z něj udělali jen da’covale. A někdy zítra nebo pozítří by narazili Lucu na kůl. Lucu a Latelle, Petru, Clarine a všechny ostatní. Bylo by to hotové houští kůlů. Kostky se mu kutálely v hlavě dál.

„Zvládneme to,“ zavrčel. Neměl jinou možnost.

Vanin si odplivl.

Urazit na koni takovou dálku rychle se dalo jediným způsobem, pokud chtěl mít člověk nakonec živého koně. Půl míle zvířata vedli, půl míle klusali. Pak cval a trysk a zpátky do kroku. Slunce začalo klesat a kostky se otáčely. Cesta vedla kolem řídce zalesněných kopců a přes hřebeny. V potocích, jež se daly překonat třemi kroky, si koně ani nesmočili kopyta a potoky širší byly překlenuty mosty dřevěnými a občas i kamennými. Slunce klesalo stále níž a kostky se kutálely stále rychleji. Už byl téměř zpět u Elbar a po Renně nebylo ani vidu, ani slechu, až na škrábance v udusané hlíně silnice, na něž Vanin ukazoval, jako by to byly milníky.

„Už se blížíme,“ zahuhlal, ale neznělo to šťastně.

Pak zahnuli za kopec a před nimi se objevil další nízký most. Za ním se silnice stáčela k severu do dalšího horského sedla. Slunce sedělo na hřebeni a svítilo jim do očí. Coramen ležel na druhé straně toho hřebene. Mat si stáhl klobouk do čela a pátral na cestě po ženě, po komkoliv, ať na koni, či opěšalém, a nálada mu poklesla.

Vanin zaklel a ukázal.

Do kopce na druhém břehu řeky se ploužil zpěněný ryzák a žena na jeho hřbetě ho hystericky pobízela do kroku. Renna příliš toužila dostat se k Seanchanům, aby se držela cesty. Byla od nich snad dvě stě kroků, a mohly to být míle. Její kůň byl na pokraji zhroucení, ale stále by se mohla dostat na druhou stranu kopce a na dohled stráží, než by ji dohonili. Stačilo, aby se dostala na kopec, asi dvacet kroků.

„Můj pane?“ ozval se Harnan. Luk měl natažený. Gorderan měl kuši opřenou o rameno a také mířil.

Mat cítil, jak se v něm cosi zachvělo a zemřelo. Nevěděl co. Něco. Kostky duněly. „Střílejte,“ přikázal.

Chtěl zavřít oči. Kuše zadrnčela. Šipka proletěla vzduchem jako černá šmouha. Renna přepadla koni na krk, když ji střela zasáhla. Téměř se jí podařilo se narovnat, když ji trefil Harnanův šíp.

Pomalu spadla z koně a klouzala ze svahu, točila se a odrážela od stromů, padala stále rychleji, až dopadla do řeky. Chvíli plavala ve vodě u břehu, pak ji zachytil proud a odnesl ji pryč. Její sukně se vzdouvaly nad hladinou. Pomalu plula k Elbar. Nakonec se možná dostane do moře. Takže tři. Skoro mu nezáleželo na tom, že se kostky zastavily. Byly tři. Už nikdy víc, říkal si, zatímco Renna mizela z dohledu za ohybem řeky. I kdybych měl zemřít, už nikdy víc.

Zpátky jeli pomalu. Nemělo smysl spěchat a Mat byl k smrti utahaný. Ale zastavili se, jen aby dali napít a odpočinout koním. Nikomu nebylo do řeči.

K Juradoru se přiblížili až nad ránem. Město bylo temné, brána zavřená. Měsíc byl schovaný za mraky. Plátěné stěny Lucova cirkusu byly kupodivu stále na místě kousek za městem. Dva svalnatí chlapi byli zabalení v pokrývkách a chrápali pod velkým praporem, jak hlídali vchod. I od silnice bylo jasné, že uvnitř jsou vozy a stany.

„Aspoň můžu Lucovi říct, že nakonec nemusí utíkat,“ pronesl Mat unaveně a zamířil s Okem ke vchodu. „Možná nás nechá trochu se vyspat.“ Za všechno zlato, jež mu nechal, by jim měl Luca dát vlastní vůz, ale jak ho tak Mat znal, doufal jen v čistý slamník někde v závětří. Zítra vyjede najít Toma a ostatní. A Tuon. Zítra, až si odpočine.

Větší šok ho čekal v Lucově voze. Uvnitř bylo opravdu hodně místa, přinejmenším na vůz. Uprostřed stál úzký stolek a kolem něj se dalo pohodlně projít. Stolek, skříně a police byly vyleštěné, až se blýskaly. V pozlaceném křesle seděla Tuon – Luca musel mít křeslo, a dokonce pozlacené, když si všichni ostatní museli vystačit se stoličkami! – a za ní stála Selucia. Zářící Luca se díval, jak Latelle nabízí Tuon talíř s pastičkami, které si tmavá žena prohlížela, jako kdyby opravdu hodlala sníst něco z toho, co Lucova žena uvařila.

Když Mat vešel, Tuon se netvářila sebeméně překvapeně. „Chytili jste ji, nebo snad zabili?“ zeptala se a těmi divně ohnutými prsty zvedla paštiku.

„Zabili,“ oznámil jí hluše. „Luco, co pro Světlo –“

„Zakazuju to, Tretko!“ štěkla Tuon a ukázala na něj prstem. „Zakazuju ti truchlit pro zrádkyni!“ Trochu polevila, ale stále mluvila přísně. „Zasloužila si smrt tím, že zradila říši, a tebe by byla zradila stejně klidně. Snažila se tě zradit. Ty jsi vykonal spravedlnost, tak se za to nestyď.“ Z jejího tónu bylo jasné, že když jednou řekla spravedlnost, myslela to smrtelně vážně.

Mat zavřel oči. „Ostatní tu jsou taky?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ opáčil Luca a stále se usmíval jako idiot. „Urozená paní – vznešená paní, odpusť, vznešená paní,“ hluboko se jí poklonil, „promluvila s Merrilinem a Sandarem a… No, víš, jak to chodí. Umí být velmi přesvědčivá, urozená paní. Vznešená paní. Cauthone, teď k mému zlatu. Řekl jsi, že mi ho mají dát, ale Merrilin řekl, že mi radši podřízne krk, a Sandar mi vyhrožoval, že mi rozbije hlavu, a…“ Jak se na něho Mat díval, odmlčel se, ale hned se zase rozzářil. „Podívej, co mi urozená paní dala!“ Otevřel šuplík a uctivě vyndal složený papír. Papír byl silný a bílý jako sníh. Drahý. „Glejt. Pochopitelně není s pečetí, jenom s podpisem. Velkolepý kočovný cirkus s přehlídkou divů a zázraků Valana Lucy je nyní pod osobní ochranou vznešené paní Tuon Athaem Kore Pendrag. Všichni samozřejmě vědí, kdo to je. Mohl bych jet i do Seanchanu. Mohl bych vystupovat před císařovnou! Kéž žije věčně,“ dodal spěšně s další úklonou Tuon.

Pro nic, pomyslel si Mat zoufale. Svezl se na postel a lokty se opřel o kolena, čímž si vysloužil přísný pohled od Latelle. Jenom Tuonina přítomnost jí nejspíš zabránila v tom, aby ho praštila!

Tuon rázně zvedla ruku, panenka z černého porcelánu, a přesto každým coulem královna, i přes ty šaty. „To smíš použít jen v případě potřeby, mistře Luco. Naléhavé potřeby!“

„Ovšem, vznešená paní. Ovšem.“ Luca se klaněl a div že nezačal líbat podlahu.

Všechno to bylo pro nic!

„Zvláště jsem vyjmenovala ty, kteří nejsou pod mou ochranou, Tretko.“ Kousla do paštiky a prstem si otřela drobky. „Uhádneš, kdo je na tom seznamu jako první?“ Usmála se. Ne zle. Byl to další z těch jejích pobavených úsměvů nad něčím, co on neviděl. Náhle si něčeho všiml. Na rameni měla přišpendlenou tu kytičku hedvábných růžiček.

Proti své vůli se rozesmál. Hodil klobouk na podlahu a chechtal se. Prese všechno své úsilí tu ženu vůbec neznal! Ani trochu! Smál se, až ho bolela žebra.

30

Co dokáže hůl přísah

Slunce sedělo na obzoru a silueta Bílé věže v dálce byla dokonale osvětlena, ale chlad právě uplynuvší noci jako by zesílil a tmavé mraky táhnoucí oblohou hrozily dalším sněhem. Zima ustupovala, ale stále se držela ještě v době, kdy již mělo začít jaro, a nerada se vzdávala své vlády. Do Egwainina stanu pronikl hluk ranních prací, třebaže stan stál stranou ostatních. Tábor jako by vibroval. Dělníci nosili vodu od studní a přiváželi dřiví na oheň a dřevěné uhlí. Služky budou sestrám roznášet snídani, novicky z druhé třídy se vzápětí poženou na ranní jídlo a ty z první a třetí třídy zase do výuky. Dnešek byl významný den, i když to ještě nikdo nevěděl. Dnes nejspíš skončí neschválené vyjednávání, jež probíhalo v Dareinu u stolu ve stanu pod mostem do Tar Valonu. Neschválené bylo na obou stranách. Elaidini nájezdníci dál beztrestně plenili na druhém břehu řeky. V každém případě to bude na delší dobu poslední setkání.

Egwain se podívala, co dostala ke snídani, povzdechla si a sebrala černý flíček z horké kaše. Otřela si prsty do lněného ubrousku, aniž by se přesvědčila, zda to byl červ. Když si nemohla být jistá, dělala si menší starosti kvůli tomu, co ještě mohlo zůstat v misce. Dala si do úst lžíci a snažila se soustředit na sladké kousky sušených meruněk, které do ní Chesa zamíchala. Nekřuplo jí něco mezi zuby?

„Jak říkávala moje matka, naplní to žaludek, takže si toho nevšímej,“ zamumlala Chesa, jako kdyby mluvila sama se sebou. Tak dávala Egwain rady, aniž by překročila hranici mezi paní a komornou. Alespoň jí radila, když u toho nebyla Halima, a ta dnes ráno odešla brzy. Chesa seděla na truhlici na šaty pro případ, že by Egwain něco potřebovala nebo bylo nutné někam zaběhnout s vyřízením, ale občas zabloudila pohledem k hromadě šatstva, které se dnes mělo vyprat. Nevadilo jí před Egwain zašívat a opravovat, ale probírat špinavé prádlo by podle ní znamenalo tu hranici překročit.

Egwain se zatvářila vyrovnaně a už jí chtěla říci, ať se jde nasnídat – Chesa považovala jíst dříve než ona za další přestupek –ale než stačila otevřít pusu, vrazila do stanu Nisao obklopená září saidaru. Než se chlopně stanu zavřely, Egwain venku zahlédla Sarina, Nisaina holohlavého, zakrslého strážce s černou bradou. Malá sestra měla kapuci shozenou a pečlivě upravenou na ramenou tak, aby byla vidět podšívka ze žlutého sametu, ale plášť si držela, jako by cítila zimu. Neřekla nic, jen po Chese vrhla ostrý pohled. Chesa počkala, až Egwain kývne, a pak popadla svůj plášť a vyběhla ven. Záři jediné síly sice neviděla, ale poznala, když Egwain chtěla mít soukromí.

„Kairen Stang je mrtvá,“ začala Nisao bez úvodu. Obličej měla hladký a hlas vyrovnaný a mrazivý. Byla dost malá, aby se Egwain cítila vysoká, a držela se, jako by chtěla získat na výšce. To Nisao obvykle nedělávala. „Sedm sester už zkoušelo ozvuk, než jsem se tam dostala. Není pochyb, že ji zabil saidín. Měla zlomený vaz. Roztříštěný. Jako by jí někdo otočil hlavu kolem dokola. Aspoň to bylo rychlé.“ Nisao se zhluboka, roztřeseně nadechla a pak si uvědomila, co dělá, takže se narovnala ještě víc. „Její strážce je připravený vraždit. Někdo mu dal bylinkový odvar na spaní, ale až se probere, bude dělat potíže.“ Neudělala obličej, jako to žluté obvykle dělávaly při zmínce o bylinkách, což ukazovalo, jak je rozčilená, ať už se tvářila jakkoliv.

Egwain odložila lžíci na stolek a narovnala se. Křesílko už jí nepřipadalo pohodlné. Teď byla po Leane nejlepší Bode Cauthonová. Novicka. Snažila se nemyslet na to, co ještě Bode je. S několika dny výcviku navíc by Bode dokázala pracovat skoro stejně dobře jako Kairen. Skoro. Avšak nezmínila se o tom. Nisao znala některá tajemství, ale ne všechna. „Anaiya a teď Kairen. Obě z modrého adžah. Víš o nějakém dalším spojení mezi nimi?“

Nisao zavrtěla hlavou. „Jak si vzpomínám, Anaiya byla Aes Sedai padesát nebo šedesát let, když Kairen přišla do Věže. Možná měly nějaké společné známé. Nevím, matko.“ Teď mluvila unaveně a trochu jí poklesla ramena. Tiché vyšetřování Anaiyny smrti ji nikam nedostalo a musela vědět, že jí Egwain hodí na krk i Kairen.

„Zjisti to,“ přikázala Egwain. „Nenápadně.“ Druhá vražda vyvolá dost velké pozdvižení bez toho, aby k němu ještě přidávala. Chvíli si druhou ženu prohlížela. Nisao se mohla vymlouvat nebo mohla tvrdit, že je to od začátku pochybné, ale doteď byla vždycky modelem sebeovládání a neochvějné sebejistoty žluté adžah. Nyní ale ne. „Chodí kolem mnoho sester se saidarem?“

„Několika jsem si všimla, matko,“ odpověděla Nisao škrobeně. Vzdorně zvedla bradu, avšak po chvíli záře kolem ní pohasla. Přitáhla si plášť k tělu, jako by jí náhle začalo být zima. „Pochybuji, že by to Kairen prospělo. Její smrt přišla příliš náhle. Člověk se ale cítí… bezpečněji.“

Když malá žena odešla, Egwain zamíchala kaši. Žádné další černé tečky, chuť k jídlu ji ale přešla. Nakonec vstala, hodila si přes ramena sedmipruhou štolu a přehodila si přes ně plášť. Právě dnes nehodlala sedět v šeru. Dnes, ze všech dní, musela dělat přesně to, co obvykle.

Venku ve vyjetých zamrzlých kolejích v uličkách mezi stany rachotily vozy s vysokými koly, naložené velkými sudy s vodou, otepmi naštípaného dříví a pytli dřevěného uhlí, a vozkové byli až po uši zabalení v pláštích proti chladu. Rodiny novicek jako obvykle spěchaly po dřevěných chodnících a obvykle se jim podařilo udělat pukrle před procházející Aes Sedai, aniž by zpomalily. Nedostatek úcty k sestře jim mohl vynést bití, ale stejně tak liknavost, a učitelky byly běžně méně tolerantní než Aes Sedai procházející kolem, neboť ty aspoň mohly omluvit novicku, která utíká okolo.

Bíle oděné ženy stále uskakovaly z cesty při pohledu na štolu na Egwaininých ramenou, jenže ona se odmítala nechat znechutit víc, než už byla, novickami klanějícími se jí na ulici, klouzajícími na zledovatělou zemi a občas padajícími dřív, než je jejich sestřenky dokázaly zachytit. „Sestřenky“ si začaly říkat členky stejné rodinky, což je nějak více stmelilo, jako by byly opravdu příbuzné, a to hodně blízké. Co jí však náladu pokazilo, bylo těch pár Aes Sedai, které zahlédla, jak plují po chodnících mezi vlnami úklon. Mezi svým stanem a amyrlininou pracovnou jich Egwain potkala jen asi deset, ale tři ze čtyř byly kromě plášťů obalené jedinou silou. Nejčastěji chodily ve dvojicích a za nimi se táhli všichni strážci, které měly. A i když nebyly obalené saidarem, vypadaly ostražitě, neustále otáčely hlavy a prohlížely si každého v dohledu.

Připomnělo jí to epidemii skvrnité horečky v Emondově Roli, kdy všichni chodili s kapesníky namočenými v kořalce, přitisknutými na obličej – Doral Barranová, tehdejší vědma, tvrdila, že to pomůže nákaze zabránit – a dívali se po sobě, jako by chtěli zjistit, kdo další je na řadě, u koho se objeví skvrny a praští sebou na zem. Jedenáct lidí zemřelo, než se epidemie přehnala, ale trvalo měsíc od posledního případu, než byli lidé ochotni kapesníky odložit. Egwain si dlouhou dobu spojovala pach kořalky se strachem. Teď ji skoro cítila. V jejich středu zavraždil dvě sestry muž, který dokáže usměrňovat, nemluvě o tom, že zřejmě dokázal přijít a odejít, jak se mu zlíbilo. Strach se mezi Aes Sedai šířil rychleji než jakákoliv choroba.

Stan, který používala jako pracovnu, už byl vyhřátý, když tam dorazila, a z ohřívadla vystupovala vůně růží. Kandelábry se zrcadly i stolní lampy byly zapálené. Všichni znali její denní zvyklosti. Pověsila plášť na věšák v rohu, posadila se za psací stůl a automaticky zachytila vachrlaté křesílko, aby se pod ní hned nesložilo. Stačilo jen dělat to, co obvykle. Zítra bude moci vyhlásit, co udělala.

První návštěvnice ji překvapila, byla to poslední žena, kterou ve svém stanu čekala. Theodrin byla pružná hnědá s tvářemi jako jablíčka, měděnou domanskou pletí a umíněným výrazem. Kdysi se stále usmívala. Teď se postavila na odřený koberec tak blízko, až se jí třásně na šátku otíraly o stůl. Předvedla formální pukrle, a Egwain natáhla ruku, aby jí mohla políbit prsten s Velikým hadem. Na formálnost bylo třeba odpovědět formálností.

„Romanda chce vědět, jestli se s tebou může dnes sejít, matko,“ prohlásila štíhlá hnědá. Mluvila mírně, avšak z jejího hlasu čišela umíněnost.

„Vyřiď jí, že může přijít, kdy bude chtít, dcero,“ odpověděla Egwain opatrně. Theodrin předvedla další pukrle, aniž by změnila výraz.

Když hnědá odcházela, protáhla se kolem ní do stanu jedna přijatá novicka a shrnula si pruhovanou bílou kapuci. Emara byla hubená a malá jako Nisao. Vypadala, jako by ji mohl odnést silnější vítr, ale na svěřené mladší novicky byla tvrdá, tvrdší než mnohá sestra. Ona ale byla tvrdá i na sebe, a život mladší novicky měl být tvrdý. Emara zakoulela šedýma očima na třásně na Theodrinině šátku a opovržlivě se ušklíbla, než si před Egwain uhladila sněhobílé, pruhované sukně. Theodrin na lících vyskočily barevné skvrny.

Egwain praštila rukou do stolu, až kalamář a nádobka s pískem nadskočily. „Zapomněla jsi, jak se slušně chovat k Aes Sedai, dítě?“ vyjela ostře.

Emara rázem zbledla jako stěna – amyrlin nakonec měla špatnou pověst – a honem před Theodrin udělala ještě hlubší pukrle. Ta krátce přikývla a vyrazila ze stanu o hodně rychleji, než jak přicházela.

To, co Emara se silným illiánským přízvukem vybreptala, který šel Egwain přišerně na nervy, byla žádost Lelaine o setkání s amyrlin. Romanda a Lelaine byly kdysi mnohem méně formální, objevovaly se bez ohlášení a kdy se jim zachtělo, ale vyhlášení války Elaidě hodně věcí změnilo. Ne všechno, ale dost na to, aby se to dalo snést. Egwain Lelaine odpověděla stejně jako předtím Romandě, i když víc stroze, a Emara málem upadla, jak dělala pukrle, a málem ze stanu vyběhla tryskem. Další hřebíček upevňující pověst o Egwain z al’Vereů, amyrlin, vedle níž vypadala Sereille Bagand jako polštář nacpaný prachovým peřím.

Jakmile byla přijatá pryč, Egwain zvedla ruku a zamračila se na to, co v ní držela. Složený čtvereček papíru, který jí Theodrin podstrčila, když jí líbala prsten. Písmo pokrývající malou stránku, bylo rozmáchlé a zároveň přesné, ale na kraji byla kaňka. Theodrin byla velmi pečlivá. Možná se snažila vyhovět obecnému názoru na hnědé.

Romanda poslala cestováním dvě sestry do Cairhienu a vyšetřuje nějaký příběh, kvůli němuž jsou žluté sestry celé pryč. Nevím, o co jde, matko, ale zjistím to. Zaslechla jsem jednu z nich, jak mluví o Nyneivě, ale ne jako kdyby byla v Cairhienu, šlo o nějaký drb s ní spojený.

Ta hloupá ženská dokonce připojila své jméno!

„Co je to, matko?“

Egwain překvapeně nadskočila a jenom tak tak zachytila padající křesílko. Zamračila se na Siuan, která stála ve stanu s šátkem s modrými třásněmi na loktech a koženým pouzdrem na papíry přitisknutým na prsa. Modrooká žena nad Egwain překvapením zvedla obočí.

„Na,“ zavrčela Egwain podrážděně a papír jí přistrčila. Nebyla vhodná chvíle na to, aby nadskakovala! „Víš o Kairen?“ Pochopitelně o ní musela vědět, přesto Egwain dodala: „Už jsi zařídila nezbytné změny?“ Nezbytné změny. Světlo, mluví stejně nabubřele jako Romanda. Je nervózní. Až teď ji napadlo popadnout saidar a splést tkanivo proti odposlouchávání. Teprve když byla ochrana na místě, napadlo ji, že dnešek musí být nejlepší čas, kdy by mělo někoho napadnout, že má se Siuan nějaké soukromé jednání.

Siuan nebyla nervózní. Ta přežila pořádné bouře. A dalo by se říci, že přežila i utopení. Dnešek pro ni byl jen trochu větrný. „Není třeba, dokud to s těmi čluny nebudeme vědět jistě, matko,“ odpověděla klidně, položila složku papírů na stůl a úhledně je rozložila mezi kalamář a nádobku s pískem. „Čím míň času bude Bode mít na to, aby si to promyslela, tím míň času bude mít na panikaření.“ Klidná jako tůň. Ani vražda dvou sester ji nedokázala rozrušit. Nebo to, že na místo jedné z nich musí poslat novicku cvičící se teprve pár měsíců.

Když si však přečetla zprávu, zamračila se. „Nejdřív se Faolain začne schovávat,“ zavrčela, „a teď to Theodrin přinese tobě místo mně. Ta hloupá holka má míň rozumu než rybařík! Myslela by sis, že chce, aby někdo zjistil, že pro tebe dohlíží na Romandu.“ Dohlíží. Hezké slovo místo „špehuje“. Obě se cvičily v eufemismech. To Aes Sedai musely. Dnes to ale Egwain šlo na nervy.

„Třeba chce, aby ji někdo odhalil. Třeba už ji nebaví, jak jí Romanda říká, co má dělat, co říkat a co si má myslet. Měla jsem tu přijatou, která se nad jejím šátkem ošklíbala, Siuan.“

Druhá žena zamítavě mávla rukou. „Romanda se snaží každému říkat, co má dělat. A co si myslet. A ten zbytek, věci se změní, jakmile Theodrin a Faolain budou moct přísahat na hůl přísah. Teď už asi nikdo nebude trvat na tom, aby prošly zkouškou na šátek. Do té doby musí brát, co přijde.“

„To nestačí, Siuan.“ Egwain se podařilo mluvit klidně, ale dalo jí to námahu. Měla představu, co ty dvě musí snášet, když jim řekla, aby se přidaly k Romandě a Lelaine. Potřebovala vědět, co přísedící kují, ale měla k těm dvěma závazky. Byly první, kdo jí odpřisáhl věrnost, a navíc ze své vůle. Kromě toho… „Hodně toho, co se dá říct o Theodrin a Faolain, se dá říct i o mně. Když se k nim chová neuctivé přijatá…“ No, toho se ona nebála. Sestry byly něco jiného. Zvláště přísedící. „Siuan, pokud o mně budou Aes Sedai pochybovat, nemůžu doufat, že se mi podaří sjednotit Věž.“

Siuan si nuceně frkla. „Matko, touto dobou už i Lelaine a Romanda vědí, že jsi opravdová amyrlin, i když to třeba nechtějí přiznat. Ty dvě by se nikdy nepřipojily ani k Deane Aryman. Myslím, že v tobě začínají vidět další Edarnu Noregovnu.“

„To je jejich věc,“ zabručela Egwain suše. Deane byla považována za zachránkyni Bílé věže poté, co Bonwhin způsobila tu katastrofu s Artušem Jestřábí křídlo. Edarna byla údajně politicky nejobratnější žena, jaká kdy získala hůl a štolu. Obě to byly velmi silné amyrlin. „Ale jako jsi mi připomněla, musím si dát pozor, abych neskončila jako Shein Chunla.“ Shein začala jako silná amyrlin, Věž i sněmovnu držela pevně v rukou, a skončila jako loutka, která dělala jenom to, co se jí řeklo.

Siuan kývla na pochvalu i na souhlas. Opravdu Egwain učila dějiny Věže a často vynesla na světlo amyrlin, která udělala osudovou chybu. Včetně sebe. „Je tady ale ještě něco,“ zamumlala a poklepala si papírem o prsty. „Až dostanu Theodrin do ruky, bude si přát, aby byla mladší no vička. A Faolain! Jestli si myslí, že se z toho teď vyzují, tak přísahám, že je obě vykuchám jako prasata!“

„Koho že vykucháš?“ zeptala se Sheriam procházející ochranou v závanu chladného vzduchu.

Egwainino křeslo se málem opět složilo na koberec. Bude si muset pořídit něco, na čem se dá sedět a nesloží se to pokaždé, když se pohne. Byla ochotná se vsadit, že Edarna nenadskakovala, jako by měla na zádech platanové chmýří.

„Nikdo, o koho by ses měla zajímat,“ odsekla Siuan a přiložila papír k plameni lampy. Rychle shořel až k jejím prstům, a ona pak rozemnula popel v dlaních a oprášila se. Pravdu o Faolain a Theodrin znaly jen Egwain, Siuan a Leana. A pochopitelně obě sestry. I když toho bylo hodně, co každá z nich nevěděla.

Sheriam napomenutí přijala s klidem. Ze svého zhroucení ve sněmovně se zřejmě docela vzpamatovala. Alespoň získala vnější důstojnost. Dívala se, jak Siuan pálí papír, a trochu přimhouřila zešikmené zelené oči a dotkla se úzké modré štoly na ramenou, jako by chtěla sama sobě připomenout, že ji tam má. Nemusela od Siuan přijímat rozkazy – dostat kronikářku do této pozice připadalo Egwain příliš tvrdé – ale velmi dobře věděla, že Siuan nemusí přijímat rozkazy od ní, což ji muselo žrát, protože Siuan v jediné síle stála tak hluboko pod ní. A taky ji muselo žrát, že tu jsou tajemství, ke kterým ona nemá přístup. Sheriam s tím však musela jíst.

Také přinesla papír, který položila na stůl před Egwain. „Cestou sem jsem potkala Tianu, matko, a pověděla jsem jí, že ti předám tohle.“

„Tohle“ bylo denní hlášení o uprchlicích, třebaže už nechodilo každý den, dokonce ani každý týden, od té doby, co byly novicky organizovány v rodinách. Sestřenky se navzájem podporovaly i ve strachu a slzách a dařilo se jim rozmluvit si navzájem i nejhorší chyby, jako byl například útěk. Na papíře stálo jediné jméno. Nicola Treehill.

Egwain si povzdechla a papír odložila. Myslela si, že Nicolin hlad po vědění ji tu udrží, jakkoliv znechucená se cítila. A přece nemohla tvrdit, že není ráda. Nicola byla potměšilá a bez skrupulí, ochotná vydírat, a udělala by cokoliv, o čem by si myslela, že jí to pomůže v postupu. Nejspíš jí někdo pomohl. Areina by se nezalekla krádeže koní, aby mohly obě uprchnout.

Najednou si všimla data vedle jména. Vlastně dvou dat a s otazníkem. Měsíce se uváděly zřídkakdy, natož dny, pouze na oficiálních dokumentech a smlouvách. Podepsáno a před svědky zapečetěno ve městě Illianu dvanáctého dne savenu tohoto roku milosti… A u hlášení této povahy a při zápisu ženy do knihy novicek. V běžném styku postačilo uvést jen tolik dní před tímto svátkem nebo po něm. Zapsaná data jí připadala divná. Musela si to spočítat na prstech, aby se přesvědčila, že to opravdu vidí.

„Nicola utekla před třemi nebo čtyřmi dny, Sheriam, a Tiana to hlásí až teď? A ani si není jistá, jestli to jsou tři, nebo čtyři dny?“

„Nicolu kryly její sestřenky, matko.“ Sheriam lítostivě zavrtěla hlavou. Nicméně se usmívala pobaveně. Dokonce obdivně. „Ne z lásky. Zřejmě byly rády, že vidí to dítě odcházet, a bály se, že ji přivedou zpátky. S tím svým nadáním k věštění byla opravdu nesnesitelná. Obávám se, že Tiana se na ně velice zlobí. Žádná z nich nebude dneska klidně sedět na zadku a v příštích dnech taky ne, jak se obávám. Tiana říkala, že hodlá každé dát místo snídaně řemenem, dokud se Nicola nenajde. Ale myslím, že by nakonec mohla povolit. Když byla Nicola pryč už tak dlouho před tím, než byl její útěk odhalen, může chvíli trvat, než ji najdou.“

Egwain sebou trhla. Vzpomínala na své návštěvy u správkyně novicek, což bývala právě Sheriam. A zrzka měla pádnou ruku. Výprask každý den, to bude tvrdé. Ale zatajit útěk novicky bylo vážnější než vycházet ven po večerce nebo žertovat. Odstrčila hlášení stranou.

„Tiana to zvládne, jak bude považovat za nejlepší,“ řekla. „Sheriam, nastaly nějaké změny v tom, jak sestry mluví o mém snu?“ Sen o seanchanském útoku odhalila hned ráno a ženy na ni jen lhostejně zíraly, zřejmě proto, že právě zemřela Anaiya. To ohromilo každého.

Místo odpovědi si Sheriam odkašlala a uhladila si modře prostřihávané suknice. „Možná si to neuvědomuješ, matko, ale jednou z Nicoliných sestřenek je Larine Ayellinová. Z Emondovy Role,“ dodala, jako by to Egwain nevěděla. „Nikdo by si nemyslel, že jí nadržuješ, pokud dáš milost celé rodině. Ať už to nakonec dopadne jakkoliv, prozatím hodlá být Tiana velmi přísná. Budou trpět.“ Egwain se opatrně opřela a zamračila se. Larine byla v jejím věku a vyrůstaly spolu jako kamarádky. Společně klevetily a učily se plést copy, až ženský kroužek řekne, že už jsou dost staré. Přesto byla Larine jednou z několika málo dívek z Emondovy Role, které přijímaly, že Egwain může být opravdu amyrlin, i když to dokazovala hlavně tím, že se držela zpátky. Ale Sheriam si teď myslí, že by Egwain někomu nadržovala? Dokonce i Siuan to zarazilo. „Měla bys lip než kdo jiný vědět, Sheriam, že disciplína novicek je čistě v pravomoci správkyně novicek. Pokud děvčeti neubližují, a o to tu nejde. Kromě toho, jestli si Larine myslí, že jí dneska projde napomáhání k útěku – napomáhání k útěku, Sheriam! – co si bude myslet, že jí projde zítra? Jestli ví, jak na to, může získat šátek. Já ji nepovedu po cestě, která skončí tím, že ji vyhodí za špatné chování. Tak. Co tedy říkaly o mém snu?“

Sheriam zamrkala a podívala se na Siuan. Světlo, ta ženská si myslí, že je Egwain tvrdá, protože je tu Siuan? Protože by mohla někde něco vykládat? Měla by mít rozum, vždyť sama byla správkyní novicek. „Názor sester, matko,“ začala konečně Sheriam, „je takový, že Seanchané jsou tisíc mil daleko a neumějí cestovat, a pokud vytáhnou na Tar Valon, tak to zjistíme dávno předtím, než se dostanou na dvě stě leguí daleko.“

Siuan cosi zabručela, a znělo to hnusně, ale nebyla překvapená. Egwain by taky nejradši nadávala. Starosti kvůli Anaiyně vraždě neměly s lhostejností sester nic společného. Ony nevěřily, že Egwain je snílek. Anaiya si byla jistá, ale Anaiya byla mrtvá. Siuan a Leana jí věřily, ale žádná nestála dost vysoko, aby je vyslechly s něčím víc než s netrpělivou zdvořilostí. A bylo docela jasné, že Sheriam jí nevěří. Poslouchala svou přísahu věrnosti do písmene, jak Egwain čekala, ale nemohla někoho přimět, aby věřil. Všechny jenom opakovaly, co se jim řeklo, a nic se nezměnilo.

Když Sheriam odešla, Egwain přemýšlela, co ji sem vlastně přivedlo. Chtěla jí jenom sdělit, že Larine bude potrestána? Určitě ne. Ale nic jiného neřekla, jen odpovídala na Egwaininy otázky.

Zakrátko dorazila Myrelle a za ní Morvrin. Egwain cítila, jak obě propustily pravý zdroj, než vstoupily do stanu, a své strážce nechaly čekat venku. I když je Egwain zahlédla jen krátce, strážci vypadali ostražitě.

Myrelle se při pohledu na Siuan zle zablýsklo v očích a rozšířila chřípí. Morvrin měla obličej jako z leštěného kamene, ale oběma rukama si uhlazovala tmavě hnědé sukně, jako by si z nich něco smetala. Možná že si to neuvědomovala. Na rozdíl od Sheriam musely přijímat rozkazy od Siuan a žádné se to nelíbilo. Ne že by jim Egwain chtěla dělat schválnosti, ale Siuan věřila, a přísahy nepřísahy, jim tak docela nevěřila. Ne tolik jako Siuan. Kromě toho byly doby, kdy bylo nevhodné, když už ne nemožné, aby sestrám, které jí přísahaly věrnost, říkala, co chce udělat. Siuan mohla nosit zprávy, a tak si Egwain mohla být jistá, že budou všechny splněny.

Zeptala se na řeči o svém snu hned na začátku, ale odpovídaly stejně jako Sheriam, na čemž nebylo nic překvapivého. Seanchané byli daleko. Pokud by se to mělo změnit, dostane se jim včasného varování. Tak to šlo už půl druhého týdne. A hůř…

„Mohlo to být jiné, kdyby byla naživu Anaiya,“ řekla Morvrin balancující na rozvrzané stoličce před psacím stolem. Přes své rozměry to dělala s půvabem. „Anaiya měla tajné znalosti. Vždycky jsem si myslela, že se měla dát k hnědým. Kdyby byla řekla, že jsi snílek –“ Cvakly jí zuby, jak se na ni Egwain ostře podívala. Myrelle se náhle začala zajímat o své ruce nad ohřívadlem.

Ani jedna jí nevěřila. Kromě Siuan a Leany nebyl v celém táboře nikdo, kdo by věřil, že Egwain je skutečný snílek. Varilin převzala rozhovory v Dareinu a obratně zatlačila Beonin do menší role a neustále přicházela s výmluvami, proč nemůže právě teď varování předat. Možná za pár dní, jestli rozhovory budou probíhat hladce. Jako by sestry někdy dělaly něco jiného, než že mluvily v kruzích, aniž by řekly jediné slovo, jež by mohlo druhou stranu urazit. Nikdo kromě Siuan a Leany. O nich si myslela, že jí věří.

Myrelle se obrátila k ní, jako by se násilím odvracela od ohřívadla. „Matko, přemýšlela jsem o dni, kdy byl zničen Shadar Logoth –“ Zarazila se a obrátila se zpět k ohřívadlu, protože do stanu vstoupila žena v modrých šatech, s protaženým obličejem, a přinesla trojnožku s namalovanými spirálami.

Maigan byla krásná, měla velké oči a plné rty, ale jaksi působila prodlouženě. Nebyla vysoká, ale měla dlouhé ruce. Chladně kývla Morvrin a významně si nevšímala Myrelle. „Dnes jsem si přinesla vlastní stoličku, matko,“ pravila a udělala pukrle, nakolik to se stoličkou v jedné ruce šlo. „Ty tvoje jsou vachrlaté, pokud to tak smím říct.“

Nebylo žádné překvapení, že po Anaiyně smrti modré adžah jmenovalo do Egwaininy rady někoho jiného. Egwain jenom doufala v nejlepší, když zjistila, kdo to má být. Maigan bývala spojenkyní Siuan, když byla Siuan ještě amyrlin.

„Nebude ti vadit, když pošlu Siuan pro čaj, matko?“ zeptala se Maigan, když si sedala. „Opravdu bys měla mít k ruce novicku, aby ti vyřizovala věci, ale Siuan bude stačit.“

„Mladší novicky mají svou výuku, dcero,“ odpověděla Egwain, „a i když jsou v rodinách, mají přijaté novicky těžko čas na vlastní studium.“ Kromě toho by musela posílat děvče ven do mrazu pokaždé, když by si chtěla s někým promluvit v soukromí. To nešlo u někoho, kdo se ještě nenaučil ignorovat horko či zimu, a navíc by to každému oznamovalo, že se ve stanu děje něco, co by mohlo být zajímavé zjistit. „Siuan, přinesla bys nám, prosím, čaj? Všechny si určitě rády dáme šálek.“

Když Siuan vyrazila ke vchodu, Maigan zvedla ruku. „Mám ve stanu nádobku s mátovým medem,“ pronesla velitelsky. „Dones ji. A ne abys ujídala. Vzpomínám si, že jsi byla na sladké. Tak rychle.“ Maigan bývala spojenec, teď byla jen jednou z mnoha sester, které Siuan kladly za vinu rozbití Věže.

„Jak říkáš, Maigan,“ opáčila Siuan pokorně, a dokonce trochu ohnula koleno, než odběhla. Maigan stála stejně vysoko jako Myrelle a Morvrin a před ní ji žádné přísahy věrnosti nechránily. Maigan spokojeně kývla. Siuan musela prosit, aby ji znovu přijaly do modrého adžah, a povídalo se, že na tom prošení nejvíc trvala právě Maigan.

Morvrin se omluvila a odešla za Siuan, snad že ji chtěla z nějakého důvodu dohonit, jenomže Myrelle se posadila a pustila se do zápolení s Maigan: která dokáže tu druhou ignorovat víc. Egwain nepřátelství mezi nimi nechápala. Lidé občas prostě neměli jeden druhého rádi. V každém případě to nenapomáhalo hovoru. Egwain využila příležitosti a probírala se papíry v Siuanině složce, ale nedokázala se soustředit na klepy z Illianu ani na narážky z Cairhienu. Theodrinino tvrzení, že žluté sestry kvůli něčemu blázní, zřejmě nic nepotvrzovalo. Siuan by byla něco řekla, kdyby to věděla.

Maigan a Myrelle na ni zíraly, jako by dívat se, jak obrací listy papíru, byla nejzajímavější činnost na světě. Byla by je obě poslala pryč, ale chtěla zjistit, nač Myrelle přišla ohledně dne, kdy byl Shadar Logoth smeten z povrchu země. Nemohla poslat pryč jednu a druhou ne. Ďas je obě vem!

Když se Siuan vrátila s dřevěným podnosem, stříbrným čajníkem a porcelánovými šálky – a Maiganinou bíle polévanou nádobkou na med – šel za ní voják v plátové a kroužkové zbroji. Byl to mladý Shienarec, s vlasy vyholenými až na cop na temeni. Mladý, a ne mladý. Ragan měl na tmavé líci svraštělou bílou jizvu od šípu a obličej měl tvrdý jako člověk, který neustále žije ve smrtelném nebezpečí. Zatímco Siuan rozdávala šálky, muž se uklonil, jednou rukou držel přílbu a druhou měl položenou na jílci meče. Nic z jeho výrazu neprozrazovalo, že se již setkali.

„Je mi ctí sloužit, matko,“ pozdravil formálně. „Posílá mě urozený pán Bryne. Mám vyřídit, že to vypadá, jako by nájezdníci včera v noci přešli na tento břeh řeky. S Aes Sedai. Urozený pán Bryne zdvojnásobil hlídky. Radí, aby se sestry držely v táboře. Aby se vyhnuly nehodám.“

„Smím odejít, matko?“ ozvala se Siuan náhle a mluvila trochu zahanbeným tónem, jako někdo, kdo si náhle musí odskočit.

„Ano, ano,“ propustila ji Egwain netrpělivě a skoro nepočkala, až zmizí ze stanu, a už pokračovala. „Vyřiď urozenému pánu Bryneovi, že Aes Sedai si chodí, kdy se jim zachce a kam.“ Prudce zavřela pusu, než ho mohla oslovit jménem, ale díky tomu vypadala ještě přísněji. Doufala.

„Povím mu to, matko,“ odpověděl a znovu se uklonil. „Sloužím srdcem i duší.“

Maigan se při jeho odchodu pousmála. Vojáky nesnášela – strážci byli podle jejího názoru dobří a nezbytní, vojáci dělali zmatky, které museli jiní napravovat – ale byla ráda, když viděla cokoliv, co zřejmě zaráželo klíny mezi Egwain a Garetha Brynea. Nebo bylo lepší říci, že to ráda viděla Lelaine. V tom byla Lelaininou ženou až do morku kostí. Myrelle se tvářila jen zmateně. Věděla, že Egwain s urozeným pánem Garethem vychází velmi dobře.

Egwain si nalila šálek čaje. A vzala si trochu Maiganina medu. Ruce měla klidné. Čluny byly na místě. Za pár hodin sebere Leana Bode a odjede s ní kus od tábora, než jí vysvětlí, co má dělat. Larine musí přijmout trest, jaký si zaslouží, stejně jako Bode musí udělat, co je třeba. Egwain byla mladší než Bode, když byla poslána na lov černých sester. Shienarci sloužili ve válce proti Stínu v Morně, srdcem i duší. Aes Sedai a ty, z nichž se měly stát Aes Sedai, sloužily Věži. Byla to silnější zbraň proti Stínu než nejlepší meč a v neopatrné ruce o nic méně ostrá.

Když dorazila Romanda a Theodrin jí rozhrnula chlopně, šedovlasá žlutá předvedla velmi odměřené pukrle, ani menší, ani větší, než jaké bylo vyžadováno od přísedící k amyrlin. Nebyly teď ve sněmovně. Byla-li tam amyrlin pouze první mezi sobě rovnými, ve vlastní pracovně nebyla pro Romandu o nic víc. Ale prsten Egwain nepolíbila. Hranice existovaly. Prohlédla si Myrelle a Maigan, jako by uvažovala, zda je má požádat, aby šly pryč. Nebo je poslat pryč. Tohle byla ožehavá záležitost. Přísedící očekávaly poslušnost, ale ani jedna z nich nepatřila k jejímu adžah. A navíc byly v amyrlinině pracovně.

Nakonec neudělala nic, jenom dovolila Theodrin, aby si od ní vzala plášť s květinovými bordurami a nalila jí hrnek čaje. Theodrin nebylo zapotřebí říkat, aby to udělala, a pak se vrátila do rohu, kde kroutila šátkem a tvářila se mrzutě, když se Romanda posadila na prázdnou stoličku. Přes nerovné nohy se Romandě podařilo tvářit, jako by seděla ve věžové sněmovně, nebo možná na trůně, jak si tak upravovala šátek se žlutými třásněmi, jejž nosila pod pláštěm.

„Rozhovory šly špatně,“ oznámila svým vysokým, zvučným hlasem. I tak to od ní znělo jako prohlášení. „Varilin si rozčilením hryže rty. Magla je taky rozčilená, dokonce i Saroiya. Když začne Saroiya skřípat zuby, většina sester by už křičela.“ S výjimkou Janyi se vyjednávání účastnily všechny sestry, které byly před rozdělením Věže přísedícími. Nakonec mluvily se ženami, jež tenkrát byly ve sněmovně také. Beonin musela málem běhat s posílkami.

Romanda si přiložila šálek ke rtům a pak ho držela nad talířkem, aniž by řekla slovo. Theodrin vyrazila a donesla šálek k podnosu, kde do něj přidala med, než ho podala zpátky přísedící, a vrátila se do rohu. Romanda čaj znovu ochutnala a kývla. Theodrin zrudla.

„Hovory budou pokračovat dál,“ prohlásila Egwain opatrně. Romanda byla proti každému vyjednávání, ať bylo pochybné nebo ne. A věděla, co se má stát dnes v noci. Nesdělit sněmovně, co přijde, Egwain připadalo jako zbytečný políček.

Romanda přikývla. „Už nám ukázaly jedno. Elaida nedovolí přísedícím, které za ni mluví, aby byť o píď ustoupily. Je zahrabaná ve Věži jako krysa ve zdi. Jediný způsob, jak ji dostat ven, je poslat za ní fretky.“ Myrelle se zakuckala a Maigan se na ni překvapeně podívala. Romanda se pořád dívala na Egwain.

„Elaida bude odstraněna, tak nebo tak,“ opáčila Egwain chladně a postavila šálek na talířek. Ruka se jí netřásla. Co ta ženská zjistila? A jak?

Romanda se zaškaredila do čaje, jako by v něm pořád nebylo dost medu. Nebo byla zklamaná, že Egwain neřekla víc. Poposedla si, jako by měla v ruce meč a připravovala se k dalšímu útoku. „To, co jsi říkala o rodince, matko. Že jich je přes tisíc a nejenom pár desítek. Že některým je pět, šest set let.“ Kroutila nad takovou hloupostí hlavou. „Jak by to všechno mohlo Věži uniknout?“ Vyzývala k boji, nekladla otázku.

„Teprve nedávno jsme zjistily, kolik divoženek se nachází mezi Mořským národem,“ odpověděla Egwain mírně. „A pořád nevíme jistě, kolik jich je doopravdy.“ Romanda se šklebila. Právě žluté potvrdily, že jen v samotném Illianu jsou stovky divoženek Mořského národa. První bod pro Egwain.

Romanda však ještě neskončila. A nebyla to pro ni ani tvrdá rána. „Budeme je muset pochytat, hned jak to tady vyřídíme,“ prohlásila zachmuřeně. „Nechat jich pár desítek v Ebú Daru a Tar Valonu, aby nám pomohly vystopovat uprchlice, byla jedna věc. Ale nemůžeme dovolit, aby několik tisíc divoženek bylo… organizováno.“ Mluvila ještě opovržlivěji, víc než co jiného jí vadila představa, že se divoženky organizují. Myrelle a Maigan je pozorně poslouchaly. Maigan se předkláněla. Ani jedna nevěděla víc, než co Egwain vykládala, a všechny předpokládaly, že to pochází od Siuaniných špehů.

„Jejich hodně přes tisíc,“ opravila ji Egwain, „a ani jedna není divoženka. Všechny byly vyhozeny z Věže, až na pár uprchlic, které unikly.“ Nezvýšila hlas, ale mluvila rázně a dívala se Romandě do očí. „V každém případě, jak je podle tebe máme pochytat? Jsou ve všech zemích a dělají všechno možné. Ebú Dar byl jediné místo, kde se kdy scházely jinak než náhodou, a odtamtud po příchodu Seanchanů uprchly. Od trollockých válek rodinka Věži sdělovala jenom to, co chtěla, aby Věž věděla. Dva tisíce let se schovávala Věži přímo pod nosem. Jejich počty rostly, zatímco počet žen ve Věži klesal. Jak je asi máme najít mezi všemi divoženkami, které Věž vždycky ignorovala, neboť byly ‚moc staré’, než aby se z nich mohly stát novicky? Rodinka nám nijak nepřekáží, Romando. Používají jedinou sílu skoro tak často jako Aes Sedai, ale vykazují stopy stárnutí jako každý jiný, i když stárnou pomaleji. Jestli budou chtít zůstat schované, nikdy je nenajdeme.“ A to byly další body pro Egwain, aniž by jediný ztratila. Romandě se na čele leskl pot, jisté znamení, jak je rozčilená. Myrelle dávala dobrý pozor, jenže Maigan málem padala ze stoličky, jakkoliv vyrovnaně se tvářila.

Romanda si olízla rty. „Jestli usměrňují, musí vypadat jako my. Jestli stárnou, tak nemůžou usměrňovat často. A není možné, aby žily pět nebo šest set let!“ Už žádné přetvářky.

„Mezi Aes Sedai a rodinkou je jediný skutečný rozdíl,“ řekla Egwain tiše. Přesto to znělo hlasitě. I Romanda zadržovala dech. „Odešly z Bílé věže dřív, než mohly přísahat na hůl přísah.“ Tady to konečně bylo vysloveno nahlas.

Romanda sebou trhla, jako kdyby utržila smrtelnou ránu. „Ty jsi ještě přísahy nesložila,“ zachraptěla. „Hodláš se jich zřeknout? Požádat sestry, aby se jich zřekly?“ Myrelle či Maigan zalapala po dechu. Nebo to možná byly obě.

„Ne!“ vyhrkla Egwain ostře. „Tři přísahy dělají Aes Sedai a já složím přísahy, jakmile dostaneme hůl přísah do rukou!“ Zhluboka se nadechla a zmírnila tón. Ale předklonila se, snažila se do hovoru zatáhnout i druhou ženu. Přesvědčit ji. Málem natáhla ruku. „Jak to je, sestry odcházejí a poslední léta tráví v klidu, Romando. Nebylo by lepší, kdyby to nebyla poslední léta? Kdyby sestry odešly k rodince, mohly by rodinku připoutat k Věži. Další lovení by nebylo nutné.“ Zašla tak daleko, že už mohla udělat i poslední krok. „Hůl přísah umí rozvazovat stejně jako vázat.“

Maigan dopadla na koberec a hned se sbírala a rozčileně si oprašovala sukni, jako by ji někdo strčil. Myrelle zbledla.

Romanda pomalu položila šálek na psací stůl, vstala a upravila si šátek. Bezvýrazně civěla na Egwain, než jí Theodrin položila na ramena plášť, zapnula zlatou sponu a pečlivě jako komorná upravila záhyby. Pak teprve promluvila, a hlas měla tvrdý jako kámen. „Když jsem byla malá holka, snila jsem o tom, že se stanu Aes Sedai. Ode dne, kdy jsem dorazila do Bílé věže, se snažím žít jako Aes Sedai. Žila jsem jako Aes Sedai a jako Aes Sedai zemřu. Tohle se nesmí dovolit!“

Otočila se k odchodu, ale zakopla o stoličku, jíž si zřejmě nevšimla. Theodrin spěchala za ní a kupodivu se tvářila ustaraně.

„Matko?“ Myrelle se zhluboka nadechla a zaťala prsty do tmavozelené sukně. „Matko, opravdu naznačuješ…?“ Odmlčela se, jak to nedokázala vyslovit. Maigan seděla ztuhle na stoličce.

„Vyložila jsem fakta,“ odvětila Egwain klidně. „Rozhodnutí je na sněmovně. Pověz, dcero, zemřela bys raději, kdybys mohla žít a dál sloužit Věži?“

Modrá a zelená sestra si vyměnily pohledy, a pak si uvědomily, co udělaly, a rychle se zase otočily. Žádná nepromluvila, ale Egwain skoro viděla, jak se jim hlavou honí myšlenky. Po chvíli vstala a šla narovnat překocenou stoličku. Ani to je nevytrhlo z povrchních omluv, že to musela udělat sama. Pak se znovu odmlčely.

Egwain se pokusila vrátit ke stránkám Siuaniny složky – v Tearském Kameni vše uvázlo na mrtvém bodě a nikdo netušil, jak to skončí – ale chvíli po Romandině odchodu dorazila Lelaine.

Na rozdíl od Romandy byla štíhlá modrá přísedící sama a čaj si také nalila sama. Posadila se na uprázdněnou stoličku, odhodila dozadu kožišinou podšitý plášť a nechala ho viset na sponě s velkými safíry. I ona měla šátek. Přísedící ho obvykle nosily. Lelaine byla přímější než Romanda. Nebo to tak zvenku vypadalo. Oči se jí tvrdě leskly.

„Kairenina smrt zhatila šance na uzavření dohody s Černou věží,“ zahučela přes šálek čaje a vdechovala páru. „A je nutné to vyřídit s chudákem Llywem. Třeba si ho vezme Myrelle. Dva z jejích tří předtím patřily jiné. Žádná jiná ještě nikdy nezachránila dva strážce, kterým umřela Aes Sedai.“

Egwain nebyla jediná, kdo v tom slyšel zvláštní důraz. Myrelle rozhodně zesinala. Měla jistá tajemství a jedním z nich bylo, že má ve skutečnosti čtyři strážce. Předání pouta Lana Mandragorana od Moirain bylo něco, co nikdo neudělal už celá staletí. Dneska se na spojení s mužem proti jeho vůli Aes Sedai nedívaly dobře. Něco takového se nestalo už celá staletí. „Tři mi stačí,“ vyhrkla. „Omluvíš mě, matko?“

Maigan se tiše zasmála, když Myrelle rychle vyšla ze stanu. Ale ne tak rychle, aby venku nepopadla saidar.

„Ovšem,“ řekla Lelaine a vyměnila si s druhou modrou pobavený pohled, „povídá se, že se se svými strážci sezdala. Se všemi. Chudák Llyw se možná za manžela nehodí.“

„Je široký jako kůň,“ přisadila si Maigan. Přes pobavení nad Myrelliným úprkem nemluvila zlomyslně. Jenom konstatovala. Llyw byl chlap jako hora. „Myslím, že znám jednu mladou modrou, která by si ho mohla vzít. Muži ji takhle nezajímají.“

Lelaine kývla, z čehož bylo jasné, že mladá modrá našla svého strážce. „Zelené umějí být divné. Vezmi si třeba Elain z rodu Trakandů. Vlastně by mě nikdy nenapadlo, že si vybere zelené adžah. Myslela jsem si, že si vyhlédne modré. Ta holka má cit pro změny v politice. I když má taky sklony lézt do hlubší vody, než je zdravé. Nemyslíš, matko?“ S úsměvem se napila čaje.

Tohle se vůbec nepodobalo Romandině opatrnému zkoumání terénu. Tohle bylo bezhlavé sekání. Ví Lelaine o Myrelle a Lanovi?

Poslala někoho do Caemlynu, a pokud ano, kolik toho zjistila? Egwain napadlo, jestli se Romanda necítila vyvedená z rovnováhy.

„Myslíš, že Kairenina vražda tu dohodu zhatí?“ optala se. „Pokud víme, mohl se třeba Logain vrátit pro nějakou šílenou mstu.“ Proč to pro Světlo řekla? Musí si dávat pozor na jazyk a vzít rozum do hrsti. „Nebo to možná byl nějaký chudák z okolních statků nebo mostních měst.“ Lelaine se usmála ještě víc a posměšně, ne pobaveně. Světlo, tak neuctivá nebyla za celé měsíce.

„Kdyby chtěl Logain mstu, matko, asi by byl v Bílé věži a vraždil červené.“ Přes svůj úsměv měla hlas klidný. Bylo to rozčilující. Možná to byl záměr. „Je skoro škoda, že to neudělal. Mohl dostat Elaidu. Ale tak by nedostala, co si zaslouží. Ne, Kairen na to nemá vliv o nic větší než Anaiya, ale dohromady kvůli nim budou sestry víc trvat na zárukách a omezeních. Ty muže možná potřebujeme, ale musíme mít jistotu, že kontrolu máme my. A naprostou.“

Egwain kývla. Nepatrně. Souhlasila, jenže… „Možná bude těžké přimět je, aby na to přistoupili,“ řekla. Těžké. Dneska rozhodně všechno zmírňuje.

„Pouto strážce lze trochu upravit,“ ozvala se Maigan. „Jak to je, dokážeš muže přimět, aby udělal, co chceš, jen s trochou přetahování, ale to se dá snadno odstranit.“

„To mi zní až příliš jako nátlak,“ vybuchla Egwain. Tkanivo znala od Moghedien, ale jen proto, aby věděla, jak se před ním bránit. Byla to ohavnost, krádež svobodné vůle jiného člověka, celé jeho bytosti. Každý pod nátlakem udělal, co po něm člověk chtěl. Cokoliv. A věřil, že to dělá z vlastní vůle. Už jenom z toho pomyšlení se cítila špinavá.

Maigan se jí však dívala do očí stejně jako Lelaine a hlas měla úlisný jako tvář. Ona si špinavá nepřipadala. „Nátlak byl použit na sestry v Cairhienu. To už je jisté. Ale já mluvila o poutu, to je něco úplně jiného.“

„Ty si myslíš, že dokážeš asha’many přesvědčit, aby přijali pouto?“ Egwain nedokázala uvěřit. „Kromě toho, kdo se s nimi spojí? I kdyby si každá sestra, která nemá strážce, vzala jednoho a každá zelená dva nebo tři, není tu dost sester. A to i pokud najdete nějakou, která se bude ochotná spojit s mužem, co každou chvíli zešílí.“

Maigan přikyvovala, jako kdyby souhlasila. A upravovala si sukně, jako by ji tak docela neposlouchala. „Jestli se dá pouto změnit jedním způsobem,“ řekla, jakmile Egwain domluvila, „mělo by být možné změnit ho i obráceně. Tak by bylo možné odstranit sdílení a snad i vědomí. Pak by to šílenství nemusel být takový problém. Bylo by to jiné pouto, ne takové, jaké máme se strážci. Všechny budou určitě souhlasit, že to není jako mít doopravdy strážce. Každá sestra se může spojit s tolika asha’many, s kolika bude potřeba.“

Náhle si Egwain uvědomila, co se děje. Lelaine tady jen seděla a civěla do čaje, ale skrz řasy sledovala Egwain. A používala Maigan jako nastrčeného koně. Egwain potlačila hněv a nemusela se nutit, aby mluvila chladně. Hlas měla jako led.

„To zní přesně jako nátlak, Lelaine. To je nátlak a žádné hry se slovíčky to nezmění. A já to vysvětlím každé, kdo to ještě navrhne. A nechám spráskat každou, která to navrhne. Nátlak je zakázaný a zůstane zakázaný.“

„Jak jsem říkala,“ opáčila Lelaine, což mohlo znamenat cokoliv. Další slova byla určitější. „Bílá věž občas udělá chybu. Bez toho se nedá žít. Ale jdeme dál. A i když občas potřebujeme zakrýt svoje chyby, kdykoliv je to možné, dáme je do pořádku. I když je to bolestné.“ Odložila šálek na podnos a odešla s Maigan za patami. Maigan popadla pravý zdroj, ještě než vyšla ze stanu. Lelaine nikoliv.

Egwain se chvíli snažila jen klidně dýchat. Procvičila řeku mezi břehy. Lelaine neřekla, že Egwain z al’Vereů je chyba, která by měla být napravena, ale skoro.

V poledne Chesa Egwain přinesla další dřevěný podnos a na něm teplý, křupavý chleba jen s jednou nebo dvěma podezřele vypadajícími tmavými tečkami a čočku s kousky turínu a tvrdé mrkve a kousíčky něčeho, co mohlo být skopové. Egwain do sebe dostala jen jednu lžíci. Starosti jí nedělala Lelaine. Už jí vyhrožovala i dřív, i když ne od chvíle, kdy dala jasně najevo, že je amyrlin a ne loutka. Místo jídla však zírala na Tianinu zprávu na stole. Nicola by možná nezískala šátek i přes svůj potenciál, ale Věž měla dlouhé zkušenosti s umíněnými, nevychovanými ženskými, které dokázala proměnit v sebevědomé Aes Sedai. Larine čekala zářná budoucnost, ale musela se naučit řídit pravidly, než začne zjišťovat, která lze porušit a kdy. Bílá věž uměla naučit obému, ale všechno hezky popořádku. Bode bude mít skvělou budoucnost. Měla skoro stejně velký potenciál jako Egwain. Ale ať byla žena Aes Sedai, přijatá nebo mladší novicka, Věž od ní žádala to, co bylo zapotřebí pro Věž. Aes Sedai, přijatá, mladší novicka nebo amyrlin.

Když se Chesa po chvíli vrátila a uviděla jídlo téměř nedotčené, dala mnohomluvně najevo své zklamání, zvlášť proto, že našla téměř nedotčenou i snídani. Egwain napadlo, že se vymluví na bolení břicha, jenže to zavrhla. Když jí Chesin čaj vyléčil bolest hlavy – aspoň na několik dní, než se vrátila ještě silnější a každou noc – ukázalo se, že tlustá komorná má celou sbírku bylinek na každou nemoc, pořízenou od každého formana s hbitým jazykem, a každý odvar chutná odporněji než ten předchozí. A vždycky vypadala zklamaná, když Egwain ty hrozné čaje nevypila, že je nakonec do sebe nalila jenom proto, aby si Chesa nedělala starosti. Občas to kupodivu zabralo, ale Egwain to rozhodně nechtěla mít už nikdy v puse. Poslala Chesu s podnosem pryč a slíbila, že se nají později. Chesa jí nepochybně přinese večeři dost velkou na to, aby se s ní dala vykrmit husa.

Při tom pomyšlení se usmála – Chesa nad ní bude stát a lomit rukama, dokud nepozře poslední sousto – ale pohled jí znovu padl na Tianinu zprávu. Nicola, Larine a Bode. Bílá věž byla přísná. Pokud nebyla ve válce díky konsenzu se sněmovnou, nesměla amyrlin… Ale Věž byla ve válce.

Egwain nevěděla, jak dlouho tam seděla a zírala na ten kousek papíru s jediným jménem, ale když se vrátila Siuan, už byla rozhodnutá. Věž byla přísná a nikdy nikoho neprotěžovala. „Už Leana s Bode odjely?“ zeptala se Siuan. „Už před dvěma hodinami, matko. Leana má doručit Bode a pak odplout po řece.“

Egwain kývla. „Prosím, nech mi osedlat Daišara…“ Ne. Někteří lidé už amyrlinina koně poznali. Bylo jich příliš mnoho. Na dohadování a vysvětlování nebyl čas. Nebyl čas prosadit svou autoritu. „Osedlej Belu a počkej na mě na rohu dvě ulice na sever.“ Skoro všichni znali i Belu. Každý znal Siuanina koně.

„Co chceš dělat, matko?“ vyptávala se Siuan ustaraně. „Chci se projet. A Siuan, nikomu o tom neříkej.“ Podívala se jí do očí a vydržela. Siuan bývala amyrlin a dokázala pohledem umlčet i kámen. Teď byla amyrlin Egwain. „Nikomu, Siuan. Tak běž. Honem.“ Čelo stále svraštělé, Siuan odběhla.

Jakmile byla Egwain opět sama, sundala si z krku štolu, pečlivě ji poskládala a strčila si ji za pás. Plášť měla z dobrého sukna, ale docela prostý. Bez štoly na krku mohla být kýmkoliv.

Ulička před její pracovnou byla pochopitelně prázdná, jenomže jakmile překročila zamrzlou ulici, musela se proplétat obvyklou bílou řekou novicek s několika pruhy přijatých a občas i Aes Sedai. Mladší novicky se jí klaněly, aniž by zpomalily, a přijaté dělaly pukrlata, jakmile si všimly, že její sukně pod pláštěm není bílá s pruhy, a Aes Sedai kolem pluly s tvářemi skrytými v kapucích. Pokud si někdo všiml, že za ní nejde strážce, no, hodně sester nemělo žádného. A ne všechny obklopovala záře saidaru. Jenom většinu.

Dvě ulice od své pracovny se zastavila na kraji dřevěného chodníku a obrátila se zády k proudu spěchajících žen. Snažila se uklidnit. Slunce bylo v polovině cesty k západnímu obzoru, zlatá koule nabodnutá na zlomený štít Dračí hory. Stín hory již padal na tábor a na stany se snášelo večerní šero.

Konečně se objevila Siuan na Bele. Kosmatá kobylka kráčela na kluzké ulici pevným krokem, avšak Siuan jí visela na otěžích a na sedle, jako by se bála, že spadne. Možná se i bála. Siuan byla jedním z nejhorších jezdců, jaké kdy Egwain viděla. Když s kletbami slezla na zem, zřejmě se jí ulevilo, že to přežila. Bela na Egwain zařehtala, jak ji poznala. Siuan si upravila kapuci a otevřela ústa, ale Egwain zvedla ruku dřív, než mohla promluvit. Všimla si, jak se druhé ženě na rtech tvoří slovo „matko“. A nejspíš by promluvila dost hlasitě, aby ji slyšeli na padesát kroků.

„Nikomu o tom neříkej,“ napomenula ji Egwain tiše. „A žádné poznámky a náznaky.“ To by mělo pokrýt všechny možnosti. „Dělej společnost Chese, dokud se nevrátím. Nechci, aby si dělala starosti.“

Siuan jen neochotně kývla. Tvářila se málem trucovitě. Egwain usoudila, že bylo moudré dodat „poznámky“ a „náznaky“. Nechala bývalou amyrlin stát jako trucující holčičku a nasedla.

Nejdřív musela jet krokem kvůli zamrzlým kolejím vyježděným v blátě. A protože by se každý divil, kdyby viděl jet Siuan na Bele rychleji. Snažila se držet v sedle jako Siuan, nejistě se kymácela a držela se jednou rukou sedlové hrušky. Měla pocit, že spadne. Bela otočila hlavu a podívala se na ni. Věděla, koho má na zádech, a věděla také, že Egwain umí jezdit lépe. Egwain dál napodobovala Siuan a snažila se nemyslet na to, kde je slunce. Celou cestu z tábora za řady vozů, až ji první stromy skryly před pohledy z tábora.

Pak se předklonila a přitiskla tvář do Běliny hřívy. „Odnesla jsi mě z Dvouříčí,“ zašeptala. „Dokážeš ještě běhat tak rychle?“ Narovnala se a pobídla Belu patami.

Bela nedokázala cválat tak rychle jako Daišar, ale hned zrychlila. Kdysi to byl tahoun, ne závodní nebo válečný oř, ale dávala do běhu své srdce a natáhla krk tak chrabře jako Daišar. Hnala se sněhem a slunce sklouzlo pod obzor, jako by ho někdo namazal. Egwain se skláněla v sedle a pobízela kobylu do běhu. Byl to závod se sluncem, o kterém Egwain věděla, že jej nemůže vyhrát. Jenže i když slunce nedokáže porazit, pořád měla dost času. A Bela běžela.

Smrákalo se, pak se setmělo docela, než Egwain zahlédla měsíc odrážející se na hladině Erinin. Pořád byl čas. Byla na tom samém místě, jako když tenkrát na Daišarovi hovořila s Garethem a dívali se, jak říční bárky přistávají v Tar Valonu. Zastavila Belu a poslouchala.

Ticho. Pak tlumená nadávka. Tiché bručení a škrábání, jak muži táhli po sněhu těžké břemeno a snažili se u toho být potichu. Egwain obrátila Belu po zvuku. Stíny se zavlnily a ona zaslechla tiché šustnutí oceli vyjíždějící z pochvy.

Pak kdosi zamumlal, ne dost potichu. „Toho poníka znám. Je to jedna ze sester. Ta, o který říkají, že bývala amyrlin. Mně tak nepřipadá. Není o nic starší než ta, co přej dělá amyrlin teď.“

„Bela není poník,“ odsekla Egwain. „Odveďte mě k Bode Cauthonové.“

Z nočních stínů se vynořila desítka mužů a obklopila ji s Belou. Všichni ji zřejmě považovali za Siuan, ale to byla jejich věc. Pro ně byla Aes Sedai jako Aes Sedai, a odvedli ji k místu, kde na koni velkém jako Bela seděla Bode v tmavém plášti. Šaty měla taky tmavé. Bílá by byla v noci příliš vidět.

I Bode poznala Belu a poškrábala ji za uchem, když k ní Egwain dojela.

„Zůstaneš na břehu,“ řekla Egwain tiše. „Až bude po všem, můžeš se vrátit se mnou.“

Bode při zvuku Egwainina hlasu ucukla, jako kdyby se popálila. „Proč?“ zeptala se celkem zdvořile. Aspoň tolik se naučila. „Já tohle zvládnu. Leana Sedai mi to vysvětlila a já to zvládnu.“

„Já vím, že ano. Ale ne tak dobře jako já. Ještě ne.“ To znělo jako až příliš tvrdá kritika, jakou si druhá žena nezasloužila. „Jsem amyrlin, Bode. Některé věci můžu rozhodnout jenom já. A o něco bych neměla žádat mladší novicku, když to zvládnu líp.“ Možná to nebylo o tolik mírnější, ale nemohla jí vysvětlovat, jak je to s Larine a Nicolou, ani jakou cenu Bílá věž žádá ode všech svých dcer. Amyrlin to první nemohla vysvětlovat novicce a novicka nebyla připravená zjistit to druhé.

I v noci bylo z jejího držení těla zřejmé, že Bode nerozumí, ale naučila se také, že se nemá hádat s Aes Sedai. Stejně jako se naučila, že Egwain je Aes Sedai. Na ten zbytek dojde později. Věž ji může učit, jak dlouho bude potřeba.

Egwain sesedla, předala Běliny otěže jednomu vojákovi a zvedla si sukni, jak procházela sněhem k funícím mužům. Ti po sněhu jako sáně táhlí velkou pramici. Pramice byla velká a neohrabaná a oni se s ní museli vyhýbat stromům. Nadávali přitom, i když méně, než je u mužů obvyklé, jakmile si všimli, že jde za nimi. V přítomnosti Aes Sedai si muži obvykle dávali pozor na jazyk, a i když jí ve tmě neviděli do tváře, kdo jiný by byl tady u řeky? A i když poznali, že to není žena, jež je měla doprovázet, kdo by se Aes Sedai na něco ptal?

Dotlačili pramici do řeky a dávali pozor, aby voda nešplouchala. Šest se jich vyškrábalo na palubu a nasadilo vesla do havlen obalených hadry. Muži byli bosí, aby nedupali. Po řece pluly i menší čluny, ale dnes v noci museli překonat proud. Jeden z mužů na břehu jí podal ruku a ona se posadila na sedátko na přídi a držela si plášť u těla. Pramice odrazila od břehu a kromě tichého šplouchání vesel ve vodě byla úplně tichá.

Egwain se zadívala na jih k Tar Valonu. Bílé hradby se leskly ve světle přibývajícího měsíce a osvětlená okna dávala městu tlumenou záři, skoro jako by byl ostrov obklopen saidarem. Bílá věž byla vidět i ve tmě, okna ozářená, velká masa lesknoucí se v měsíčním světle. Přes měsíc něco přeletělo a Egwain zadržela dech. Bála se, že to byl draghkar, právě v tuhletu noc zlé znamení. Usoudila však, že to byl jenom netopýr. Možná už se odvažovali ven, jak se blížilo jaro. Přitáhla si plášť úžeji k tělu a dívala se, jak se město blíží.

Když se před pramicí tyčila vysoká hradba Severního přístavu, veslaři zabrali zpětně a pramice těsně minula zeď vedle vjezdu do přístavu. Egwain skoro natáhla ruku, aby pramici od bledého kamene odstrčila. Náraz by určitě zaslechli vojáci na stráži. Vesla tiše čeřila vodu a pramice se zastavila u místa, kde se mohla dotknout železného řetězu přehrazujícího přístav. Veliká oka řetězu se leskla, jak byla namazaná.

Ale nemusela se ničeho dotýkat. Nebylo třeba čekat. Uchopila saidar a cítila radost života dřív, než spletla tkanivo. Řetěz obklopila země, oheň a vzduch a země a oheň se ho dotkly. Černé železo se rozžhavilo doběla po celé šířce přístavu.

Měla právě dost času si uvědomit, že něco uchopilo pravý zdroj kousek od ní na hradbě, když něco udeřilo do člunu, praštilo ji, a potom už ji obklopila studená voda a vnikla jí do nosu a do úst. Tma.

Ucítila pod sebou něco tvrdého a zaslechla vzrušené hlasy. Ženské hlasy.

„Víš, kdo to je?“

„To se podívejme. Rozhodně jsme dostali něco lepšího, než v co jsme doufali.“

Něco se Egwain vtlačilo do pusy a do krku jí vtekl čaj chutnající po mátě. Křečovitě polkla a náhle si uvědomila, jak jí je zima, úplně se třásla. Otevřela oči. A upřela je na tvář ženy, která jí podpírala hlavu a držela hrnek. Vojáci kolem drželi lucerny, takže její tvář jasně rozeznávala. Bezvěkou tvář. Byla v Severním přístavu.

„Tak, správně, holka,“ povzbuzovala ji Aes Sedai. „Všechno to vypij. Je to pořádná dávka, prozatím.“

Egwain se snažila hrnek odstrčit, popadnout saidar, ale cítila, jak opět klouže do temnoty. Čekaly na ni. Někdo ji zradil. Ale kdo?

Doslov

Odpověď

Rand se oknem díval na to, jak prší. Od Páteře světa se přihnala další bouře. Od Dračí stěny. Říkal si, že jaro musí přijít každým dnem. Jaro vždycky nakonec přišlo. Sem do Tearu dříve než domů, i když to zatím moc na jaro nevypadalo. Oblohou proletěl modrostříbrný blesk a trvalo hodně dlouho, než zahřmělo. Blesky v dálce. Rány v boku ho bolely. Světlo, po tak dlouhé době ho bolely i volavky vypálené v dlaních.

„Občas je bolest jediné, co ti řekne, že ještě žiješ,“ šeptal Luis Therin, ale Rand si hlasu ve své hlavě nevšímal.

Dveře za ním se otevřely, a když se ohlédl přes rameno, uviděl muže, jenž právě vstoupil. Bashere měl krátký kabát ze šedého hedvábí a měňavý plášť a za pásem měl zastrčenou vedle meče i hůl vrchního maršála Saldeie, slonovinovou tyčku zakončenou zlatou vlčí hlavou. Holínky s ohrnutými manžetami se mu leskly. Rand se snažil, aby nebylo vidět, jak se mu ulevilo. Byli pryč dost dlouho.

„Tak co?“ zeptal se.

„Seanchané jsou přístupní,“ odvětil Bashere. „Úplní blázni, ale jsou přístupní. Žádají ale o setkání s tebou. Osobní setkání. Vrchní maršál Saldeie není Drak Znovuzrozený.“

„S tou paní Suroth?“

Bashere zavrtěl hlavou. „Zřejmě dorazil člen jejich královské rodiny. Suroth chce, aby ses sešel s někým, kdo se jmenuje Dcera Devíti měsíců.“

Za bleskem v dálce následovalo další zahřmění.

Jezdíme na větrech bouří,

běháme za zvuků hromu.

Tančíme mezi jasnými blesky

a rveme svět na kusy.

Anonymní zlomek z básně

údajně napsané koncem předcházejícího věku

známého jako třetí věk.

Podle některých je přisuzována

Draku Znovuzrozenému.

Slovníček

Poznámka k datování v tomto slovníčku

Od Rozbití světa byly použity tři systémy zaznamenávání dat. První zaznamenává roky Po Rozbití světa (PR). Jelikož však panoval v letech Rozbití a několika následujících téměř dokonalý zmatek a protože tento kalendář byl přijat téměř sto let po Rozbití, byl jeho začátek stanoven uměle. Po skončení trollockých válek bylo mnoho záznamů ztraceno. Bylo jich tolik, že vznikl spor o přesné datování podle starého systému. Proto byl zaveden nový kalendář, který se datuje od konce válek a oslavuje domnělé osvobození světa od hrozby trolloků. Tento druhý kalendář zaznamenává každý rok jako Svobodný rok (SR). Po rozsáhlém ničení, rozbíjení a rozvratu, způsobeném stoletou válkou, vznikl třetí kalendář. Tento kalendář, zaznamenávající léta Nové éry (NE), se používá v současné době.

Arad Doman: Stát na pobřeží Arythského oceánu, v současné době zmítaný občanskou válkou a válkami proti těm, kteří se přidali k Draku Znovuzrozenému. Hlavním městem je Bandar Eban. V Arad Domanu volí vladaře (krále nebo královnu) rada hlav kupeckých cechů (kupecká rada), složená téměř výhradně z žen. Vladař musí být urozeného rodu, ne kupec, a je volen doživotně. Legálně má absolutní moc, může však být sesazen tříčtvrtinovou většinou rady. Současným vladařem je král Alsalam Saeed Almadar, urozený pán z Almadaru, hlava rodu Almadar. Místo jeho současného pobytu je zahaleno tajemstvím.

asha’mani: 1. Ve starém jazyce: „obránci“ nebo „ochránci", ale vždy obránci spravedlnosti a pravdy. 2. Společné jméno a také hodnost dané mužům, kteří přišli do Černé věže poblíž Caemlynu v Andoru, aby se zde naučili usměrňovat. Jejich výcvik se soustředí na způsoby, jakými lze použít jedinou sílu jako zbraň, a dalším rozdílem oproti Bílé věži je to, že jakmile se naučí uchopit saidín, mužskou polovici jediné síly, vyžaduje se od nich, aby všechny denní práce vykonávali s pomocí jediné síly. Novým rekrutům se říká vojáci. Nosí prosté černé kabáty s vysokým límcem podle andorské módy. Povýšení na zasvěceného s sebou přináší právo nosit na límci kabátu stříbrný špendlík, nazývaný meč. Povýšení na asha’mana přináší právo nosit dračí špendlík, červený smalt ve zlatě, na límci spolu s mečem. Ačkoliv mnoho žen, včetně manželek, uprchne, když zjistí, že jejich muži skutečně dokážou usměrňovat, značný počet mužů v Černé věži je ženatých a používá jistou variantu strážcovského pouta, aby si s manželkami vytvořili propojení. Totéž pouto, pozměněné, takže vynucuje poslušnost, se v poslední době používá ke spojení lapených Aes Sedai.

Balwer, Sebban: Původně tajemník Pedrona Nialla na veřejnosti a tajně jeho mistr špion. Z vlastních důvodů pomohl Morgase uniknout před Seanchany z Amadoru a nyní je zaměstnán jako tajemník Perrina ťBashereho Aybary a Faile ni Bashere ťAybara.

Banda Rudé ruky: viz Shen an Calhar

corenne: Ve starém jazyce „návrat". Jméno, které Seanchané dali flotile tisíce lodí a stovkám tisíc vojáků, řemeslníků a ostatních, plujících na těch lodích, kteří přijdou za Předběžníky, aby si vyžádali země ukradené potomkům Artuše Jestřábí křídlo. Viz též Předběžníci.

cuendillar: Údajně nezničitelná substance vytvořená ve věku pověstí. Každou známou sílu použitou k jeho rozbití je schopen pohltit a tím zesílit. Ačkoliv se jeho výroba považovala za navždy ztracenou, vynořily se povídačky o tom, že se objevily nové předměty z něj vyrobené. Známý též jako srdečník.

da’covale: 1. Ve starém jazyce: „ten, kdo je vlastněn“ nebo „osoba, která je majetkem". 2. Mezi Seanchany velice často používný výraz pro otroky. Otroctví má v Seanchanu dlouhou a neobvyklou tradici, protože otroci mají možnost získat postavení s velikou mocí a otevřenými pravomocemi včetně nad těmi, kteří jsou svobodní. Viz též só’džin.

der’morat-: Ve starém jazyce: „mistr cvičitel". 2. Mezi Seanchany předpona ukazující na staršího a velmi zkušeného cvičitele jednoho druhu exotických zvířat, který cvičí ostatní, jako např. der’morat’raken. Der’morat může mít velmi vysoké společenské postavení, k nejvýše postaveným patří der’sul’dam, cvičitelka sul’dam, což je ve vojsku velmi vysoká důstojnická hodnost. Viz též morat.

děti Světla: Společenství držící se přísné asketické víry, odhodlané porazit Temného a zničit jeho temné druhy. Založeno během stoleté války Lothairem Mantelarem na obranu víry před rostoucím počtem temných druhů, během války se vyvinulo v plně vojenskou organizaci, jejíž členové jsou naprosto nesmlouvaví v otázkách víry a jsou přesvědčeni, že pouze oni znají pravdu a právo. Nenávidí Aes Sedai a považují je a všechny, kdož jim pomáhají nebo se s nimi přátelí, za temné druhy. Neuctivě se jim přezdívá bělokabátníci, hlavní velitelství měli původně v Amadoru v Amadicii, ale když Seanchané město dobyli, museli odejít. Ve znaku mají ve stříbrném poli zlaté sluneční paprsky. Viz též tazatelé.

divoká štvanice: Mnoho lidí věří, že Temný (v Tearu, Illianu, Murandy, Altaře a Ghealdanu často nazývaný Děs) vyjíždí do noci s „černými psy", či temnými psy, na lov duší. To je divoká štvanice. Lidé věří, že stačí spatřit divokou štvanici, aby to způsobilo okamžitou smrt buď pro člověka, který ji zahlédl, nebo pro někoho, kdo mu je drahý. Za zvlášť nebezpečné se považuje potkat divokou štvanici na křižovatce těsně před východem či západem slunce. Viz též temní psi.

Dračí legie: Velký vojenský pěší útvar, spojenci Draka Znovuzrozeného. Cvičí ji Davram Bashere podle pravidel, která vymyslel s Matem Cauthonem, pravidel, jež se výrazně liší od obvyklého výcviku pěšáků. I když se mnoho mužů přihlásilo dobrovolně, velký počet legionářů seberou verbíři z Černé věže, když zprvu shromáždí všechny muže v oblasti, kteří chtějí následovat Draka Znovuzrozeného, a teprve poté, co je provedou průchodem poblíž Caemlynu, z nich vyberou ty, kteří se mohou naučit usměrňovat. Zbytek, mnohem větší počet, pošlou do Bashereho výcvikových táborů.

Fain, Padan: Bývalý temný druh, nyní něco víc a horší než temný druh, také nepřítel Zaprodanců stejně jako nepřítel Randa al’Thora, jehož z duše nenávidí. Naposledy viděn, když používal jméno Jeraal Mordeth a radil urozenému pánu Toramu Riatinovi během vzpoury proti Draku Znovuzrozenému v Cairhienu.

Gregorin: Plným jménem Gregorin Panar de Lushenos. Člen rady devíti v Illianu, v současné době správce Illianu pro Draka Znovuzrozeného.

Hailene: Ve starém jazyce „Předběžníci“ nebo „Ti, kteří přišli předtím". Název pro velký seanchanský expediční sbor vyslaný přes Arythský oceán na výzvědy do zemí, kde kdysi vládl Artuš Jestřábí křídlo. Nyní pod velením vznešené paní Suroth, kdy se rozrostl o rekruty z porobených území, Hailene zašlo mnohem dál, než byl jeho původní cíl, vlastně přešlo v návrat. Viz návrat.

hlavní kapitán: 1. Vojenská hodnost velitele královniny gardy v Andoru. V současné době má tuto hodnost urozená paní Birgitte Trahelion. 2. Titul hlavy zeleného adžah, ačkoliv je známý pouze zeleným. V současné době má tuhle hodnost Adelorna Bastine ve Věži a Myrelle Berengari mezi vzbouřenými Aes Sedai pod velením Egwain z al’Vereů.

hledači: Formálněji hledači pravdy. Je to policejní a špionážní organizace seanchanského císařského trůnu. Ačkoliv je většina hledačů da’covale, tedy majetkem císařské rodiny, mají rozsáhlé pravomoci. Dokonce i urození mohou být zatčeni, pokud nezodpovědí hledačům jejich otázky nebo s nimi plně nespolupracují, kdy míru spolupráce určují sami hledači, podléhající pouze císařovně. Hledači, kteří jsou da’covale, mají na rameni znamení krkavce a věže. Na rozdíl od smrtonošů se hledači tímto znamením málokdy chlubí, částečně proto, že pak nezbytně prozradí, kdo jsou.

Cha Faile: 1. Ve starém jazyce: „sokolí spár". 2. Jméno, jež přijali mladí Cairhieňané a Tairenové, kteří se pokoušejí řídit ji’e’toh a přísahali věrnost Faile ni Bashere ťAybara. Potají fungují jako její osobní zvědové a špehové. Od chvíle, kdy upadla do shaidského zajetí, pokračují v této činnosti pod vedením Sebbana Balwera.

Ishara: První královna Andoru (asi 994-1020 SR). Po smrti Artuše Jestřábí křídlo Ishara přesvědčila svého manžela, jednoho z nejlepších Artušových generálů, aby vzdal obléhání Tar Valonu a doprovodil ji do Caemlynu s tolika vojáky, kolik jich sežene. Ostatní se pokoušeli zabrat celou Artušovu říši a neuspěli, ale Ishara se zmocnila malé části a uspěla. Dnes skoro každý urozený rod v Andoru udává svůj původ od Ishary a právo na Lví trůn závisí na počtu jejích přímých potomků i na počtu linií, které se od ní odvozují.

jednotky délky: 30 coulů = 9 dlaní = 1 krok; 2 kroky = 1 sáh; 1000 sáhů = 1 míle; 4 míle = 1 legue.

jednotky hmotnosti: 10 uncí = 1 libra; 10 liber = 1 kámen; 10 kamenů = 1 centnýř; 10 centnýřů = 1 tuna.

Kaensada: Oblast v Seanchanu, obydlená méně civilizovanými horskými kmeny. Tyhle kmeny hodně bojují mezi sebou, stejně jako individuální rodiny uvnitř kmenů. Každý kmen má vlastní zvyky a tabu, která většinou nedávají smysl nikomu mimo kmen. Většina domorodců se civilizovanějším obyvatelům Seanchanu vyhýbá.

kalendář: Týden má 10 dní, měsíc 28 dní, rok 13 měsíců. Několik svátků nepatří do žádného měsíce. Sem patří Letnice (nejdelší den v roce), svátek Díkůvzdání (jednou za čtyři roky o jarní rovnodennosti) a svátek Spásy všech duší, také zvaný Všedušní den (jednou za deset let o podzimní rovnodennosti). Měsíce mají jména – taisham, jumara, saban, aine, adar, saven, amadaine, tammaz, maighdal, choren, shaldine, nesán a danu – avšak ta se používají téměř výhradně v úředních dokumentech. Většina lidí si docela vystačí s ročními dobami.

Katar: Město v Arad Domanu, vyhlášené svými doly a kovárnami. Katar je dost bohatý, aby bylo občas nutné jeho pánům připomenout, že stále patří do Arad Domanu.

kopinický kapitán: Ve většině zemí šlechtičny obvykle samy nevodí své ozbrojence do bitev a najímají si na to profesionálního vojáka, téměř vždy prostého rodu, jenž je zodpovědný za výcvik i velení ozbrojencům. Podle toho, o kterou zemi se jedná, se takový muž nazývá kopinický kapitán, mečový kapitán, vrchní podkoní či vrchní kopiník. Vykládá se o blízkých vztazích, které mezi urozenou paní a sluhou často vznikají, snad nevyhnutelně. Občas jsou dokonce pravdivé.

královnina garda: Elitní vojenský útvar v Andoru. V době míru je garda zodpovědná za udržování královnina zákona a míru. K uniformě královniny gardy patří červený kabát, leštěná kroužková a plátová zbroj, jasně rudý plášť a kónická přílba s mřížovým hledím. Vysocí důstojníci nosí uzly hodnosti na ramenou a mohou mít i zlaté ostruhy se lví hlavou. Nedávným příspěvkem ke královnině gardě je osobní stráž dědičky, tvořená výhradně ženami. Jedinou výjimkou je její kapitán Doilin Melar.

marath’damane: Ve starém jazyce „ty, které je nutné uvázat“ a také „ta, kterou je nutné uvázat". Seanchané tento výraz používají pro každou ženu, která je schopná usměrňovat a není uvázaná jako damane.

mečový kapitán: Viz kopinický kapitán.

měna: Po mnoha staletích obchodování se ve všech zemích užívají standardizované výrazy pro peníze: koruny (největší mince), marky a groše. Koruny a marky se razí ve zlatě nebo stříbře, groše jsou stříbrné či měděné, těm se někdy říká měďáky. V různých zemích ale mohou mít mince různou velikost a váhu. Dokonce i v jednom státě se mince ražené různými vládci mohou lišit váhou a velikostí. Kvůli obchodu se dají peníze mnoha států najít téměř kdekoliv. Z toho důvodu všichni bankéři, lichváři a kupci používají váhy, aby určili hodnotu té které mince. Z tohoto důvodu převažují i značné množství mincí. Jediným papírovým oběživem jsou „průvodní listiny", které vydávají bankéři, jež zaručují, že při předložení listiny obdrží dotyčný určitou sumu peněz. Kvůli velkým vzdálenostem mezi městy je cestování časově náročné a ztěžuje transakce na velké vzdálenosti, takže průvodní listina může být přejata za plnou cenu ve městě poblíž sídla banky, která ji vydala, ale ve vzdálenějším městě už za cenu nižší. Pokud se někdo vydává na delší cestu, má s sebou obvykle jednu či víc průvodních listin, aby je v případě potřeby směnil za peníze. Průvodní listiny obvykle přijímají jen bankéři či kupci a nelze jimi platit v obchodech.

Mera’din: Ve starém jazyce „bezbratří". Jméno přijali, jako společenstvo, ti Aielové, kteří opustili kmen i klan a odešli k Shaidům, protože nedokážou přijmout Randa al’Thora, mokřiňana, jako Car’a’carna nebo proto, že odmítli přijmout odhalení týkající se dějin a původu Aielů. Opuštění kmene a klanu je mezi Aiely téměř neslýchané, proto je shaidská válečná společenstva odmítla přijmout, a oni si tudíž vytvořili vlastní společenstvo Bezbratrých.

Mlčící dcery: Během dějin Bílé věže (přes tři tisíce roků) různé ženy, které se nedokázaly smířit se svým osudem, se pokoušely spojit. Takové skupiny – alespoň většinu z nich – Bílá věž rozprášila, jakmile je objevila, a vážně a veřejně je ztrestala, aby zajistila, že se všichni poučí. Poslední takto rozprášená skupina si říkala Mlčící dcery (794-798 NE). Skupinu tvořily dvě přijaté, jež byly vypuzeny z Věže, a třiadvacet žen, které sebraly a vycvičily. Všechny byly odvlečeny zpátky do Tar Valonu a potrestány a těch třiadvacet žen bylo zapsáno do knihy novicek. Jen jedné z nich se podařilo získat šátek. Viz též rodinka.

molodci: První molodci byli mladí muži studující pod strážci v Bílé věži. Bojovali proti svým učitelům, kteří se pokusili osvobodit Siuan Sanche poté, co byla sesazena z amyrlinina stolce. Vede je Gawyn Trakand a zůstávají věrní Bílé věži. Bojují proti bělokabátníkům vedeným Eamonem Valdou. Doprovázeli Elaidino poselstvo k Draku Znovuzrozenému v Cairhienu a zažili boje s Aiely a asha’many u Dumajských studní. Po návratu do Tar Valonu zjistili, že nesmějí vstoupit do města.

Molodci nosí zelené pláště s Gawynovým stříbrným kancem. Ti, kteří bojovali proti učitelům v Bílé věži, mají na límci malou stříbrnou věžičku. Všude přijímají rekruty, ale neberou veterány a starší muže. Jediným požadavkem je, že rekrut musí zachovávat věrnost výhradně molodcům. Starší členové učí nové rekruty strážcovským technikám, protože odmítají poslouchat příkazy strážců, a několik z nich odmítlo nabídku na spojení s Aes Sedai. V mnoha směrech se zdá, že nejsou ve spojení ani s Věží a Aes Sedai. Toto je částečně důsledek jejich podezření, že do Cairhienu byli vysláni se záměrem, aby výpravu nepřežili.

morat-: Ve starém jazyce „cvičitel". Seanchané tenhle výraz používají pro ty, kteří cvičí exotická zvířata, jako morat’raken, tedy ten‚kdo cviči či jezdí na raken, jimž se také neformálně říká létavci. Viz též der’morat-.

Mořský národ, hierarchie: Atha’an Miere, Mořskému národu, vládne paní lodí Atha’an Miere. Jí pomáhá hledačka větru paní lodí a mistr šermíř. Pod nimi stojí klanové paní vln, každá má k ruce svou hledačku větru a mistra meče. Pod nimi jsou paní plavby (kapitáni lodí) jejich klanu, každá s hledačkou větru a správcem nákladu. Hledačka větru paní lodí je nadřazena všem hledačkám větru klanových paní vln, jež jsou zase nadřazeny hledačkám větru svých klanů. Stejně tak stojí mistr šermíř nad všemi mistry meče a ti zase nad správci nákladu svých klanů. Hodnost není u Mořského národa dědičná. Paní lodí na doživotí volí prvních dvanáct Atha’an Miere, což je dvanáct nejstarších klanových paní vln. Klanovou paní vln volí dvanáct nejstarších paní plavby jejího klanu, jimž se říká prostě prvních dvanáct, kterýžto výraz rovněž označuje nejstarší paní plavby na jednom místě. Stejných prvních dvanáct ji může odvolat. Vlastně každý kromě paní lodí může být degradován až na plavčíka za přestoupení zákona, zbabělost či jiné zločiny. Také hledačka větru paní vln či paní lodí, která zemře, musí z nezbytí sloužit níže postavené ženě, jejíž hodnost tím stoupne.

moudrá žena: Uctivé oslovení používané v Ebú Daru pro ženy vyhlášené svými neuvěřitelnými schopnostmi vyléčit téměř každé zranění. Moudrou ženu podle tradice označuje červený pás. Třebaže si hodně lidí všimlo, že mnoho, vlastně většina ebúdarských moudrých žen ani nepochází z Altary, natož z Ebú Daru, donedávna nebylo známo, a stále to vi jen několik málo lidí, že všechny moudré ženy patří ve skutečnosti do rodinky a používají různé verze léčení. Bylinky a lektvary rozdávají jen jako krytí. Když po vpádu Seanchanů do města rodinka z Ebú Daru uprchla, nezůstala tady žádná moudrá žena. Viz též rodinka.

návrat: Viz corenne.

Nebeské pěsti: Lehce vyzbrojená a lehce ozbrojená seanchanská pěchota, již do bitvy nosí na zádech létající tvorové známí jako to’raken. Všichni muži a ženy jsou menšího vzrůstu, hlavně kvůli omezením daným nosností to’raken. Nebeské pěsti jsou považovány za nejtvrdší vojáky a obvykle je používají k nájezdům, překvapivým útokům na nepřátelské pozice v týlu a tam, kde je důležitá rychlost rozmístění vojáků.

obránci Kamene: Elitní vojenský útvar v Tearu. Současným kapitánem Kamene (velitelem obránců) je Rodrivar Tihera. K obráncům se přijímají výhradně Tairenové a důstojníci jsou obvykle urozeného rodu, byť často z nižších rodů nebo vedlejších větví silných rodů. Obránci mají za úkol držet obrovskou pevnost zvanou Tearský Kámen ve městě Tear, bránit město a provozovat policejní služby ve městě místo městské hlídky. Není-li válka, jejich povinnosti je málokdy zavedou dál od města. Ale stejně jako u většiny elitních útvarů, obránci jsou jádrem, kolem něhož je vytvořeno vojsko. Uniformu obránců tvoři černý kabát s vycpávanými rukávy s černozlatými pruhy a černými manžetami, leštěný kyrys a kapalín s mřížovým hledím. Kapitán Kamene nosí na přílbě tři krátké bílé chocholy a na manžetách kabátu má tři propletené zlaté šňůry na bílém podkladě. Kapitáni nosí dva bílé chocholy a jednu zlatou šňůru na bílých manžetách, poručici jeden bílý chochol a černou šňůru na bílých manžetách, podporučíci jeden krátký černý chochol a prosté bílé manžety. Praporečníci pak mají zlaté manžety a rytmistři čemozlatě pruhované.

okřídlená garda: Osobní stráž první z Mayene a elitní vojenský útvar Mayene. Příslušníci okřídlené gardy nosí červeně natřené kyrysy a červené barbuty a na kopích červené fáborky. Důstojníci mají na přílbách křídla a hodnost určují tenké chocholy.

ozbrojenci, zbrojný lid: Vojáci, spojenci či leníci toho kterého urozeného pána nebo paní.

paní Stínů: Seanchanský výraz pro smrt.

pařez: Veřejné setkání ogierů. Setkání se může pořádat v jedné državě nebo mezi državami a smí na něm promluvit každý dospělý ogier nebo si může vybrat zástupce, aby promluvil za něj. Pařez se často pořádá na největším pařezu stromu v državě a může trvat několik let. Když se vynoří problém či otázka týkající se všech ogierů, uspořádá se velký pařez a na něm se sejdou ogierové ze všech držav. V pořádání velkého pařezu se mohou střídat různé državy.

prorok: Formálněji prorok pána Draka. Kdysi znám jako Masema Dagar, shienarský voják, jemuž se dostalo osvícení a on se rozhodl, že byl povolán, aby světem šířil zprávu o znovuzrození Draka. Věří, že nic – nic! – není důležitější než uznat Draka Znovuzrozeného jako vtělení Světla a být připraven, až Drak Znovuzrozený zavolá, a on a jeho stoupenci používají všechny prostředky, aby ostatní přinutili opěvovat Draka Znovuzrozeného. Vzdal se jména kromě „prorok“ a přivedl chaos do velké části Ghealdanu a Amadicie, kde ovládá značná území. Připojil se k Perrinovi Aybarovi, kterého pro něj poslal Rand, a z neznámých důvodů s ním zůstává, i když se tak zdržuje jeho cesta za Drakem Znovuzrozeným.

Předběžníci: Viz Hailene.

rodinka: I během trollockých válek před více než dvěma tisíci lety (asi 1000-1350 PR) udržovala Bílá věž své zásady a vyhazovala ženy, které se nedokázaly zařadit. Jedna skupina těchto žen, obávající se návratu domů uprostřed válečné vřavy, uprchla do Barashty (nedaleko současného Ebú Daru), jak nejdál se v té době dalo vzdálit od bojů. Říkaly si rodinka a schovávaly se dál a nabízely bezpečný přístav ženám, které vyhodily z Věže. Časem to, jak chodily za ženami, jež měly opustit Věž, vedlo ke kontaktům s uprchlicemi, a přestože přesné důvody možná nikdy nebudou známy, začala rodinka přijímat i uprchlice. Dává si velkou práci, aby těmto dívkám zabránila zjistit cokoliv o rodince, dokud si není jistá, že se na ně Aes Sedai nevrhnou a neodvlečou je pryč. Koneckonců všichni vědí, že uprchlice jsou vždycky chyceny, dříve nebo později, a rodinka ví, že pokud nebude zachovávat utajení, sama bude přísně potrestána.

Ačkoliv to rodinka neví, Aes Sedai ve Věži o její existenci věděly téměř od samého začátku, jenže ve válce neměly čas je vyřídit. Koncem války si Věž uvědomila, že zničit rodinku nemusí být v jejím nejlepším zájmu. Do té doby se většině uprchlic skutečně podařilo uniknout, bez ohledu na věžovou propagandu, ale jakmile jim rodinka začala pomáhat, Věž věděla přesně, kam každá uprchlice míří, a pochytala devět z deseti. Jelikož se rodinka, ve snaze utajit svou existenci i počty svých členek, stěhovala do Barashty a zase ven (totéž platí později pro Ebú Dar) a nikdy nezůstala na jednom místě déle než deset let, aby si nikdo nevšiml, že ženy nestárnou obvyklou rychlostí, Věž věřila, že jich je pár a rozhodně se drží při zemi. Aby využila rodinku jako past na uprchlice, rozhodla se Věž nechat ji na pokoji, na rozdíl ode všech podobných skupin v minulosti, a udržet samotnou existenci rodinky v tajnosti, takže o ní ví jen pár hotových Aes Sedai.

Rodinka nemá zákony, ale pravidla založená částečně na pravidlech platících pro mladší a přijaté novicky v Bílé věži a částečně na nutnosti udržet se v tajnosti. Jak se vzhledem k původu rodinky dalo čekat, svá pravidla dodržuje velmi přísně a platí pro všechny členky.

Současné otevřené kontakty mezi Aes Sedai a ženami z rodinky, o nichž ví jen hrstka sester, odhalily několik šokujících věcí včetně toho, že žen z rodinky je dvakrát víc než Aes Sedai a některé jsou o sto let starší, než kolik se dožila kterákoliv Aes Sedai od trollockých válek. Účinek těchto odhalení jak na Aes Sedai, tak na rodinku, je prozatím otázkou spekulací. Viz též Mlčící dcery; šicí kroužek.

Rudé paže: Vojáci Bandy Rudé ruky, vybraní k dočasné policejní službě, aby zajistili, že ostatní vojáci Bandy nebudou dělat potíže či škody v osadách. Jméno získali podle toho, že ve službě nosí široké červené pásky na pažích, téměř zcela zakrývající rukávy. Obvykle jsou vybírání z nejzkušenějších a nejspolehlivějších mužů. Protože veškeré případné škody musí zaplatit muži sloužící jako Rudé paže, dávají si záležet, aby byl všude klid a pořádek. Hodně bývalých Rudých paží bylo vybráno, aby doprovázely Mata Cauthona do Ebú Daru. Viz též Banda Rudé ruky.

rytí: 1. Schopnost používat jedinou sílu k diagnostice tělesného stavu při nemoci. 2. Schopnost najít ložiska kovové rudy s pomocí jediné síly. Za skutečnost, že tuto schopnost Aes Sedai dávno ztratily, může být zodpovědné to, že se název přiřadil jiné schopnosti.

rytíři: Elitní vojenský útvar v Illianu, jemuž v současné době velí první kapitán Demetre Carcolin. Rytíři poskytují osobní stráž králi Illianu a stráží klíčové body ve státě. Navíc v bitvě tradičně útočili na nejsilnější nepřátelské pozice, aby zjistili slabiny nepřítele, a v případě nutnosti, aby kryli králův ústup. Na rozdíl od většiny obdobných elitních útvarů, cizinci (s výjimkou Tairenů, Altařanů a Muranďanů) jsou nejenom vítáni, ale mohou dosáhnout i nejvyšších hodností, stejně jako obyčejní lidé, což je také neobvyklé. Uniformu rytíře tvoří zelený kabát, kyrys s devíti včelami Illianu a kónická přílba s hledím z ocelové mřížky. První kapitán nosí na manžetách čtyři zlaté šňůry na každé manžetě a tři zlaté chocholy se zelenou špičkou. Poručici nosí dvě žluté šňůry na manžetách a dva tenké zelené chocholy, podporučíci jednu žlutou šňůru a jeden zelený chochol. Praporečníky označují dvě přerušené žluté šňůry na manžetách a jeden žlutý chochol, rytmistra jedna přerušená žlutá šňůra.

Seandar: Císařské hlavní město Seanchanu, ležící na severovýchodě seanchanského kontinentu. Je to také největší město říše.

sei’mosiev: Ve starém jazyce „sklopené oči". Když se o někom mezi Seanchany řekne, že „se stal sei’mosiev", znamená to, že člověk „ztratil tvář". Viz též sei’taer.

sei’taer: Ve starém jazyce „přímé oči“ nebo „rovné oči". Mezi Seanchany se tento termín vztahuje na čest či zachování tváře, na schopnost dívat se druhému do očí. Je možné „být“ či „mít“ sei’taer, což znamená, že člověk má čest či tvář, a také „získat“ či „ztratit“ sei’taer. Viz též sei’mosiev.

Shen an Calhar: Ve starém jazyce „Banda Rudé ruky". 1. Bájná skupina hrdinů, kteří vykonali mnoho pozoruhodných činů a nakonec padli při obraně Manetherenu, když byla země zničena během trollockých válek. 2. Vojenský útvar, který téměř náhodou dal dohromady Mat Cauthon a zorganizoval jej podle vojenských oddílů z dob považovaných za vrchol válečného umění za dnů Artuše Jestřábí Křídlo a bezprostředně předcházejících století.

Sisnera, Darlin: Vznešený pán Tearu, původně se vzbouřil proti Draku Znovuzrozenému, ale nyní slouží jako správce Tearu pro Draka Znovuzrozeného.

sjednocení: Když vojska vyslaná Artušem Jestřábí křídlo pod velením jeho syna Luthaira přistála v Seanchanu, objevila různorodé a pestré státy, často válčící proti sobě, jimž často vládly Aes Sedai. Bez Bílé věže Aes Sedai usilovaly o svou osobní moc s použitím jediné síly. Vytvářely malé skupinky a neustále proti sobě kuly pikle. Z velké části právě toto neustálé intrikování kvůli osobním výhodám a následné války mezi mnoha státy umožnily vojskům z východu začít dobývání celého kontinentu a jejich potomkům dobývání dokončit. Toto dobývání, během něhož se z potomků původních vojsk stali Seanchané, stejní jako ti, které si porobili, trvalo déle než devět set let a nazývá se sjednocení.

smrtonosná garda, smrtonoši: Elitní vojenský útvar Seanchanské říše, zahrnující lidi a ogiery. Všichni lidští příslušníci smrtonosné gardy jsou da’covale, zrození jako majetek a v mládí vybraní pro službu císařovně, jejímž jsou osobním majetkem. Jsou fanaticky věrní a nesmírně hrdí a často předvádějí krkavce vytetované na ramenou, značku císařovniných da’covale. Ogierští příslušníci se nazývají zahradníci a nejsou da’covale. Zahradníci jsou přesto stejně neochvějně věrní jako lidští smrtonoši a jsou ještě obávanější. Ať lidé či ogierové, smrtonoši jsou připravení zemřít za císařovnu a její rodinu, ale věří, že jejich život je majetkem císařovny, aby s ním nakládala dle přání. Přilbice a zbroj mají nalakované na tmavozeleno a krvavě rudo, štíty načerno a na oštěpech a mečích nosí černé střapce. Viz též da’covale.

só’džin: Nejlepší překlad ze starého jazyka by zněl „výše mezi nízkostí", třebaže některé překlady znamenají „obloha i údolí", kromě několika dalších možností. Só’džin je seanchanský výraz pro dědičné vyšší služebnictvo. Jsou da’covale, ale zaujímají postavení se značnými pravomocemi a často též mocí. Kolem só’džin chodí opatrně i urození a se só’džin císařovny mluví jako se sobě rovnými. Viz též urození; da’covale.

srdce: Základní organizační jednotka černého adžah. Vlastně je to buňka. Srdce tvoří tři sestry, které se znají navzájem, každá pak zná jednu další černou sestru.

šicí kroužek: Vůdkyně rodinky. Jelikož žádná členka rodinky nikdy nevěděla, jak Aes Sedai vytvářejí svou hierarchii – tyto informace získá přijatá novicka teprve poté, co projde zkouškou na šátek – nepřikládají velkou váhu síle v jediné síle, ale věku. Starší žena vždycky stojí nad mladší. Šicí kroužek (jméno zvolené, stejně jako rodinka, kvůli své nenápadnosti) se tudíž skládá ze třinácti nejstarších žen z rodinky sídlících v Ebú Daru a nejstarší z nich získává titul nejstarší. Podle pravidel musejí všechny odstoupit, když nadejde čas, aby se přestěhovaly, ale dokud sídlí v Ebú Daru, mají nad rodinkou svrchované pravomoci, jaké by jim každá amyrlin mohla jen závidět. Viz též rodinka.

Taborwin, Breana: Narozená ve šlechtické rodině v Cairhienu, ale o majetek i postavení přišla a teď je služebná, vážně zamilovaná do muže, nad nímž by dříve ohrnovala nos.

Taborwin, Dobraine: Urozený pán z Cairhienu. V současné době je správcem Cairhienu pro Draka Znovuzrozeného.

Tarabon: Stát na pobřeží Arythského oceánu. Kdysi významný stát obchodníků, zdroj mezi jiným tkaných koberců, barev a rachejtlí, sídlo cechu ohňostrůjců. Nyní na Tarabon dopadly těžké časy. Rozvrácený anarchií a občanskou válkou, navíc válkami proti Arad Domanu a Dračím spřísahancům, byl zralý k utržení, když dorazili Seanchané. Nyní jej cele ovládají Seanchané. Kapitula cechu ohňostrůjců byla zničena a z většiny ohňostrůjců naděláni da’covale. Většina Taraboňanů vypadá vděčná, že Seanchané znovu nastolili pořádek, a protože jim Seanchané dovolují pokračovat v tom, co dělali předtím, jen s nepatrným vměšováním, netouží vyvolávat další války tím, že by se pokoušeli Seanchany vyhnat. Někteří urození páni a paní ale zůstávají mimo seanchanskou sféru vlivu a doufají, že znovu získají svou zemi.

tazatelé: Řád uvnitř dětí Světla. Zapřisáhli se objevit pravdu polemikami a odhalováním temných druhů. Při pátrání po pravdě a po Světle obvykle používají útrpné právo. Obvykle zastávají názor, že již pravdu stejně znají a je jen třeba přinutit oběť, aby se k ní přiznala. Říkají si ruka Světla, ruka, která vyhrabe pravdu, a občas jednají tak, jako by byli zcela odděleni od ostatních dětí a rady pomazaných, která dětem velí. Hlavou tazatelů je hlavní inkvizitor, v současnosti Rhadam Asunawa, který sedí v radě pomazaných. Ve znaku mají krvavě rudou pastýřskou hůl.

temní psi: Zplozenci Stínu pocházející z vlčího plemene, zkaženého Temným. V základě připomínají velké psy, ale jsou černější než noc, velcí jako koník a váží několik set liber. Obvykle běhávají ve smečkách po deseti až dvanácti, ačkoliv byly viděny i stopy větší smečky. Na hlíně nenechávají stopy, avšak v kameni zanechávají otisky a často je doprovází pach hořící síry. Obvykle se nevydávají do deště, když však jednou vyrazí, déšť je už nezastaví. Jakmile se vydají po stopě, je třeba se jim postavit a porazit je, jinak oběť nevyhnutelně zemře. Jedinou výjimkou je, když se oběť dostane na druhou stranu řeky, protože temní psi proudící vodu nepřekročí. Alespoň se to tvrdí. Jejich krev a sliny jsou jed, a pokud se dostanou na kůži, oběť zemře pomalu a ve velkých bolestech. Viz též divoká štvanice.

urození: Výraz používaný Seanchany pro svou šlechtu. Existují různé stupně urozenosti. Vysoce urození si holí boky hlavy a lakují si nehty – čím vyšší postavení, tím víc nehtů mají nalakovaných – ale nižší urození smějí mít nalakovaný pouze nehty na malíku. Člověk se může urozeným stát rodem či na něj být povýšen, což je častou odměnou za neobyčejné činy či službu císařství.

vrchní kopiník: Viz kopinický kapitán.

vrchní podkoní: Viz kopinický kapitán.

vrchní tkadlena: Titul hlavy žlutého adžah. V současné době patří Suaně Dragand v Bílé věži. Suana Sedai je jednou z pouze dvou hlav adžah, zasedajících v současné době ve věžové sněmovně.

vrchní úřednice: Titul hlavy šedého adžah. V současné době patří Seranche Colvine ve Věži, ženě známé svým puntičkářským chováním.

Zaprodanci: Jméno dané třinácti nejsilnějším Aes Sedai z věku pověstí, takže byli také jedni z nejsilnějších Aes Sedai vůbec, kteří za války Stínu přešli na stranu Temného a při uzavírání Vrtu uvízli ve věznici Temného. Dlouho se myslelo, že Světlo během války Stínu opustili jen oni, ale byli tu i další, jen těchto třináct mezi nimi mělo nejvyšší postavení. Počet Zaprodanců (oni sami si říkají Vyvolení) se od jejich probuzení poněkud snížil. Známí přeživší jsou Demandred, Semirhage, Graendal, Mesaana a Moghedien a dva další se znovu narodili v nových tělech a dostali jména Osan’gar a Aran’gar. Nedávno se objevil muž, který si říká Moridin, a mohl by být dalším z mrtvých Zaprodanců, které Temný přivedl z hrobu. Stejný případ je možná žena, jež si říká Cyndane, jelikož však Aran’gar je muž přivedený zpět v ženském těle, spekulace ohledně totožnosti Moridina a Cyndane by mohly být marné, dokud nebude zjištěno více.

Content

Křižovatka soumraku
Robert Jordan

Prolog Záblesky ve vzoru

1 Čas odejít

2 Dva kapitáni

3 Vějíř barev

4 Příběh panenky

5 Kování kladiva

6 Pach snu

7 Kovářský hlavolam

8 Vír barev

9 Pasti

10 Signální oheň

11 Řeči o dluzích

12 Dohoda

13 Hlavy rodů

14 Co vědí moudré

15 Houstnoucí temnota

16 Předmět vyjednávání

17 Tajnosti

18 Klábosení se Siuan

19 Překvapení

20 V noci

21 Značka

22 Jedna odpověď

23 Ozdoby

24 Bouře sílí

25 Kdy nosit šperky

26 V So Habor

27 Co je třeba

28 Růžová poupátka

29 Něco bliká

30 Co dokáže hůl přísah

Doslov Odpověď

Slovníček