Монтгомері Лусі Мод

Емілі з Місячного Серпа

Лусі Мод Монтгомері

Емілі з Місячного Серпа

Книга перша

З англійської переклав Олег Бурячківський

Розділ 1. Домівка в лощині

Домівка в лощині розташувалася «за милю ходи звідусіль», як говорили мешканці Травневого Гаю. Стояла вона в невеликій і неглибокій трав’янистій долині й нагадувала собою не інші, зведені людськими руками будинки, а величезний брунатний гриб, що несподівано вигнався з плодючої землі. Провадила до неї вузька, майже заросла зелом стежина, схована від людського погляду ще й густим чагарником із молодих кущів. Жодного іншого будинку звідти не видно було, попри те, що селище розляглося якраз на узвишші.

Елен Грін говорила, ніби це найвідлюдніше місце на світі, присягалася, що не зосталася б тут ані дня, якби не жаліла дитини.

Емілі не знала, що її жаліють, не відала й того, що таке самотність. Брак товариства вона аж ніяк не відчувала. Її-бо компанія була доволі численною: тато, і Майк, і Зухвала Сел; і Велителька Вітрів є завжди поруч; а ще дерева — Адам і Єва, Зарозуміла Смерека та всі її найщиріші подружки-берізки.

І, звісно ж, був «промінчик». Вона ніколи не знала, якої миті він засяє, і саме лиш передчуття, радісне очікування його появи змушувало тріпотіти її серце.

Емілі непомітно вислизнула з дому на прогулянку. Сутеніло, вечір видався холодним. Вона яскраво пам’ятатиме цю прогулянку все своє життя — може, тому, що була вражена якоюсь аж моторошною красою довкілля, а може, тому, що промінчик зблиснув тоді вперше упродовж тижня, але найпевніше тому, що після прогулянки сталося те, що сталося.

То був хмарний холодний день першої половини травня. Заносилось на дощ, але жодної краплини так і не впало. Тато цілий день лежав у вітальні в шезлонгу. Він раз у раз подовгу кашляв, з Емілі був неговіркий, до чого дівчинка, правду казати, не звикла. Здебільшого лежав, підклавши руки під голову, і його великі, але запалі темно-сині очі, з сонним виразом і начебто невидющі, були втуплені у захмарене небо, яке проглядало між гілля двох високих розложистих сосен, що росли перед ґанком. Ці сосни звалися Адамом і Євою. У їхньому розташуванні щодо невисокої яблуні Емілі якось помітила дивовижну подібність з позицією біблійних Адама і Єви стосовно Дерева Пізнання, зображених на малюнку в старовинній книзі, яка належала Елен Грін. Древо Пізнання виглядало достоту так само, як та присадкувата яблунька, і Адам з Євою стояли обабіч нього нерухомі, мовби застиглі, зовсім як пара сосен у палісаднику перед домівкою.

Емілі було цікаво, про що думає тато, але вона ніколи не докучала йому запитаннями, коли кашель посилювався. Вона тільки бажала з кимось погомоніти. Того дня Елен Грін теж не мала настрою балакати. Вона бурчала й бурчала через якісь дрібниці, а це означало, що Елен була чимось стривожена. Бурчала і вчора ввечері, по тому, як лікар шепотів їй щось на кухні й коли давала Емілі на сон прийдешній попоїсти хліба з цукровим сиропом. Емілі не любила хліба з сиропом, однак їла, щоб не образити Елен. Та не часто дозволяла дівчинці їсти перед сном і якщо нині дозволила, то, либонь, відчувала потребу виявити Емілі особливу прихильність.

Емілі сподівалася, що напад бурчання до вечора мине, адже так було зазвичай. Але сьогодні сталося не так, як гадалося: Елен таки не могла скласти Емілі компанію. Втім, як співрозмовниця вона ніколи Емілі не задовольняла. Одного разу Дуглас Стар спересердя вигукнув, що Елен Грін є «нудною, старою буркотухою без клепки в голові», й скільки Емілі звертала свій погляд на Елен, щоразу пригадувала цю характеристику, що здавалася їй навдивовижу влучною.

Тож цілий час між обідом і вечерею Емілі гойдалася в кріслі, читаючи «Мандрівку Пілігрима». Емілі була в захопленні від «Мандрівки». Не раз і не два гуляла вузькою лощиною в товаристві Християна і Християни. Але пригоди Християна захоплювали її значно більше, ніж пригоди Християни, довкола якої завжди крутилося так багато люду! Емілі виявляла цілковиту байдужість до того чару, який випромінювала самотня відважна істота, кинувши виклик усім примарам Похмурої Долини, ба навіть Аполліонові, котрого там перестріла. Адже пітьма і привиди — ніщо, як людина перебуває в чийомусь товаристві. Але йти у темряві самотою — о, Емілі здригалася від самої думки про цей жах!

Коли Елен сповістила, що вечерю вже подано, Дуглас Стар велів Емілі рушати до їдальні.

— Я не буду нині вечеряти. Буду собі лежати й відпочивати. А коли повечеряєш, приходь на поважну розмову.

Він посміхнувся своєю звичною, гарною, теплою посмішкою — солодкою, як визначала її подумки Емілі. Вона швидко впоралася з вечерею, бувши в доброму гуморі, хоч вечеря була несмачною. Хліб виявився черствим, яйця — недовареними, зате, чарівним велінням долі, їй дозволили вечеряти в компанії Майка і Зухвалої Сел. Вони сиділи поряд, одне ліворуч, інше праворуч, і Елен бурчала тільки тоді, як Емілі кидала їм шматки хліба, намащеного маслом.

Зухвала Сел уміла настільки кумедно ставати на задні лапки, передніми хапаючи хліб, а Майк так делікатно, чи не людським дотиком, умів торкати ногу Емілі, коли та зволікала з частуванням! Емілі любила їх обох, однак Зухвала Сел таки була улюбленицею. То була гарна сіробока кішка з великими чорними очима. Пухкенька пестуха! Натомість Майк завжди був худим. Гори їдла, що він споживав, не могли здолати його сухоребрості. Емілі любила його, та їй ніколи не спадало на думку погладити його чи поплескати по боках, і саме тому, що був худий-худющий. А проте вирізнявся певною красою породи, яка не залишала Емілі байдужою. То був сірий, з білим, кіт, де-не-де зовсім білий, з гладенькою шерстю, видовженою мордочкою, довгими вухами і яскраво-зеленими очима; а за вдачею — небезпечний забіяка, що вмить приборкував чужих котів! Навіть кидався на великих псів, женучи їх геть без жодного милосердя.

Емілі любила своїх котиків до нестями. Вона виховала їх самотужки, як заявляла з гордістю. А отримала їх у подарунок від учителя недільної школи, тоді вони були ще малесенькими кошенятами.

— Живий подарунок є особливо милим, — зізналася Емілі Елен, — і з плином часу стає дедалі милішим.

Однак її вельми засмучувала бездітність цієї котячої пари.

— Не розумію, чому Зухвала Сел досі не має кошенят, — скаржилася вона Елен. — Скільки я знаю, в котів зазвичай так багато кошенят, аж вони самі не відають, що робити зі своїм потомством.

Після вечері Емілі повернулася до вітальні. Тато спав. Це дуже втішило її, адже батько вже другу добу спав погано. Попри те, що відчула деяке розчарування, оскільки «поважної розмови» вочевидь сьогодні не буде. Саме такі «поважні» розмови з батьком завжди справляли їй чималу насолоду. Але ради нема — тепер найкраще піти на прогулянку, чудову прогулянку самотою, в сутінках, що пахли весною. Вона ж бо так давно не гуляла!

— Надінь капелюшка й дивись — повертайся додому, як тільки почнеться дощ, — напучувала Елен. — Тобі не можна мокнути під дощем, до того ж на холоді, як-от іншим вертухам у твоєму віці.

— Чому це не можна?! — вигукнула Емілі з обуренням. Чому її позбавляють привілею «мокнути під дощем на холоді», якщо інші діти мокнуть собі безкарно? Так не годиться!

Елен не відповідає — бурчить і бурчить. Емілі своєю чергою бурмоче собі під ніс для власного задоволення: «Ти ж бо нудна, стара буркотуха без клепки в голові!» Іде по сходах нагору, аби видобути з шафи капелюшок і плащ. Піднімається мляво, неохоче, бо страх як любить ганяти з вільною головою. Зрештою, натягає вицвілого капелюшка на смолисто-чорні коси й приязно всміхається до свого віддзеркалення в люстрі. Посмішка народжується в кутиках її губ і помалу розливається по цілому личку — ніжна, м’яка, прегарна, як думає незрідка Дуглас Стар. Це посмішка її покійної матері, сповнена невимовного чару, який схопив його за серце і з першого погляду прикував до Джульєтти Муррей. І це начебто єдина фізична ознака, успадкована Емілі від матері. Щодо інших рис, гадає батько, то вона успадкувала їх від родини Старів: великі золотаво-сірі очі, мовби отінені довгими віями й чорними бровами, високе біле чоло (може, занадто високе, щоб називатися гарним), ніжний овал блідого обличчя, тонкі нервові губи й маленькі вуха, що засвідчують її належність до роду Добрих Чарівниць.

— Вирушаю на прогулянку з Велителькою Вітрів, моя люба, — сповіщає Емілі. — Воліла б і тебе з собою взяти. Чи ти переступала коли-небудь межі цього покою? Сумніваюсь. Цим вечором Велителька Вітрів виходить у поля. Вона висока на зріст, оповита імлою, огорнена прозорими шовковими сірої барви шатами; її крила, неначе в кажана, але крізь них просвічує навколишній світ; очі блискучі, мов зорі, — вони променіють крізь довге розпущене волосся. Вона вміє літати, але нині рушить зі мною в поля. Це моя нерозлучна подруга. Велителька Вітрів! Ми познайомилися, коли мені виповнилося шість років. Ми давні, дуже давні подруги, але не такі давні, як ми з тобою, маленька Емілі-у-Свічаді. Ми ж бо приятельки з давніх-давен, еге ж?

Емілі-перед-Свічадом шле рукою поцілунок Емілі-у-Свічаді й зникає.

Велителька Вітрів чекає на неї за дверима, чекає, колихаючи траву, що росте перед вікном з вітальні, гойдаючи розлоге віття Адама і Єви, шепочучи кущам на вухо щось вельми таємниче, торсаючи Зарозумілу Смереку.

Емілі так давно не вирушала на прогулянку, що нині просто шаліє з радості. Зима видалася бурхливою, нападало так багато снігу, що вийти з домівки — зась. А квітень був дощовитий і вітряний. Тож цим травневим вечором вона почувалася, ніби в’язень, випущений на волю. Куди ж податися? Чи в сторону селища, чи навпростець полями? Емілі обрала друге.

Вона простувала в напрямку посохлих смерек, через широке, з урвистим краєм, пасовище. Там була відлюдна місцинка, зачаклована магічними силами. І саме там вона не раз переживала неприступну для інших насолоду, гостро відчуваючи первородство світу і своє власне. Якби хто угледів Емілі, що прошкує через пусте поле, то не позаздрив би їй. Була вона худенька, бліда, бідно одягнена, часом тремтіла від холоду в своєму благенькому плащику, але не одна королева без вагань віддала б корону за її розкішні видива, за її чудовні мрії. Бурі столочені трави, що стелилися їй під ноги, насправді були яскравим оксамитом. Стара, скоцюрблена, дрібна смерека, під якою вона, задивившись у небо, перепочивала, насправді була мармуровою колоною в палаці богів. Відлеглі пагорби, що бовваніли в туманій далині, насправді були твердинями на сторожі пишної чиєїсь могили. А товаришували їй у дорозі Добрі Чарівниці всієї околиці — тут вона вірила в добрих духів, чародійок у білих шатах і блискучих прикрасах, в зелених чоловічків, що мешкали серед різнотрав’я, в ельфів, що проживали на гіллі молодих смерек, в духів вітру та дикої папороті. Тут могло статися геть усе, будь-яка візія могла перетворитись на дійсність.

А та он галявинка посеред хвойних дерев була чудовим куточком для гри у хованки з Велителькою Вітрів. Тут вона така природня: тільки б скочити притьмом, аби тільки встигнути сховатися за пеньком — ніхто ще не встиг! — і ти вздриш її навіч, подібно до того, як вітер відчувають шкірою і сприймають на слух. Вона ж бо існує, це повів од шат, якими вона розмаює, то сміх її чути з верховіть найвищих дерев, і знов починається гра-полювання, аж ось нарешті… здається, Велителька Вітрів одлетіла. Вечір неначе скупаний в урочій тиші, аж раптом на заході розриваються склубочені хмари, відкриваючи прегарний, блакитно-зеленавий окраєць неба, а на ньому — сріблястий молодик.

Емілі стоїть і дивиться вгору, з’єднавши руки й задерши свою чорняву голівку. Мусить, вернувшись додому, описати цю хвилину в своєму жовтому зошиті, де остання назва є такою: «Життєпис Зухвалої Сел». Навколишня краса тяжітиме над нею, допоки вона не виповість, не змалює її словом. А потім прочитає батькові… Занотовує собі подумки, що верхівки дерев на горбі на тлі зеленаво-блакитного небесного склепіння вирізняються, мов тендітні чорні коронки.

І враз, на одну лиш миттєвість, розкішну, прекрасну миттєвість, осяяв її «промінчик».

Так називала це Емілі, хоч відчувала, що обране слово не зовсім точно передає суть загадкового явища. Воно не давалося схопити його словом. Навіть батько не спромігся збагнути, що насправді означає «промінчик», — він щоразу здавався трохи збентеженим, як чув про нього від Емілі. А іншим вона своєї таємниці не звіряла.

Емілі завжди, скільки пам’ять сягала, відчувала свою близькість, граничну близькість до світу таємничої краси. Цей світ був відокремлений від неї лише тонкою завісою; самотужки вона й на мить не могла відхилити цієї завіси, але вряди-годи… вряди-годи вітер миттєвим рвучким подувом розвівав її, і тоді Емілі зазнавала осяяння, була геть зачудована, на змиг ока — не довше! — країна чудес розчахувала перед нею свою заповітну браму, і вона — не довше одної секунди! — чула звуки неземної мелодії.

Такі миттєвості траплялися зрідка, минали блискавично, лишаючи її задиханою і зачарованою. Не могла воскресити їх за бажанням, не могла й усвідомити їх до пуття, ані заступити образами своєї уяви; однак відчуття дива не полишало її багато днів. Диво ж ніколи не поставало в тому самому вигляді. Нині його викликало споглядання темного віття на тлі високого неба. Інколи його приносив нічний вітер, приносив на крилах своїх разом із гучними, дикими співами; а то вкупі з тінню, що сновигала по полю; було, з’являвся він разом із блискавкою, що ледь не влучала в її вікно під час літньої грози; разом із співом «Святий Боже, Святий Кріпкий, Святий Безсмертний», що лунав у церкві; разом із палахкотливим огнем, який побачила колись у кухні, вернувшись додому одного осіннього вечора; разом з яскравим виразом, щасливо віднайденим, коли змальовувала те чи те явище. І кожного разу, як відвідував її «промінчик», Емілі почувала, що життя є чудовим, таємничим, незнищенно прекрасним.

Вона побігла назад, до домівки в лощині, щоб якнайшвидше опинитися у своїй кімнаті і взятися до опису, доки побачений образ потьмавіє в її свідомості. Наразі ж вона знала тільки одне: якими словами почне. «Височина покликала мене, і в мені щось озвалося на цей поклик». Це речення було вже, сказати б, вирізьблено на дні її душі.

Наблизившись до оселі, вона уздріла на порозі Елен Грін. Та явно чекала на неї. Серце Емілі було переповнене щастям, ту мить вона любила всіх, навіть нудних буркотух без клепки в голові. Вона обіруч обхопила коліна Елен і пригорнулася до них усім тілом. Елен сумовито поглянула на її личко, на якому сильне збудження вималювало темно-рожеві рум’янці, й промовила, тамуючи зітхання:

— Чи знаєш, що твоєму татусеві лишилося жити заледве тиждень, ну, може, два тижні?..

Розділ 2. Емілі пильнує цілу ніч

Емілі стояла безмовна, уп’явши очі в темне, смагляве обличчя Елен, — геть нерухома, неначе скам’яніла. Була приголомшена, ніби Елен ударила її молотком по голові. Рум’янці пощезли з її личка, зіниці розширилися так, що райдужини сховалися зовсім, очі зробилися чорними, як морок безодні. Враження було таким сильним, таким нищівним, аж навіть Елен Грін стало ніяково.

— Кажу це, бо, на мою думку, саме час тобі про все дізнатися, — мовила вона. — Я вже багато місяців прошу твого татуся, щоб нарешті відкрив тобі правду, але він раз у раз відкладає розмову. Я сказала йому: «Один Господь відає, яка вона вразлива, тож якщо ви одного дня помрете наглою смертю, то це може її вбити, адже до вашої смерті вона не буде приготована». А він на те: «Ще є час, Елен, ще є час». І досі навіть слівцем не прохопився, коли ж лікар повідомив мені вчора, що кінець близький, я зрозуміла, що завдання сповістити тебе про стан твого батька й тим приготувати до неминучого нещастя лягає на мене. Опануй себе, дитино, і не дивись на мене такими очима! Нічого лихого з тобою не трапиться, ти будеш під надійною опікою. Кревні твоєї мами не полишать тебе напризволяще, бодай через родову пиху Мурреїв, якщо не з інших спонук. Вони не допустять, аби дитина їхньої крові померла чи пішла до чужих людей, навіть коли це дочка ненависної їм особи. Ти матимеш хатнє вогнище, і то краще, ніж тепер. Не турбуйся ні про що. А щодо татуся, то ти повинна тішитися тим, що він нарешті відпочине. Адже він помирає вже п’ять років. Він справжній мученик, але приховує це від тебе. Люди кажуть, що смерть твоєї мами розбила йому серце: горе звалилося на нього так зненацька… вона ж бо хворіла не довше трьох днів. Тому і хочу, щоб ти знала наперед, що має трапитись; у кожнім разі, не будеш заскочена, коли станеться лихо. На милість Божу, Еміліє Берд Стар, не стій, мов укопана, і не дивись так ошелешено! Мені в голові паморочиться! Таж ти не перша і не остання, хто залишається сиротою на цьому світі! Намагайся бути розважливою. І не докучай татусеві тим, що я тобі розповіла, — чуєш? А зараз ходи в дім, на вулиці вогко; дам тобі випити чогось гаряченького, і гайда в ліжко!

Елен хотіла було взяти дівчинку за руку. Та Емілі вже встигла прийти до тями; вона б голосно скрикнула, якби Елен торкнулася її руки. Але й без дотику видала гострий, сповнений невимовної гіркоти звук, і з очима, що зайшли сльозами, повз руку Елен, простягнену через поріг, кинулася до темних сходів.

Елен скрушно покивала головою і вернулася до кухні.

«Я тільки виконала свій обов’язок, — міркувала вона. — Дуглас Стар знай собі повторює: „Ще є час, ще є час“, з тим і Богові душу віддасть, а вона буде вражена в самісіньке серце. Тепер вона звикатиме до цієї думки, і за кілька днів перестане згадувати про це взагалі. Врешті-решт, якщо правда все те, що я чула про Мурреїв, то це стане для неї справжнісіньким визволенням. Ну, їм теж буде з нею несолодко. Вона успадкувала їхню гордість, їхню пиху, однак саме це допоможе їй витримати удар. Мушу сповістити Мурреїв, що він помирає, але ж не знаю достеменно, коли він помре. І яка-то жінка витримала б на моєму місці!

От, наприклад: це ж просто сором, як тут виховується дитина — навіть до школи не ходить! Гм, я не раз говорила йому, що я про це думаю, тож не можу нічим собі дорікнути. І це тішить мене. Ходи-но сюди, Майку, — зараз же… ти, кара моя! А де ж поділася Сел?»

Елен не могла знайти Зухвалу Сел з дуже простої причини: та була нагорі з Емілі, що міцно притулила її до себе, сидячи потемки скраю ліжка. Була вона у стані розпачу й гіркої самотності, тож це м’яке хутерко й округла оксамитова мордочка зовсім біля її личка справляли їй деяку розраду.

Емілі не плакала: дивилася просто перед себе, в темряву, силкуючись зазирнути у вічі страшному лихові, чиїм провісником стала Елен Грін. Вона не сумнівалася в її словах — щось їй підказувало, що це правда. Чому їй не вільно померти разом із батьком? Вона не в змозі жити без свого татуся.

— Коли б я була Богом, то не дозволила б діятись такому, — промовила вголос.

Проте відчувала, що казати так — це дуже погано з її боку. Елен повідала їй колись, мовби найгіршим переступом, який лиш може скоїти людина, — це нарікати на Бога. Та хай собі! Оскільки вона така нечемна, то, може, Бог її покарає, відібравши в неї життя, — тоді вони з батьком знову з’єдналися б.

Але Бог не квапився з покаранням. Зухвала Сел, котрій стало тісно й задушно у тривалих і надто міцних обіймах Емілі, вислизнула з її рук і безгучно вибігла геть. Тепер дівчинка лишилася сам-на-сам із гострим болем, який відчувала всією своєю істотою. То був, однак, не фізичний біль. Вона не могла його втишити. Не в змозі була побороти його, виливаючи свої почуття у жовтому зошиті. Там вона описала свою зажуру, коли від’їжджав учитель недільної школи; на його сторінках жалілася, коли лягала спати голодною і тоді як Елен казала, що вона, Емілі, певно, схибнулася, якщо верзе небилиці про якусь Велительку Вітрів або ж «промінчик». Звіривши свої почуття паперові, Емілі позбувалася болю. Та про нинішню подію вона не здатна була писати. Не могла навіть звернутися до батька по слова утіхи, як тоді, коли вона так сильно попекла собі долоню, необачно рвучи кропиву. Батько всю ніч тримав її на колінах, розповідав казки, допомагаючи терпіти пекучий біль. Але він, як твердить Елен, помре за тиждень, можливо, за два тижні. Емілі все здавалося, ніби Елен відкрила їй цю жорстоку правду багато, багато років тому. А проте не минуло й години, відколи вона бавилася з Велителькою Вітрів і зачаровано вдивлялася у місячний серп на тлі зеленаво-блакитного неба.

«Промінчик не з’явиться більше ніколи, віднині це неможливо», — міркувала вона.

Та Емілі успадкувала певні риси характеру від своїх шляхетних предків: мужність і витривалість, уміння терпіти страждання, дар милосердя, дар любити всім серцем, здатність радіти. Обдарована цими якостями, вона дивилася на світ широко розплющеними, розумними сірими очима. Здатність переносити страждання, витривалість і мужність нині стали їй у пригоді, підтримавши її дух. Не можна виказати батькові, що Елен усе їй розповіла, це тяжко засмутило б його. Вона мусить затаїти в душі своє жахливе знаття і ще сильніше, всім серцем любити батька протягом дуже короткого часу, що їм відпущено.

З долішнього поверху почувся кашель; коли тато зійде нагору, вона вже має лежати в ліжку. Емілі роздяглася так хутко, як тільки дали змогу зробити це закляклі від холоду пальчики, й шмигнула під ковдру, до ліжка, що стояло біля прочиненого вікна. Весна і ніч озивалися до неї манливими голосами, залишаючись незримими. Велителька Вітрів посвистувала вдалині. А домовиків не чути було. Домовики живуть лише в Країні Щастя. Не маючи душі, вони не в змозі переступити межу, за якою починається Країна Смутку.

Вона лежала змерзла, без сліз, мовби нечула. Батько зайшов до кімнати. Як поволі він ступав і ще повільніше скидав одяг! Як же сталося, що досі вона не звертала уваги на ці очевидні прояви хвороби? Але батько не кашляв, зовсім не кашляв. О, якби то Елен помилилася! А може, й справді помилилася? І враз шалена надія спалахнула в зболілому серденьку. Емілі зітхнула…

Дуглас Стар підійшов до ліжка. Вона відчувала його близькість, близькість рідної, найдорожчої людини. Він, у своєму старому червоному халаті, присів на крісло біля її ліжка. Ох, як же вона його любила! В цілому світі не було і немає такого батька, як він, — такого ніжного, такого чуйного, такого чудового! Вони завжди були друзями, завжди так любили одне одного! Ні, не може бути, щоб тепер їм довелося розлучитись…

— Маленька, ти спиш?

— Ні, — пошепки відповіла Емілі.

— Може, засинаєш, моя люба?

— Ні… ні… не засинаю.

Дуглас Стар взяв її руку й обережно стиснув у своїх долонях.

— Тоді поговоримо, малятко. Мені теж не спиться. Мушу тобі щось повідати.

— О, я знаю вже, знаю! — вигукнула Емілі. — Тату, я знаю все! Елен мені розказала.

Дуглас Стар хвилину-другу сидів мовчки. Нарешті мовив півголосом:

— Стара дурепа… дебела стара дурепа…

Так, ніби огрядність Елен лише підкреслювала її глупоту. І знову, тепер востаннє, у серці Емілі збудилася надія. А може, все це — тільки жахлива помилка, ще одне свідчення дурості Елен?..

— То ж неправда, батечку, чи не так? — запитала вона пошепки.

— Емілі, дитя моє, — сказав тато, — я не можу взяти тебе за руку, не стає сили… підведись-но й присядь мені на коліна, як ти любиш.

Емілі миттю вислизнула з ліжка і скочила батькові на коліна. Він обгорнув її своїм халатом і, міцно пригорнувши до грудей, нахилив обличчя до її голівки.

— Дороге моє дитятко, люба Емілі, — то правда, — визнав він. — Увечері я саме збирався тобі все відкрити. Але, як на те, ця стара ідіотка Елен випередила мене, ще й, напевно, зробила це в брутальний спосіб, чим жорстоко тебе приголомшила. У неї курячий мозок, а чутливість — просто коров’яча. Хай шакали витопчуть могилу її бабці! Я б не завдав тобі такого болю, моя люба.

Емілі наче боролася з чимось зловісним, що душило її.

— Тату… я не можу… не можу винести цієї думки… я цього не переживу.

— Дитино, ти можеш і повинна змиритися з неминучим. Ти житимеш далі, бо маєш виконати на цій землі певне завдання. Ти успадкувала мої здібності, але, крім того, обдарована чимось таким, чого мені завжди бракувало. Ти здійсниш те, на що я не спромігся, Емілі. Я небагато зробив для тебе, сонечко моє, однак робив, що лиш міг. Я навчив тебе дечого, так мені видається, незважаючи на іншу науку, науку Елен Грін. Скажи мені, Емілі, ти пам’ятаєш свою маму?

— Трішечки… лиш деякі риси… то наче уривки якогось чарівного сну…

— Тобі щойно виповнилося чотири роки, як вона пішла з життя. Я ніколи не говорив з тобою про неї — не міг. Але нині розкажу все. Тепер я не страждатиму, говорячи про неї, адже невдовзі ми побачимось! Ти не схожа на маму, Емілі, — хіба коли посміхаєшся, то нагадуєш її виразом обличчя… А в усьому іншому ти — викапана моя мати, що звалася так само, як і ти. Коли ти народилася, я хотів було, щоб тебе охрестили іменням Джульєтта, іменням твоєї мами. Але вона не погодилася… Казала, що як будемо звати тебе «Джульєтта», то незабаром я почну для розрізнення називати її «мамою», а такого вона не витримає. Це все тому, що тітка її Ненсі одного разу мовила так: «Коли твій чоловік уперше скаже до тебе „мамо“, — вважай, що пісню твого життя проспівано». Отож, нарекли тебе, на честь моєї матері, Емілією; її повне ім’я звучало так: Емілія Берд. Твоя мама вважала ім’я Емілія найкращим з імен — вишуканим, гарним, звучним. Емілі, твоя мама була найпрекраснішою жінкою, будь-коли створеною Господом Богом.

Тут голос його затремтів, і Емілі ще міцніше притулилася до батька.

— Ми познайомилися дванадцять років тому, я був тоді другим редактором газети «Ентерпрайз» у Шарлоттетауні, а вона вчилася в останньому класі пансіону. Була високою на зріст, ясноволосою і блакитноокою. Трохи схожою на твою тітку Лауру, зокрема очима і голосом, однак Лаура ніколи не була такою вродливою. Походила вона з роду Мурреїв, з Чорноводдя. Я не розповідав тобі про рід твоєї мами, Емілі. Вони вже другу сотню літ проживають на околиці Чорноводдя, володіючи фермою Місячний Серп. Корабель, на якому 1790 року приплив перший Муррей, називався «Місячний Серп», звідси й назва ферми.

— Чудова назва, серп молодика на нічному небі — такий привабний, — мовила Емілі, чию увагу на хвилину привернуло це поетичне словосполучення.

— Відтоді та ферма належить Мурреям. Це дуже пихатий рід, Емілі, гордовитість Мурреїв на півночі нашої країни стала приповідкою. Гм, до певної міри вони мають право пишатися своїм родом, цього не заперечиш, але у гордощах своїх вони заходять надто далеко. Люди на півночі охрестили їх «обраним родом». Вони розмножувалися доволі швидко, та з плином часу розпорошилися по світах, тож нині у Місячному Серпі мешкають лише дві твоїх тітки, Елізабет і Лаура, вкупі з двоюрідним братом Джиммі Мурреєм. Вони ніколи не виходили заміж, не могли-бо знайти нікого, хто був би гідний руки Мурреївни, — такою принаймні була загальна думка. Твій дядько Олівер, як і дядько Воллес, проживає у Соммерсайді, а тітка Рут — у Шрусбері; твоя двоюрідна бабця Ненсі мешкає у Поповому Ставі.

— Поповий Став! Цікава назва, не така гарна, як Місячний Серп або Чорноводдя, але цікава, — мовила Емілі. Вона відчувала тепло батьківської руки, і страх на деякий час відступив; зараз вона просто не йняла віри, що біда наближається неухильно.

Дуглас Стар щільніше закутав її полою халата і, поцілувавши чорняву голівку, повів далі:

— Елізабет і Лаура, Воллес і Олівер, а також Рут — то все діти старого Арчібальда Муррея. Їхня мати була його першою дружиною. У свої шістдесят він побрався вдруге — з молоденькою дівчиною, що померла, тільки-но народивши твою маму. Джульєтта була на двадцять років молодша від своїх єдинокровних, як вона казала, братів і сестер. Удалася вельми гарною і чарівливою, всі любили її, голубили й пишалися нею. Коли ж вона закохалася в мене, бідного газетяря, що не мав за душею нічого, крім пера й амбіцій, її родина сприйняла це як катастрофу. Родова пиха Мурреїв не могла цього пережити. Я зовсім не лихопомний, але від них я почув слова, яких ніколи не міг забути, ані пробачити. Твоя мама, Емілі, вийшла за мене, а ті, з Місячного Серпа, розірвали з нами стосунки. Чи віриш — попри все, вона ніколи не нарікала, що стала мені дружиною.

Емілі простягнула руку і поплескала батька по запалій щоці.

— Ясна річ, не нарікала. Ясна річ, воліла тебе, а не всіх без винятку Мурреїв — як місячних, так і земних.

Батько стиха засміявся, і в тому сміхові вчувався ледь не тріумф.

— Так, мені здається, вона саме так і відчувала. І ми були такими щасливими — ах, Емілі, не було на світі людей, щасливіших від нас. Ти — дитя нашого щастя. Пригадую ту благословенну ніч, коли ти з’явилася на світ у Шарлоттетауні. Це було в травні, віяв західний вітер — гнав і гнав сріблясті хмари, що закривали місяць. На небі де-не-де блищали зорі. У нашому садочку, маленькому, як і все, чим ми володіли, за винятком нашого кохання і нашого щастя, було темно і тихо. Я сновигав між клумбами братків, висаджених рукою твоєї мами, і безупину молився. Край неба на сході ледь зарожевів, коли хтось прибіг до мене з вісткою, що в мене народилася донечка. Я зайшов у дім, і твоя мама привітала мене своєю ніжною, прегарною усмішкою, котру я так любив, а тоді промовила: «Мій любий, тепер у нас є дитя, і тільки заради нього ми житимем на світі». Подумай лишень, яке то було щастя!

— Хотіла б я, щоб люди могли пам’ятати все, геть усе від тої хвилини, коли приходять у світ, — мрійливо сказала Емілі. — Це було б так цікаво…

— Дозволю собі зауважити, що в такому разі ми мали б силу-силенну неприємних спогадів, — відказав батько, знову засміявшись. — Звикання до життя не може бути приємним, так само як відвикання від нього. А втім, для тебе пристосування до земного існування не стало надто важким завданням, Емілі, — принаймні так нам здавалося. Ти була дуже милим створінням… Чотири роки ми прожили в добрі та любові, а потім… ти пам’ятаєш той час, коли твоя мама померла?

— Я пам’ятаю похорон, тату, похорон пам’ятаю добре. Ми стояли, тримаючись за руки, посередині якогось покою, потім ти взяв мене на руки, а мама лежала перед нами в довгій чорній труні. Ти плакав, а я не могла збагнути, чому, бентежило мене й те, чого мамине обличчя таке біле, чого вона не розтуляє очей. Я нахилилася й торкнулася її щоки — щока була такою зимною! Я затремтіла. Хтось проказав: «Бідолашна!» — а я злякалася і сховала обличчя у тебе на грудях.

— Таким і я пам’ятаю той день. Твоя мама померла зненацька… про це не будемо говорити. На проводи прибули всі Мурреї. Вони мають певні традиції, яких дотримуються беззастережно. Одна з них така: лише свічки можна світити в Місячному Серпі, жодних тобі ламп! А друга, так само непорушна, полягає в неухильному дотриманні принципу: всілякі непорозуміння повинні зникнути перед лицем невблаганної смерті. Тож коли твоя мама померла, приїхали всі. Напевно, приїхали б і в тому разі, якби довідались про її хворобу, — хочеться вірити! Поводились вони підкреслено чемно, можна сказати, бездоганно. Нічим не виказували тих самих Мурреїв з Місячного Серпа. Тітка Елізабет була вдягнена у свою найкращу сукню з чорного атласу. Не пручалися, коли я повідомив, що твою маму буде поховано в родинному гробівці Старів у Шарлоттетауні. Певна річ, вони воліли б перевезти її до Чорноводдя й поховати в гробівці Мурреїв, але твій дядько Воллес привселюдно визнав, що дружина має належати до чоловікового роду як за життя, так і по смерті. А тоді запропонували взяти тебе до себе й опікуватися твоїм вихованням замість твоєї небіжчиці мами. Я не погодився… Не бажав віддати тебе… тоді. Чи слушно я вчинив, Емілі?

— Так… так… так! — шепотіла Емілі, цілуючи батька за кожним «так».

— Я сказав Оліверу Мурреєві (то він завів розмову про твоє майбутнє), що поки життя мого, зі своєю дитиною не розлучуся. Він одповів так: «Якщо ви колись захочете змінити своє рішення, то дайте нам знати». Але я не змінив свого рішення, не змінив і трьома роками пізніше, коли доктор заборонив мені працювати. «Якщо ви не полишите працю, то ще проживете щонайбільше один рік, — оголосив він свій вирок, — якщо ж будете жити спокійним життям, часто буваючи на свіжому повітрі, — то зможете прожити три, а, можливо, й чотири роки». Як бачимо, він виявився непоганим пророком. Отож, я перебрався сюди, і тут ми з тобою провели чотири чудових роки. Правда, чудових, моє найдорожче малятко?

— О так, так!

— Ці роки і те, чого я тебе протягом цього часу навчив, — єдина спадщина, котру я тобі залишаю, Емілі. Ми жили на скромну довічну пенсію, що її, помираючи, призначив мені старий мій дядько. Він пішов зі світу ще до того, як я одружився. Маєток тепер відійде у державну власність, а будиночок, де ми мешкаємо, я лиш винаймаю у його власника. Тобою опікуватиметься рідня твоєї мами. Цього я певний. Тут Мурреївська пиха є достатньою запорукою, і будь-які інші почуття на заваді не стануть. І не любити тебе вони не зможуть. Я думав, чи не послати по них заздалегідь, може, навіть сьогодні зробити це. Однак у мене своя гордість, родові Старів теж не чужі певні традиції, а Мурреї кинули мені в обличчя дуже гіркі слова, коли я одружувався з твоєю мамою. Скажи, чи мушу я послати вістку до Місячного Серпа, щоб по тебе приїхали, Емілі?

— Ні! — відказала Емілі з якоюсь дикою рішучістю.

Не треба, щоб хтось вдирався між батьком і нею під час кількох останніх, таких дорогоцінних днів. Сама лиш думка про це страшила її. Жахливим буде їх приїзд, і хай це станеться… по тому. Тоді вже вона збайдужіє до всього.

— Отже, залишимось разом до самого кінця, моя маленька Емілі. Не будемо розлучатися ні на хвилину. І прошу тебе, будь мужньою! Не лякайся нічого, Емілі. Смерть не є страшною. Всесвіт повен любові, весна щоразу повертається, вона присутня скрізь, а смерть — лише відчинення і зачинення брами. Потойбік брами також є чимало гарного і доброго. Там я зустріну твою маму; багато речей я ставив під сумнів, але в цьому не сумнівався ніколи. Часом я почував острах, що вона піднесеться вище від мого рівня, адже крокує стежками вічності вже віддавна, що злине в таку височінь, котрої я неспроможний досягнути. Однак тепер відчуваю ясно: вона чекає на мене. І ми обидвоє, разом чекатимем на тебе. Нетерплячість нас не палитиме: будемо збавляти час у блаженному відпочинку, аж дочекаємось миті, коли і ти воз’єднаєшся з нами.

— Я хочу, щоб ти взяв мене та й переніс через той поріг, — пошепки мовила Емілі.

— За деякий час ти цього вже не прагнутимеш. А поки що мусиш навчитися цінувати час. Життя не залишить тебе без подарунка, я відчуваю це. Іди в житті навпростець і нічого не бійся, моя люба. Іди наперекір усім труднощам і знегодам. Я знаю, ти досі не думала про подібне, але завжди пам’ятай оці мої слова.

— Зараз, — мовила Емілі, яка не вміла критися від батька, — я почуваю тільки те, що геть зовсім не люблю Господа Бога.

Дуглас Стар засміявся — тим сміхом, який Емілі найдужче любила. Таким ласкавим, таким, аж треба дух перевести — з радості, що в світі може лунати такий чудовий сміх. Батькові руки пригорнули її ще міцніше.

— Що ти, маленька, ну, звісно ж, ти любиш Бога. Не можеш Його не любити, бо Він є любов. Бачиш-но, ти не повинна ототожнювати Його з богом Елен Грін. Розумієш?

Емілі не розуміла до ладу, що батько має на думці. Але зразу ж відчула полегшення: страх минувся. А вкупі зі страхом щезла з душі гіркота, відступив нестерпний біль, що тиснув її серденько. Стала вона почувати, що зусебіч оточена любов’ю, що любов і понад, і довкола неї, що вона сама дихає великою, безмежною, піднесеною любов’ю. Людина не може бути в тривозі або в скорботі, якщо існує любов, а любов є всюди. Батько пройде крізь ту браму, ні — він тільки відхилить заслону (цей образ більше припав їй до серця, адже заслона не така груба й щільна, як брама) — переставиться у той світ, який відкривався їй, коли зблискував «промінчик». Там він житиме вічно серед несказанної краси і завше буде поруч. Вона ж витерпить усе, подолає усе, аби лиш знаття, що батько не в недосяжній далечині, а тут, поруч, за цією заслоною.

Дуглас Стар тримав її на колінах, допоки вона не заснула; тоді, попри кволість, відніс до ліжка й, обережно поклавши на постіль, дбайливо обкутав ковдрою.

— Вона кохатиме сильно і тяжко страждатиме, спізнає чимало променистих миттєвостей у нагороду за пережитий біль. Так само, зрештою, як і я… Хай Бог воздасть рідним її матері згідно з тим, як вони поводитимуться з нею, — промовив уривистим шепотом.

Розділ 3. Нова родина

Дуглас Стар жив ще два тижні. По роках, коли спогади вже не завдавали їй болю, Емілі збагнула, що ті два тижні були найважливішими в її житті. То були гарні дні, дні без смутку. І якось увечері, коли батько лежав у шезлонгу в вітальні, а Емілі сиділа обік нього у старому фотелі-гойдалці, він переступив поріг вічності й зник за «заслоною» так непомітно, так просто, аж Емілі незчулася, як він переставився, допоки її не вразила моторошна тиша в покої, де не було чути нічийого дихання, окрім її власного.

— Тату! Тату!.. — закричала вона. І стала щосили гукати Елен.

Елен Грін повідомила Мурреям, коли ті приїхали, що Емілі трималася добре, насправді добре, якщо взяти під увагу сумні обставини. І мала рацію: хоч Емілі, не зімкнувши очей, проплакала цілу ніч, та вранці, витерши сльози з блідого обличчя, стала спокійною і слухняною.

— Тепер ти розважлива, — сказала їй Елен. — Мусимо підготуватися до похорону як належить. Твій татусь був таким навіженим, що застеріг тебе проти мене як старої зайдиголови, — я знаю про це. Не був він приязний до мене, навіть при кінці свого життя. Але я не тримаю на нього зла. Я виконала свій обов’язок. Пані Габбард шиє для тебе чорну суконку, сьогодні ввечері суконка буде готова. Рідня твоєї матері приїжджає ніби о тій же порі, так вони повідомили у своїй телеграмі. Було б добре, якби вони оцінили твій вигляд як пристойний і гідний. Мурреї — люди заможні, вони подбають про тебе. Твій татусь не залишив тобі ні цента, однак і жодних боргів не мав, — велів мені переказати це Мурреям. Ти була вже нагорі — тіло бачила?

— Не смій називати його так! — закричала Емілі з плачем. Вона не могла чути такого брутального слова стосовно свого батька.

— Чого це? Що за чудна дитина! Небіжчиком він виглядає краще, ніж я собі гадала. Такий був худющий! А проте він завжди був цікавим мужчиною, попри свою сухорлявість.

— Елен Грін, — несподівано мовила Емілі, відступаючи на крок назад, — якщо ти скажеш бодай одне слово… такого роду… про мого батька, я накличу на тебе страшне прокляття!

Елен Грін отетеріла.

— Не розумію, в чім річ. Богом присягаюся, не розумію… Але ти не маєш права так розмовляти зі мною, а надто після всього, що я для тебе зробила. Тобі ж буде краще, як Мурреї не почують таких виразів з твоїх уст. Прокляття! Дуже гарно! Оце твоя вдячність!

Очі Емілі мали стражденний вираз. Тепер вона почувалася цілком самотньою, всіма покинутою маленькою істотою, що болісно відчувала брак людського тепла. Та з приводу слів, сказаних до Елен, сумління їй не докоряло — вона й не думала вдавати каяття.

— Ходи-но ліпше сюди, поможеш мені вимити тарілки, — веліла Елен. — Це піде тобі на користь, забудеш про своє горе, а тоді навчишся цінувати людей, котрі заради тебе працюють у поті чола, — принаймні не будеш їх проклинати.

Емілі виразно подивилася на руки Елен і витягла з шухляди рушника для посуду.

— У тебе грубі, пухляві руки, — сказала вона, — кісток не видно зовсім.

— Зате я вмію ними працювати! Огидні речі кажеш, дитино, достоту як твій татусь. Але ти хутко вилікуєшся від своїх вад, якщо тебе візьме до себе тітка Рут.

— Тітка Рут буде моєю опікункою?

— Не знаю, але, гадаю, саме вона повинна взятися за твоє виховання. Вона ж удова і бездітна, навіть пса чи кота не має, а крім того вона жінка при статках.

— Не хотіла б я, щоб тітка Рут взяла мене до себе, — рішуче промовила Емілі по хвилинному роздумі.

— Ну, це не тобі вирішувати. Ти маєш бути вдячна будь-кому, хто дасть тобі притулок. Пам’ятай: ти наразі не дуже значна особа.

— Я сама для себе значна особа, — гордовито вигукнула Емілі.

— Ой, нелегка справа — виховувати таку дитину, як ти, — зітхнула Елен. — Як на мене, єдина, хто впорається з тим завданням, — це тітка Рут. Вона мудра жінка і найсправніша господиня в цілій окрузі. У неї можна їсти хоч на підлозі.

— Я не збираюся їсти на підлозі. Мене мало обходить, брудна підлога чи ні, аби лиш скатертина на столі була чистою.

— Ну, гадаю, у неї й скатертини чисті. Вона мешкає в дуже милому будиночку в Шрусбері, з венеційськими вікнами та стінами, обшитими деревом. Дуже гарна оселя. Тобі буде там добре. Вона навчить тебе розважливості, і взагалі — ти можеш багато чого навчитися у неї.

— Не хочу бути розважливою, не хочу нічиєї милості, — викрикнула Емілі, губи її тремтіли. — Хочу… хочу, щоб мене хтось любив.

— Як ти хочеш, щоб тебе любили, то мусиш поводитись чемно. Втім, до тебе не можна ставитись надто суворо, адже твій татусь псував тебе, як тільки міг. Не раз і не двічі я казала йому про це, та він лише сміявся. Маю надію, тепер він мені не ставить цього на карб. Фактом є те, Еміліє Стар, що ти — чудна, а люди не люблять чудних дітей.

— Чому це я чудна? — спитала Емілі.

— Ти кажеш чудні речі, поводишся дивно, а інколи дивно виглядаєш. До того ж, як на свої літа, ти надміру поважна. Втім, то вже не твоя провина. Це походить від того, що ти не буваєш у дитячому товаристві. Я завжди набридала твоєму батькові з тим, щоб віддав тебе до школи… адже домашнє навчання не може бути повноцінним… проте, звісна річ, він не послухав мене — аякже! Ти, може, й володієш добрими книжковими знаннями, однак не вмієш поводитись, як інші діти. Отож, було б добре, якби тебе взяв до своєї оселі твій дядько Олівер — він має численну, вельми численну родину. Та він не такий заможний, як інші Мурреї. Тебе міг би прихистити і дядько Воллес, адже він є главою роду, і цього ніхто з Мурреїв не заперечує. Він має одну дочку, вже дорослу. Однак дружина його немічна і до того ж вередлива.

— Я хочу, щоб мене взяла до себе тітка Лаура, — мовила Емілі. Вона пам’ятала батькові слова, що тітка Лаура деякими рисами подібна до її матері.

— Тітка Лаура! У цій справі вона, либонь, не матиме права голосу — в Місячному Серпі порядкує Елізабет. Джиммі Муррей клопочеться в господарстві, але не думаю, щоб він оддавався тим клопотам всією душею… Бачиш-но, дитино, у нього з головою не все гаразд. Якийсь він дурнуватий, далебі. Замолоду з ним стався лихий випадок, так мені говорили, однак достеменно не знаю, що саме за випадок. Відомо лишень, шо до того якимсь боком причетна Елізабет, але подробиць я не змогла довідатись. Не думаю, щоб мешканці Мі

сячного Серпа мали бажання опікуватися тобою. Надто вони віддані своїм звичкам. Послухай-но моєї ради, старайся сподобатись тітці Рут. Будь чемною, покажи гарне виховання — може, вона тебе вподобає. Ну, всі тарілки вже вимито. А зараз іди нагору і не крутись мені тут під ногами.

— Чи можна мені взяти до себе Зухвалу Сел і Майка? — спитала Емілі.

— Ні, не можна.

— Я мала б компанію, — просила Емілі.

— Компанію, компанію… Я не дозволяю тобі брати їх до своєї кімнати. Зараз вони коло хати, нехай там і залишаються. Ще бракувало, щоб вони гасали по всій оселі. Таж годину тому я вишурувала підлогу.

— Чого ж ти не шурувала підлог за життя батька? — спитала Емілі. — Він так любив чистоту і лад! А ти лиш тепер надумала шурувати підлоги…

— Ви тільки послухайте! Чи я повинна регулярно мити підлоги з таким ревматизмом? Гайда нагору! Найліпше, що ти можеш зробити, це лягти й відпочити.

— Іду нагору, але лягати не буду, — відказала Емілі, — мені багато що треба обміркувати.

— Ще одне мушу тобі порадити, — мовила Елен, яка рішуче й ретельно виконувала те, що називала своїм обов’язком, — приклони коліна й помолися Богові, щоб дав тобі силу стати доброю, слухняною і вдячною дитиною.

Емілі зупинилася за півкроку до першої сходинки і повернула голівку до Елен.

— Тато сказав мені, що я не повинна мати з твоїм богом нічого спільного, — промовила вона поважно.

Очі Елен стали неприродньо круглими, та після такої поганської мови жодна відповідь не прийшла їй на розум. Тоді вона заволала до цілого людства:

— Чи хто коли чув щось подібне?

— Я знаю, який він, твій бог, — сказала Емілі. — Я бачила його зображення у твоїй книжці про Адама і Єву. Він має вуса і носить халат. Я не люблю його. Люблю Господа Бога мого батька.

— Який же він, Бог твого батька, — можна дізнатися? — спитала Елен ущипливо.

Емілі не мала уявлення про Бога свого батька, але постановила не дати Елен спуску.

— Він ясний, наче місяць, променистий, мов сонце, а страшний, ніби військо з розгорненими стягами, — відповіла урочисто і переможно.

— Ну добре, хай твоє слово буде останнім, — сказала Елен, поступаючись. — Хто-хто, а Мурреї навчать тебе покори. То суворі пресвітеріани, вони не терпітимуть огидних поглядів твого батька. Іди ж нагору!

Емілі рушила до своєї кімнати, вельми засмучена.

— Немає тепер нікого, нікого в цілому світі, хто б мене любив, — промовила вголос, крутячись на своєму ліжку біля вікна.

Але поклала собі, що плакати в жодному разі не буде. Мурреї, котрі ненавиділи її батька, не побачать її сліз. Вона відчувала, що не терпить, заочно не терпить їх усіх, за винятком хіба лише тітки Лаури. Такою безмежною порожнечею постав їй раптом світ! Все перестало бути цікавим. Пусте, марниця, що на яблуньці, тій, котра між Адамом і Євою, ні з того, ні з сього з’явилося кілька рожево-білих пуп’янків, що пагорби понад долиною вкрилися шовковистим зелом, ще й наче гаптованим чимось пурпуровим, що в садку розквітли нарциси, що віття беріз аж додолу хилиться від золотавих кульок, що Велителька Вітрів жене по небу отари білих хмаринок… Жодне з тих явищ не вабило її тепер, жодне не приносило втіхи. Не маючи достатнього життєвого досвіду, вона гадала, ніби вони вже ніколи не набудуть в її очах свого попереднього значення.

— Але ж я дала батькові слово, що буду мужньою, — прошепотіла вона, стискаючи кулачки, — і я дотримаю слова. І не викажу Мурреям, що я їх боюся… І не боятимусь їх.

Проте, як від пагорбів долинув протяглий свист пополуденного потягу, серце Емілі забилося часто. Вона з’єднала долоні й звела своє личко до неба.

— Прошу Тебе, поможи мені, Боже батька мого… не боже Елен Грін, — благала вона. — Поможи мені бути мужньою і не плакати в присутності Мурреїв.

Невдовзі по тому розлігся стукіт коліс, залунали голоси — гучні, владні. До кімнати Емілі вбігла засапана Елен із чорною суконкою на руках — суконкою, що радше скидалася на жалюгідну ганчірку з чорної вовни.

— Пані Габбард устигла хвилина в хвилину. Слава Богу! Нізащо не погодилась би показати тебе Мурреям без жалобного плаття. Тепер вони не зможуть сказати, що я не виконала свого обов’язку. Всі вже тут: і ті, з Місячного Серпа, і Олівер, і його дружина, і тітка Едді, і Воллес з дружиною, і тітка Єва, і тітка Рут. Тітка Рут — на прізвище Даттон, запам’ятай. Ну, тепер ти готова. Ходи…

— Чи можна мені надіти моє венеційське намисто? — спитала Емілі.

— Це нечувано! Жалобна сукня і венеційське намисто! Тобі не соромно? Чи ж нині час на такі дурниці?

— То не дурниці! — скрикнула Емілі. — Тато подарував мені це намисто на Різдво, і я хочу показати Мурреям, що теж маю щось!

— Не мели казна чого! Кажу тобі, спускайся вниз! І слідкуй за своїми манерами, бо твоє майбутнє залежить од враження, що справиш на «них».

Емілі твердим кроком ступала обіч Елен. У вітальні сиділи восьмеро людей. Вона відчула на собі критичний погляд восьми пар очей. Була дуже блідою і здавалася надто худорлявою у своїй чорній суконці. Під очима лежали фіолетові тіні, по великих, обведених темними колами очах було знати, що вона довго плакала. Почувала дикий страх, усвідомлювала це, однак не бажала виказати його Мурреям. Підвела голову, ладна мужньо витерпіти випробування, що чатувало на неї.

— Оце, — сказала Елен, поклавши руки на її плечі, — оце твій дядько Воллес.

Емілі здригнулася на її голос і простягнула руку. Вона не любитиме дядька Воллеса (одразу відчула це). Він мав похмуре, скривлене, бридке обличчя, з кущистими насупленими бровами й стисненими вустами, що виражали невблаганну рішучість і владність. Шкіра під очима набрякла «мішками», на ній лежали синяві тіні. На щоках були бакенбарди. Емілі вирішила без вагання, що бакенбарди їй не подобаються.

— Як ся маєш, Емілі? — спитав він холодно й не менш холодно поцілував її в щічку. Хвиля обурення затопила раптом серце дівчинки. Як він сміє цілувати її, він, котрий ненавидів її батька й зрікся її матері? Миттєвим, як блискавка, рухом вона вихопила з кишені хустку й витерла свою оганьблену щічку.

— Дуже добре… просто чудово! — пролунав неприємний голос.

Дядько Воллес виглядав, наче людина, що має сказати багато чого, але не може зібрати докупи своїх думок. Елен розпачливим рухом підштовхнула Емілі до наступної особи.

— Твоя тітка Єва, — сказала вона.

Тітка Єва сиділа, загорнувшись у шаль. Вона мала отерпле обличчя нібито хворої. Потиснула Емілі руку, не мовивши ані слова. Емілі вчинила так само.

— Твій дядько Олівер, — повідомила Елен.

Дядько Олівер Емілі сподобався. То був високий на зріст, огрядний, рожевощокий привабний чоловік. Майнула їй думка, що була б не така обурена, якби він її поцілував, попри те, що мав пишні білі вуса. Але дядько Олівер волів зробити висновок з уроку, даного дядькові Воллесу.

— Дам тобі гостинця за поцілунок, — шепнув він добродушно. Дядько Олівер жартував, намагаючись бути милим і пробудити в небоги симпатію до себе, та Емілі не відала про його наміри і негайно образилася.

— Я не продаю своїх поцілунків, — відрубала вона, здіймаючи голову так високо, як тільки спроможна Мурреївна.

Дядько Олівер захихотів, неймовірно потішений, — здавалось, він не чувся ображеним анітрохи. Але у ту ж мить Емілі зачула з глибини вітальні обурене сичання.

Наступною була тітка Едді. Була вона повна, рожевощока й привабна, подібно до свого чоловіка. Потиснула зимну ручку Емілі дуже сердечно.

— Як поживаєш, люба? — спитала вона.

Почувши слово «люба», Емілі трохи відтанула. Проте наступне привітання вмить огорнуло її холодом. То була тітка Рут. Емілі одразу збагнула, що перед нею саме тітка Рут, ще до того, як Елен сказала її ім’я. Збагнула вона і те, що то саме тітка Рут промовила: «Дуже добре… просто чудово!» — а трохи згодом обурено засичала. Емілі бачила зимні сталеві очі, темне жорстке волосся, опецькувату постать, вузькі, стулені міцно, безжальні вуста.

Тітка Рут простягнула їй кінчики пальців, та Емілі навіть не торкнулася їх.

— Потисни руку тітці Рут, — шепнула Елен сердито.

— Вона не хоче тиснути мені руку, — чітко відповіла Емілі, — отож і я не хочу.

Тітка Рут поклала свою зневажену руку на коліно, на бганки чорної шовкової сукні.

— Ти вкрай погано вихована дитина, — вирекла вона, — але годі було сподіватися чогось іншого.

Враз Емілі відчула докір сумління. Чи подумала вона про батька, поводячись так? Може, варто було все-таки потиснути руку тітці Рут? А втім, запізно: Елен штовхнула її на кілька кроків далі.

— Оце твій кузен, пан Джиммі Муррей, — вимовила Елен байдужим тоном, тоном людини, яка змирилася зі своєю поразкою і прагне лиш якнайшвидше виконати невдячне завдання.

— Кузен Джиммі… Кузен Джиммі, — повторив двоюрідний брат. Емілі подивилася на нього уважно і зразу ж полюбила його, без будь-яких застережень.

Мав він рожеве, грайливе обличчя, бороду, що бралася сивиною; волосся кучерявилося над чолом, а великі, пивного кольору очі були щирими й лагідними, як дитячі. Він сердечно потис Емілі руку, запитально дивлячись на даму, що сиділа навпроти.

— Привіт, курчатко! — мовив ласкаво.

Емілі посміхнулася, але усмішка вийшла такою несміливою, так поволі розквітала на її личку, що не встигла вона сягнути повного розквіту, як Елен уже поставила дівчинку перед наступною особою, тож тій припала частина усмішки, адресованої кузенові. Цією особою виявилася тітка Лаура.

— Усміх Джульєтти! — сказала вона півголосом. Тітка Рут засичала знову.

Лаура не схожа була на жодного з присутніх. Була вона майже вродливою, з тонкими рисами обличчя, обрамленого пишними кучерями ясного шовковистого волосся, де-не-де вже сивуватого, стягненого в коси на потилиці. Та серце Емілі полонили її очі. Вони були такими круглими й блакитними! Важко було отямитись, зазирнувши в цю найчистішу, неначе бездонну, блакить. А коли заговорила, то виявилось, що в неї приємний, ласкавий голос.

— Моє бідолашне, любе моє дитятко, — мовила вона й пригорнула Емілі до грудей.

Емілі не пручалася, понад те — мало не показала Мурреям своїх сліз. Від ганьби її вберегло тільки те, що Елен раптово штовхнула її в кут, до вікна.

— А це твоя тітка Елізабет.

Так, це була тітка Елізабет, одягнена у чорне плаття з тугого атласу, такого тугого, такого розкішного, що Емілі не мала й тіні сумніву: це справді найкраща тітчина сукня. Що б не думала Елізабет про її батька, вона виявила йому честь найкращою зі своїх суконь. Сама ж тітка Елізабет була маленькою жіночкою з тяжкою короною просивілого волосся, з опуклими рисами обличчя; загалом її зовнішність справляла доволі похмуре враження. На голові мала очіпок у вигляді чорної коронки. Її очі, так само, як у тітки Рут, були холодні, сталеві, а вуста суворо стиснені. Під її холодним, недовірливим поглядом Емілі знову замкнулася в собі, зачинила браму своєї душі. Вона прагнула здобути прихильність тітки Елізабет, що заправляла у Місячному Серпі, але відчувала, що не в змозі…

Тітка Елізабет потисла їй руку, не промовивши ні слова. Хоч і знала, що сказати. Елізабет Муррей не почувалася б ніяково навіть у присутності короля чи генерал-губернатора: Мурреївська гордість продиктувала б їй найвідповіднішу до певної ситуації поведінку. Та вона відчула щось дивне, заглянувши в очі цій чужій, властиво, дитині, яка дивилася на неї знизу вгору, дитині, яка вже засвідчила, що в кожному разі не є ні слабкою, ні надто люб’язною. Тітка Елізабет нізащо не визнала б, що не бажає, аби ця маленька істота повелася з нею так, як тільки-но повелася з Воллесом чи Рут.

— Сідай на софу, — веліла дівчинці Елен.

Емілі присіла на софу, опустивши очі додолу. Руки поклала на коліна, ноги звела докупи.

Хай бачать, що й вона обізнана з добрими манерами.

Елен повернулася до кухні, дякуючи долі за те, що випробування вже позаду.

Дівчинці не подобалася Елен, одначе, як та відійшла, вона відчула себе покинутою напризволяще. Тепер вона сама-самісінька перед страшним трибуналом Мурреїв. Чимало дала б за те, щоб негайно опинитися поза межами цієї кімнати. Але водночас у глибині її свідомості народжувався задум описати це все у старому своєму зошиті. То буде вельми цікаво… Вона опише їх усіх, без винятку: знала, що подужає це зробити. Мала вже визначення для очей тітки Рут — «кам’янисто-сірі». Її очі були напрочуд подібні до камінців — такі жорстокі, зимні, байдужі. І несподівана туга прошила її серце: таж батько ніколи вже не прочитає тих рядків, що вона запише до жовтого зошита!

Однак відчувала, що писатиме з охотою. Як найточніше визначити очі тітки Лаури? Такі гарні очі! Назвати їх блакитними — це, власне, нічого не сказати… сотні людей мають блакитні очі… Ага, знаю: «блакитні безодні»! — отак буде влучно.

І тої ж миті сяйнув «промінчик». Вперше від того вечора, коли Елен чекала її на порозі домівки з моторошною звісткою. Гадала, що він уже не з’явиться, аж ось тепер, у найневідповідніший момент, він знову зблиснув, і вона узріла, очима серця узріла чудовний світ за заслоною. Бадьорість і надія неначе хвилею рожевого світла огорнули дитячу душу. Вона підвела голову й почала дивитися перед себе сміливо і впевнено — «зухвало», як висловилася згодом тітка Рут.

Так, вона опише їх усіх у жовтому зошиті, опише в найдрібніших деталях: ласкаву тітку Лауру, милого кузена Джиммі, грізного дядька Воллеса, дядька Олівера з лицем, як місяць уповні, зарозумілу тітку Елізабет і ненависну тітку Рут.

— Квола, тендітна дитина, — озвалася тітка Єва своїм печальним, безбарвним голосом.

— А чого ж іншого можна було очікувати? — мовила тітка Едді з зітханням, що видалося Емілі дуже значущим. — Вона ж бліда. Мала б рум’яні щоки, то виглядала б куди краще.

— Не можу визначити, на кого з Мурреїв вона схожа, — сказав дядько Олівер, вдивляючись у риси Емілі.

— В Мурреїв не вдалася, це ясно, — виснувала тітка Елізабет рішучим і недоброзичливим тоном.

«Вони говорять про мене так, ніби мене тут немає», — подумала Емілі, обурившись такою нечемністю.

— На Старів вона теж не схожа, — зазначив дядько Олівер. — Радше нагадує дівчат із роду Бердів, має очі й волосся своєї бабці.

— А ніс — Джорджа Берда, — сказала тітка Рут, сказала тоном, котрий не залишав сумніву в тім, якої вона думки про ніс Джорджа.

— Має чоло свого батька, — зауважила тітка Єва, так само неприязно.

— А усмішку — своєї матері, — стиха озвалася тітка Лаура, так тихо, що ніхто її не почув.

— І вії — Джульєттині… Адже в неї були дуже довгі вії, чи не так? — мовила тітка Едді.

Тут Емілі нарешті урвався терпець.

— Ви поводитесь так, ніби я лялька, зшита з ганчірок і напхана тирсою, — вибухнула вона.

Мурреї разом уп’яли в неї очі. Може, почували деякий жаль, бо, власне кажучи, ніхто з них не був потворою, всі більшою чи меншою мірою були людяними. Вочевидь, ніхто не вмів знайти потрібних слів. Мовчання, що затягнулося, було перерване стримуваним хихотінням кузена Джиммі — веселим, аж ніяк не злостивим.

— Молодець, курчатко! — похвалив кузен. — Став їм чоло, захищайся!

— Джиммі! — обірвала його тітка Рут. Джиммі замовк.

Тітка Рут пильно дивилася на Емілі.

— Коли я була маленькою дівчинкою, — мовила вона, — я ніколи не озивалася, допоки мене не питали.

— Якби ніхто не озивався, допоки його не питають, то люди взагалі не розмовляли б, — відрізала Емілі, наче хизуючись своєю логікою.

— Я ніколи не затиналася, наполягаючи на своїй думці, — суворим тоном провадила тітка Рут. — За моїх часів малі дівчатка виховувалися належним чином. Вони були чемними і слухняними. Нас учили, як треба поводитись, і ми завжди знали своє місце.

— Не думаю, щоб ви дитиною вміли бавитись, — промовила Емілі й заклякла від жаху. Вона не збиралася виповідати це вголос — тільки подумала так. Але за батькового життя надто вже звикла міркувати вголос!

— Бавитись? — обурено перепитала тітка Рут. — Я не думала про забави, як була малою дівчинкою.

— Так, я знаю, — поважно відказала Емілі. Тепер і голос її, і сама постава були сповнені шанобливості, бо ж прагнула спокутувати свою мимовільну провину. Попри те, тітка Рут дивилася й дивилася на неї, не відводячи погляду, ніби хотіла накрутити їй вуха. Це дівча своєю досконалою, ідеальною дитячістю неначе кривдило її старість. І це було просто нестерпно, а надто від дочки Стара! Ще й Джиммі, цей бридкий недоумок знову сміється! Елізабет повинна його вгамувати.

На щастя, в цю мить загального напруження до вітальні зайшла Елен Грін. Вона повідомила, що вечеря вже готова.

— А ти зачекай, — шепнула вона Емілі, — для тебе за столом немає місця.

Емілі була задоволена. Бо знала, що й кусня не проковтне під чіпкими поглядами Мурреїв. Тітоньки та дядечки вийшли з вітальні, навіть не озирнувшись на неї, за винятком тітки Лаури, яка, зупинившись біля дверей, оглянулася й крадькома послала їй цілунок рукою. І перш ніж Емілі встигла відповісти, Елен Грін зачинила двері.

Емілі залишилася сама, сама в кімнаті, що її наповнювали сутінки. Гордість, яка додавала їй духу в присутності Мурреїв, раптово покинула її; очі стали заходити сльозами. Через вітальню рушила до батькового кабінету. Відчинила двері й зайшла. Труна з тілом батька стояла посередині невеликої кімнати, що правила колись і за спальню. Підлога встелена була вінками; Мурреї, як завжди, не осоромили свого імені. Величезний вінок із білих троянд особисто від дядька Воллеса красувався на столику в ногах домовини — надміру, визивно розкішний. Емілі не могла розгледіти батькового обличчя через оберемок білих гіацинтів од тітки Рут, що лежав на склі просто над головою покійного. Дівчинка не наважилася доторкнутись до квітів. Прилягла, скулившись, на підлогу, притулилася

щокою до дерева труни. І поринула у сон. Так і застали її Мурреї, коли зайшли до кімнати після вечері. Тітка Лаура підняла її, сказавши:

— Я вкладу цю нещасну дитину до ліжка. Вона геть виснажена…

Емілі розплющила очі й роздивилася навколо.

— Чи можна мені взяти до себе Зухвалу Сел? — запитала вона.

— Хто така Зухвала Сел?

— Моя кішка, моя велика сіра кішка.

— Кішка! — обурено вигукнула тітка Елізабет. — Кішки не має бути у спальні!

— Чому ж бо ні, особливо сьогодні? — спробувала заступитися тітка Лаура.

— Ні в якому разі! — відрубала тітка Елізабет. — Кіт — неохайне створіння, і в спальні йому не місце. Ти дивуєш мене, Лауро! Вклади дитину до ліжка й простеж, аби накрилася кількома ковдрами. Ніч буде холодною. А про спання з котом навіть не згадуй.

— Зухвала Сел — дуже охайна киця, — не здавалася Емілі. — Вона миється щодня.

— Хай іде спати, Лауро, — сказала тітка Елізабет, не зважаючи на Емілі.

Тітка Лаура мусила поступитися. Відпровадила Емілі нагору, допомогла їй роздягтися і вклала до ліжка. У дівчинки вже злипалися повіки. Але доки поринула у сон, відчула поряд щось м’яке, ласкаве, тепле, дружнє — воно тулилося до її руки. То тітка Лаура, спустившись додолу, знайшла Зухвалу Сел і принесла її Емілі. Тітка Елізабет про це не довідалась; Елен Грін не посміла втрутитись, бо ж хіба Лаура не була панною Муррей з Місячного Серпа?

Розділ 4. Сімейна рада

Емілі пробудилася на світанку наступного дня. Крізь невисокі, не завішені фіранками вікна пробивалися промені сонця на сході, а блякла зірочка ще мерехтіла на кришталево-блакитному небі просто понад Зарозумілою Смерекою. Свіжий вітерець погойдував верховіття дерев. Елен Грін спала, гучно хропучи, у широкому ліжку. Більше ніщо не порушувало тиші. А Емілі цього й треба!

Вона обережно вислизнула з ліжка, перейшла кімнату навшпиньках і відчинила двері. Зухвала Сел підвелася з підлоги й рушила за нею, тручись теплими боками об її гомілки. З відчуттям якоїсь провини Емілі спускалася зі сходів, порожніх і темних. Які ж бо вони рипучі, хтось неодмінно прокинеться! Але ніхто не з’явився, й Емілі безперешкодно прослизнула до вітальні. Зачинивши за собою двері, вона зітхнула з полегкістю. І прудко побігла до протилежних дверей.

Оберемок квітів од тітки Рут, як і перше, лежав на склі домовини. Емілі міцно стулила губи, від чого стала подібною до тітки Елізабет, і, прибравши з труни гіацинти, поклала їх на підлогу.

— Ох, тату мій, тату! — прошепотіла вона, торкаючись пальцями своєї шиї, наче хотіла поправити якусь прикрасу. Стояла, тремтячи всім тілом, із білим, мов крейда, обличчям, і дивилася на батька. Це буде їхнє прощання. Вона повинна попрощатися з ним, доки вони сам-на-сам, — у присутності Мурреїв не матиме жодної змоги попрощатися, як годиться.

Батько виглядав так гарно! Зникли всі стражденні зморшки, його лице нагадувало б юначе, якби не було обрамлене сріблястим волоссям. Він посміхався такою милою, мудрою, проникливою посмішкою, мовби геть несподівано побачив дорогу для нього людину. Як часто вона бачила батькову посмішку за його життя — і ласкаву, і гожу, — але такої не бачила ніколи!

— Тату, я не плакала при них, — заговорила вона пошепки. — Я впевнена, що не зганьбила Старів. Адже не подати руку тітці Рут — ще не означає зганьбити Старів, правда? Вона ж бо насправді не хотіла подати мені руку… Ох, тату, мені здається, ніхто з них не бажав зі мною вітатися, окрім хіба що тітки Лаури. А тепер я трохи поплачу, тату, бо вже не годна стримати сліз.

Вона притулилася щокою до холодного скла й заридала гірко. Але так тривало недовго: вона мусить проститися з батьком, поки хтось увійде. Підвівши голову, вона довго й поважно дивилася на дороге обличчя.

— Прощавай, мій любий батечку, прощавай, мій милий! — шепотіла вона уривисто.

Зрештою, витерла сльози, що туманили їй зір, поклала на місце гіацинти тітки Рут, які закривали батькове обличчя від чужих поглядів, і вислизнула з жалобної кімнати, бажаючи вернутися до спальні непоміченою. Однак у дверях вона ледве не повалилася на кузена Джиммі, що сидів у халаті на кріслі, тримаючи на колінах Зухвалу Сел.

— Шшш! Тсс! — зашепотів він, плещучи Емілі по плічку. — Я чув твої кроки й пішов за тобою. Я здогадався, чого ти хочеш. Сидів отут, щоб не допустити нікого до цієї кімнати, якби хто з’явився. Ось, маєш, бери це й мерщій до ліжка, курчатко!

«Це» було пакуночком із м’ятними карамельками. Емілі схопила його і втекла, присоромлена тим, що кузен Джиммі бачив її у нічній сорочці. Вона не терпіла м’ятних цукерок, ніколи їх не їла, однак доброта Джиммі, втілена у цім подарункові, зворушила її серце. Він називав її «курчатком», і це припало їй до вподоби. Гадала, що вже ніхто не зватиме її жодним пестливим ім’ям. А батько вигадував їх невтомно, казавши до неї: «любонько», «цілушко», «Еміленько», «любе малятко», «промінчику», «жайворонку». Він мав пестливі ймення на всякий час, за всякого настрою, і вона раділа кожному. Джиммі добрий. Якщо йому чогось і бракує, то в кожному разі не чулого серця. Вона була йому настільки вдячна, що, лігши в постіль, примусила себе з’їсти одну карамельку, хоча смоктати будь-яку м’ятну цукерку було для неї справдешньою карою.

Похорон відбувся пополудні. Принаймні один раз домівка в лощині була вщерть заповнена людьми. Труна стояла вже у вітальні, а Мурреї, мов жалобний почет, сиділи навколо; сиділи майже нерухомо, скидаючись на якусь декорацію. Між ними вирізнялася постать Емілі, що виглядала дуже маленькою у своїй чорній суконці; її личко вражало своєю блідістю. Вона сиділа поміж тіткою Елізабет і дядьком Воллесом, не сміючи поворухнутися. З роду Старів нікого, крім неї, на церемонії не було. Її батько не мав близьких родичів. Жителі Травневого Гаю, що завітали на похорон, приглядалися до мертвого обличчя з неприхованою і безсоромною цікавістю, чого ніколи не дозволяли собі за життя Дугласа Стара. Емілі почувала зненависть до цих чужих і зухвалих очей. Вони не мали права… вони не були до нього прихильні, поки він жив… говорили про нього бридкі речі… Елен Грін вряди-годи переповідала то те, то се. Кожен погляд, спрямований на покійного, болів його дочці, та вона сиділа непорушно й не виказувала свого болю. Тітка Рут перегодом казала, мовляв, ніколи раніше не бачила дитини, до такої міри позбавленої всіляких почуттів.

Панахида скінчилася, Мурреї одне за одним підвелись і стали обходити труну з обов’язковим прощальним поглядом. Тітка Елізабет взяла Емілі за руку, аби підвести до домовини, та дівчинка вивільнила свою ручку з тітчиної долоні й заперечливо похитала головою. Вона вже попрощалася… З хвилину тітка Елізабет удавала, ніби наполягає. І врешті-решт пішла до труни сама, набундючена, як справжня Муррей. Під час похорону не можна влаштовувати сцен…

Тіло Дугласа Стара мали переправити до Шарлоттетауна і поховати поруч його дружини. Мурреї поїхали всі, а Емілі залишилася вдома. Вона спостерігала за жалобною процесією, як вона спускалася з високого, зарослого травою пагорба. Пішов дрібний дощ. Це втішило Емілі: не раз вона чула від Елен Грін, мовби щасливі небіжчики, яких під час проводів скропить дощ. А, крім того, легше дивитися на домовину батька, що зникає в імлистій далині, аніж проводжати очима поховальну процесію, що купається в промінні веселого сонця.

— Гм, треба визнати, похорон удався дуже пишним, — зауважила Елен Грін, що стояла побіч Емілі. — Все було якнайкраще, коли не зважати на кошти. Якщо твій батько дивиться на похорон із неба, то я певна, Емілі, що він задоволений.

— Тата на небі немає, — спростувала Емілі.

— Боже милосердний! Що за дитина! — тільки й спромоглася вигукнути Елен.

— Тата ще там немає. Він лише в дорозі. Сказав мені, що терпеливо чекатиме, аж доки помру і я, щоб я могла його наздогнати. Я сподіваюсь незабаром померти.

— Не можна бажати собі смерті, це дуже лиха думка! — спробувала усовістити її Елен.

Тим часом останні члени жалобного почту щезли з очей. Тоді Емілі рушила до вітальні, зняла з полиці книжку і з розгону сіла в крісло-гойдалку. Жінки, що прибирали оселю, були задоволені, що дитина сидить собі спокійно й не заважає роботі.

— Добре, що вона може читати, — мовила пані Габбард, — деякі дівчатка не такі чемні… Дженні Гуд так плакала, так квилила, як ото ховали її матір… Всі Гуди страшенно чутливі…

Емілі, однак, не читала. Думала про те, що Мурреї мають повернутися надвечір. Вона знала: тоді й буде вирішено її долю. «Ми обговоримо це після поховання», — сказав дядько Воллес, як закінчили снідати. Інстинкт підказав їй, що йдеться саме про неї. Охоче віддала б одне зі своїх маленьких, торчкуватих вух, аби тільки чути сімейну раду. Але знала достеменно, що їй велять вийти з кімнати. Отож і не здивувалася, коли Елен надвечір зайшла до вітальні й сказала:

— Ходи нагору, Емілі. Краще буде, як ти саме там чекатимеш на повернення своїх тіток і дядьків. Вони збираються обговорювати свої справи тут.

— Чи можна мені допомогти готувати вечерю? — спитала Емілі, гадаючи, що, як буде поратися на кухні, то їй пощастить ухопити якусь дещицю з розмови родичів.

— Ні, не можна. Ти більше заважатимеш, аніж допомагатимеш. Марш нагору!

І Елен рушила до кухні, не чекаючи, доки Емілі помарширує нагору. Дівча неохоче звелося на ноги. Як же вона спатиме вночі, не відаючи свого майбутнього? Відчувала, що ніхто не зволить повідомити їй про те, як вирішено її долю. І вона муситиме чекати до наступного ранку.

Раптом її погляд зупинився на прямокутному столі, що стояв посередині вітальні. Стіл був накритий широченною скатертиною, що тяжкими своїми зборками ледь не сягала підлоги. Ось пробігли по килиму чорні шкарпетки, зашурхотів, колихаючись, край скатертини… і залягла тиша. Емілі сиділа під столом на підлозі, зручно підібгавши ноги, в захваті од своєї вигадливості. Вона таки буде знати, про що тут говоритимуть, і ніхто не здогадається, що вона поряд.

Емілі не усвідомлювала, що підслуховування є негідним учинком, що це вважається чимось вельми і вельми поганим; у її спокійному житті удвох із батьком просто не випадало нагоди це усвідомити. Тому можливість сховатися під столом вона сприйняла як щасливий збіг обставин — тільки й того. Могла навіть дещо підгледіти крізь скатертину! Її серце калатало так сильно, що вона боялася мимоволі виказати свою присутність. Жоден звук не лунав довкола, окрім кумкання жаб, яке долинало через відчинене вікно.

Тим часом приїхали Мурреї. Зайшли до вітальні. Всілися попід стінами. Емілі затамувала подих… Декілька хвилин ніхто не озивався, лиш тітка Єва зітхала і протягло. Нарешті дядько Воллес відкашлявся і промовив:

— Отже, що будемо робити з дитиною?

Ніхто не квапився відповідати. Емілі гадала, що вже й не почує відповіді. Врешті-решт озвалася, ніби скаржачись, тітка Єва:

— Це дитина з такою чудною, ба навіть хворобливою поведінкою. Я зовсім її не розумію.

— Мені здається, — несміливо заговорила тітка Лаура, — що вона має так званий артистичний темперамент.

— Це геть зіпсована дитина, — руба сказала тітка Рут. — На мою думку, нашим завданням є передовсім викорінити її лихі манери.

(Мала шпигунка під столом похитала головою й крізь скатертину кинула гнівний погляд на тітку Рут. «Гадаю, саме твої манери варто було б виправити!» Емілі не посміла навіть прошепотіти цих слів, зате вимовила їх по складах, безгучно ворушачи губами; це справило їй велике полегшення і задоволення).

— Я згодна з тобою, — притакнула тітка Єва, — але щодо мене, то я б не впоралася з таким завданням.

(Емілі зрозуміла, що дядько Воллес не візьме її до себе, і зраділа).

— Правду казати, — мовив дядько Воллес, — її повинна взяти до себе Ненсі. У неї більше статків, аніж у будь-кого з нас.

— Ненсі навіть на думку таке не спаде, і ти це знаєш достеменно! — заперечив дядько Олівер. — До того ж, вона занадто стара, щоб виховувати дитину, — і вона, і та відьма Каролін. Хай мене Бог покарає, якщо котрась із тих двох жінок ще зберегла в собі щось людське. Я б охоче взяв Емілі до себе, але не можу собі це дозволити. Маю велику родину, про яку мушу дбати насамперед.

— Довго вона нікого не обтяжуватиме й нікому не заважатиме, — гостро сказала тітка Елізабет. — Імовірно, вона помре від сухот, так само, як її батько.

(«Я не помру… не помру!» — викрикнула Емілі подумки, але з такою силою переконання, аж їй самій здалося, ніби вона таки викрикнула ці слова. Забула, що зовсім недавно прагнула померти, щоб наздогнати батька. Тепер вона хотіла жити назло Мурреям. «Не маю такого наміру — помирати. Буду жити… багато літ… і стану славетною письменницею… От побачиш, я не помру, тітко Елізабет Муррей!»)

— Так, це кволе дитя, — підтвердив дядько Воллес.

(Емілі дала вихід своїм емоціям, скрививши міну на адресу дядька Воллеса. «Якщо колись матиму свиню, — назву її твоїм ім’ям», — подумала вона, відчувши полегкість і задоволення від своєї уявної помсти.)

— Хтось мусить дбати про неї, допоки дитина жива, — самі розумієте, — сказав дядько Олівер.

(«Вам вигідна моя смерть, але, якби я насправді померла, вас до кінця життя гризло б сумління», — думала Емілі. Тим часом у розмові настала пауза, під час якої дівчинка малювала в уяві своє поховання, вибирала собі гробарів, а також найпатетичніший псалмовий вірш, який заповіла б викарбувати на своїм надгробку. Та поки спромоглася вибрати, знову заговорив дядько Воллес.)

— Ми не можемо покинути її напризволяще. Мусимо цю дитину десь притулити… — мовив він.

(«Не хочу, щоб вони називали мене „ця дитина“», — з гіркотою подумала Емілі.)

— Хтось має створити для неї родинне вогнище, — вів далі дядько Воллес. — Ми не можемо покинути дочку Джульєтти на милість чужих людей. Я здаю собі справу в тім, що здоров’я Єви не дозволяє доглядати й виховувати дитину…

— Таку дитину, — докинула Єва.

(Емілі показала тітці Єві язика.)

— Бідолашне дитятко, — лагідно мовила тітка Лаура.

(Якась крига розтанула в серці Емілі на ті слова.

Вона була щаслива, що її назвали так ніжно.)

— Не думаю, що вона аж так потребує твого співчуття, Лауро, — суворим тоном сказав дядько Воллес. — Цілком очевидно, що вона не вельми чутлива. Відколи ми приїхали, я не помітив на її очах ані сльозинки.

— Ти зауважила: вона навіть не схотіла востаннє поглянути на обличчя батька? — спитала тітка Елізабет.

Тут кузен Джиммі несподівано став посвистувати, дивлячись на стелю.

— Вона настільки чутлива, що змушена це приховувати, — відповіла тітка Лаура Воллесові й Елізабет.

Дядько Воллес аж пирснув од сміху.

— Може, візьмемо її до себе, Елізабет? — несміливо запропонувала Лаура.

Тітка Елізабет занепокоєно засовалася в кріслі.

— Не думаю, щоб їй було добре в Місячному Серпі, поміж трьох літніх людей.

(«Було б! Було б!» — подумки вигукнула Емілі.)

— А ти, Рут? — звернувся дядько Воллес до сестри. — Ти мешкаєш сама у великому домі. Трохи товариства тобі не зашкодило б…

— Не люблю цієї малої Стар, — гостро сказала тітка Рут. — Вона хитра, наче змія.

(«Неправда!» — подумала Емілі.)

— Під мудрим і чуйним керівництвом дитина може позбутися всіх своїх вад, — промовив дядько Воллес аж ніби врочисто.

(«Не хочу їх позбуватися!» Емілі дедалі сильніше злостилася під столом. «Краще мої вади, аніж ваші… ваші…» — вона шукала влучного слова і враз, тріумфуючи, пригадала один із батькових виразів: «ваші огидні чесноти!»)

— Сумніваюсь, — мовила, наче прокаркала, тітка Рут. — Яблуко від яблуні далеко не падає. Що стосується Дугласа Стара, то я вважаю, що це непорядно — умерти, залишивши свою дитину без гроша.

— Чи ж він зробив це навмисно? — запитав кузен Джиммі, вперше взявши слово.

— Він був у житті нікчемним банкрутом, — процідила крізь зуби тітка Рут.

— Неправда! Неправда! — заверещала Емілі, зненацька висунувши голову зісподу скатертини, між двох передніх ніжок столу.

Мурреї з хвилину сиділи мовчки, цілком нерухомі, неначе скам’яніли від емоційного вибуху Емілі. Врешті-решт, тітка Рут підвелася й, приступивши до столу, піднесла край скатертини, за якою Емілі встигла сховатися знову, геть засмучена, лиш тепер до ладу збагнувши, що вона скоїла.

— Встань і вийди звідти, Еміліє Стар! — наказала тітка Рут.

«Емілія Стар» вибралася з-під столу. Вона не була надто вже перелякана — радше сильно розгнівана. Очі її потемніли, аж стали зовсім чорними, щічки палахкотіли.

— Що за чудо мале… Яке розкішне маленьке чудо! — вигукнув кузен Джиммі.

Але ніхто не звернув уваги на цей захоплений вигук. Адже слово мала тітка Рут:

— Ти, безсоромна істото, шпигунко! Кров Старів дається взнаки, Муррей ніколи б такого не вчинила. Тебе належить відшмагати!

— Батько не був банкрутом! — крикнула Емілі, трусячись од гніву. — Не маєте права називати його банкрутом. Кого так любили, як його, той не може бути банкрутом. Не думаю, щоб тебе, тітко, бодай хтось у твоєму житті любив. Отже, саме ти — банкрут. А, крім того, я не помру від сухот — чуєте?!

— Чи здаєш собі справу, якого ганебного вчинку ти припустилася? — запитала тітка Рут із холодною лютістю.

— Я мусила знати, що зі мною буде, — кричала Емілі. — Я не знала, що це такий поганий вчинок… не знала, що будете говорити про мене всяку бридоту.

— Ті, хто підслуховує, ніколи не довідуються про себе нічого доброго, — повчально зазначила тітка Рут. — Твоя мати ніколи б так не вчинила, Емілі.

Вся відвага вмить полишила бідолашну Емілі. Вона почувалася винною і нещасною, такою нещасною! Достеменно не знала… однак тепер їй здавалося, ніби вона й справді вчинила кричуще неподобство.

— Іди нагору! — веліла тітка Рут.

Емілі пішла, не опинаючись. Але, поки вийшла, обернулася і, оглянувши кревних, повідомила:

— Як сиділа під столом, то перекривила дядька Воллеса і показала язика тітці Єві.

Вона промовила ці слова зі скрухою в серці, прагнучи очиститись від своєї провини. Та людям так нелегко порозумітися — і Мурреї зробили висновок, ніби вона жадала безкарно кинути їм в обличчя ще одне зухвальство. Коли за Емілі зачинилися двері, всі родичі, за винятком тітки Лаури і кузена Джиммі, взялися хитати головами й зітхати.

Емілі піднялася нагору в глибокій зажурі. Відчувала, що допустилася вчинку, який давав Мурреям право зневажати її. Вони склали собі думку, ніби вона типова Стар, а їй навіть не вдалося довідатись, яка доля їй судилася.

Сумною нині виглядала маленька Емілі-у-Свічаді.

— Я не знала… не знала, — прошепотіла вона до свого віддзеркалення. І додала з несподіваною рішучістю:

— Та після сьогоднішнього випадку вже знатиму. І вже ніколи, ніколи так не вчиню!

Емілі ладна була повалитися на ліжко з плачем. Не могла терпіти мовчки такого душевного болю, такого пекучого сорому. Зненацька впав їй в око жовтий старенький зошит, що лежав на столику. І вже за мить вона сиділа на ліжку по-турецьки й гарячково писала в зошиті коротким тупим олівцем. Мірою того, як олівець рухався по лініях сторінки, щоки її рум’яніли, а очі блищали дедалі яскравіше. Вона забула про Мурреїв, хоч писала саме про них, забула про своє приниження, хоч описувала прикрість, що сталася нині, писала вже понад годину при тьмяному світлі кіптявої лампи, не зупиняючись ні на хвилину, — хіба щоб визирнути у вікно й помилуватися красою імлистої ночі або відшукати в глибинах свідомості потрібний вираз; коли ж віднаходила, то задоволено зітхала й бралася писати далі.

Зачувши кроки Мурреїв, що піднімалися по сходах, Емілі хутенько згорнула зошит і відклала його набік. Вона саме скінчила: описала всі події в їх правдивому перебігу, зокрема сімейну раду, створила патетичну сцену власної смерті, де Мурреї, згромадившись коло її смертного одра, благають простити їм. Поміж них вирізняється тітка Рут: навколішках, ридаючи від незмоги заглушити в серці докори сумління, вона припадає чолом до безживної руки Емілі. Раптом олівчик зупинився: «Тітка Рут не здатна до сильних почуттів, не здатна за жодних обставин», — так подумала юна письменниця і закреслила кілька рядків.

Мірою того, як вона писала, відчуття болю й приниження минало, аж доки не згасло остаточно. Тепер вона почувалася дуже втомленою, зате майже щасливою. То було вельми потішно — шукати, добирати влучні слова з метою описати, скажімо, дядька Воллеса. А яке задоволення — назвати тітку Рут «опасистою бабою»!

— Цікаво, що сказали б дядечки й тітоньки, якби довідалися, що я думаю про них насправді, — прошепотіла Емілі, пірнаючи до ліжка.

Розділ 5. Найшла коса на камінь

Емілі, на яку нарочито не звертали уваги під час першого сніданку, було викликано до вітальні опісля ранкової кави.

Зібралися всі без винятку — вся чесна компанія. Емілі, коли поглянула на обличчя дядька Воллеса, що сидів у яскравому сонячному промінні, засумнівалася, чи їй вдалося схопити словом його непересічну гримасу.

Тітка Елізабет із поважним, ба навіть суворим обличчям, стояла край стола з якимись папірцями в руках.

— Емілі, — заговорила вона, — вчора ми не змогли вирішити, хто з нас візьме тебе до своєї оселі. Мушу визнати, що ніхто не виявив до цього великого бажання, оскільки ти, під кожним оглядом, поводилася дуже негарно…

— Ох, Елізабет!.. — докірливо мовила Лаура. — Вона ж… вона є дочкою нашої сестри!

Елізабет королівським жестом звела руку вгору.

— Я все владнаю, Лауро. Будь-ласка, не перебивай мене. Як я щойно сказала, Емілі, ми не змогли вирішити, хто візьме тебе під опіку. Врешті-решт, ми пристали на пропозицію кузена Джиммі — розв’язати проблему за допомогою лотереї. На цих-от папірцях написано наші імена. Витягнеш один із папірців, і котрийсь із Мурреїв дасть тобі притулок.

Тітка Елізабет простягнула Емілі папірці. Дівчинка тремтіла всім тілом, тремтіла так сильно, аж не могла витягнути жереб. Це було моторошно: вона сама, своєю рукою повинна стягнути на себе сліпий вирок долі.

— Тягни ж бо, — поквапила тітка Елізабет. Емілі стиснула зуби, закинула голову назад — з обличчям людини, що випробовує долю, — і витягла картку. Тітка Елізабет видобула її з тремтячої ручки і розгорнула. На картці було виведено її власне ім’я: Елізабет Муррей. Ту ж мить Лаура Муррей піднесла носовичка до зволожених очей.

— Добре. Отже, справу залагоджено, — сказав дядько Воллес, підводячись і зітхаючи з полегкістю. — Ну, як хочу встигнути на потяг, то мушу поквапитись. Певна річ, до тих видатків, які тобі, Елізабет, доведеться понести, я з охотою прилучуся.

— Ми, у Місячному Серпі, наразі не жебракуємо, — відповіла Елізабет доволі холодно. — 3 тієї хвилини, коли на мене ляже завдання дбати про неї, я робитиму все, що потрібно. Я не маю звички ухилятися від своїх обов’язків.

«Я — її обов’язок, — міркувала Емілі. — Тато казав, що ніхто не любить своїх обов’язків. Отже, тітка Елізабет ніколи мене не полюбить.»

— Ти маєш у собі чи не більше Мурреївської пихи, аніж весь наш рід, Елізабет, — засміявся дядько Воллес.

У відповідь засміялися всі — всі, за винятком Лаури. Вона підійшла до Емілі, що стояла самотою посеред вітальні, й пригорнула її до себе.

— Я так тішуся, Емілі, так тішуся… — зашепотіла вона. — Не журись, люба моя дитинко. Я вже полюбила тебе, а в Місячному Серпі дуже гарно — от побачиш!

— Це… чудова назва, — відповіла Емілі, борячись із нездоланним хвилюванням. — Я все сподівалася, що житиму в тебе, тітко Лауро. Здається мені, я зараз розплачуся, але не тому, що їду до Місячного Серпа. Я не так погано вихована, як, може, тобі видається, тітко Лауро: я б не підслуховувала вчора ввечері, якби знала, що це негарно.

— Авжеж, ти не робила б цього, — погодилась тітка Лаура.

— Але бачиш: я все-таки не Муррей.

Тієї миті тітка Лаура вимовила слова, що в устах Мурреївни звучали принаймні дивно:

— І слава Богу, що так!

Кузен Джиммі рушив слідом за Емілі до передпокою. Роздивився навколо, аби впевнитись, що ніхто їх не бачить і не чує.

— Тітка Лаура — справжня майстриня в сприянні долі, курчатко!

Емілі сподобався вислів кузена, хоч вона й не збагнула, що він означає. Відповіла йому запитанням, з котрим не насмілилася б звернутися до тітки Елізабет, ані навіть до тітки Лаури.

— Кузене Джиммі, коли в Місячному Серпі печуть хліб, можна зішкребти опару зі стінок діжки та з’їсти її?

— Лаура дозволить, Елізабет — ніколи, — пошепки відповів кузен Джиммі.

— А чи можна притулити ноги до пічки, якщо вони змерзнуть? І випити перед сном чогось гаряченького?

— Відповідь — та сама, — відказав Джиммі. — Знаєш, я читатиму тобі свої вірші. А читаю їх дуже небагатьом. Я вже скомпонував тисячу поезій. Лиш деякі записав, а більшу частину зберігаю ось тут. (Він торкнувся свого чола вказівним пальцем).

— Це дуже тяжко — вірші складати? — спитала Емілі, дивлячись на кузена Джиммі з чимраз більшою повагою.

— Не тяжче, ніж котити перед себе дерев’яну колоду. Тільки б мати напохваті достатню кількість рим, — відповів кузен Джиммі.

Всі Мурреї, не рахуючи трьох мешканців Місячного Серпа, вирушили додому вранці того самого дня. Тітка Елізабет повідомила, що залишається до завтра, аби спакувати потрібні речі й приготувати Емілі в дорогу.

— Більша частина меблів належить господареві будинку, — мовила вона. — Отже, довго збиратись не доведеться. Треба забрати лише книжки Дугласа Стара і його особисті речі.

— А як ми перевеземо моїх котів? — занепокоєно спитала Емілі.

Тітка Елізабет остовпіла.

— Коти? Ти не братимеш з собою котів, моя панянко!

— Я мушу взяти Зухвалу Сел і Майка, мушу! — не своїм голосом закричала Емілі. — Я не можу їх залишити! Не можу без котів жити, не можу!

— Які дурниці! У Місячному Серпі повно котів, але їм не можна заходити до будинку.

— Ти не любиш котів, тітко? — з подивом запитала Емілі.

— Ні, не люблю.

— Не любиш гладити милого, м’якого, пухнастого котика? — не здавалася Емілі.

— Ні. З такою ж охотою я торкалася б гадюки.

— У нас збереглася воскова лялька твоєї мами, — втрутилася в суперечку тітка Лаура. — Я вберу її гарненько, і будеш бавитися нею.

— Я не люблю ляльок, вони не вміють розмовляти!

— Коти теж не розмовляють.

— О ні! Зухвала Сел і Майк розмовляють. Ох, я мушу забрати їх з собою! Прошу тебе, тітко Елізабет! Я люблю цих котів. І це єдині істоти, що люблять мене. Благаю тебе, тітко!

— Адже котові треба так мало місця! — підтримав її кузен Джиммі. — Візьмімо їх, Елізабет!

Тітка Елізабет замислилася. Не могла збагнути, як людина може перейматися якимись котами. Тітка Елізабет належала до тих людей, котрі здатні розуміти лиш те, що їм кажуть виразно й чітко — неначе втовкмачують. Та навіть тоді вони розуміють не серцем, а лиш головою.

— Візьмеш одного з котів, — нарешті сказала вона з міною особи, що зважилася на велику поступку. — Одного, не більше. Ні, ні, годі про це. Затям собі, Емілі, зараз, з самого початку, одне правило: коли я щось кажу, то це остаточно. Джиммі, облиш!

Кузен Джиммі проковтнув слова, що крутилися в нього на язиці, й, засунувши руку до кишені, взявся посвистувати, поглядаючи на стелю. А за хвилину мовив:

— Як вона каже, так має бути. І вже. Муррей є Муррей! Усі ми вродилися з такою впертою натурою, курчатко, і ти теж маєш багато Мурреївських рис. Не говори, мовляв, ти не Муррей… Від Старів у тебе хіба лиш тоненька плівка на поверхні душі.

— Неправда, я вся Стар, я хочу бути Стар! — викрикнула Емілі. — Ох, як же мені вибрати між Зухвалою Сел і Майком?

То справді була проблема. Емілі вирішувала її цілий день, і серце дитини кривавилося. Воліла забрати Зухвалу Сел — поза сумнівом. Однак не могла залишити Майка на милість або немилість Елен. Та не терпіла Майка, завжди… Сяк-так прихильна була тільки до Зухвалої Сел. Тепер вона мала вертатися до рідного містечка, тож киця могла стати їй у пригоді. Врешті-решт, увечері Емілі зважилася на жорстокий вибір: взяти з собою Майка.

— Ліпше брати кота, аніж кітку, — мовив Джиммі. — Розумієш, Емілі: немає клопоту з котенятами.

— Джиммі! — обірвала його тітка Елізабет.

Емілі здивував її тон: чому не можна говорити про котенят? Але їй не сподобалося слово «кітка» стосовно Зухвалої Сел. Воно звучало занадто жорстко.

Емілі дратували невпинний рух і розгардіяш під час пакування речей. Вона тужила за колишнім спокоєм, пригадувала розмови з батьком. Її переслідувало відчуття, ніби вони ще більше віддалилися одне від одного через навальне вторгнення Мурреїв.

— А це що таке? — спитала тітка Елізабет, переставши пакувати речі. Емілі поглянула і в розпачі побачила свій жовтий зошит у тітчиних руках. Тітка розкрила його, взялася читати… Емілі підскочила до неї і миттю вихопила зошит.

— Не читай цього, тітко Елізабет, — вигукнула вона з обуренням. — Це моє, моя приватна власність!

— Ти верзеш дурниці, панно Стар, — мовила тітка Елізабет, гостро дивлячись на неї. — Дозволь тобі сказати, що я маю право читати твої книжки та зошити. Бо тепер я відповідаю за тебе. І не маю наміру дозволяти тобі якісь таємниці або таємні стосунки — затям це собі. Напевно, тут є щось таке, чого ти соромишся, — тим паче я мушу це прочитати. Дай мені зошит!

— Я не соромлюсь нічого, що тут написано, — викрикнула Емілі, відступаючи назад і притискаючи до грудей дорогоцінний зшиток. — Але не дозволю читати його ні тобі, ні будь-кому іншому.

Тітка Елізабет на крок наблизилася до Емілі.

— Еміліє Стар! Ти чуєш, що я кажу тобі? Дай мені зошит. Негайно!

— Ні, ні! — вигукнула Емілі й вибігла з кімнати геть. Вона не дозволить тітці Елізабет зазирнути в цей зошит іще раз. Влетіла до кухні; в печі палав огонь. Зірвала зі зшитка обкладинку й шпурнула списані сторінки в полум’я. З розкраяним серцем спостерігала, як вони обертаються на попіл. Зате тітка Елізабет ніколи більше їх не побачить, не прочитає тих милих дрібничок, що їх писала для себе і для батька, що їх читала йому вголос, тих оповідок про Велительку Вітрів, про Емілі-у-Свічаді, тих котячих діалогів, ані тих нотаток про Мурреїв, що їх писала минулої ночі. Дивилася на процес нищення з таким болем, ніби у вогні конала жива істота. Раптом угледіла окрайчик паперу, на якому великими літерами було виведено: «Тітка Елізабет холодна і шорстка». Що б то було, якби тітка встигла це прочитати? Що буде, як вона зараз угледить цей окрайчик паперу? Емілі з тривогою подивилася на двері. Ні, тітка Елізабет вийшла з кухні до кімнати й зачинила за собою двері. Тим часом від жовтого зошита лишилася купка попелу на жаринах, що тліли. Емілі сиділа коло печі й гірко плакала. Відчувала, що втратила щось невимовно цінне. Жахливим був висновок, що все дороге нашому серцю зрештою нас покидає. Вона ніколи не зможе відтворити на папері всього записаного у спопелілому зошиті. А коли б і могла, то не наважиться, бо ж тітка Елізабет мусить заглянути в кожну шпаринку, мусить знати все! Батько ніколи не наполягав, щоб вона читала йому свої нотатки й оповідання. Вона залюбки читала батькові, але, якби не хотіла, то він би не силував її. Враз, не полишаючи плакати, водячи рукою в повітрі, Емілі «записала» два речення в жовтий — тепер уявний! — зошит: «Тітка Елізабет є холодною і шорсткою. І непорядною у своїх вчинках».

Вранці наступного дня, коли кузен Джиммі зносив валізи додолу, а тітка Елізабет давала Елен останні вказівки, Емілі прощалася з усім довкіллям. Уклонилася Зарозумілій Смереці, Адамові та Єві.

— Коли поїду геть, як вони за мною тужитимуть! Не буде кому їх любити, — мовила вона сумовито.

Попрощалася з кріслом-гойдалкою, яблунею, з травичкою на галявині перед будинком. А тоді піднялася нагору до своєї кімнати. Віконце у ній завжди єднало її зі світом чудес. У спаленому жовтому зошиті був запис, яким вона особливо пишалася, — «Опис краєвиду з мого вікна». Тут, край вікна, вона любила сидіти і мріяти. А ввечері ставала навколішки й проказувала вечірні молитви. І — то блищали зорі, то порощив у шиби дощ, то пролітали щиглі та ластівки, долинали пахощі розквітлих яблуні та бузку, а то чути було сміх Велительки Вітрів, її зітхання, співи та свисти. Емілі чула їх серед глупої ночі, у грізних хуртовинах. Нині вона не прощалася з Велителькою Вітрів, бо знала, що та помандрує з нею до Місячного Серпа. Але попрощалася з віконцем і зеленим пагорбом, що їх так любила, з деревами коло пагорба та з Емілі-у-Свічаді. Може, в Місячному Серпі буде інша Емілі-у-Свічаді, але ж то буде інша, не та сама. Зняла зі стінки й поклала до кишені малюнок бальної сукні, який вирізала колись із часопису для жінок. Сукня була прегарною, з білим мереживом, з пришпиленими букетиками маленьких троянд і довгим-предовгим шлейфом, що сягав аж до половини кімнати. Емілі щонайменше тисячу разів бачила себе в тій сукні, і щоразу була королевою вроди на уявному блискучому балі.

Внизу на неї вже чекали. Емілі стала прощатися з Елен Грін. Прощалася доволі холодно. Вона ніколи не жалувала Елен Грін, а з того вечора, як Елен відкрила їй, що батько невдовзі помре, Емілі просто зненавиділа її, ще й стала боятися.

Проте нині була заскочена: Елен розридалася й пригорнула її до себе. Просила, щоб Емілі її не забувала, щоб написала до неї, назвала її своїм «любим дитям».

— Я не є твоїм любим дитям, — відрізала Емілі. — Однак листа тобі напишу. А ти будеш добре ставитись до Зухвалої Сел?

— Мені здається, ти більше переймаєшся розлукою з тією кішкою, аніж прощанням зі мною, — просичала Елен.

— Ну, звісно, — відповіла Емілі, здивована тим, що тут взагалі можливе якесь порівняння.

Неймовірним зусиллям вона стрималася від сліз, коли настала черга прощатися з Зухвалою Сел, яка сиділа собі на траві, підібгавши передні лапки.

— Може, колись я ще побачу тебе, — прошепотіла вона, тулячи кішку до себе. — Я певна: добрі кішки йдуть просто на небо.

Від’їхали каретою, де могли розміститися четверо осіб; мешканці Місячного Серпа при потребі завжди послуговувалися цією каретою. Емілі ще ніколи не подорожувала в такому розкішному екіпажі. Взагалі вона їздила мало. Одного разу батько позичив бричку в Габбардів. Дорогою їх трусило немилосердно, але батько цілий час розмовляв із нею і тим перетворив поїздку на справжнє диво.

Кузен Джиммі та тітка Елізабет сиділи в глибині карети; тітка була в капелюшку з чорним мереживом і в такому ж плащі. Тітка Лаура й Емілі займали передні сидіння, а між ними в кошику вмостився Майк.

Емілі дивилася на трав’янисті галявини, на домівку, що незабаром зникла за поворотом, і несподівано подумала, що цей будиночок у лощині виглядає так, ніби має розбите серце. Їй закортіло вистрибнути з карети, побігти назад, аби сказати йому слова розради. Всупереч твердому рішенню не плакати, її очі зайшлися сльозами. Але тітка Лаура простягнула руку понад кошиком, де лежав Майк, і потисла ручку Емілі. Цей порух був майже змовницьким та сповненим гарячого співчуття.

— Я дуже люблю тебе, тітко Лауро, — прошепотіла Емілі.

Очі Лаури були невимовно блакитні, глибокі та приязні.

Розділ 6. Місячний серп

Емілі припала до вподоби ця подорож квітучою країною червня. Ніхто особливо не розмовляв. Навіть Майк поринув у розпачливе мовчання… Кузен Джиммі вряди-годи кидав якісь репліки, радше призначені для самого себе, аніж для інших. Тітка Елізабет то відповідала йому кількома словами, то не озивалася зовсім. Щоразу мовила коротко й шпарко, не викидаючи слів на вітер.

У Шарлоттетауні подорожні затрималися на обід. Емілі, відколи помер батько, апетиту не мала й тепер не могла їсти ростбіф,[1] який поставила перед нею кельнерка. Бачачи це, тітка Елізабет шепнула щось кельнерці, і та невдовзі повернулася з холодною курятиною — ніжною, білою, обкладеною листям салату.

— А це їстимеш? — суворо запитала Елізабет, немовби зверталася до підсудної за гратами.

— Спробую, — мляво відказала Емілі.

Вона була надто перелякана, щоб сказати більше; подужала проковтнути кілька шматків курки, після чого поклала собі набратися духу і з’ясувати питання з їжею.

— Тітко Елізабет, — озвалася вона.

— Ну, що там іще? — відгукнулася тітка, переводячи свої сталеві очі на збентежене личко небоги.

— Я хочу, щоб ти зрозуміла, — почала Емілі майже скоромовкою, а проте дуже чітко, так, аби тітка насправді її зрозуміла, — я не їла ростбіф не тому, що це ростбіф. Я просто не голодна… А курку їм, тільки щоб віддячити тобі, а не тому, що хочу курятини.

— Діти мусять їсти те, що їм дають, і не повинні вернути носа од свіжої здорової страви, — суворо й повчально відповіла тітка Елізабет. Емілі стало ясно, що тітка її не зрозуміла, і вельми через те засмутилася.

Після обіду Елізабет повідомила тітці Лаурі, що вони з Емілі мають іти на покупи.

— Дитині треба купити деякі речі, — пояснила вона.

— Ох, прошу вас усіх, не називайте мене дитиною! — вигукнула Емілі. — Наче я взагалі без роду-племені! Чи ж тобі не подобається моє ім’я, тітко Елізабет? Мама так любила його! А, крім того, мені нічого не треба. Я маю дві дюжини білизни, тільки одна пара вже продірявилася.

— Ш-ш-ш… — засичав кузен Джиммі, обережно торкаючись під столом коліна Емілі.

Джиммі хотів цим сказати, що коли вже тітка Елізабет схиляється до такої щедрості, то чинити спротив не варто — нехай купує. Емілі ж подумала, ніби він дорікає їй за слово «білизна», а попросту — панталони, і почервоніла аж до кінчиків вух. Тітка Елізабет ізнов заговорила до Лаури, мовби нічого не чула.

— Не хочу, щоб вона носила цю дешеву жалобну суконку в Чорноводді. Через цю матерію можна пересівати борошно. І взагалі, навіщо десятирічній дівчинці носити жалобу? Я маю намір купити їй білу суконку з чорною облямівкою і трохи бавовняної тканини, чорної та білої, на шкільне плаття. Джиммі, ми залишаємо дитину під твою опіку. Пильнуй її…

У кузена Джиммі виявився свій, особливий метод «пильнування»: він завів малу до кафе надолі вулиці, де взявся пригощати її морозивом. Емілі ніколи не куштувала морозива, тож, навіть не маючи апетиту, в захваті з’їла дві порції. Кузен Джиммі спостерігав за нею з неабияким задоволенням.

— Я можу частувати тебе всілякими ласощами тільки тоді, як не бачить Елізабет, — сказав він. — Але що є в тобі, того навіть вона не здатна видивитись. Користайся з теперішньої хвилини, бо лиш Господь Бог відає, коли тобі знову випаде нагода поласувати морозивом.

— То ви у Місячному Серпі взагалі не їсте морозива?

Кузен Джиммі похитав головою на знак заперечення.

— Тітка Елізабет не схвалює новомодних вигадок. У нашому домі все відбувається так, як відбувалося й півсотні років тому. Наприклад, увечері ми палимо свічки; вона й чути не хоче про інше освітлення. Та, попри все, курчатко, з плином часу ти полюбиш Місячний Серп, адже там і затишно, і гарно.

— А там є добрі чарівниці? — спитала Емілі з непідробною цікавістю.

— У лісах — тьма-тьмуща, — запевнив кузен Джиммі. — А ще у нас на подвір’ї є голубник. Ми тримаємо голубів, бо добрі чарівниці просто обожнюють цих птахів.

Емілі зітхнула. Вже з восьми років вона знала, що нині добрих чарівниць немає; однак не змирилася з тим до кінця — все сподівалася, що близько чи далеко бодай одна з них ще блукає земними дорогами. Невже надія не ошукала?

— А то справжні добрі чарівниці? — спитала вона.

— Знаєш, курчатко, несправжня добра чарівниця не може бути доброю, — поважно відповів Джиммі. — Сама подумай, хіба не моя правда?

Перш ніж Емілі встигла подумати, вернулися тітки, й екіпаж покотив далі. Сонце спускалося до обрію, коли карета в’їхала до Чорноводдя. Захід був ясно-червоним — червонив морське узбережжя й горби в глибині суходолу. Емілі роззиралася навколо прихильним оком. Попереду бачила великий будинок, чия білина ніби просвічувала крізь стовбури й листя високих дерев, дерев, що любили й були улюбленцями трьох поколінь. Серед смарагдової зелені вилася зеленава стрічка — то була Чорна Вода, — а понад лісистими узгір’ями височіла золотава банька білокам’яної церковці. Та цей краєвид, хоч який сподобний, не зродив «промінчика» в душі Емілі — той зблиснув, як завжди, несподівано, зненацька, коли уздріла віконце, заросле виноградом, а в нім — окраєць опалового неба, неначе вставлений у раму, з місяцем, що мерехтів у золотому сяйві. Емілі була геть зачарована тим казковим вечором у невідомій стороні; аж тут по неї прийшов кузен Джиммі та й повів до кухні.

…Вона сиділа на довгому ослоні, старому й тріскучому, споглядаючи, як тітка Елізабет запалює свічі у великих старосвітських канделябрах і свічниках.

Емілі ніколи досі не бачила такої кухні: стіни були обшиті темною деревиною, стеля досить низька, з чорними поперечними балками, з яких звисали шинка й бекон, а також пучки трав і багато різних предметів, чиїх назв Емілі не знала. Підлога — біла і чиста, притрушена піском. В кутку висів образ невідомого святого, що в миготливому світлі поближньої свічі видавався живим і наводив на дівчинку страх. З другого боку в стіні чорніла порожня заглибина, яка теж виглядала таємничо і так само сповнювала душу трепетом. Звідти могла вийти і впасти на голову малолітнього неслуха якась несподівана кара. Поза тим, свічки відкидали такі химерні тіні! Емілі сама не знала, чи їй до смаку ця кухня в Місячному Серпі. Тут відчувалося щось неповторне, цілком особливе, й вона охоче висловила б свої враження в жовтому зошиті, коли б не спалила його. Сльози мало не бризнули з її очей…

— Зимно? — спитала з усмішкою тітка Лаура. — Червневі вечори такі холодні. Ходи до вітальні: Джиммі вже розпалив у каміні вогонь.

Відчайдушно намагаючись відновити внутрішню рівновагу, Емілі перейшла до вітальні. Там на підлозі побачила килим ручного ткання, на столі — ясно-червоний обрус, а на вікнах — адамашкові, блідо-рожевого кольору, фіранки. Все виглядало вельми багато й привабно, як і належить в оселі Мурреїв. Емілі ще не бачила таких фіранок! Але найдужче припав їй до серця веселий, тріскучий, з миттєвими відблисками, вогонь у камині, що так химерно і загадково мінився при світлі свічок. Емілі встигла відігріти край комину змерзлі ноги і з дедалі більшою зацікавленістю розглядалася на обстанову вітальні. Її увагу передусім привернула бібліотека. Книжки завжди були добрими приятелями Емілі, де б вони їй не траплялися. Вона підскочила до шафи й відчинила дверцята. Однак не встигла поглянути на спинки томів, поставлених рівними рядами, як до вітальні зайшла тітка Елізабет, несучи кухлик молока і тарілочку з двома вівсяними млинцями.

— Емілі, — суворо сказала тітка Елізабет, — зачини дверцята. І затям собі: ти не повинна торкатися речей, котрі не є твоєю власністю.

— А я гадала, що книжки є власністю всіх людей, — відповіла Емілі.

— Наші книжки у спільній власності не перебувають, — руба сказала тітка Елізабет. — Її тон виразно підкреслював цілком особливий статус бібліотеки в Місячному Серпі. — Ось тобі вечеря, Емілі. Ми всі до того змучені, що тільки перекусимо й ляжемо спати. З’їж оце — і в ліжко.

Емілі випила молоко і знову взялася споглядати оздоблення вітальні. Які ж бо гарні шпалери! Найкрасивіші з тих, що вона бачила будь-коли.

— Чого так пильно дивишся в порожнечу? — спитала тітка Елізабет, несподівано повернувшись.

Емілі миттєво замкнулася в собі: вона не могла пояснити цього тітці. Та, подібно до Елен Грін, сказала б, що у неї «не всі вдома».

— Я… я не дивилася в порожнечу.

— Не сперечайся. Кажу — дивилася, отже — дивилася, — відрізала тітка Елізабет. — І більше так не дивись. Це надає твоєму обличчю якогось чудного виразу. А зараз ходімо нагору. Спатимеш разом зі мною…

Емілі тяжко зітхнула. Вона сподівалася, що спатиме в покої тітки Лаури. Спати поруч тітки Елізабет було не надто приємно. Але чинити опір не посміла. Відтак зайшли до просторої, темрявої опочивальні тітки Елізабет. Кімната була обклеєна негарними, похмурими шпалерами; попід стіною стояв доволі масивний туалетний столик, над ним висіло люстро — так високо, що про побачення й спілкування з Емілі-у-Свічаді годі було мріяти. Вікна були щільно зачинені, завішані темно-зеленим фіранками; під вікнами розташувалася зелена канапа, а біля протилежної стіни — широке, ретельно заслане ложе з великими пузатими подушками.

Емілі стояла посередині спальні, роздивляючись на обстанову.

— Чого не роздягаєшся? — спитала тітка Елізабет.

— Я… я не хотіла б роздягатися у твоїй присутності, — вичавила з себе Емілі.

Тітка Елізабет уп’яла в неї свої холодні очі.

— Зараз же скидай одежу, — веліла вона.

Емілі скорилася, всім тілом трусячись від сорому та гніву. Це було вкрай огидно — скидати плаття й білизну при тітці Елізабет, яка стояла й витріщалася. Це було невимовною мукою! І, певно, найтяжчим випробуванням у тих обставинах було проказати вечірню молитву. Бог її батька нині став таким далеким, а бога тітки Елізабет вона підозрювала в надзвичайній подібності до бога Елен Грін.

— Лягай у ліжко, — скомандувала тітка Елізабет, складаючи її одяг на кріслі.

Емілі поглянула на щільно зачинені вікна.

— Ти не хочеш відчинити вікна, тітко Елізабет?

Тітка Елізабет подивилася на Емілі так, мовби дівчинка запропонувала їй видряпатись на дах.

— Не хочеш відчинити вікно, аби впустити свіжого нічного повітря? — пояснила Емілі.

— Нізащо в світі!

— Тато і я, ми завжди відчиняли вікна! — майже викрикнула Емілі.

— Тож нічого дивного, що він помер на сухоти, — виснувала тітка Елізабет. — Нічне повітря — то справжня отрута.

— Яке ж то інше повітря може бути вночі? Таж тільки нічне, правда? — не вгавала дитина.

— Емілі, — мовила тітка Елізабет крижаним голосом, — лягай у ліжко.

Емілі покірно лягла.

Та ніяк не могла заснути в цьому ложі-проваллі, що гнітило її ще й чорним балдахіном над головою. Нізвідки ані промінчика світла, хай навіть блідого і кволого, й тітка Елізабет лежить обік — довга, нерухома, кощава.

«Таке відчуття, ніби лежу коло грифа,[2] — подумала Емілі. — Ох, я зараз заплачу, вже сльози туманять очі…»

Відчайдушно, але марно тлумила вона сльози, що мусили бризнути. Почувалася геть самотньою, покинутою серед нічного мороку, в чужому й ворожому оточенні; тепер вона ясно й гостро відчувала його як стихію, що саме ворожа її єству. А при тім було чути незвичайний, таємничий, мовби жалісний звук, який долинав і звіддалік, і водночас неначе зблизька, бо дівчинка не сумнівалася, що чує його насправді. То шуміло море. Однак Емілі цього не знала, і пошум її тривожив. Ох, де вони, її ліжечко, тихий віддих батька в їхній кімнаті, лагідне сяйво знайомих зір, що заглядають до неї крізь відчинені вікна! Вона мусить повернутися туди, вона не залишиться тут, у Місячному Серпі, де ніколи не буде щасливою! Але вороття вже немає — жодної змоги! — немає дому, немає батька… З її грудей вирвалося гучне ридання, з очей поточилися рясні сльози. Не зарадили ні стискання зубів та кулачків, ні закушування губ — чуття перемогли гордість і волю, взявши гору над усіма постановами.

— Чого ти плачеш? — запитала тітка Елізабет.

Правду казати, тітка Елізабет почувалася так само ніяково, як Емілі. Вона не звикла ділити ложе з товаришкою. І мала не більшу охоту спати обік Емілі, аніж Емілі обік неї. Проте вважала недоречним віддати дитині в цілковите розпорядження один із просторих покоїв Місячного Серпа, що стояли пусткою. Лаура ж спала, мов птах на гілці: будь-який шерех її будив. А всі діти вві сні тусаються, так чула Елізабет Муррей. Тож їй не залишалося нічого іншого, як покласти Емілі у своє ліжко. Отже, вона принесла в жертву свої вигоди, свої уподобання, щоб виконати невдячний обов’язок, а ця мала бурмака знов невдоволена.

— Я спитала тебе, чого ти плачеш, Емілі? — повторила своє запитання.

— Тужу за своєю домівкою… так мені здається… — схлипувала Емілі.

Тітка Елізабет була приголомшена.

— Гарна домівка, нічого сказати! Було б за чим тужити!

— Там… не так розкішно… як тут, у Місячному Серпі, — ридаючи, мовила Емілі, — але там… був тато. Мені здається, що я тужу за ним, за батьком, тітко Елізабет. Невже ти не почувалася страшенно самотньою і покинутою, коли помер твій батько?

Елізабет Муррей мимоволі пригадала собі те приховане, змішане з соромом відчуття полегші, коли переставився старий Арчібальд Муррей — ставний, суворий, деспотичний — чоловік, що залізною рукою тримав цілу родину, гнітив усіх мешканців Місячного Серпа протягом всього життя, а надто п’ять останніх років, коли був прибитий тяжкою недугою. Під час похорону осиротілі Мурреї поводилися бездоганно, плакали про око людське, а в місцевій газеті надрукували велемовний некролог, дуже втішний для пам’яті небіжчика. Та чи бодай одне щире й жалісне зітхання супроводило Арчібальда Муррея до могили? Елізабет не любила згадувати про батька й розсердилася на Емілі за це нагадування.

— Я корилася волі Провидіння, — сказала вона холодно. — Емілі, ти маєш зрозуміти, що нині твоїм обов’язком є вдячність і послух. Ти повинна довести нам, що цінуєш те, що ми зробили для тебе. Я не хочу бачити твоїх сліз, твого жалю до своєї персони. Що б ти робила, якби не мала друзів, котрі тебе прихистили? Дай-но відповідь на це питання.

— Ймовірно, померла би з голоду, — визнала Емілі, якій негайно привидівся образ себе самої, що конає від голодного виснаження, подібно до тих нещасних у книжці Елен Грін про місіонерів в Індії — країні, котру спостигли неврожай, а відтак і голод.

— Не зовсім так… Тебе примістили б у якомусь притулку для дітей, де трохи не морили б голодом. Ти не знаєш, чого насправді уникла. А нині ти в оселі шанованих людей, які про тебе дбатимуть і дадуть тобі належне виховання.

Емілі була не в захваті від цього «належного виховання». Проте сказала з покорою в голосі:

— Я знаю, тітко Елізабет, ти виявила доброту, привізши мене до Місячного Серпа. І надалі я не буду тобі докучати, не буду додавати тобі клопотів. Незабаром я стану дорослою і зможу сама заробляти собі на життя. Як ти гадаєш, тітко Елізабет, у якому віці людина щонайраніше стає вже дорослою?

— Ти не повинна думати про це, — владно мовила тітка Елізабет. — Жінки з роду Мурреїв ніколи не працювали, щоб заробити на життя. Ми вимагаємо від тебе одного: щоб ти була хорошою, слухняною дитиною й поводилася тихо і скромно.

Ці слова звучали з неабиякою твердістю.

— Я буду старатися, — відказала Емілі з раптовим рішенням здобутися на подвиг, подібно до тих дівчат, про яких вона читала в книжках. — Може, то буде не так важко, тітко Елізабет, — побачимо.

І тут з Емілі трапилося щось дуже і дуже небажане: їй спало на думку вжити вираз, котрий одного разу почула з батькових уст і котрий під ту хвилину видався їй вельми доречним.

— Бачиш-но, тітко Елізабет, Бог — добрий, хіба диявол гірший від Нього.

Бідолашна тітка Елізабет! Її вуха повинні слухати подібні блюзнірства, та ще й у мороці ночі, дитина з такими думками вдерлася в її, здавалося б, раз і назавжди впорядковане існування, залізла в її безтурботне ложе! Що ж дивного, що з хвилину вона лежала геть паралізована, не в силі здобутися на відповідь?! Нарешті з обуренням у голосі майже крикнула:

— Емілі, ніколи більше такого не говори!

— Добре, — слухняно відказала Емілі. І додала стиха: — Але думати буду.

— А тепер, — сказала тітка Елізабет, — мушу тебе застерегти, що я не маю такої звички — розмовляти всю ніч. Може, тебе так привчили… Прошу тебе заснути і маю надію, що будеш слухняною. На добраніч!

Тон, яким тітка Елізабет промовила «на добраніч», міг зіпсувати найчарівнішу ніч. Емілі лежала тихо, не ридаючи і не схлипуючи, хоч під ослоною темряви сльози ще довго текли їй по щічках. Лежала так тихо, що тітка Елізабет подумала, ніби вона вже спить, то заснула й собі.

«Хотіла б я знати, чи хтось іще не спить зараз у світі? — думала Емілі, почуваючись безмірно самотньою і всіма покинутою. — Хоч би Майк був поруч! Не такий він мазунчик, як Зухвала Сел, та краще Майк, аніж ніхто. Цікаво, де він зараз? Чи дали йому вечеряти?»

Тітка Елізабет по приїзді тицьнула кошик із Майком кузенові Джиммі й нетерпляче сказала: — Ось, маєш, гляди цього кота.

І Джиммі поніс його кудись. Де ж він його прихистив? Може, Майк надумає втекти й повернутися туди, додому? Емілі чула, ніби коти завжди вертаються додому. І вона жадала вирватися звідси, аби вернутися додому. Уявляла своє повернення, наче біжить полями з котом під пахвою, біжить поночі, добігає до будиночка в лощині, до беріз, до Адама і Єви. Вже здалеку бачить крісло-гойдалку, і свою улюблену кішку, й відчинене віконце, що крізь нього чути співи Велительки Вітрів, а рано-вранці видніють рідні пагорби, оповиті блакитними туманами.

«Чи він настане, новий день? Чи знову благословиться на світ? — думала Емілі. — А може, зранку мені буде погано, сумно…»

І враз вона почула Велительку Вітрів, почула тихий, лагідний шепіт червневої ночі — заспокійливий, доброзичливий, сповнений любові.

— О, ти там, за вікнами, люба моя? — зашепотіла вона, простягуючи руки до шиб, завішаних фіранками. — Як же я тішуся, чуючи тебе! Ти вірна подруга, Велителько Вітрів! Тепер я не самотня. А ось і «промінчик»! А я ж потерпала, що в Місячному Серпі його не буде!

І раптом душа її визволилася з темниці — злетіла понад ложем тітки Елізабет, понад гнітючим балдахіном. Мандрувала у просторі вкупі з Велителькою Вітрів та іншими нічними блукальцями, разом із вогниками, комахами, струмками, хмарами… Ширяла в безмежному колі марень, аж поки добулася до пристані сну, втопивши голову в череватій подушці. А Велителька Вітрів знай виспівувала ніжні колискові серед винограду, що геть обснував Місячний Серп.

Розділ 7. Книга минувшини

Ті перші в новій оселі субота й неділя назавжди закарбувалися в пам’яті Емілі як прекрасний час. Так багато дістала вражень — достоту розкішних! — за яких дві доби. Коли правда, що «час вимірюється ударами серця», то Емілі за два дні прожила два роки. З тієї хвилини, як вона спустилася по сходах до передпокою, все було одною суцільною чарівливою з’явою. Не без утіхи поглянула крізь рожеві шиби надвір. Небо, дерева, земля — все було червонястим. Так виглядатиме світ у день Останнього Суду, подумалось їй.

Цей старий будинок зберігав у собі своєрідний чар, відчутий Емілі одразу, хоч і була вона занадто юна, щоб розуміти його витоки. У ньому виросли покоління наречених, матерів і дружин, тож був просякнений духом їхнього кохання, їхніх почуттів, який донині не вивітрився під впливом стародівичого способу життя Елізабет і Лаури.

«Либонь, я все-таки полюблю Місячний Серп, — мовила подумки Емілі, сама збентежена такою ймовірністю.»

В кухні було ясно і гарно від променів ранкового сонечка; тітка Лаура накривала на стіл, аби снідати. Навіть заглибина в стіні перестала бути чорною і викликати занепокоєння: то був звичайний отвір для виходу на горище. На порозі примостився Майк — вилизував своє хутро з таким задоволенням, ніби народився в Місячному Серпі й жив тут безперервно. Емілі невтямки було, що Майк уже звідав насолоду битви з тутешніми котами і приборкав їх раз і назавжди. Том, вихованець кузена Джиммі, дістав жорстокого прочухана, залишившись без кількох міліметрів свого розкоханого хвоста, Майк же сповнився гордощів, а також надії, що й тут, у Місячному Серпі, можна жити і не тужити.

Емілі схопила його в обійми і сердечно поцілувала, чим викликала обурення тітки Елізабет, яка саме ввійшла з полумиском гарячої шинки.

— Щоб я ніколи більше не бачила, як ти цілуєш кота! — зажадала вона.

— Добре, тітко, — чемно відповіла Емілі. — Я цілуватиму його лишень тоді, як ти не бачиш.

— Годі з мене всяких зухвальств! Ти взагалі не повинна цілувати котів!

— Але ж, тітко Елізабет, я цілувала його не в писок — ясна річ, не в писок. Я поцілувала його у вушко. Це дуже приємно. Може, спробуєш… і сама переконаєшся?

— Годі вже, Емілі. Годі базікати!

Тітка Елізабет велично покинула кухню, залишивши Емілі геть остовпілою. Мала відчувала, що образила тітку, але не мала і найменшого уявлення, чим і чому.

Втім, картини, що постали перед її очима, були надто захопливі, аби довго пам’ятати про тітку Елізабет. Крім того, з кухні долітали чудові запахи… За вікном простелявся чарівний краєвид із деревами й кущами, що квітували. То була справжня оргія барв та відтінків. Емілі, з’єднавши руки, спрагло роздивлялася на троянди, лілеї, орхідеї, що їх дбайливою рукою ростив кузен Джиммі.

Під ту хвилину Джиммі й нагодився, несучи глеки з молоком. Емілі радісно побігла з ним до молочарні за будинком. Доти не бачила і навіть не уявляла собі такого привабного місця. То був чисто вибілений будиночок, оточений квітучими кущами. Сіра його покрівля геть заросла подушечками справжнього моху, неначе заслана зеленим оксамитом. Піднявшись кількома східцями, притрушеними піском, на ґанок, прибулець відчиняв пофарбовані набіло двері з матовими шибками й піднімався ще трьома східцями. Тоді опинявся в чистому, вогкому, пропахлому землею приміщенні з посипаною шаром піску долівкою та вікнами, заплетеними молодим виноградом і повоєм. Тут рядами стояли посудини з молоком, на поверхні якого збиралася сметана — така жирна, що подекуди віддавала жовтим.

Тітка Лаура чекала на них у молочарні. Вона влила молоко в порожні посудини, а тоді зібрала сметанку з кількох повних глеків. Емілі подумала, що збирати сметанку — то дуже приємне заняття, й палко запрагла докласти до цього й свою руку. А ще захотіла сісти й докладно описати цю чудову молочарню. Але жовтого зошита, на превеликий жаль, не воскресити. Та можна ж писати і подумки! Вона присіла в кутку на триногому стільчику й заходилася описувати в думці, сидячи так тихо, що Джиммі й Лаура пішли з молочарні, забувши про неї. А згодом чверть години шукали її повсюди. Через те сніданок почався пізніше, як було заведено, що надзвичайно розсердило тітку Елізабет. Однак Емілі знайшла настільки влучне означення лагідного зеленавого освітлення в молочарні й була до такої міри втішена своїм успіхом, що геть не зважала на гнівні погляди тітки.

Після сніданку тітка Елізабет повідомила Емілі, що відтепер її завданням буде щодня виводити корів на пасовище.

— Джиммі зостався без пастуха, а в нього самого ця справа відбирає забагато часу.

— І не бійся, — докинула тітка Лаура, — корови так добре знають дорогу, що йдуть самостійно. Ти підеш просто за ними й зачиниш хвіртку.

— Я не боюся, — запевнила Емілі.

Насправді ж боялася. Зовсім не відала, що воно за істоти — корови. Одначе поклала собі, що Мурреї не матимуть жодних причин підозрювати дочку Стара, начебто вона страшиться. І, хоч серце її гупало, ніби ковальський молот, а все-таки мужньо йшла вперед і скоро пересвідчилася, що тітка Лаура мовила правду: властиво, корови — тварини не буйні. Вони повагом рухалися до звичної своєї мети, а Емілі лише простувала слідом за ними — спершу стежкою по рівнині, потім вибігла на узвишшя, де й розляглося широке пасовище, над яким, шаленіючи, неподільно владарювала Велителька Вітрів.

Емілі походжала вздовж загороди пасовища, аж поки її допитливі очі не всотали в себе цілий краєвид. Пасовище тягнулося, полого спадаючи, аж до самого Чорноводдя. Нижче видніла засіяна садибами долина Чорної Води, а далі сріблилася морська затока. Емілі цей краєвид нагадував чудову картинку з зображеними на ній зеленими пагорками й блакитними водами. На схилі пасовища, скраю, розташувався невеличкий цвинтар, де ховали померлих Мурреїв. Емілі закортіло відвідати його, але перейти самотою ціле пасовище вона не наважилась.

— Коли краще познайомлюся з коровами, тоді навідаюсь туди, — постановила вона.

Праворуч, майже на вершечку пагорка, оточений березами, стояв будиночок, який страшенно зацікавив, ба навіть заінтригував Емілі. Був невиразного сірого кольору, але старим не виглядав. Крім того, явно недобудований: дах — готовий, однак бічні стіни не пофарбовані, вікна — без шиб. Чому не скінчили будову? А був би ладний будиночок, люблений своїми мешканцями; у ньому стояли б м’які фотелі й шафи з книжками, в каміні палав огонь, по всіх покоях гуляли розкохані, без міри пещені коти; там, ніби несподівано, відкривалися б окові затишні куточки… Врешті-решт, вона охрестила його Розчарованою Оселею і згодом незрідка в думках своїх добудовувала його, вмебльовуючи кімнати на свій смак.

Ліворуч пасовища стояв дім зовсім іншого типу. То був великий старий будинок, заплетений виноградом, з пласкою покрівлею та скособоченими вікнами. Загалом виглядав занедбаним і якимсь байдужим. Емілі вирішила спитати про дім у кузена Джиммі, коли їй трапиться нагода погомоніти з Джиммі сам на сам.

Відчувала, що, перш як вертатися назад, мусить рушити вздовж пасовища до тої он стежки, яка провадить до смереково-кленового гаю. Здійснивши свій намір, вона несподівано опинилася в Країні Чарівниць — прегарній долині з деревами та квітами. Втручаючись у гру світла й тіні, вдихаючи пахощі живиці, вона подумки снувала оповідь про все побачене. Гілля кленів тут і там було сплетене, мовби дерева намагалися створити прихисток для домовиків та русалок. Емілі, дякуючи батькові, добре зналася на русалчиному житті-бутті. Ось ці килимки моху біля прикорнів дерев — то все послання для Титанії.

— Тут одне з місць, де визрівають людські марення і сновиди, — проказала втішена Емілі.

Вона бажала, щоб стежка вилася й вилася без кінця, та ось стежина завернула вбік, і Емілі, перейшовши дерев’яну кладку, опинилася в садку перед Місячним Серпом, де кузен Джиммі саме підрізав кущі й дерева.

— Ах, кузене Джиммі, яку чудову стежку я знайшла! — вигукнула засапана Емілі.

— То ти верталася стежкою Високого Джона?

— А хіба це не наша стежка?

— Ні, хоч мала би бути нашою. П’ятдесят років тому дядько Арчібальд продав ту смужку землі батьку Високого Джона, старому Майклові Саллівану. Той поставив невелику домівку поблизу ставка і мешкав там, доки не посварився з дядьком Арчібальдом (рано чи пізно, це мусило статися). Тоді він переселився до будинку потойбік дороги; нині там проживає Високий Джон. Елізабет хотіла було відкупити в нього ту ділянку, пропонувала йому ціну, вдвічі вищу від справжньої вартості, але Високий Джон не погодився. Йому добре ведеться, влітку він тут випасає худобу… Для Елізабет цей чужак на нашій землі — мов скалка в оці. Високий Джон відає про це і тим задовольняє свою жадобу помсти.

— А чому він зоветься Високим Джоном?

— Бо це довготелесий сухорлявий чоловік. Але цур йому. Я покажу тобі свій сад, Емілі. Це справді мій сад. Елізабет порядкує в господарстві, а мені залишила садок, бажаючи винагородити мене за свій вчинок: вона ж бо штовхнула мене, як ти знаєш, до криниці.

— Ні, не знаю! Невже до криниці?

— Саме так, до криниці. Не зумисне, ясна річ. Ми тоді були ще дітьми. Я приїхав сюди в гості, робітники саме лагодили криницю, чистили її. Я вивів Елізабет з рівноваги, що, як ти розумієш, було зовсім не важко; вона й зацідила мені по голові. Побачивши, як вона знову підносить руку, я відступив назад, щоб уникнути нового удару, і сторчголов полетів у криничний отвір. Ти, одначе, забудь, що я тобі про це розповідав! На дні були болото й глина, та, падаючи, я добряче вдарився головою об кам’яну стінку. На поверхню мене підняли напівмертвого, з відкритою раною на голові. Бідна тоді була Елізабет! — кузен Джиммі похитав головою, мовби не міг передати словами, що діялося з горопашною Елізабет. — Невдовзі я опритомнів, але почувався якось дивно… Люди кажуть, ніби з тої пори я вже ніколи не був цілком нормальним, та вони це кажуть лише тому… лише тому, що я поет, і мене ніколи ніщо не гніває. Такі-бо вже поети, а цього жителі Чорноводдя зрозуміти не годні. Більшість клопочеться й журиться бозна чим, тож гадають, наче людина просто несповна розуму, коли не переймається всілякими дурницями.

— Ти не прочитав би мені декілька зі своїх поезій, кузене Джиммі? — спитала Емілі благальним голосом.

— Коли на мене зійде натхнення, ти почуєш мої вірші. А поки натхнення не зійшло, навіть не проси.

— Але як мені знати, чи зійшло на тебе натхнення, кузене Джиммі?

— Тоді я починаю декламувати свої вірші самому собі. А втім, скажу тобі ще таке: зазвичай натхнення сходить на мене тоді, як готую бульбу для свиней. Запам’ятай це і постарайся бути поблизу.

— А чому ти не записуєш своїх поезій?

— У Місячному Серпі замало паперу. Елізабет хворобливо ощадлива, а писальний папір коштує зовсім не дешево.

— Хіба ти не маєш власних грошей, Джиммі?

— О, Елізабет платить мені цілком пристойні гроші. Проте… кладе їх у банк, а мені вділяє по кілька доларів на певний проміжок часу. Каже, ніби я не досить розважливий, щоб довірити мені значну суму. Попервах я одержував свою платню наприкінці кожного місяця, і ось одного разу поїхав до Шрусбері — покласти в банк трохи грошенят. Дорогою я зустрів жебрака — злиденне, обдерте, без жодного цента, створіння. Й віддав йому всі гроші, що мав при собі. А чом би й ні? Я ж бо мав дах над головою, постійну працю, пристойний одяг. Мені здається, то був найбезкорисливіший, найкращий вчинок у моєму житті. Однак Елізабет мені цього не подарувала. Відтоді вона одноосібно розпоряджається моїми грошима. А зараз ходім, я покажу тобі свій садок, поки не взявся садити кольрабі.

Сад виявився прегарним, цілком гідним того, щоб кузен Джиммі пишався ним. У глядача складалося враження, мовби його ніколи не чіпали ні мороз, ні рвучкий вітер. Неначе пам’ятав лиш сотні весняних та літніх місяців… Емілі вразив сліпучий сонячний годинник — бачила його вперше.

— Твій прадід Х’юго Муррей привіз його з Індії, — пояснив кузен Джиммі. — У приморських провінціях є кращий зразок такого годинника, однак і цей доволі гарний.

Емілі в захваті розглядала годинник. Весь сад був чудовий, а будиночок у глибині саду ввижався їй оповитим якимись чарами. То була, власне, велика альтанка з чималим порталом у стилі античної колонади. В Чорноводді це вважалося найвищим ступенем елегантності й було однією з підстав Мурреївської пихи. Один шкільний учитель мовив колись, ніби вони, себто Мурреї, вміють надати середовищу, де живуть, класичного вигляду. Втім, ефект класичності до певної міри послаблювався густим плетивом молодого винограду, що вився колонами вздовж цілого порталу, звисаючи буйним пагінням з покрівлі й до половини закриваючи колони.

Серце Емілі сповнилося гордістю.

— Гарний будиночок, — визнала вона.

— А що ти думаєш про мій сад? — ревниво спитав кузен Джиммі.

— Він міг би належати королеві, — щиро й поважно відповіла Емілі.

Кузен Джиммі кивнув головою, втішений, а в очах його з’явився чудний вираз, і голос зазвучав трохи невпевнено.

— Цей сад оповитий чарівним, незримим серпанком. Він не боїться ні дощу, ні попелиці, не в’ялить його посуха, а дощ лишень освіжає його — не нівечить ані листя, ані галуззя, й не гнітить його тягарем своїх крапель.

Емілі несамохіть відступила на крок назад. Їй закортіло втекти. Та ось кузен Джиммі знову став собою:

— Хіба оця трава круг сонячного годинника не виглядає зеленим оксамитом? Великих зусиль коштував мені цей оксамит, запевняю тебе. Я хочу, щоб ти почувалася тут, мов у себе вдома. — При цих словах кузен Джиммі зробив рукою широкий жест, ніби запрошуючи Емілі до своїх володінь. — Надаю тобі повну свободу на терені мого саду. І хай тобі буде в ньому добре і затишно. Аби змогла віднайти Загублений Діамант…

— Загублений Діамант? — перепитала Емілі, вельми здивована. — Що то за річ? І в чому її таємниця?

— Ти ніколи не чула цієї історії? То я завтра тобі розповім; у неділю в Місячному Серпі заведено відпочивати. А тепер я мушу заходитися коло своєї кольрабі, або сюди завітає сама Елізабет. Вона нічого не скаже. Вона тільки дивитиметься. Ти вже спізнала на собі справжній Мурреївський погляд?

— Гадаю, спізнала — коли тітка Рут витягала мене з-під столу, — скрушно відповіла Емілі.

— Ні, ні, то був погляд Рут Даттон — недоброзичливий, лихий, немилосердний. Я ненавиджу Рут Даттон. Вона сміється з моїх поезій, хоча ніколи не чула жодного вірша. Натхнення не навідає мене в її присутності. Не знаю, звідки вона до них… Але менше з тим. Елізабет незносна, та в неї здорова натура, вона справедлива і чесна, а Лаура — просто свята. Одначе Рут є справжньою потворою. Ти пізнаєш Мурреївський погляд, коли глянеш в очі Елізабет. Він так само відомий по всіх усюдах, як і Мурреївська пиха. Ми, Мурреї, неоднорідні, чудні, але ми — найвишуканіші з людей. Завтра вранці я розповім тобі про Мурреїв геть усе.

Кузен Джиммі дотримав свого слова; це сталося тоді, як тітки молилися в церкві. На сімейній раді було винесено ухвалу, що Емілі цієї неділі до церкви не піде.

Таке рішення розчарувало Емілі. У церкві завжди було їй дуже цікаво, проте можливість бувати на Службі Божій випадала зрідка. Для батька відстань від оселі до церкви була занадто великою, але іноді приходив брат Елен Грін і брав із собою до церкви сестру та Емілі.

— Ти вважаєш, тітко Елізабет, — мовила Емілі жваво, з почуттям, — що Господь Бог поставить мені на карб, як одягну до церкви мою чорну суконку? Суконка дешева, це ясно — гадаю, Елен Грін виклала за неї свої гроші, — але ж, так чи так, я одягнена.

— Малі дівчатка, які ще нічого не розуміють, повинні тримати язика на припоні, — відказала тітка Елізабет. — Я не бажаю, щоб жителі Чорноводдя розглядали жебрацьку одіж моєї небоги. А якщо Елен Грін і справді заплатила за сукню своїми грішми, то мусимо відшкодувати їй відповідну суму. Зрештою, мала повідомити нам про це — до того, як ми виїхали з Травневого Гаю. Ні, сьогодні до церкви не підеш. Завтра можеш одягти свою чорну суконку до школи. Кінець кінцем, її можна сховати під фартухом.

Емілі скорилася долі й, тяжко зітхаючи, залишилася вдома. Але ранок, попри очікування, сумним не випав.

Кузен Джиммі взяв її на прогулянку й розкрив книгу минувшини перед її жадібними очима.

— А чому всі Мурреї поховані на одному цвинтарі? — поцікавилася Емілі. — Чи не тому, що вони занадто горді, аби спочивати разом із простими смертними?

— Ні, курчатко, ні. Наша пиха аж до такої міри не доходить. Коли старий Х’юго Муррей осів у Місячному Серпі, тут були самі ліси, що тягнулися аж до Шарлоттетауна. Не було й кладовища, тим-то старші Мурреї поховані тут, а згодом усі Мурреї висловлювали бажання бути похованими обіч предків та родичів — так і з’явився оцей родовий цвинтарик на пагорбах Чорноводдя.

— Твої слова звучать, немов рядки з якого вірша, кузене Джиммі, — зауважила Емілі.

— Так і є, то рядки з мого твору.

— А мені подобається ідея ховати своїх близьких винятково на родовому цвинтарі, — промовила Емілі дуже рішучим тоном, роздивляючись навколо.

Кузен Джиммі засміявся.

— А вони ще сміють нарікати, начеб ти не Муррей, — сказав він. — Мурреї, Берди, Стари і трохи Шіплеївської крові — то все змішалося в тобі, й навряд чи я помиляюсь!

— Шіплі?

— Так. Родичка дружини Х’юго Муррея, твоя прабабця Анджела, походила з роду Шіплі. Ти чула історію про те, як Мурреї прибули до Місячного Серпа?

— Ні.

— То слухай. Пливли вони до Квебеку, а про Штати навіть не думали. Подорож була довгою і виснажливою… Забракло їм питної води, тож капітан корабля «Місячний Серп» вирішив пристати тут до берега, аби поповнити запас води. Марія Муррей заледь не віддала Богові душу — так страждала від морської хвороби.

Капітан, тривожачись за її здоров’я, порадив їй зійти на суходіл у супроводі кількох матросів, щоб вона відчула під ногами твердий ґрунт. Вона рушила, дещо збадьорена, а коли ступила на берег, несподівано заявила: «Я тут залишусь». І залишилася — ніякі вмовляння не змусили її відступитись від свого рішення.

Старий Х’юго, власне, тоді молодий Х’юго, звісно ж, бігав, репетував, щосили переконував — ніщо не зарадило. Врешті-решт, навіть розплакався… Дружина була невблаганною. Довелося йому поступитись і теж — остаточно — зійти на берег. Відтак осіли на цій землі й стали жителями нашого приморського краю.

— От і добре, що сталося саме так, — зауважила Емілі.

— Але старий Х’юго не простив дружині такої впертості. Її могила он там, на горі, на самому вершечку. Там, де лежить червоний камінь. Ходи й поглянь, що він велів викарбувати на могильній плиті.

Емілі, вкрай зацікавлена, помчала до могили. На масивній плиті було вирізьблено три слова: «Я тут залишусь». І більше нічого.

— Ось що нуртувало в його душі, — мовив кузен Джиммі. — Він був їй добрим чоловіком, і вона була доброю дружиною та матір’ю численного потомства, а по смерті Марії він ніколи вже не посміхався. Але та давня історія все боліла йому, аж нарешті це втілилося в написі на надгробку.

Емілі пройняв дрож. Дума про старого, суворого предка з його невигаслою образою щодо найближчої, найдорожчої у світі людини була їй моторошною.

— Добре, що я Муррей тільки наполовину, — мовила вона стиха, сама до себе. І вже голосніше: — Мій тато казав мені, начебто в Мурреїв є звичай забувати кривди й образи по смерті кривдника.

— Авжеж. Але так повелося саме від того випадку. Бачиш-но, вся родина була настільки обурена його вчинком, що розгорівся справжній скандал. Дехто витлумачив той напис як свідчення невіри старого Х’юго, а саме — взялися твердити, що він не вірить у воскресіння душі. Та з плином часу його залишили у спокої.

Емілі підійшла до іншого надгробка.

— Елізабет Барнлі… Хто вона, кузене Джиммі?

— То дружина старого Вільяма Муррея, рідного брата Х’юго, що прибув сюди через п’ять років по його смерті. Елізабет була дуже вродливою, славилася красою на своїй батьківщині у Старому Світі. Вона не любила тутешньої лісової глушини. І потерпала від ностальгії, Емілі, — тужила за отчим краєм, страх як тужила. Декілька тижнів по своїм приїзді вона жодного разу не скинула капелюшка — все мріяла про від’їзд і благала доправити її назад, на батьківщину.

— Вона й спала в капелюшку? — поважно спитала Емілі.

— Хтозна, чи вона взагалі лягала спати. Але фактом є те, що Вільям не забажав одвезти її додому, тож вона таки мусила здійняти капелюшок і залишитися в нашому краї. Її дочка свого часу вийшла заміж за сина Х'юго, таким чином, Елізабет — це твоя прапрабабця.

Емілі подивилася на могилу і задумалася, чи ностальгія, бува, не тривожить столітнього сну Елізабет Барнлі.

— Це страшно — так тужити за рідною домівкою, я знаю… — сказала вона співчутливо.

— А тут поховано малого Стіні Муррея, — повів далі кузен Джиммі. — Це брат твого прадіда, помер дванадцяти літ. Він був справжнім Мурреєм (ці слова в устах Джиммі прозвучали досить урочисто).

— Чому?

— Він був такий гожий, не по літах мудрий, такий добрий! Не мав жодних вад, тому не житець був на білому світі — річ відома. Розповідають, на землі ще не народжувалася така слухняна і лагідна, така мила дитина. Його любили всі. Помер він дев’яносто років тому, жоден із теперішніх Мурреїв його не пам’ятає і пам’ятати не може, а попри те, він живе у свідомості цілого роду і, як такий, є особою більш яскравою і реальною, ніж багато хто з Мурреїв, нині сущих. Ось так воно, Емілі, — він був цілком незвичайною, світлою дитиною, а скінчилося все… отут, — кузен Джиммі вказав на невелику білокамінну плиту серед густої трави.

— Хотіла б я знати, — вголос розмірковувала Емілі, — чи хтось мене пам’ятатиме через дев’яносто років по моїй смерті.

— Цей старий цвинтарик заповнений майже вщерть, — говорив кузен Джиммі. — Є ще місце отам в кутку для Елізабет і для Лаури, ну, може, для мене. А для тебе тут місця немає, Емілі.

— Я не хочу бути похованою тут, — вибухнула Емілі. — Я вважаю, що це прекрасно — мати свій родинний гробівець, ба навіть цвинтар, ось такий, як цей, однак я хочу лежати в Шарлоттетауні, поряд з моїми батьками. Але мучить мене, кузене Джиммі, одна думка: ти теж припускаєш, ніби я помру від сухот?

Кузен Джиммі проникливо заглянув їй у вічі.

— Ні, — відповів. — Ні, курчатко. Ти маєш у собі достатньо життєвої сили й снаги, щоб жити довго. Ти не станеш легкою здобиччю смерті.

— Я відчуваю так само, — погодилась Емілі. — А тепер скажи мені, кузене Джиммі, чого цей дім на горі виглядає покинутим?

— Котрий? Ага! То дім Фреда Кліффорда. Фред почав будувати його ще тридцять років тому. Він саме збирався одружуватись, його нареченій план будинку припав до смаку. Будівельні роботи вже добряче просунулися вперед, коли ж наречена зненацька розірвала заручини. Дім залишився у стані, в якому ти бачиш його тепер, від тої пори там не забито ні цвяшка. А Фред виїхав до Британської Колумбії. Там оселився, взяв шлюб і живе щасливо. Але продати землю з недобудованою домівкою не забажав, із чого робимо висновок, що жало й досі стримить у його серці.

— Шкода тієї домівки. Хочу, щоб її було завершено. Вона має бути завершена, бодай тепер.

— Гм, гадаю, цього ніколи не станеться. Бачиш-но, в жилах Фреда тече кров Шіплі. Одна з дочок старого Х’юго доводилась йому бабцею. А доктор Барнлі, що мешкає он там, нагорі, у сірому домі, — ще більше Шіплі, аніж Фред.

— Він також твій родич, кузене Джиммі?

— Сьома вода на киселі. Він добрий лікар, Емілі, але нудний, ох і нудний дідуган, ще нудніший за мене. Знаєш, він не вірує в Бога — тобі це вміщається в голові? Ну, я, попри все, не такий дурень!

— Що, в жодного Бога не вірує?

— В жодного. Взагалі не вірує, Емілі. І в невір’ї виховує свою донечку, а то вже, як на мене, ганьба, Емілі, — довірчим тоном сказав Джиммі.

— Невже мати не вчить її вірувати в Бога?

— Мати її померла, — відповів кузен Джиммі після хвилинного вагання. — Вже десять літ як померла, — додав упевненішим голосом. — Ільза Барнлі висока, як на свій вік, дівчинка, її волосся — мов стигла пшениця, а очі — ніби жовті діаманти.

— Ах, кузене Джиммі, ти обіцяв розповісти про Загублений Діамант! — вигукнула Емілі.

— Добре, добре. Отже, півстоліття тому до нашого краю прибув Едвард Муррей з дружиною. Приїхали з Кінгспорту навістити рідних. Вона була пишною дамою, в шовках та діамантах, немов королева, хоч гарною на вроду не була. І мала вона перстеник із коштовним каменем вартістю у двісті фунтів, Емілі. Ціле багатство у камінці, що прикрашає жіночий пальчик! Той камінець кидав яскраві відблиски на її білу руку, коли, спускаючись по сходах, вона підносила поділ своєї розкішної сукні. Та, як спустилася додолу, камінь щез.

— І досі його не знайшли? — спитала Емілі, затамувавши дух.

— Ні. Як не шукали, а все без успіху. Едвард Муррей запропонував розібрати особняк, але дядько Арчібальд не дозволив, адже збудував його для своєї нареченої. Через те брати побили горщики, й відтоді злагоди між ними вже не було. Припускають, що камінь закотився між квіти в саду. Але я знаю, що сталося насправді, Емілі. Той камінець Міріам Муррей донині лежить поблизу старого будинку. Я бачив його місячними ночами, Емілі, бачив його відблиски. Та я не бачив його двічі на тому самому місці! Коли підходиш до нього ближче, то він щезає, і чути лише сміх, невідомо звідки…

І знов у голосі кузена Джиммі вчувалося щось таємниче, що викликало душевний трепет. Втім, Емілі любила його манеру висловлюватись, їй було до вподоби, що він ставиться до неї так, ніби вона доросла. І вона вже встигла полюбити ці чудові навколишні краєвиди. Хоч не припиняла тужити і вночі обливала подушку гарячими сльозами, проте починала знову радіти світлу призахіднього сонця й пташиному співові, зіркам у місячні ночі й посвисту вітрів. Знала: життя тут буде напрочуд цікавим — серед цих стежок, цих білих охайних молочарень, і сонячних годинників, і Загублених Діамантів, і Розчарованих Осель, і людей, котрі не вірують у жодного Бога, навіть у бога Елен Грін. Емілі сподівалася, що невдовзі побачить доктора Барнлі. Дуже її цікавило, як виглядає справжній безвірник. А, крім того, вона рішуче заповзялася віднайти Загублений Діамант.

Розділ 8. Випробування вогнем

Вранці наступного дня тітка Елізабет відвезла Емілі до школи. Тітка Лаура висловила думку, що, може, не варто починати науку за місяць до кінця навчального року. Але тітка Елізабет не бажала, щоб її небога знічев’я тинялася в Місячному Серпі й навколо нього, пхаючи свого носа в усі справи й безнастанно питаючи про все на світі — постановила віддати Емілі до школи, аби позбутися її безперервної присутності. Емілі, жадібна до нових вражень, охоче йшла до школи, однак дорогою душа її кипіла від обурення, бунтувала. Річ у тім, що тітка Елізабет примусила її надіти жахливий бавовняний фартух і не менш потворний капелюшок, видобутий з горища в Місячному Серпі. Фартух скидався на мішок із рукавами та комірцем. Найдужче обурили Емілі саме рукави. Вона збунтувалася до такої міри, аж бризнули сльози, одначе тітка Елізабет не терпіла всяких там примх. Тож Емілі довелося вповні спізнати Мурреївський погляд — вона здушила свої почуття і дала натягти на себе огидний фартух.

— Це один із фартушків твоєї мами, коли вона була у твоєму віці, Емілі, — мовила тітка Лаура втішно і трохи розчулено.

— В такому разі, — відказала Емілі, не втішена й зовсім не розчулена, — в такому разі я не дивуюся, що вона втекла з батьком, тільки-но стала дорослою.

Тітка Елізабет застебнула останній ґудзик фартуха й не вельми делікатно підштовхнула Емілі вперед.

— Надінь капелюшок, — веліла вона.

— Ох, прошу тебе, тітко Елізабет, не змушуй мене носити це жахіття!

Але тітка, не марнуючи слів, рішуче насунула капелюшок на голову Емілі. З-під капелюшка пролунав зухвалий, хоч і дещо тремтливий голосок:

— Хай там що, тітко Елізабет, але Богові ти не можеш наказувати!

Тітка Елізабет була настільки розгнівана, що всю дорогу не озвалася й словом. Вона представила Емілі панні Браунел і поїхала назад. Тим часом уроки вже почалися. Емілі повісила капелюшок на цвях біля дверей класної кімнати й сіла за парту з покришкою, на яку їй вказала панна Браунел. Вона вже встигла сказати собі подумки, що панну Браунел не любить і не полюбить ніколи.

Панна Браунел заживала в Чорноводді слави вмілої і досвідченої вчительки, завдячуючи своїй вимогливості та вмінню тримати учениць твердою рукою. То була худорлява, середнього віку жінка з блідим обличчям, зубами, що виступали вперед (більшість зубів оголювала її посмішка), та зимними, недовірливими, ще холоднішими, як у тітки Рут, очима. Емілі відчувала, що ці немилосердні очі проникають ледь не до дна її вразливої душечки. В разі потреби дівчинка вміла здобутися на відвагу; але перед особою, чию недоброзичливість відчувала інстинктом, вона внутрішньо зіщулювалася, переживаючи радше відразу, аніж страх.

Упродовж цілого ранку Емілі залишалася центром загальної уваги. Чорноводська школа була доволі великою, в ній навчалися два десятки дівчат приблизно однакового з Емілі віку. Нині вона з цікавістю поглядала врізнобіч і думала, що те, як на неї дивляться, перешіптуючись і зачіпаючи одна одну, є щонайменше неделікатним. І раптом її пройняли гострий сум і туга за покинутою домівкою, вона болісно відчула свою самотність, пекучу потребу спілкування з батьком у їхній старій оселі, серед любих її серцю речей.

— Дівчинка з Місячного Серпа плаче, — неголосно повідомила сіроока юначка, що сиділа на протилежному боці класу. Дівчата дружно засміялися.

— Що сталося, Емілі? — запитала панна Браунел, запитала таким голосом, ніби в чомусь її винуватила.

Емілі мовчала. Не могла вона розкрити панні Браунел свого серця, надто через її тон.

— Я звикла, Емілі, негайно отримувати відповідь, якщо ставлю запитання своїй учениці. Отже: чого ти плачеш?

Відтак новий вибух стримуваного сміху. Емілі звела очі, повні розпачу, і, мов за соломинку, схопилася за вираз, почутий від батька.

— Це стосується тільки мене, — промовила вона.

Запалі щоки панни Браунел спаленіли, забарвившись ледь не кривавим рум’янцем. Очі запалали зловісним огнем.

— Під час перерви залишишся в класі — це буде тобі покаранням за твою зухвалість, — відрубала вона й перестала звертати увагу на малу провинницю.

Емілі було однаково, залишатися в класі під час перерви чи ні, бо з властивою їй чутливістю вона гостро відчула незбагненну ворожість у ставленні до своєї особи. Знущальні погляди й ущипливе хихотіння виказували якусь непримиренність. У кожному разі, їй зовсім не хотілося вибігти в сад і бавитися там зі своїми новими товаришками. Понад те, всяке бажання відвідувати Чорноводську школу її полишило. Одначе плакати — о ні, вона не плакатиме! Сиділа, випроставши спину, й дивилася в книжку. Зненацька тихе, злостиве сичання зазвучало у класі.

— Панна Пихата! Панна Пихата!

Емілі заглянула просто в вічі дівчинці, що видавала своїми вустами зміїне сичання. Її великі жовтаво-сірі очі уп’ялися в непевні, що безупину кліпали, чорні очиці та незмигно дивилися трохи не хвилину, й променіла з них сила, що приборкувала супротивницю і ставила її на коліна. Ось чорні очиці закліпали частіше, заблимали, наче свічка, їхня власниця відвела погляд, приховавши своє збентеження новим вибухом сміху, ще й ефектно відкинувши назад голівку з коротко стриженим волоссям.

— Я можу панувати над нею, можу її загнуздати, — подумала Емілі чи не з тріумфом.

Але чисельна перевага — то сила, яку, хоч-не-хоч, доводиться брати до уваги. Під час полуденної перерви Емілі стояла на шкільному подвір’ї сама-саміська проти цілої зграї ворожих облич. Адже діти бувають найжорстокішими істотами на світі. У них неабияк розвинений інстинкт юрби, вони мають стале упередження проти всіх чужаків, а прояви такого упередження чи не завжди є доволі безжальними. Емілі була чужою в цім середовищі, поза тим, належала до гордовитого роду Мурреїв — аж два поважних недоліки! А ще, незважаючи на дуже тендітну постать, бридкий фартух і чудний капелюшок, у ній відчувалися якась особлива гідність, якийсь уроджений такт. Не могли їй пробачити ні цієї тендітності, ні зверхнього погляду, ні зневажливого виразу обличчя — і те все замість несміливого личка, що наче вимолює бодай краплі прихильності!

— Ти пихата, — затаврувала її чорноока. — Хоч ти і взута в черевички на ґудзиках, але тітки з самої лиш милості тримають тебе у своїй господі.

Емілі неохоче носила ці черевички. Гадала, що бігатиме босоніж, як зазвичай улітку. Одначе тітка Елізабет заявила, що жодна дитина з Місячного Серпа не ходила до школи босоніж.

— Ви тільки погляньте на цей фартушок — ніби для ляльки! — насміхалася інша, з пишними, горіхового кольору, кучерями.

Цього разу Емілі спаленіла. Шпильку встромили в чутливе місце. У захваті від свого влучного пострілу, пишноволоса продовжила наступ.

— Скажи, це капелюшок твоєї бабці?

Загальний регіт.

— Вона носить капелюшок від сонця — піклується про свою шкіру, — мовила одна зі старших дівчат. — Вона ж бо з Мурреїв. А всі Мурреї слабують на зверхність і чванливість. Так говорить моя мати.

— Ти страшенно бридка, — заявила дебела, присадкувата дівчинка, майже така сама завширшки, як і на зріст. — У тебе котячі вуха.

— Нічого бути такою пихатою, — сказала чорноока. — Твій кузен Джиммі — несповна розуму.

— Неправда! — не витримала Емілі. — У нього більше розуму, ніж в усіх вас разом. Можете плескати про мене, що вам заманеться, але своїх рідних я не дозволю паплюжити. Якщо скажете про них бодай ще одне слово, я наведу на вас причину.

Ніхто не втямив, що означає ця погроза, — тим дієвішою вона виявилась.

Запала коротка мовчанка.

— Чи вмієш співати? — запитала нарешті худа ластата юначка, що вважала себе за дуже вродливу, попри свою худорлявість і своє ластовиння.

— Ні, — відказала Емілі.

— А танцювати вмієш?

— Ні.

— А шити?

— Ні.

— А готувати?

— Ні.

— А мереживо плести?

— Ні.

— А плести гачком?

— Ні.

— То що ж ти вмієш? — спитала юначка з веснянками доволі зневажливо.

— Вмію писати вірші, — відповіла Емілі цілком несподівано для себе самої. Але ту ж мить вона зрозуміла, що й справді вміє віршувати. І разом з отим дивовижним, раптовим, ні чим не обґрунтованим переконанням блиснув «промінчик»! Саме тут, в атмосфері недоброзичливості й підозріливості, в боротьбі за свою гідність, без будь-чиєї допомоги, без будь-якої видимої переваги, для неї настала чудесна хвилина, коли душа рветься з тілесних пут, вільно ширяє над земним падолом, лине до яскравих зір. Захват і насолода, відбиті на обличчі Емілі, збентежили і ще дужче роздратували її супротивниць. Вони сприйняли це як ще один вияв Мурреївської пихи — вияв невчасний і найвищою мірою недоречний.

— Брешеш, — брутально сказала чорноока.

— Дочка Стара не бреше, — дала відкоша Емілі.

«Промінчик» згас, але зостався відблиск, що підносив дух у високості. Вона подивилася на чорнооку холодно і байдуже, і це наразі остудило весь дівчачий гурт.

— Чому ви мене так не любите? — спитала навпростець.

Відповіді не було. Емілі повторила запитання, дивлячись просто в вічі школярці з горіховими локонами. Та вирішила, що відповідати доведеться саме їй.

— Бо ти цілком інакша, ніж ми, — процідила вона крізь зуби.

— А я не хочу бути подібною до вас, — спогорда відказала Емілі.

— О, звісно, ти ж бо належиш до вибраного люду, — глузувала чорноока.

— Атож, саме так, — дала відсіч Емілі.

І повернулася до шкільної будівлі — повернулася переможцем.

Але не так легко було приборкати злі сили, що згуртувалися проти неї. Ще тривали змовницькі перешепти, а коли вона відійшла, відбулася нарада з хлопцями, яких за цінні вказівки винагородили кількома олівцями та жуйкою.

Приємне відчуття перемоги, а також відблиск «промінчика» не полишали Емілі впродовж усього пополуденного часу, хоч панна Браунел їдко висміювала хиби її вимови. Всі дівчата на це хихотіли, всі, за винятком одної — зранку її не було. Емілі зацікавилася, хто вона й звідки. Була вона так само несхожа на решту дівчат, як Емілі, проте в зовсім іншому стилі: висока на зріст, погано вдягнена — у задовгу сукню з пом’ятої вицвілої матерії, — ще й босонога. Коротко стрижене рідке волосся немовби вінчало її голову золотим ореолом. Її очі були такими прозорими, такими ясними, такими блискучими — неначе прошитими сонячним промінням. Уста широкі, підборіддя видавалося вперед, як то буває в людей норовистих. Її не можна було назвати гарною, зате в обличчі грало стільки життя, стільки примхливої міміки, аж Емілі довго не могла відірвати від нього очей. То була єдина дівчинка, що на ній панна Браунел не вигострювала під час уроку своєї дотепності, хоч і вона припускалася помилок — таких самих, як інші школярки.

На перерві одна з дівчат підійшла до Емілі з коробкою в руці. Емілі знала — це Рода Стюарт; на думку Емілі, вона була дуже вродливою і милою. Рода спостерігала за генеральною битвою під час великої перерви, але тоді не зронила ні слова. Одягнена була в червону суконку з легкої вовни, мала довге волосся з мідним полиском, великі блакитні очі, ясно-червоні губки, риси обличчя дрібні й занадто правильні, мов у ляльки, голосок — солодкий. Якби можна було закинути панні Браунел, ніби в неї серед учениць є фаворитка, то цією улюбленицею, безсумнівно, виявилась би саме Рода Стюарт, яка і в дівчачому товаристві справляла враження популярної особи. Старші дівчата розпанькали її, ставлячись до неї з прихильністю і навіть захопленням.

— Ось подарунок для тебе, — солодко мовила Рода.

Емілі прийняла з її рук пуделко, нічого не підозрюючи. Посмішка Роди приспала б і найзапеклішу недовіру. Відкриваючи пуделко, вона почувалася мало не щасливою. І зненацька з відразою шпурнула її на підлогу й заклякла, неначе правцем бита, — тремтяча, бліда, мов крейда, не схожа на себе. В пуделку лежала гадюка — створіння, що збуджувало в Емілі почуття невимовної огиди. Не встигла навіть помітити, жива то змія чи мертва.

Вигляд бридкого плазуна спаралізував її волю.

На відрух огиди з боку Емілі дівчачий гурт відповів загальним реготом.

— І чого б то я страшилася здохлої гадюки? — глузувала чорноока.

— Може, напишеш вірша на цю тему? — знущалася та, з веснянками.

— Ненавиджу вас! Ненавиджу вас! — зойкнула Емілі. — Ви підлі, ниці, негідні створіння!

— Лайка не є великопанським ділом, — зауважила веснянкувата. — Я гадала, що Муррей — занадто велика дама, щоб опускатися до лайки.

— Коли завтра прийдеш до школи, панно Стар, — мовила чорноока владним голосом, — ми обкрутимо цією гадюкою твою шию.

— А спробуйте! — пролунав гучний, дзвінкий голос. В один скок посеред класу стала дівчинка з ясними очима й коротким волоссям. — Тільки спробуй виконати те, що обіцяла, Дженні Странг!

— То не твоя справа, Ільзо Барнлі, — неприязно буркнула веснянкувата.

— Та невже? Ой, не дражни мене, ластата! — Ільза приступила ближче до Дженні, що почала задкувати, і погрозливо замахала їй перед носом засмаглим кулаком. — Якщо застукаю тебе на тім, що робиш капості Емілі Стар, як будеш лякати її цією гадюкою, то візьму гадюку за хвіст, тебе за твого хвоста й відшмагаю тебе по обличчю. Затям це, ластата! А тепер піднеси цього дорогоцінного гада й викинь його на смітник.

Дженні негайно взялася виконувати наказ. Ільза звернулася до решти дівчат:

— Запам’ятайте всі — ви повинні залишити дівчинку з Місячного Серпа у спокої! Коли хоч раз почую про якесь збиткування над нею, то пообтинаю вам вуха, припну до моєї сукні й носитиму як трофеї!

Нажахані жорстокою погрозою і, може, чимось вельми переконливим у вдачі Ільзи, супротивниці Емілі пощезали вмить. Тепер Ільза звернулася до самої Емілі.

— Не зважай на них, — мовила вона співчутливо. — Вони заздрять — тільки й того! Заздрять тому, що ти мешкаєш у Місячному Серпі й носиш взуття на ґудзиках, а ще їздиш на класній бричці. Надаєш їм по пиках, як будуть занадто оті свої пики до тебе наближати.

І відійшла геть, навіть не глянувши на Емілі. Натомість приступила Рода Стюарт.

— Емілі, мені так жаль, — улесливо заговорила вона, поводячи своїми великими блакитними, з благальним виразом, очима. — Я не знала, що в тій коробці гадюка, присягаюся — ні сном, ні духом. Дівчата просто сказали мені, що це подарунок для тебе. Ти не сердишся на мене, ні? Я ж бо люблю тебе.

Емілі, звісно, «сердилася», скривджена і зневажена. Але досить було і краплі прихильності, щоб роззброїти її вмить. І вже за хвилину вони з Родою обнялися, а тоді стали неспішно прогулюватися шкільним подвір’ям.

— Я проситиму панну Браунел, щоб дозволила нам сидіти поруч, — сказала Рода. — Перше я сиділа з Анною Грег, та її перевели до іншої школи. Ти ж бо не проти, еге ж?

— О ні, не проти! — палко відказала Емілі. Зараз вона була такою щасливою, як допіру у відчаї. Адже знайшла подругу, про яку так мріяла. Вона вже обожнювала Роду.

— Ми навіть повинні сидіти разом, — поважно сказала Рода. — Бо належимо до двох найвизначніших родин у Чорноводді. Ти знаєш, що якби мій батько домагався своїх прав, то став би королем Англії?

— Англії! — повторила Емілі, настільки приголомшена, що спромоглася лише на відлуння Родиного слова.

— Так, ми є нащадками шотландських королів, — підтвердила Рода. — Через те ми, певна річ, ні з ким не знаємося. Мій батько має крамницю, а я беру уроки музики. Що каже тітка Елізабет — ти будеш навчатися музики?

— Не знаю.

— То ще скаже. Вона дуже багата, чи не так?

— Не знаю, — відповідала Емілі. Вона воліла б не чути таких запитань; їй здавалося, що вони не свідчать про добре виховання. Але ж нащадок вінценосних Стюартів має бути обізнаним з основами доброзвичайності — як ні, то на кого ж тоді покластися?

— У неї кепський характер — хіба ні? — питала Рода.

— Ні, то неправда! — вигукнула Емілі.

— А проте вона ледве не вбила твого кузена Джиммі в нападі якогось шалу, — не вгавала Рода. — Це справді було, мати мені розповідала. А чому твоя тітка Лаура не виходить заміж? Вона має нареченого? Скільки грошей платить тітка Елізабет кузенові Джиммі?

— Не знаю.

— Ну, добре, — сказала Рода з помітним розчаруванням. — Либонь, ти віднедавна бавишся в Місячному Серпі, то ще не встигла вивідати ці речі. Тут все, геть усе, цілком інакше, аніж там, де ти росла. Твій батько був дуже бідним, злиденним, як церковний щур, — еге ж?

— Мій батько був дуже, дуже багатим чоловіком, — твердо заперечила Емілі.

Це вразило Роду.

— А я гадала, що він не мав за душею ні шеляга.

— Атож, не мав. Але можна бути багатим і без грошей.

— Не розумію, яким чином. Та в кожному разі ти свого часу станеш багатою, бо тітка Елізабет залишить тобі в спадщину цілий маєток — так говорить моя мати. Тож мені все одно, чи вона тримає тебе з милості, чи як, — я люблю тебе і буду захищати. Скажи, ти маєш нареченого, Емілі?

— Ні! — аж скрикнула Емілі, обурена самою лиш думкою про щось подібне. — Як це? Таж мені всього лиш одинадцять років!

— О, в нашому класі кожна має свого нареченого. Моїм нареченим є Тедді Кент. Я потиснула йому руку, йому першому, одразу ж по тому, як дев’ять ночей поспіль старанно лічила зорі, що сходять, — лічила саме до дев’яти. Якщо й ти робитимеш так, себто якщо лічитимеш зорі до дев’яти впродовж дев’яти вечорів поспіль, то перший хлопець, якому ти відтак подаси руку, стане твоїм нареченим. Але це дуже втомливо. Минула ціла зима, перш як ми потиснули одне одному руки. Нині Тедді не ходить до школи — ввесь червень нездужав. То найпривабніший хлопець у Чорноводді. Ти теж матимеш нареченого — правда, Емілі?

— Не думаю, — сердито заперечила Емілі. — Я нічого не знаю про наречених, і не хочу я мати ніякого нареченого…

Рода похитала головою.

— Розумію: тобі ніхто не здається гідним твоєї руки — тобі, мешканці Місячного Серпа. Але, якщо не матимеш нареченого, не зможеш грати в деякі ігри.

Емілі не відала, що то за ігри, та й це її не обходило. Вона була впевнена, що нареченого не матиме, і повторила це таким рішучим тоном, аж Рода визнала за краще змінити тему.

Задзеленчав дзвоник, Емілі дзвонику тільки зраділа. Панна Браунел із великою охотою погодилася на прохання Роди, тож Емілі перенесла свої книжки на Родину парту. Рода під час останнього уроку безугавно шепотіла їй щось на вухо, за що саме Емілі дістала зауваження, однак це Роду не зупинило.

— У першому тижні липня я справлятиму свої народини. Запрошую тебе — може, тітки дозволять тобі прийти. Але Ільзу Барнлі я не буду запрошувати.

— Не любиш її?

— Ні, не люблю. Вона бридка, хлопчакувата. А, крім того, її батько безбожник. Вона теж. І щоразу в диктанті пише слово «Бог» із маленької літери. Панна Браунел гнівається через те, а взагалі потурає їй. І не здіймає на неї руки, бо поклала око на доктора Барнлі. Матуся каже, що їй не вдасться його «обкрутити», бо він ненавидить жінок. Ільза — чудна, неприємна, з нестерпною вдачею. Її батько теж. Вони нікого не жалують. Хіба її зачіска не є кумедною? Ти повинна вкоротити собі волосся, Емілі. Тобі личила би гривка, адже маєш таке високе чоло. Правда, волосся в тебе чудове, навіть шкода вкорочувати. І ручки в тебе гарні. Всі Муррей мають прегарні руки. Але накраще — твої очі, Емілі.

Такої зливи компліментів Емілі не чула за все своє життя. Рода лестила їй, не ховаючи грубих швів. Емілі аж паморочилося в голові. Поверталася зі школи з твердим наміром просити тітку Елізабет дозволити їй коротку стрижку. Якщо це зробить її красивішою, то — сумніви геть! І ще вона запитає, чи можна їй від завтра носити своє венеційське намисто.

«Через нього дівчата більше мене шануватимуть», — гадала вона.

Тепер вона прямувала сама, бо на роздоріжжі попрощалася з Родою. Пригадувала події нинішнього дня, відчуваючи, що, по суті справи, таки не зганьбила прапор Старів, за винятком переломного моменту, коли насмерть перелякалася гадюки. Сама школа виявилась чимось зовсім інакшим, ніж Емілі уявлялося зосторонь, але, як любила повторювати Елен Грін, то була підготовка до життя. Отже, теперішню ситуацію належало оцінювати з найкращого боку. Рода — мила, вона любить Роду. Однак і в Ільзі Барнлі вчувалося щось таке, що було їй до вподоби. Стосовно ж інших, то, на думку Емілі, їх варто було гуртом повісити за той струс, якого вони завдали їй своїм огидним жартом. Але нині образа вже не пекла, хоч деякі прикрі подробиці першого шкільного дня надовго закарбувалися в її пам’яті. Не мала-бо тата, щоб звірити йому свої печалі, не мала й жовтого зошита, щоб відтворити їх словом, отож, не знала способу викорінити журбу зі свого серця.

У Місячному Серпі саме були гості, Елізабет і Лаура опікувалися гостями. Коли ж роз’їхалися, Емілі несміливо запитала:

— Тітко Елізабет, а чи можна мені вкоротити волосся?

Тітка поглянула на племінницю згорда.

— Ні, — відмовила, — не до вподоби мені цей звичай. З усіх дурних новочасних мод ця видається мені найдурнішою.

— Ах, тітко Елізабет, дозволь мені вкоротити волосся. Я стала б краще виглядати… Так мовить Рода.

— Ми стрижемо лише вівці, Емілі. Інших обстрижених істот у Місячному Серпі немає.

По цих словах тітка Елізабет задоволено посміхнулася. Інколи вона посміхалася — тоді, як їй здавалося, ніби вона когось висміяла. Емілі зрозуміла, що надію вкоротити волосся доведеться полишити. Це підло з боку тітки Елізабет, підло та й годі… Вона притамувала зітхання й постановила наразі відмовитись від свого задуму. А тепер мусила довідатися про інше.

— Чому Ільза Барнлі не вірує в Бога? — спитала вона навпростець.

— Через капость, учинену Господу Богові її матір’ю, — сміючись, відповів пан Слейд.

Пан Слейд учащав до Місячного Серпа і сьогодні залишився ще й на вечерю. То був огрядний, статечний, вже літній добродій з кучмою густого волосся, в окулярах. До того він уже встиг висловити кілька думок, сенс яких залишився для Емілі незбагненним, зате вони вкинули в сильне замішання його бездоганно виховану дружину.

— А яку саме капость утнула мати Ільзи? — поцікавилася Емілі.

Тітки Лаура й Елізабет перезирнулися, і врешті Лаура сказала:

— Емілі, біжи-но погодуй курей.

Дівчинка звелася на рівні з підкресленою гідністю.

— Чом би вам не сказати просто — мовляв, ви не хочете говорити в моїй присутності про матінку Ільзи — однаково ж я послухаюсь. Але я чудово розумію, що ви маєте на думці, — мовила вона, залишаючи кімнату.

Розділ 9. Приречення долі

Першого дня в школі Емілі була впевнена, що ніколи не полюбить нового життя. Мусила відвідувати школу — і добре це усвідомлювала, — щоб отримати відповідні освіту і виховання й таким чином дістати змогу самостійно заробляти на життя. Але гадала, ніби школа завжди буде тим, що Елен Грін високомовно називала «Страстями Господніми». Тож була неабияк здивована, коли по кількох днях навчання відчула, що вже полюбила школу. Правда, панна Браунел не виявляла до неї великої прихильності. Однак дівчата вже не знущалися з неї — немов забули про те, що діялося першого дня, і стали вважати її за «свою». Її допустили до загального гурту і, хоча при нагоді не шкодували дрібних «шпильок», нагадуючи про фартух для ляльки й Мурреївську пиху, проте ні явної, ні затаєної ворожості більше не відчувалося. Зрештою, й Емілі навчилася давати доброго відкоша, краще пізнавши дівчат з їхніми слабкими місцями, — навчилася бути такою дошкульно-іронічною, такою немилосердно гострою на язик, що ті доволі скоро перестали її зачіпати. Емілі була відкритою до всіх товаришок, нікому не відмовляла в дружбі, проте ключі до найпотаємнішого в її душі мала тільки Рода. Що ж до Ільзи Барнлі, то після того пам’ятного дня вона в школі не з’являлася. Рода казала, ніби Ільза ходить до школи, як їй заманеться. І батько ніколи її не сварить. Емілі кортіло довідатися про Ільзу більше, та це, вочевидь, було непросто.

Емілі мало-помалу знову ставала щасливою. Вже почувалася так, мовби з народження мешкає в Місячному Серпі, не лише кров’ю, а й духом належачи до цієї галузки материного роду. Вона багато розмірковувала про давніх Мурреїв. Уява малювала їхні постаті на тлі Місячного Серпа — ті бабці, що плетуть гачком при свічках, тітки, що шукають загублені скарби. Мов наяву, бачила бабцю Елізабет, що вперто не скидала капелюшка, в отворі вікна — маленького усміхненого Стіні, бачила власну матір, що мріє про її, Емілі, батька. Всі вони були заледь не відчутними на дотик, наче вона пам’ятала їх живими.

Однак і тепер бували хвилини розпачу, коли огортала її нездоланна туга за батьком, а вся пишнота Місячного Серпа не могла заглушити жалю, що вона вже не мешканка чудової домівки в лощині. Такими хвилинами Емілі забивалася в найпотаємніший закапелок будинку і давала волю гірким сльозам. Виходила звідти з червоними очима, що справляло велику прикрість тітці Елізабет. Остання звикла до присутності Емілі у своїй господі, але нітрохи не привернулася до сироти душею. Емілі це боліло; зате її любили тітка Лаура й кузен Джиммі, а ще ж були Майк і Рода, були широкі поля, а на полях — темні високі дерева, що гордо підносили своє верховіття до неба, і ще лунала музика Велительки Вітрів — у гіллі смерек вона вигравала дику, але з біса романтичну мелодію. Дні ставали дедалі насиченішими, дедалі цікавішими, сповненими маленьких радощів та захоплень, подібними до пуп’янків, що розпукуються на дереві життя. Аби лиш повернути собі жовтий зошит або завести який інший щоденник — тоді була б цілком задоволена. Втрата жовтого зошита, після втрати батька, була найболіснішою в її житті. Всю відповідальність за вимушене його спалення вона покладала на тітку Елізабет; понад те, відчувала, що ніколи не зможе їй пробачити. Роздобути інший зошит видавалося геть неможливим. Як твердив кузен Джиммі, писальний папір у Місячному Серпі був справжньою рідкістю. Листів тут майже не писали, а в разі потреби задовольнялися аркушами з рахункової книги. Емілі не наважувалася попросити паперу в тітки Елізабет. Часом вона відчувала, що просто вибухне, коли не випише з серця, не виллє з душі всього, що її переповнювало. Вона придумала сякий-такий вихід для гострої потреби писати, мережачи всяку всячину на шкільній парті. Але ті кривулі рано чи пізно стиралися, що виповнювало душу Емілі почуттям гіркої втрати. До того ж, її повсякчас переслідував острах, що письмо на парті угледить панна Браунел. А це вже годі буде пережити. Чужому окові — зась до тих святих сповідей дитячого серця! Та іноді вона дозволяла читати їх Роді, хоч Рода прикро вражала її своїм хихотінням у найзворушливіших місцях. В очах Емілі Рода була істотою, що сягнула найвищого ступеня людської досконалості, однак безнастанне хихотіння аж ніяк не свідчило на її користь.

А проте сама доля опікується дівчатами, що народилися письменницями. Вона здійснила мрії Емілі саме тоді, коли юна літераторка цього найдужче прагнула. Того дня панна Браунел вирішила показати старшим школяркам, як треба читати «Пісню Мисливця».

Стоячи за кафедрою, панна Браунел декламувала цей прекрасний вірш. А Емілі саме розв’язувала доволі складне арифметичне завдання. Почувши декламацію панни Браунел, вона відклала олівець і в захваті стала слухати. Досі вона не чула «Пісні Мисливця», але тепер не лише чула, а ніби наочно бачила образи цієї віршованої оповіді — засніжені верхогір’я, руїни стародавніх замків і неповторний блискіт гірських озер; чула відлуння мисливського рогу, що розлягається долинами та ярами, і воднораз у її душі таємничою луною віддавалися сповнені п’янкого чару слова поета. Емілі аж тремтіла від захвату. Вона геть знетямилася в радісному піднесенні. Забула, зовсім забула, де вона є, що їй дозволено, а що ні, підбігла до кафедри й схопила панну Браунел за руку.

— О, пані вчителько! — скрикнула вона пристрасно, але й з поважністю в голосі та погляді. — Прочитайте цю частину ще раз. О, прошу вас, прочитайте!

Панна Браунел перервала декламацію на півслові, поглянула на юне личко, осяяне неземним поривом, в очі, де віддзеркалювалися небесні видива, — і не в жарт розгнівалася. Її розсердило раптове порушення дисципліни, розсердило це навальне вторгнення третьокласниці в матеріал, призначений для п’ятого класу. Панна Браунел з тріском закрила книгу, стиснула губи й вліпила Емілі дзвінкого ляпаса.

— Вертайся до своєї лави і займися власними справами, Еміліє Стар, — скомандувала вчителька з очима, що палали гнівом і ненавистю.

Брутально, в одну мить скинена на землю, Емілі повернулася до своєї лави приголомшена. Її зневажена щока горіла пурпуром, але біль почувала в серці. Ще хвилину тому пробувати на сьомому небі — і враз таке приниження, така нечулість! То було понад силу. Чим вона заслужила на це покарання? Ще ніхто, ніколи — жодного разу! — її не вдарив. Несправедливість і жорстокість того, що сталося, вкинули її в розпач. Плакати не могла — то була «надто болюча кривда, аби плакати». Додому вона повернулася з гіркотою, соромом і запеклістю в серці. Цей стан не минав, бо з ким їй було поділитися своїм горем? Тітка Елізабет, поза сумнівом, заявила б, що панна Браунел учинила слушно. І навіть тітка Лаура, ніжна, ласкава тітка Лаура, її, Емілі, не зрозуміла б. Вона засмутилася б тим, що Емілі зле поводилася в школі й дістала за це покарання.

«Мені б лише татові звіритись!» — з тугою думала Емілі.

За вечерею вона не в змозі була їсти; понад те, їй здавалося, ніби вона взагалі не зможе їсти — ніколи в житті. Ох, як вона ненавиділа ту безжальну, несправедливу, відразливу панну Браунел! Ніколи їй не пробачить, ніколи! Аби лиш придумати для неї гідну помсту… Емілі спокійно сиділа за столом у Місячному Серпі, та душа її клекотіла, неначе вулкан: вона гарячково обмірковувала план помсти за свою уражену гордість — так, гордість! Дошкульнішим від несправедливості в нинішній події було саме приниження. Вона, Емілія Берд Стар, на яку ніхто руки не здіймав, дістала ляпаса, мов незносна дитина, в присутності всіх товаришок. Хто ж би стерпів таке й пережив?!

І тут сама доля спрямувала стопи тітки Лаури до вітальні — вона пішла по лист, який лежав на долішній полиці в книжковій шафі. Взяла з собою Емілі, бажаючи показати їй старовинну цікаву книгу, що колись належала Х’юго Мурреєві. Перекидаючи списані пожовклі аркуші, вона натрапила на грубий стос чистого паперу, геть запилюженого, але, поза тим, не заторкненого нищівним вістрям часу, навіть не пом’ятого.

— Час уже спалити цей старий непотріб, — сказала вона. — Яка ж бо купа! Мій батько завідував місцевою поштою, як ти, напевно, знаєш. Поштовий диліжанс прибував тоді лише тричі на тиждень. Мати часто писала листи, звідси такий стос паперу. Але зараз я все це спалю.

— Ах, тітко Лауро, — зітхнувши, мовила Емілі — жадання і страх боролися в ній, аж ледве могла говорити, — прошу тебе, не пали цього паперу! Дай його мені.

— Навіщо, дитино, — хіба він тобі знадобиться?

— Тітонько, я мрію про папір, щоб мати змогу писати. Це ж просто гріх — спалити таку купу паперу!

— Візьми його собі, моя люба. Тільки не варто показувати його тітці Елізабет.

— Не покажу, не покажу… — мало не простогнала ущасливлена Емілі.

Зі своєю безцінною здобиччю вона піднялася на другий поверх, а звідти на горище, де вона вже встигла облаштувати собі куточок — там, без ризику роздратувати тітку Елізабет, досхочу могла віддаватися «поганій» звичці «літати у хмарах». То був затишний притулочок біля вікна, де, отже, не бракувало світла і можна було з приємністю розглядати гарну мозаїку на паркеті. А з вікна відкривався розлогий краєвид Чорноводдя. Сюди, бувало, приходила тітка Лаура — прясти на великому веретені, що стояло в іншому куті горища. Емілі дуже подобався шум веретена.

Засапана, вона присіла край вікна, витягла з пачки аркуш паперу і, поклавши його перед собою, вийняла з кишені олівця.

«Любий тату», — почала вона. І заходилася писати — квапливо, ба навіть гарячково.

Емілі розрадила собі душу, оповідаючи про перебіг цього фатального дня, пишучи без перерви аж до заходу сонця, до самісіньких сутінок. Тож кури залишилися без корму, корів з пасовища довелося забирати кузенові Джиммі, Майк не отримав свіжого молока, а тітка Лаура мусила сама вимивати весь посуд. І що з того? Емілі, з головою поринувши у творчість, перестала існувати для світу й людей.

Списавши чотири сторінки, вона мусила зупинитися. Сутінки геть заполонили горище. Зазнала великої полегкості, до того ж, цілком позбулася гріховних думок про відплату. Тепер була радше байдужа до всього, що стосувалося панни Браунел. Емілі склала аркуші й чітким почерком вивела адресу:

Вельмишановному панові

Дугласу Стару

На Шляху до неба

Відтак попрямувала до старої отоманки, що стояла в найтьмавішому куті горища. Опустилася навколішки, з натугою відсунула сидіння й запхала під нього цілий стос паперу вкупі з листом до батька. Декілька днів тому Емілі випадково зробила відкриття, що в цій отоманці можна цілком надійно ховати всякого роду таємні документи. А головне — відтепер вона мала запас паперу на місяці й місяці вперед.

— Ах! — вигукнула Емілі. Вона спускалася сходами, аж наче пританцьовуючи. — Я почуваюся так, ніби отримала найкращий у світі подарунок.

Минуло кілька вечорів. Чи не щодня Емілі крадькома піднімалася на горище й писала коротші або довші листи до батька. Гіркота полишила її душу. Коли писала до батька, то їй здавалося, що він так близько! Розповідала йому все, зі сповідальною щирістю, що взагалі була їй притаманна. Ділилася з ним своїми успіхами й помилками, радощами й смутком — все знаходило свій вираз на старому поштовому папері. Писала дрібним почерком, щоб дорогоцінного матеріалу вистачило на якомога довший час.

«Я полюбила Місячний Серп. Тут усе так поважно, так пишно, — звірялася вона батькові. — Либонь, ми належимо до великої аристократії, раз маємо власний сонячний годинник. Мимоволі я тим пишаюся. Маю побоювання, що в мені забагато гордощів, тому щовечора прошу Господа Бога, щоб якнайскоріше змінив мою душу, але трохи тих гордощів таки залишив. У Чорноводській школі дуже легко заслужити собі репутацію задаваки. Коли хто тримається просто і несе свою голову високо, — це вже означає, що він задавака. Рода теж гордовита, адже батько її мав би стати королем Англії. Цікаво мені, як почувалася б королева Вікторія, коли б довідалася про це. Було б чудово мати за подругу дочку герцога, якби на світі не було так багато кривд. Я люблю Роду всім серцем. Вона така мила, така добра! Тільки сміху її не люблю. А коли їй повідала, що бачу шкільні шпалери, де б не йшла, вона відказала: „Брешеш!“ Це боляче вразило мене: моя найкраща подруга так до мене говорить! І ще дужче боліло мені вночі, коли пробудилася й стала над тим розмірковувати. Потім довго не могла заснути, бо мусила лежати на одному боці, щоб, повертаючись на другий, не розбудити тітку Елізабет.

Досі не наважилася розповісти Роді про Велительку Вітрів; мені здається, що це й справді скидатиметься на брехню, хоч для мене це так очевидно. От зараз я чую її спів на покрівлі, коло великого димаря. Тут немає Емілі-у-Свічаді. Всі люстра повішані так високо! Ще жодного разу я не бувала в кімнаті мами. Вона постійно замкнена на ключ. Кузен Джиммі каже, то батько мами й тітки Елізабет замкнув цю кімнату по втечі мами з Тобою. Тітка Елізабет не відчиняє кімнати, нібито шануючи пам’ять свого батька, — втім, кузен Джиммі розповідав мені, що тітка Елізабет гостро сперечалася, навіть сварилася з батьком за його життя; про ці суперечки та сварки ніхто зі сторонніх навіть не чув, що цілком зрозуміло для кожного, хто знає Мурреївську вдачу. І я відчуваю, що це щира правда. Коли Рода запитала мене, чи тітка Елізабет палить свічки через те, що вона людина старосвітська, я відповіла, що ні — мовляв, така вже в Мурреїв традиція. Майку ведеться дуже добре, одне лихо — він не має кошенят, і я не годна збагнути, чому. Я питала тітку Елізабет, а вона відказала, що малі дівчатка не повинні про це говорити. Мені ж невтямки, чому говорити про кошенят є непристойним. Коли тітки Елізабет немає вдома, ми з тіткою Лаурою впускаємо Майка до покоїв, але, як тітка вертається, я почуваюся винною і завжди кажу собі, що ліпше було б цього не робити. А наступного разу роблю так само. Дивно, правда ж? Нічого не знаю про любу мою Зухвалу Сел. Я писала до Елен Грін і питала її про Сел, та вона у своїй відповіді навіть не згадала про неї — знай торочила про свій ревматизм. А що мені до її ревматизму?!

Рода влаштовує прийняття з нагоди своїх уродин, запросить і мене. Я так хвилююся! Тобі ж відомо, що я ніколи не була на прийнятті. Багато думаю про це, уявляю собі, як воно буде. Рода запрошує не всіх товаришок по школі — лише кількох обраних. Сподіваюсь, тітка Елізабет дозволить мені одягти білу суконку і пристойний капелюшок. Ох, батечку, я зняла зі стінки в нашій домівці ту прегарну картинку з бальним платтям і повісила в спальні тітки Елізабет. А тітка зірвала її та й спалила, мене ж насварила за продірявлену шпалеру. Мені потрібна була ота картинка, бо, як виросту, хотіла б мати бальну сукню, пошиту за тим взірцем. Тітка Елізабет питає мене: „Ти що, в майбутньому збираєшся вчащати на бали?“ Я відповіла: „Так, збираюся. І вчащатиму, коли стану багатою і славетною.“ А тітка на те: „Ну, це буде хіба тоді, як рак на горі свисне“.

Вчора я бачила доктора Барнлі. Приходив до тітки Елізабет купити трохи яєць. Я, признатися, була розчарована, бо на вигляд він не відрізняється від звичайних людей. А я ж гадала, що людина, котра не вірує в Бога, має виглядати якось інакше, по-особливому, якось химерно абощо. Він не лаявся, не проклинав, і шкода, бо я ніколи не чула, як проклинають, — було б цікаво почути… У нього великі очі, так само, як у Ільзи, й гучний голос — Рода твердить, що, коли він розгнівається, то його чути в цілому Чорноводді. Особа Ільзиної матері оповита якоюсь таємницею, таємницею, в котру я не можу проникнути. Доктор Барнлі та Ільза мешкають разом. Однак Рода каже, ніби доктор Барнлі повторює, що не хоче бачити в своїй оселі чортів у жіночій подобі. Певна річ, це слова лихої людини, але вони мене зацікавили. Старенька пані Сіммс ходить до них готувати обід і вечерю, а вже про сніданок вони дбають самі. Інколи доктор виходить із дому, інколи — означає нечасто. Ільза ж безперестану байдикує — знай собі бігає, мов який дикун. Доктор ніколи не посміхається, так твердить Рода. Зовні він дуже нагадує короля Генріха Другого.

Я хочу ближче запізнатися з Ільзою. Ільза не така миленька, як Рода, але й вона мені подобається. Коли ж вона не приходить до школи! Рода мовить, що мені не вільно заприязнитися ні з ким, опріч неї, бо тоді вона виплаче всі очі. Рода любить мене так само палко, як я її. Ми благатимем Бога, щоб дав нам змогу разом прожити життя й померти в той самий день.

Тітка Елізабет завжди дає мені до школи сніданок. Він складається з тонких скибок хліба, намащених тоненьким шаром вершкового масла. Це масло не має такого відразного смаку, як те, що мастила мені Елен Грін. А тітка Лаура, коли тітка Елізабет повертається спиною, щоразу пхає мені в торбину яблуко чи щось солоденьке. Тітка Елізабет говорить — мовляв, яблука й солодощі для дітей шкідливі. Тату, чому все найкраще і найсмачніше обов’язково шкодить здоров’ю? До речі, Елен Грін казала те саме, що тітка.

Моя вчителька зветься панною Браунел. Не люблю покрою її пики. (Негарний вираз! Його вживає, кажучи про неї, кузен Джиммі, а що в Місячному Серпі немає словника, то я не знаю, як це пишеться, але звучить саме так!) Вона занадто глузлива і полюбляє мене висміювати. А сміх у неї неприємний, рипучий. Я пробачила їй, хоч вона ударила мене по обличчю, — на другий день подарувала їй квіти. Вона прийняла їх дуже холодно й милостиво дозволила їм зав’янути на кафедрі. У казці чи, може, якій повістині вона б неодмінно розплакалася, обнявши мене за шию. А в житті не заведено прощати? Атож, напевне, заведено, бо, простивши, людина почувається набагато краще. Ти, батьку, ніколи не мусив носити фартухів наче для ляльки, ані капелюшків од сонця, позаяк народився хлопцем, і тобі не дано збагнути, що я терплю через своє вбрання. А ті фартухи з такої цупкої вовни, що не порвуться, либонь, довіку; до того ж, мине ще кілька років, поки я з них виросту! Втім, на неділю, до церкви, я маю білу суконку з чорною шовковою обшивкою, білий капелюшок із чорними стрічками та чорні черевички. У такому вбранні я почуваюся вельми елегантною. Я хотіла би вкоротити собі волосся — так мені радить Рода, — одначе тітка Елізабет і чути про це не бажає. Рода сказала мені, мовляв, у мене красиві очі. Я завжди підозрювала це, однак не була впевнена. Тепер же, коли знаю достеменно, не полишає мене цікавість, чи це помічають люди навколо. Спати лягаю о пів на дев’яту, лягаю неохоче, та, лігши, за хвилину сідаю на постелі й дивлюсь у вікно, аж доки споночіє зовсім. Таким чином я даю собі раду з тіткою Елізабет; сиджу і слухаю шум моря, тепер я полюбила його, хоч завжди навіває на мене печаль — утім, легку і світлу. Мушу спати разом із тіткою Елізабет, що мені не надто подобається, бо, ледь ворухнусь, вона вже каже, нібито я „кручуся“, хоча й визнає, що я не штовхаюся. А ще забороняє мені відчиняти вікна. Вона-бо не любить у домі свіжого повітря! У вітальні темно, як у тій домовині. Одного разу я зайшла туди й відхилила фіранки на вікнах — тітка Елізабет жахнулася: обізвала мне малою шкодою й нагородила справжнім Мурреївським поглядом. Ніби я скоїла який злочин! Я почувалася такою скривдженою, аж мусила піти на горище й описати цю пригоду — відтак мені полегшало. Тітка Елізабет заборонила мені заходити до вітальні без її дозволу. А я взагалі не збираюся туди заходити! Мені страшно в тій вітальні. Там на стінах висять портрети наших предків, і немає поміж них жодного цікавого обличчя, за винятком дідуся Муррея, що має гожий, хоч і дещо понурий вигляд. Гостьова кімната на другому поверсі така ж похмура, як і вітальня. Тітка Елізабет тримає її для ночівлі особливо значних осіб. Я люблю кухню при денному світлі, а горище, молочарню, вітальню, їдальню, передпокій люблю теж — за гарні двері, що ведуть до них, — але інших приміщень у Місячному Серпі не люблю. Ага, я забула про льох. Дуже полюбляю туди спускатися й дивитися на довгі ряди слоїків з варенням. Кузен Джиммі говорить, що це в Місячному Серпі традиція — за жодних обставин не допускати, аби слоїки стояли порожніми. Скільки ж традицій має наш Місячний Серп! Це великий будинок, а які дерева навколо — прегарні! Троє кущів побіля садової хвіртки я нарекла Трьома Принцесами, стару альтанку — Резиденцією Емілі, а розложисту яблуню — Побожною, бо віти свої тримає достоту так, як пастор Дейр у церкві під час молитви.

Тітка Елізабет віддала мені в користування шухляду з правого боку письмового столу, там я зберігатиму різні дрібнички.

Ага, тату мій любий, я зробила велике відкриття. Шкода, що не за твого життя, — ти був би, напевно, дуже втішений. Я вмію писати вірші. Може, писала б їх уже давно, якби давніше спробувала. Та після першого шкільного дня моя гордість веліла мені взятися до віршування. Тож я таки спробувала. Це, виявляєтся, так легко! В бібліотеці тітки Елізабет є книжечка такого собі Томпсона під назвою „Пори року“. І я поклала собі, що напишу вірша на честь одної з пір року. Вірш починається з осіннього краєвиду, персиків, мисливського рогу, чий звук розлягається на всю околицю, тощо. Ну звісно: тут не ростуть персикові дерева, у нашій околиці не чувати мисливського рогу (на кого ж тут полювати!), однак поезія не вимагає дотримуватись фактів, правда? Списала віршованими рядками цілу сторінку, а тоді побігла до тітки Лаури й прочитала їй свою поезію. Я гадала, вона неабияк зрадіє, що має небогу-поетку, а вона сприйняла мій твір дуже холодно, сказавши, що це взагалі не схоже на вірш. „Це білий вірш!“ — вигукнула я. „Занадто білий“, — ущипливо зауважила тітка Елізабет, хоч її думки я не питала. Гадаю, відтак мені доведеться писати римовані вірші, щоб надалі не втрапляти в халепу. Я маю намір, коли стану дорослою, бути поеткою, і то славнозвісною. Кузен Джиммі теж компонує вірші. Створив уже понад сотню поезій, проте не записує їх на папері — всі без винятку носить у своїй голові. Я вділила йому трохи паперу з моїх запасів (адже він дуже добре до мене ставиться), та він сказав, що є застарим, аби звикати до чогось нового. Я ще не чула жодної з його поезій, бо натхнення тим часом його не навідує. Шкода, так хочеться почути його твори! Люблю кузена Джиммі все дужче і дужче, тільки побоююсь, коли починає так чудно дивитися й чудно говорити. Але мій острах завжди минає швидко. Я прочитала багато книжок із бібліотеки Місячного Серпа: „Історію реформації у Францїї“ (книга вельми релігійна, груба і нудна), книжечку про життя англійських ченців та вищезгадані „Пори року“. Залюбки її перечитую, бо знаходжу там силу-силенну чудових виразів, але на дотик ті „Пори року“ якісь неприємні. Папір такий-бо грубий і шорсткий! Прочитала також „Мандрівку до Іспанії“, надруковану на гарному тонкому папері.

А ще — історичну книжку про діяльність місіонерів на берегах Тихого Океану. Там є дуже цікаві малюнки: на одному бачимо, як розчісуються поганські вожді. Коли стають християнами — волосся своє обтинають, а що волосся мають довге і красиве, то мені жаль їх. Страшенно люблю поезію, а ще оповідання про безлюдні острови. Читала була і „Роб Роя“, роман, але тільки початок, бо тітка Елізабет забрала від мене книжку — говорить, що я не повинна читати романів. Тітка ж Лаура мовить, щоб я читала їх крадькома. Чого б не послухатись тітки Лаури, але так мені якось дивно… Досі мені не доводилося читати потай. Прочитала чудову „Повість про тигра“, з потішними оповідками про тигрів, з картинками їхнього життя. Дуже цікаво, а інколи навіть моторошно. Зараз читаю про Рубена і Грейс — це повість, не роман, бо Рубен і Грейс споріднені між собою, отже, побратися не можуть. Те саме стосується Малої Кейті та Чемного Джима; втім, ця історія не така трагічна і не така захоплива. Хороша книжка — „Диво природи“. Прекрасні „Аліса в Країні Чудес“, а також „Нотатки Анзонетти Б.“ Анзонетта — це дівчинка, що прийняла хрещення семи років і смерть — дванадцяти років! На будь-яке запитання вона відповідала віршем із релігійних гімнів. А перед хрещенням розмовляла англійською. Тітка Елізабет каже, ніби я маю бути хоч трохи до неї подібною. Мені здається, що за сприятливих обставин я радше могла би стати подібною до Аліси, але бути такою доброю, як Анзонетта, не спромоглася б ніколи. А втім, я б і не прагнула уподібнюватись — вони ж бо ніколи не бавилися. Анзонетта занедужала одразу по хрещенні й невимовно страждала декілька років. А ще я впевнена, що якби я мовила до людей словами з гімнів, то це викликало би сміх. Одного разу я спробувала. Тітка Лаура спитала мене, які я волію зимові шкарпетки — в червону чи, може, в блакитну смужку. Я відповіла за прикладом Анзонетти, з тою лише різницею, що там ішлося про домашнє плаття:

Ісусе, кров Твоя і мука —

Мої прикраси, мої шати.

Тітка Лаура скрикнула: „Вона збожеволіла!“, — а тітка Елізабет сказала — мовляв, я блюзнірствую. Тож я збагнула, що це не для мене. До того ж, Анзонетта роками не могла їсти, бо мала виразку шлунка, а я полюбляю — і дуже! — попоїсти чогось смачненького.

Старий пан Воллес помирає від раку. Дженні Странг твердить, мовби дружина його вже приготувала собі жалобне вбрання.

Сьогодні я склала життєпис Майка й описала дорогу, що веде до господи Високого Джона. Припинаю це до листа, щоб ти мав змогу прочитати. Добраніч, мій найдорожчий тату.

Твоя покірна, віддана слуга

Емілія Б. Стар

P.S. Мені здається, що тітка Лаура мене любить. Так добре, коли тебе люблять, мій милий батечку! Е. Б. С.»

Розділ 10. Нові знегоди

У школі панувало стримуване збудження: на початок липня припадали народини Роди Стюарт, що з цієї нагоди влаштовувала бучне прийняття. Юні серця охопив неспокій: хто буде запрошений? Ось питання життя і смерті! Декотрі дівчата знали напевно, що дістануть омріяне запрошення, декотрі — так само достеменно, що не дістануть. Але більшість перебувала в стані напруги й непевності. І вона, ця більшість, запобігала перед Емілі, оскільки та була найулюбленішою подругою Роди й, певна річ, могла впливати на вибір гостей. Дженні Странг у своїм підлабузництві зайшла так далеко, аж спробувала подарувати Емілі пуделко з портретом королеви Вікторії, де, мовляв, можна тримати олівці та інше шкільне причандалля. А натомість просила забезпечити їй запрошення. Емілі з гідністю відмовилася від подарунка, сказавши, що не може клопотатися в такій дражливій справі. Вона ж сама була впевнена, що дістане запрошення. Рода повідомила їй про свій намір її запросити ще кілька тижнів тому й обговорювала з нею всілякі подробиці майбутньої події. Прийняття замислювалося вельми урочистим і пишним: на першому плані мав бути великий іменинний пиріг, обсипаний марципанами й оздоблений десятьма червоними свічками. Крім того, для учти запасалися помаранчами й морозивом. Запрошення мали писатися пером на червоному поштовому папері й доправлятися листоношею, що повинно було посилити ще урочистість святкового заходу. Емілі достоту марила цим прийняттям — і вдень, і вночі. Мала вже подарунок для Роди: гарний гребінець для волосся, привезений тіткою Лаурою зі Шрусбері.

Першої неділі липня, в недільній школі, Емілі сиділа обік Дженні Странг. Зазвичай і в недільній школі Емілі з Родою сиділи разом, але сьогодні Рода пересунулася на три місця вбік — побіля неї сиділо чудне дівча, дуже веселе, з блискучими очима, в блакитній суконці й гарному, прикрашеному квітами капелюшку, з модною зачіскою: гривка мало не закривала їй очі. Одначе красиві пасемця не здатні були покращити її зовнішність: хоч і була цікава, проте на вроду не гарна, до того ж, у ній проглядало щось вельми простацьке, а водночас якась погорда.

— Хто та дівчинка біля Роди? — поцікавилася Емілі.

— О, це Мюріел Портер, — відказала Дженні. — Знаєш, вона з міста. Приїхала сюди на канікули зі своєю тіткою Джанін Бітті. Я ненавиджу її. Мені й на думку не спало б носити блакитне, маючи таку смагляву шкіру. Та Портери — люди при статках, тож Мюріел вважає себе вродливою. Рода завжди упадає коло тих, хто має славу багатіїв.

Емілі нахмурила чоло. Вона не збиралася слухати уїдливих зауваг про своїх подруг. Дженні помітила її відрух і поквапилася змінити тему.

— А я тішуся, що не запрошена до Роди на прийняття. Не маю охоти перебувати в одному товаристві з Мюріел Портер.

— Звідки ти знаєш, що тебе не запрошено? — здивувалася Емілі.

— Таж запрошення рознесли ще вчора. Ти що, не отримала свого?

— Ннн…ні.

— А взагалі ви отримали пошту?

— Атож. Кузен Джиммі прийняв наші листи.

— То, може, пані Бічер забула вручити йому твоє запрошення. Отримаєш завтра — хіба не однаково?

Емілі не сперечалася: справді однаково. Але її огорнуло дивне відчуття тривоги, і воно посилилося ще, коли по скінченні недільного уроку Рода зникла вкупі з Мюріел, навіть не глянувши на інших товаришок. У понеділок Емілі сама завітала на пошту, однак червоного конверту для неї не виявилось. Тихцем проплакала цілу ніч, проте остаточно надії не втратила — принаймні до наступного вечора. Лишень тоді подивилася в очі жорстокій правді: вона, вона, Емілія Берд Стар з Місячного Серпа, не запрошена на Родине свято! Це неймовірно! Хіба трапилася якась помилка. Може, кузен Джиммі загубив запрошення дорогою додому? Може, сестра Роди, вже доросла, недогледіла її прізвище, пишучи імена й адреси на конвертах? Болючі сумніви Емілі перемінилися в гірку певність, коли, вийшовши з пошти, вона зустріла на вулиці Дженні. В очицях тієї блимали лихі вогники. Дженні встигла полюбити Емілі, хоча спершу здорово їй допікала, — втім, зараз вона зловтішалася тим, що гордість Мурреївни зазнає такого приниження.

— То як, тебе запрошено до Роди?

— Ні, — мусила визнати Емілі.

То була скрутна хвилина. Мурреївська гордість люто страждала, крім того, ще дещо в серці Емілі було смертельно уражене, хоча й не знищене цілковито.

— Так! Це називається брудною підлотою, — промовила Дженні зі щирим співчуттям, незалежним від прихованого задоволення. — А вона ж, і в очі, й поза очі, виказувала до тебе нечувану прихильність! Але в цьому — вся Рода Стюарт. Зрадлива — ось визначення її натури.

— Не думаю, щоб вона здатна була зрадити, — пручалася Емілі, щосили намагаючись зберегти приязне почуття до Роди. — Я радше припускаю, що сталася якась помилка.

Обличчя Дженні набуло здивованого виразу.

— Як, невже ти не знаєш, у чім тут річ? Бет Бітті розповіла мені всю правду. Мюріел Портер ненавидить тебе й пригрозила Роді, що не прийде на її народини, як ти дістанеш запрошення. А Рода настільки зацікавлена в тій гості з міста, що обіцяла їй: «Емілі запрошення не отримає».

— Таж Мюріел Портер не знає мене, — простогнала Емілі. — Як вона може мене ненавидіти?!

Дженні посміхнулася жалісливою посмішкою.

— І це я тобі поясню. Вона просто шаліє від Фреда Стюарта, і Фредові це відомо, але взаємністю їй не платить — каже, що ти — найчарівніше дівча в нашому Чорноводді й коли підросте, то заручиться саме з тобою. Мюріел збожеволіла від ревнощів і натисла на Роду, щоб тебе на прийнятті не було. А я б на твоєму місці не робила трагедії. Панна Муррей з Місячного Серпа може собі дозволити бути вищою від таких дрібниць. А щодо зрадливості Роди, то кажу тобі достеменно: вона — зрадниця. Знай — то був її задум покласти гадюку до пуделка й налякати тебе до смерті. Це потім вона відпиралася — мовляв, ні сном, ні духом не відала, що лежало в пуделку.

Емілі була розчавлена. Не могла промовити ні слова. Відчула полегкість, коли Дженні невдовзі попрощалася з нею, і вона залишилася сама. Зразу ж побігла додому, боячись не стримати сліз. Розчарування з приводу забави, що для неї так і не відбулася, приниження і зневаження, що їх зазнала досхочу, — то все потьмяніло перед відвертою зрадою, перед ошуканими довірою та вірою. Її почуття до Роди сконали; вона страждала всіма, аж до найпотаємніших, фібрами своєї душі, вся зболілася від удару, що забив її дружбу насмерть. То була справжня дитяча трагедія, тим болісніша, що нікому не зрозуміла. Тітка Елізабет заявила — мовляв, усякі прийняття з нагоди уродин є недоречними, а Стюарти — не та родина, з якою Мурреї могли б зав’язати дружні стосунки. Навіть тітка Лаура, хоч і голубила, і втішала Емілі, не збагнула, наскільки глибокою була зажура дівчинки. А була вона такою сильною, що Емілі навіть не могла вилити її в листі до батька; тож не мала жодної віддушини для жорстокого болю, що краяв її серденько.

Наступної неділі, на курсах, Рода нудьгувала сама, без подруги. Мюріел Портер зненацька забрали до міста — її батько не в жарт занедужав. Рода солодко дивилася в бік Емілі. Та Емілі пройшла повз неї, високо звівши голову, не відповідаючи на її закличні погляди. Ніколи не матиме з Родою Стюарт ніяких стосунків, не зможе мати. Ще дужче стала її зневажати за це бажання повторно зблизитися зі зрадженою подругою, лишень тому, що та городянка поїхала вже додому. Емілі не оплакувала втрату Роди — ні! Її душа поринула в глибочезний сум через утрату самої дружби. Рода була милою і чарівною лиш зовні, на позір, та Емілі, внаслідок самоомани, прожила кілька щасливих тижнів. Тепер полуда з очей спала, і вона вже ніколи не спроможеться когось полюбити, комусь довіритись. Ось де був корінь лиха.

І це труїло все її життя. Емілі належала до людей, котрим навіть у дитинстві нелегко відновити внутрішню рівновагу після такого удару. Вона блукала Місячним Серпом із кута в кут, утратила апетит, схудла. На недільних курсах страждала — все їй ввижалося, ніби дівчата глузують з її приниження, з її засліплення своїм горем. Була, може, крихта правди в її підозрах, але не більше, ніж крихта. Тільки-но двоє дівчат починали шепотітися чи сміятися, як вона говорила собі, що то саме її беруть на глум. Коли якась товаришка проводжала її додому, вона приписувала це жалощам до неї — самотньої, покинутої Емілі. Протягом цілого місяця Емілі була найнещаснішою істотою в усім Чорноводді.

«Либонь, я народилася проклятою», — думала вона в розпачі.

Тітка ж Елізабет куди прозаїчніше пояснювала собі зажуреність Емілі та відсутність у неї апетиту. Дійшла висновку, що й справді густе, тяжке волосся Емілі «висотує всю силу з її організму», що дитина поздоровшає та зміцніє тілом, як волосся обтяти. Зазвичай від думки до дії в тітки Елізабет був один крок. Отже, вранці вона холодно повідомила Емілі, що обітне їй волосся.

Дівчинка не повірила власним вухам. І це має відбутися тепер, коли вона ненавидить Роду з її лихими, підступним намірами.

— Ти, напевно, жартуєш, тітко Елізабет! — заволала вона.

— Аж ніяк не жартую, — рішуче заперечила тітка. — У тебе задовге волосся, тим паче за такої спеки. І прошу мені не плакати!

Емілі не могла стримати сліз.

— Не обтинай цілком, тітко Елізабет, — благала вона. — Вкороти — і буде. Багато дівчат мають гривку на чолі — навіщо втинати зовсім?

— У нашому домі гривок не носять і не носитимуть, — суворо відказала тітка Елізабет. — Я геть відріжу тобі волосся, коли вже дійшла висновку, що без довгих кіс буде здоровіше і зручніше. Незабаром ти мені подякуєш.

Але зараз Емілі не почувала найменшої вдячності.

— То єдина моя окраса, — схлипувала вона. — Рода зумисне підмовляла мене позбутися неї. Може, й вії мені обріжеш?

Тітка Елізабет насправді не любила цих довгих, закручених догори вій, успадкованих Емілі від бабусі, матері батька — вій зовсім не Мурреївських. Однак ворожих намірів щодо них тітка не мала. Волосся ж мусить упасти на підлогу під її ножичками, бо тут ідеться про здоров’я!

Емілі чекала на ті катівські ножиці в стані повної безнадії. Мусить розлучитися з улюбленим своїм волоссям, котрим так пишався її батько! Може, з плином часу воно відросте, наскільки дозволить йому відрости тітка Елізабет, але це триватиме роки, і протягом тих років вона виглядатиме справжньою потворою! А дівчата потай радітимуть, з фальшивим обличчям! І, як на те, тітки Лаури й кузена Джиммі немає вдома — жодного захисту! Отже, це варварство нині має здійснитися.

Тим часом тітка Елізабет повернулася з ножичками в руці. Вони зловісно зблиснули, як тітка їх розкрила. І цей раптовий спалах пробудив в душі Емілі щось неймовірне. Вона різко повернула голову й уп’яла очі в обличчя тітки. Відчувала, що брови її якось дивно стягуються, що в ній прокидається якась невідома енергія, котрій ніхто й ніщо неспроможні чинити опір.

— Тітко Елізабет, — промовила вона, дивлячись просто в вічі невблаганній дамі з ножичками, — ти не обріжеш мені волосся. Навіть не думай про це.

І трапилося щось приголомшливе: тітка Елізабет пополотніла, поклала ножички, з хвилину дивлячись на цю навісну дитину, мов на якого упиря, а тоді — вперше в житті! — втекла. Елізабет Муррей — буквально втекла, накивала п’ятами до кухні.

— Що сталося, Елізабет? — спитала тітка Лаура, що саме повернулася в дім.

— Я побачила… нашого батька… що дивиться на мене з її очей, — вистогнала, трусячись усім тілом, Елізабет. — І сказала вона: «Навіть не думай про це» — зовсім так, як він казав… його словами.

Емілі, почувши це, прожогом побігла до люстра. Звертаючи до тітки вельми рішучі слова, вона спізнала дивовижного відчуття, ніби хтось чужий оселився в її нутрі й промовляв від її імені. Відчуття минулося хутко, але зараз, віддзеркалена у свічаді, вона схопила певну рису в своїм обличчі, й сяйнула їй здогадка: в неї Мурреївський погляд! Тож нічого дивного, що це вжахнуло тітку Елізабет, — її саму це вжахнуло. Та нині вона раділа, що володіє таким поглядом. Хоч і далі тремтіла всім тілом… По тому втекла на горище, до своєї криївки, і там дала волю сльозам. А проте знала твердо: своє волосся вона відстояла назавжди.

Дійсно — тітка Елізабет ніколи вже не поверталася до цієї справи. Але відтоді багато днів уникала будь-якого спілкування з Емілі.

І сталася дивна річ: Емілі з того дня перестала журитися втраченою дружбою. Та історія геть позбулася в її очах своєї значущості. Тепер їй здавалося, ніби це трапилося так давно! До Емілі швидко верталися апетит і гарний настрій, вона знову писала листи до батька, знову гадала, що життя прекрасне. Лиш одне її непокоїло — передчуття, що тітка Елізабет не забуде ганебної поразки і рано чи пізно добряче її провчить.

І справді: незабаром тітці Елізабет поталанило «взяти над нею гору». Було так. Емілі послали до крамниці дещо купити. День тоді випав гарячим, тож тітки ще зрання дозволили їй у межах будинку ходити босоніж. А зараз веліли натягти панчохи і взутися в черевички. Емілі збунтувалася: на вулиці — спека, багато куряви, надто важко їй буде здолати таку відстань у черевичках, що застібаються на ґудзики. Але тітка Елізабет лишилася невблаганною. Мовляв, ніхто з Мурреїв ніколи поза будинком босоніж не ходив. Емілі про око людське послухалася, та, щойно вийшла за браму, всілася на траві, скинула черевички й панчохи, сховала їх у рівчаку й побігла полями — весела, безжурна.

Купивши в крамниці потрібні речі, вона верталася додому зі спокійним сумлінням. Який-бо гожий був світ, яка ніжна небесна блакить, який чудовий колір мала Чорна Вода! Емілі затрималася й заходилася компонувати віршик, що оспівував красу навколишньої природи.

За п’ять хвилин дві строфи було зладжено. Але, щоб викінчити твір, була потрібна третя. І, як на те, перш ніж постала третя, натхнення звітрилося. Емілі простувала додому замріяна і, поки дійшла до Місячного Серпа, скомпонувала й ті рядки, що, на її думку, мали вивершити поетичну цілість.

Вона була вельми задоволена і неабияк собою пишалася, бо вважала цей незаписаний ще віршик найкращим зі своїх дотеперішніх творів. А вже встигла скомпонувати трійко невеличких поезій. Мусить поквапитись на горище й занотувати свіжих три строфи, щоб, не дай Боже, не забути їх. Але на сходах заступила їй дорогу тітка Елізабет.

— Емілі, де ти залишила черевички й панчохи?

— У рівчаку біля брами, — призналася Емілі, брутально скинена із хмар на грішну землю.

— І ти пішла до крамниці босоніж?

— Так.

— Попри те, що я тобі не дозволила?

Останнє запитання видалося Емілі зайвим, тож не відповіла нічого. А для тітки Елізабет вочевидь настав час реваншу.

Розділ 11. Ільза

Емілі замкнули в гардеробі, тут вона мала залишатися аж до ночі. Даремно благала зглянутись і скасувати покарання. Силкувалась навіть дивитися Мурреївським поглядом, але навмисно, річ очевидна, його не вдавалося викликати.

— Не замикай мене тут саму, тітко Елізабет, — просилася вона. — Я знаю, що була неслухняна, а все ж не зачиняй мене в гардеробі!

Тітка лишалася невблаганною. Вона здавала собі справу, що це жорстоко — зачинити таку надміру вразливу дитину, як Емілі, в темному приміщенні. Проте казала собі, що виконує свій обов’язок. Не усвідомлювала й не повірила б, якби хтось їй сказав, що вона просто-напросто мститься за свою власну поразку, за переляк, якого зазнала того пам’ятного дня, коли бралася обтинати, але так і не обтяла своїй вихованці волосся. Тітка Елізабет не сумнівалася, що була приголомшена випадковою родовою подібністю, котра з такою силою проявилася під час бурхливої сцени. Вона соромилася свого переляку. Мурреївська пиха зазнала болючого, до крові, ураження; рана почала зарубцьовуватись лише тоді, як тітка повернула ключа в замку, зачинивши в темному гардеробі смертельно бліду провинницю. Емілі, маленька, покинута, беззахисна, з очима, що виражали такий жах, який аж ніяк не повинен з’являтися в дитячих очах, міцно притулилася до замкнених дверей. Коло них було не так моторошно: мала змогу не думати про те, що діється за її спиною. А в цьому великому, погано освітленому приміщенні могло діятись що завгодно. Цей широкий, порожній і темний замкнений простір виповнював її непереборним страхом. Скільки пам’ять сягала, завжди боялася темних чи тьмавих покоїв, якщо знаходилась там самотою при зачинених дверях.

Вікна в гардеробі були завішані важкою темно-зеленою матерією. Велике ложе з балдахіном, що стояло посередині приміщення, було накрите знов-таки темною матерією. Що вона робитиме, як із фалд балдахіну зненацька висунеться чиясь моторошна рука і вчепиться в неї своїми кігтями? На стінах висіли портрети Мурреїв. Але найжахливішим виявилось опудало арктичної сови, що витріщалася на неї з-під стелі своїми осклілими очима. Добачивши її, Емілі голосно скрикнула, відтак присіла навпочіпки в кутку біля дверей, настрашена ще й власним голосом, що глухо прозвучав у просторому похмурому приміщенні, та кількаразовим його відлунням. Вона відчула гостре бажання, аби щось таки вискочило з того ложа і в будь-який спосіб поклало край її тортурам.

— Цікаво, що сказала б тітка Елізабет, якби мене знайшли тут мертвою, — подумала вона зловтішно.

Хоч і боялася пітьми, однак почала вже подумки снувати сюжет драматичного оповідання на тему своїх злопригод і на відстані відчувати докори сумління тітки Елізабет, неначе впевнена була, що вони таки ятрять їй душу. Вона постановила собі прикинутись зомлілою й опритомніти лишень тоді, коли всі будуть достатньою мірою згорьовані й каятимуться у скоєному. Адже тут, у цім покої, вмирали люди. За словами кузена Джиммі, до Мурреївських традицій належав і звичай переносити вмирущих членів родини до гардеробу, щоб вони відходили у вічність, оточені портретами кревних, під цим високим склепінням. Емілі бачила їх мовби навіч — усіх, хто сконав на он тому широкому одрі. Відчувала, що ладна скрикнути знову, одначе здушила зойк у собі. Дочка Стара не має права бути страхополохом. Але ж та проклятуща сова! Якщо відвести від неї погляд, то згодом, без сумніву, виявиться, що птах спустився долі й крокує до неї, розправивши крила і розтуливши свого величезного дзьоба. Емілі не відривала від птаха очей, щоб не дати йому змоги вільно пересуватися. На чолі відчувала краплі холодного поту.

І раптом сонячний промінь пробився крізь шпаринку між віконницями і впав на портрет дідуся Муррея. Вмить його лице — похмуре, суворе, якесь надприродне — виринуло з темряви. Тут нерви Емілі не витримали. У гострому нападі панічного страху вона ринула до вікна, рвучким рухом розсунула зелені завіси і, ставши навшпиньки, відчинила віконницю. За вікнами простилався чудовий краєвид, плинуло тихе, спокійне людське життя. А ззовні до стіни будинку, майже сягаючи вікон, була приставлена драбина! Емілі подумала, що сталося диво, що драбина з’явилася для того, щоб вона дістала змогу втекти із своєї темниці.

Кузен Джиммі протягом цілого ранку підіймався і спускався цією драбиною, садячи всяку городину на вкритому шаром землі даху молочарні. Драбина була вже добряче пошкоджена, і Джиммі вирішив її позбутися. А тим часом відставив її вбік, тож вона опинилася точно під вікнами гардеробу.

Бистра, мов блискавка, Емілі скочила на підвіконня, впала навколішки, а тоді поволі стала спускатися вділ по хисткій драбині. Занадто переймалася своєю втечею, аби звертати увагу на ламкість спорохнявілих сходинок. І, як нарешті ступила на твердий грунт, щодуху помчала крізь густий чагарник аж до стежки, що вилася край домівки Високого Джона.

Тут вона зупинилася перевести дух. Почувала шалену радість, а водночас і страх. Солодким був цей подув свободи, цей вітер, що кружляв над папороттю. Вона втекла з гардеробу, від жаских примар — взяла гору над підлою, ницою, старою тіткою Елізабет.

— Я почуваюся, мов птах, що випурхнув із клітки, — промовила голосно. І з радості затанцювала на густій соковитій траві. Аж раптом зауважила щось світле й живе, що з цікавістю визирало з-поза темних стовбурів ще молодих смерек, — то була ясноволоса голівка Ільзи Барнлі. Емілі бачила її вперше від того незабутнього дня, коли Ільза так рішуче стала на її захист. І нині вона знову подумала, що це особа цілком відмінна від усіх, з ким вона стикалася дотепер.

— А що, Емілі з Місячного Серпа, — озвалася Ільза, — куди біжиш?

— Утікаю, — зізналася Емілі. — Була неслухняна, власне, трохи неслухняна, а тітка Елізабет замкнула мене за те в гардеробі. Як на злість, була зовсім трохи, ледь-ледь неслухняна — з її боку це було непорядно… Отже, вибралася через вікно й спустилася донизу драбиною.

— Ти, мала шкода! Не думала, що в тебе стане відваги на такий вчинок! — мовила Ільза.

Емілі скрушно зітхнула. Дуже прикро, як тебе називають «малою шкодою». Однак Ільза проказала це тоном, у якому вчувалося щире захоплення.

— Мені не здається, що то була відвага, — відповіла Емілі, занадто чесна для того, аби прийняти незаслужену похвалу. — Я радше так була настрашена, що далі вже не могла залишатися в темному покої.

— Ну, гаразд. А куди рушиш тепер? — запитала Ільза. — Таж мусиш знайти якийсь прихисток, просто неба лишатись не можна — гроза насувається.

Справді, наближалася гроза. Емілі не любила грози — боялася. До того ж, її гризло сумління.

— Скажи мені, — мовила, — як ти гадаєш: Бог насилає грозу, аби покарати мене за непослух?

— Ні, — шорстко заперечила Ільза. — Якби Бог існував, то Він би не морочив собі голови дурницями.

— Скажи, Ільзо, — ти що, не віриш в існування Бога?

— Не знаю. Батько твердить, начебто Його немає. Але як тоді може діятись те, що діється на світі? А діється багато чого! Часом я вірю, що Бог є, а часом ніби й не вірю. Слухай: ходімо до нашого дому. Там зараз нікого немає. Я почувалася такою самотньою, так мені остогидло все, що я вийшла трохи прогулятися.

Ільза підвелася й простягнула Емілі свою смагляву ручку. Вони взялися за руки й побігли через пасовища Високого Джона до будинку доктора Барнлі. Його оселя виявилась доволі щедро умебльованою; колись ті меблі, безперечно, виглядали гарними й коштовними, та нині тут панувало жахливе безладдя, все припало густими порохами. Найімовірніше, ніщо тут не мало свого постійного місця, а тітка Лаура, либонь, аж скрикнула б од жаху, зазирнувши до кухні. Але така домівка була ідеальним місцем для всяких забав. Не треба було пильнувати, аби чогось не перекинути, не розбити. Ільза та Емілі захоплено бавилися в хованки, зі сміхом та криками гасаючи по цілій господі. Врешті-решт, удари громовиці стали такими частими й гучними, а спалахи блискавиць — безперервними й такими сліпучими, що Емілі, упавши на канапу обличчям до стіни, мусила втиснути голову в подушки, аби приборкати шалений страх.

— Ти що, не боїшся грози? — спитала вона Ільзу, ледь звівши голову.

— Ні. Я не боюся нічого й нікого, крім диявола, — відповіла Ільза.

— А я гадала, що ти не віриш і в диявола. Рода казала, нібито не віриш.

— Батько мовить, що диявол, певна річ, існує. Він лише в Бога не вірує. А коли так, якщо диявол насправді є, а Бога, який тримав би його в залізнім кулаці, немає, то хіба дивно, що я його боюся? Слухай-но, Еміліє Берд Стар, я тебе люблю. Я полюбила тебе з першої ж хвилини і знала, що незабаром тобі надокучить ота мала вертихвістка, брехлива ящірка Рода Стюарт. Я не брешу ніколи. Батько сказав мені якось, мовляв, забив би мене, якби зловив на брехні. Будь моєю подругою. Я постійно ходитиму до школи, якщо знатиму, що сиджу коло тебе.

— Згодна, — просто відповіла Емілі. Вона вже не присягалася на вічну вірність і не вимагала таких присяг од інших. Цей етап відійшов у минуле.

— І будеш розповідати мені про все… Мені ж ніхто нічого ніколи не розповідав! І я тобі розповідатиму всяку всячину. Бо не маю кому повідати, — з запалом говорила Ільза. — А ти не будеш мене соромитись, мого чудного вбрання і моєї невіри в Бога?

— Ні, не буду. Але, якби ти пізнала Господа Бога мого батька, ти б увірувала.

— Не увірувала б. А втім, існує один-єдиний Бог, якщо існує взагалі.

— Ну, не знаю… — невпевнено відказала Емілі. — Ні, такого не може бути. Бог Елен Грін анітрохи не схожий на Бога мого батька, а бог тітки Елізабет цілком відмінний від перших двох. Не думаю, що зможу полюбити бога тітки Елізабет, але він, так чи так, сповнений гідності, тоді як бог Елен Грін тієї гідності позбавлений. Я певна, що Бог тітки Лаури ще інший, ласкавий і добрий, та все одно не такий чудовий, як батьків Бог.

— Облишмо це. Я не люблю розмовляти про Бога, — роздратовано сказала Ільза.

— А я люблю, — правила своєї Емілі. — Мені здається, Бог — цікава тема. Я буду за тебе молитися, Ільзо, щоб ти спромоглася увірувати в Бога мого батька.

— Не мели дурниць! — вигукнула Ільза, котрій ця ідея з невідомих причин до смаку не припала. — Не хочу, щоб за мене молилися!

— А ти сама хіба ніколи не молишся, Ільзо?

— Гм, від часу до часу, вночі, коли почуваюся дуже самотньою чи коли маю душевну гризоту. Але не хочу, щоб за мене молилися інші. І якщо я спіймаю на цьому тебе, Еміліє Стар, то видряпаю тобі очі. І за моєю спиною теж не смій за мене молитися — второпала?

— Добре, второпала, — з притиском відказала Емілі, ображена тим, що її шляхетну пропозицію було так брутально відкинено. — Буду молитися за всіх, за кожну душу, мені відому, тільки твоїм ім’ям щоразу нехтуватиму.

Ільза поглянула на неї пильно — так, мовби ця угода їй теж не сподобалася. Кінець кінцем, засміялася й добряче ляснула Емілі по плечі.

— До дідька! Все одно — аби лиш мене любила. Ти знаєш, мене ніхто не любить?

— Твій батько мусить тебе любити, Ільзо.

— Ні, не любить, — переконано сказала Ільза. — Він зовсім про мене не дбає. Іноді мені навіть здається, наче він на дух мене не зносить. Я хочу, щоб він мене полюбив, адже він буває страшенно милим, як любить когось. А знаєш, ким я буду, коли виросту? Де-кла-ма-тор-ко-ю.

— Хто така де-кла-ма-тор-ка?

— То жінка, що вголос читає вірші. Я вмію робити це знаменито. А ти ким будеш?

— Поеткою.

— Та невже?! — вигукнула Ільза, ледь-ледь кепкуючи. — Не вірю, що вмієш складати вірші.

— А от і вмію! — майже викрикнула Емілі. — Три штуки вже написала: «Осінь», «Лист до Роди» (цей вірш я спалила), а також «Оду до Первоцвітів». Оду я склала сьогодні — це мій шедевр.

— Прочитай мені, — веліла Ільза.

Хоч-не-хоч, Емілі мусила гордо виголосити свої поезії. У кожному разі, вона не прагнула похизуватися своїм хистом до віршування перед Ільзою.

— Еміліє Берд Стар, ти справді видобула все те з власної голови?

— Атож.

— Присягаєшся?

— Присягаюсь.

— Гм… — Ільза вдихнула й шумно видихнула повітря, — тоді я гадаю, що ти справжня поетка.

То був тріумф Емілі — одна із зоряних хвилин її життя. Світ в особі Ільзи удостоїв її свого визнання. А тим часом належало спуститися на грішну землю. Гроза минула, світило сонце. Невдовзі смеркатиме. Треба вертатися додому й спробувати непомітно прослизнути до гардеробу. Страшно думати про повернення, та ще гірше заслужити нову й, напевно, суворішу кару від жорстокої тітки Елізабет. Але саме тепер, після розмови з Ільзою, Емілі сповнилося мужності й бадьорості. Зрештою, скоро і спати лягати, отже, з ув’язнення її мають випустити. І вона помчала додому навпрост, через поле Високого Джона, що все блищало цятками світлячків, продерлася крізь кущі в цвіту, що росли довкола будинку… і зупинилася, мов укопана: драбина щезла!

Стривожена, Емілі обійшла будинок і з калатанням серця прокралася до кухні. Однак цього разу шлях малої грішниці не був тернистим — навпаки, він виявився незаслужено легким: на кухні порядкувала сама лише тітка Лаура.

— Емілі, дитя моє, скажи, на Бога, де ти весь час пропадала? — заголосила тітка. — Я саме збиралася йти, щоб тебе випустити. Елізабет, виходячи з дому, сказала, що можу вже йти по тебе.

Тітка Лаура не призналася, що кілька разів підходила навшпиньках до дверей гардеробу, сильно занепокоєна цілковитою тишею за дверима. Може, дитина зомліла від страху? Навіть під час жахливої громовиці з блискавками затята Елізабет не дозволила відчинити двері моторошного покою. Аж тут з’являється панна Емілі, в чудовому настрої — вертається з прогулянки, не відаючи, який переполох вона спричинила. Якусь хвилину Лаура навіть сердилася. Але, почувши розповідь Емілі про її втечу, вона аж затрусилася на думку про те, що донька Джульєтти заледве не поламала руки та ноги, спускаючись додолу струхлявілою драбиною. Тож ні про що інше вона вже не здатна була думати.

Емілі відчувала, що їй повелося краще, ніж вона заслуговувала. Знала: тітка Лаура збереже її втечу в таємниці. Мовби на доказ того, тітка впустила Майка до її кімнати, ще й дозволила налити йому подвійну порцію молока. Їй самій вона принесла чималенький шматок пирога з родзинками і вклала небогу до ліжка, обсипаючи ніжними поцілунками.

— Ти не повинна бути до мене такою доброю, бо нині я була неслухом, — зауважила Емілі між першим та другим куснями. — Мені здається, що я, ходячи босоніж, зганьбила прізвище Муррей.

— Я б на твоєму місці скидала черевички — щоразу, як виходила за браму, — порадила тітка Лаура. — Тільки не забувала би взувати їх наново, коли поверталася додому. Елізабет не може вдаватися в прикрість через те, чого не відає.

Емілі розмірковувала над тітчиними словами, допоки не скінчила їсти пиріг. А тоді сказала:

— Було би здорово, та я вже, мабуть, ніколи так не вчиню. Мушу слухатись тітки Елізабет, адже вона є главою роду.

— Звідки така обізнаність? — з подивом запитала тітка Лаура.

— З моєї власної голови. Тітко Лауро, ми з Ільзою Барнлі будемо подружками. Я люблю її, я завжди відчувала, що полюблю її, як випаде слушна нагода… Не сподівалася, що зможу колись полюбити хоч яку зі своїх ровесниць, а от її люблю.

— Бідолашна Ільза! — зітхнула тітка Лаура.

— Так, батько її не любить. Таж це жахливо! — обурилася Емілі. — Чому він її не любить?

— Любить, звісно, — потай від усіх і від себе самого. Йому тільки здається, наче не любить.

— Але чого йому так здається?

— Ти замала ще, Емілі, щоб це зрозуміти.

Емілі страх не любила, як їй казали, що вона замала, аби щось зрозуміти. Відчувала, що здатна достеменно збагнути все на світі, якщо дорослі завдадуть собі клопіт розтлумачити їй розмаїття життєвих явищ, відмовившись від своєї потайності.

— Я воліла би молитися за неї. Та це було б непорядно, адже я знаю, як вона до цього ставиться. Але я завжди прошу Бога, щоб Він благословив усіх моїх друзів, отже й Ільзу, бо тепер вона до них належить. Може, й така молитва принесе їй добро. А скажи-но, тітко Лауро, чи можна вживати вираз «до дідька»?

— О ні… ні!

— Шкода, — поважно мовила Емілі. — Дуже шкода, бо це доволі яскравий зворот.

Розділ 12. Нова подруга

Емілі та Ільза разом провели два розкішних тижні, поки дійшло до першої колотнечі. То була справжня битва, тільки й того, що не кривава; а причиною стало питання, влаштовувати вітальню в хатинці, що вони будували з піску на стежці Високого Джона, чи ні. Емілі вимагала робити вітальню, Ільза ж була категорично проти. Врешті-решт, Ільзі урвався терпець, і вона запала у справжню Барнліївську лють. У нестямі своїй вона була незрівнянно красномовною, і той ураган міцних виразів, що їх годі шукати в словнику, викричаних захриплим голосом просто в обличчя бідолашної Емілі, приголомшив би кожну з Чорноводських дівчат. Однак Емілі у світі слів та зворотів почувалася, мов риба у воді, тож не збиралася здаватись надто легко. Вона теж розгнівалася, але поводилася зовсім по-іншому. Зберігала гідність і статечність, виявляла справжню Мурреївську зверхність, що дратувала гостріше, аніж нестямна лють. Коли Ільза переставала горлати, щоб трохи перевести дух, Емілі кидала іронічні уривчасті зауваги, що доводили Ільзу до ще більшого шаленства. Емілі наче спокійно сиділа на широкому камені, схрестивши ноги, лиш очі її зробилися темними, а щічки — пурпуровими. Обличчя Ільзи так само розчервонілося, з очей сипалися іскри. Обидві були такими гарними у своїй злості — навіть ставало шкода, що вони не сваряться часто.

— Не смій думати, ти, мала знайда, дурна синиця, що будеш мною крутити, лишень тому, що мешкаєш у Місячному Серпі, — верещала Ільза, тупаючи ногою.

— Не маю жодного наміру тобою крутити, я з тобою взагалі більше не зв’язуватимусь, — зневажливо відрізала Емілі.

— А я тішуся, що нарешті позбудусь тебе, — ти, зарозуміла, самовпевнена двонога свиня! — викрикнула Ільза. — І не озивайся до мене ніколи! І не смій мастити мене язиком у Чорноводді!

Це вже було занадто для дівчинки, що ніколи не обмовляла своїх теперішніх і навіть колишніх подружок.

— Я нікому не казатиму про тебе нічого поганого, — енергійно запевнила Емілі, — лиш погано про тебе думатиму.

Думки-бо важливіші за слова; Емілі вже знала це. Ільза була ошелешена. Хтозна, що Емілі про неї думатиме — кожного разу, як про неї згадає? Ільзі не раз і не два траплялася нагода пересвідчитись у тім, якою буйною уявою наділена Емілі.

— Ти гадаєш, мене обходять твої думки — ти, нікчемна зміюко? Ти взагалі не вмієш думати.

— Я вмію те, що є значно складнішим, — відрубала Емілі з посмішкою вищості, яка невимовно дратувала подружку-супротивницю. — Те, чого ти ніколи не опануєш, Ільзо Барнлі.

Ільза стиснула кулачки, мовби жадала віддухопелити Емілі до півсмерті.

— Коли б я не вміла писати вірші краще, ніж ти, я повісилася б, — заявила вона.

— То я позичу тобі трохи грошенят на купівлю мотузки, — пустила болючу шпильку Емілі.

Ільза уп’яла в неї очі, переможена цілковито.

— Забирайся до біса! — гаркнула вона.

Емілі звелася на рівні й пішла — однак не до біса, а до Місячного Серпа. Тим часом Ільза взялася відводити душу, толочачи зведену спільними зусиллями піщану будівлю, а столочивши вкрай, і собі подалася геть із місця своєї поразки.

Емілі почувалася зле, дуже зле. Оце вже друга її дружба перетворилася на руїну, дружба радісна і щира. Ільза без перебільшення була ідеальною товаришкою. Діставшись домівки, Емілі тихцем пробралася на горище й, сівши, заплакала гірко.

— Мене проклято, проклято! — ридаючи, повторювала вона. Хай надміру трагічно, зате цілком щиро.

Втім, цього разу вона не страждала так, як тоді, коли розірвала стосунки з Родою. Нинішня колотнеча була відвертою і чесною: то не був удар кинджалом у спину. Але, певна річ, вони з Ільзою вже ніколи не товаришуватимуть. Не можна дружити з особою, що обзиває тебе знайдою, двоногою свинею, зміюкою і посилає тебе до біса. Це неможливо. А, крім того, Ільза ніколи їй не пробачить; Емілі була достатньо чесною, аби визнати, що сама вона теж доклала руку до загострення ситуації.

На другий день Емілі подалася на місце вчорашньої забави і вчорашньої ж колотнечі. Вона приготувалася до того, що знайде там рештки піщаного будинку, а також піщаних кораблів, споруджених кількома днями раніше. Натомість уздріла Ільзу, що завзято поралася коло нової споруди: будинок і садок були вже викінчені, а з фасаду проглядала гарненька вітальня, сполучена з їдальнею смерековою гілкою.

— Привіт, мала! Оце твоя вітальня. Сподіваюсь, тепер ти задоволена? — весело говорила Ільза. — А де ти барилася? Було вже несила чекати на тебе.

Емілі, що провела трагічну ніч, таке привітання спантеличило. Від учора вона проливала рясні сльози, оплакуючи другу свою дружбу. Не готова була до такого стрімкого відродження вже ніби й похованих дружніх взаємин. Ільза вдавала, начебто вони взагалі не сварилися.

— То ж було вчора! — вигукнула вона вражено, коли Емілі, холодна й відчужена, спробувала нагадати про події минулого дня. «Вчора» й «сьогодні» були надто різними категоріями в життєвій філософії Ільзи. Емілі мусила з нею погодитись, бо вважала це своїм обов’язком. Ільза, швидше за все, не могла вже без неї, без того, щоб виявляти до когось свої почуття, свою прихильність. Що вражало Емілі, то це легкість, з якою Ільза геть забувала про колотнечу, як тільки вона, колотнеча, відходила в минуле. Була приголомшена змінами настрою, за яких уранці її обзивали зміюкою, крокодилом чи ще якою бридотою, а пополудні любонькою, малятком і подібним.

— Чи ж не добре я вчинила, що за минулий час самотужки облаштувала нашу оселю? — спитала Ільза. — Послухай: Дора Пейн ніколи не втрачає самовладання, вона завжди врівноважена й лагідна, та чи хотіла б ти мати її за подругу?

— Ні, надто вона дурна, — визнала Емілі.

— А Рода Стюарт? Вона теж не дратівлива, але ж ти, здається, вже звідала, що вона за одна. Чи ти гадаєш, ніби я коли-небудь можу повестися з тобою так, як Рода?

Ні, Емілі так не думала, аж ніяк. Ільза мала багато вад, але доброзичливості й відвертості їй не позичати.

Безумовно, Рода Стюарт і Дора Пейн у порівнянні з Ільзою були «місячним світлом проти сонячного сяйва, вином проти води» — у кожному разі, могли б такими бути в очах Емілі, коли б вона вже тоді добре знала поезію Теннісона.

— Людина не може мати самі лише чесноти, — філософувала Ільза. — Просто я успадкувала батьків темперамент, і вже. Зажди-но: може, колись побачиш його в нападі люті.

Досі Емілі не дивилася на це під таким кутом. Не раз вона приходила до господи доктора Барнлі, але доктор щоразу поводився так, ніби її не бачив. Щонайбільше відповідав на привітання ледь помітним кивком голови. То був чоловік працьовитий, мав широку практику. Край ліжка хворого був милим, симпатичним, співчутливим і уважним, однак, щойно відходив від недужого, як знову ставав шорстким та в’їдливим. Допоки хтось нездужав, не було жертви, яку не приніс би заради болящого, та тільки-но хворий поправлявся, як лікар негайно вдавав, наче він йому цілковито байдужий. Протягом цілого червня доктор Барнлі рятував Тедді Кента. Нині життю Тедді ніщо не загрожувало, він навіть міг підводитись з ліжка, проте перебіг одужання виявився досить повільним, тож лікар задоволеним не почувався. Одного разу він звернувся до Ільзи та Емілі, що вирушали на звичне місце своїх забав, сказавши їм піти до Кентів та побавитися з Тедді.

— Він самотній, у пригніченому стані. Ходіть розвеселіть його, — велів доктор.

Ільза не надто охоче погодилася на цей самаритянський вчинок. Їй подобався Тедді, але, судячи з усього, не подобалася його мати. Емілі, власне, була не проти запропонованих відвідин. Вона бачила Тедді Кента один лиш раз, на недільних курсах, за день до того, як він занедужав. Його погляд припав їй до вподоби. Мабуть, і йому припав до серця її погляд, бо їх очі зустрічалися тоді не раз. На думку Емілі, Тедді був красунчик. Їй сподобалося його буйне темне волосся, блакитні очі під чорними бровами та віями. Вперше в житті Емілі відчула бажання бавитися з хлопцем. Вона не прагнула мати «нареченого» — зовсім ні! Емілі не терпіла шкільного жаргону, за яким «нареченим» є будь-який хлопець, що підніс дівчинці олівця чи яблуко і бавиться з нею частіше, як з іншими.

— Тедді милий, але мати його дивакувата, — казала Ільза дорогою. — Вона ніколи не виходить із дому, навіть церкву не відвідує, і я здогадуюсь чому: на обличчі в неї жахливий шрам. Чорноводдя — не їхня батьківщина, вони оселилися тут, коли геть зубожіли. То люди незаможні, але горді — мало хто їх відвідує. Втім, Тедді страшенно милий, тож на похмурі погляди його матері зважати не треба.

Пані Кент прийняла дівчат доволі холодно, проте без похмурих поглядів. Хтозна — може, й вона отримала певні інструкції від доктора Барнлі. То була невисока, дрібної статури жінка, з незвичайно пишним, темним, шовковистим волоссям, печальними очима й глибоким шрамом, що тягнувся через усю щоку. Без шраму вона виглядала б навіть красивою, а голос її звучав так лагідно і стишено, як пошум вітерця в молодому лісочку. Емілі одразу відчула, що пані Кент — жінка нещасна.

Гай, де оселилися Кенти, був розташований між Чорною Водою та Розчарованою Оселею. Ця місцина вважалася глухою, відлюдною, не вельми привабливою, та Емілі була від неї в захваті. Невеличка домівка примостилася на верху лісистого пагорба, звідки на всю околицю простилався чудовий краєвид. За домівкою стояла простора повітка, а далі, аж до самого містечка, тягнувся пшеничний лан. До будинкового фасаду притулилася маленька веранда, біля веранди росли маки, що їх червінь виднілася ген віддалік.

Побачивши дівчат, Тедді щиро зрадів. Утрьох вони чудово провели цілий час від полудня до вечора. Наприкінці дня щоки Тедді дещо порожевіли, а в темно-синіх очах з’явився блиск. Пані Кент одразу помітила ці зміни й запросила дівчат приходити ще і ще, без церемоній. Запрошення було щирим, однак ні Емілі, ні Ільза не назвали б його сердечним. Але їм тут подобалося, і вони охоче приходили. Під час канікул не минуло, мабуть, і дня, щоб дівчата не навістили Тедді. То вони бавилися на повітрі, бігали наввипередки, при чому довгонога Ільза щоразу лишала друзів позаду; то йшли до повітки, де Тедді показував їм свої малюнки. Дівчата вважали ці образки прекрасними, а все ж не усвідомлювали, наскільки гарними вони були насправді. На них справляло враження, коли Тедді брав олівця, клав перед собою клапоть паперу, ладнаючись малювати Ільзу чи Емілі, Смока чи Баттеркап, і невдовзі малюнок був готовий, і кожна з намальованих істот — людина або тварина — виглядала, немов жива.

Смоком і Баттеркап Тедді іменував своїх котів. Баттеркап — кругленьке, гарне створіння з жовтавою шерстю, вона лиш недавно вийшла з котенячого віку. А Смок був великим мальтійським котом, аристократом до мозку кісток. Він, поза сумнівом, належав до найвищих котячих кіл, до замкненої для простюхів котячої касти. Мав таємничі смарагдові очі й гладеньку, мало не плюшеву, шерсть. А на мордочці — білу плямку, що робила його зворушливо милим і ще чарівнішим.

Емілі думала-гадала, які з проведених у Тедді хвилин були найприємнішими. Напевно, ті, коли, стомлена, сиділа з Тедді та Ільзою на веранді, вбираючи в себе неповторну вечорову містерію, лагідне диво присмеркового лісу, коли купка смерек за повіткою ввижалася милим гуртом добрих духів. Оболоки на заході сірішали й сірішали, великий жовтавий місяць сходив на небосхилі, відбиваючись у ставу, на який Велителька Вітрів кидала то тінь, то світло, а іноді брижила його гладеньку поверхню.

Пані Кент ніколи не прилучалася до їхнього товариства, проте, як пересвідчилася Емілі, вона постійно стежила за ними через кухонне вікно. Тедді та Ільза співали шкільних пісеньок. Ільза вголос читала вірші, Емілі розповідала казки; або всі сиділи у святобливому мовчанні, кожен поринав у свої заповітні мрії, а тим часом коти гасали по цілім узгір’ї і врешті-решт навколо домівки, неначе скажені. Вряди-годи з радісним нявчанням підбігали до дітей і знов утікали, грайливі та спритні. У присмерку їхні очі блищали, мов коштовне каміння, а хвостами махали, як барвистим пір’ям. Вони створювали атмосферу кипучого, навіть дещо нервозного життя.

— Ах, як добре бути на світі, жити, як ми, правда ж? — спитала одного разу Емілі. — Хіба не жахливо було б, якби людина взагалі не народилася?

Однак життя-буття нашої Емілі безхмарним не було. Про це незмінно дбала тітка Елізабет. Вона дозволила Емілі провідати хворого Тедді з великою неохотою, дала свою згоду лишень тому, що доктор Барнлі твердо приписав це зробити.

«Тітка Елізабет неприхильна до Тедді, — писала Емілі в одному з листів до батька, що множилися на горищі. — Коли я вперше попросила її дозволу піти до Кентів, вона суворо на мене поглянула й запитала, що за один отой Тедді. „Таж ми взагалі не знайомі з тими Кентами й нічого про них не знаємо, — казала вона. — Пам’ятай, Емілі, — Мурреям не личить мати справу з абиким“. На це я відказала, що я не Муррей, а Стар, — ти ж бо теж мовив так, любий тату. Я не хотіла бути нечемною, але тітка Елізабет заявила, мовляв, я зухвала, й цілий день не промовила до мене ні слова. Їй, певно, здавалося, що це дуже суворе покарання, хоч мені, казати правду, нецікаві розмови з нею; тільки ж прикро, коли в оселі, у власній твоїй родині, запановує недобрий настрій. А втім, відтоді вона дозволяє мені навідувати Тедді, оскільки, як я зауважила, доктор Барнлі має на тітку Елізабет дивовижний вплив. Не розумію цього виразу до пуття, тому підкреслила його. Рода казала мені колись, мовби тітка Елізабет виношує задум одружити доктора Барнлі з тіткою Лаурою. Але то неправда… Сьогодні в тіток на підвечірку була пані Томаса Андерсон. (Пані Томаса — жінка огрядна, її бабця походила з роду Мурреїв, а більше нічого про неї не знаю). Вона спитала тітку Елізабет, чи, на її думку, доктор Барнлі одружиться знову; тітка ж Елізабет відказала, що ні, крім того, вона взагалі не вважає повторні шлюби за справжні. Пані Андерсон сказала на це: „А я гадала, він одружиться з Лаурою“. Тітка Елізабет лиш кинула на неї поглядом, не мовивши нічого. Не буду приховувати: я інколи дуже пишаюся тіткою Елізабет, хоча й не люблю її.

Мій любий тату, Тедді — дуже милий хлопець. Мені здається, він тобі сподобався б. Малює предивно, просто розкішно; колись він стане великим художником і тоді намалює мій портрет. Свої малюнки він ховає в сіннику, бо мати його не любить на них дивитися. А свистіти вміє, мов той дрізд. Лісок, де вони живуть, — прегарний, особливо коли смеркає. Цієї пори там завжди так добре бавитись! Велителька Вітрів поміж деревами робиться маленькою-маленькою, коти — такі ласкаві, такі ніжні, так лащаться до нас! Господиня котів — пані Кент; Тедді боїться, що вона їх утопить, як він буде надміру їх пестити. Вже втопила одне кошеня, бо їй здавалося, ніби Тедді любить його сильніше, як її. А це неправда: Тедді дуже відданий своїй мамі. Наприклад, миє тарілки й полумиски, і взагалі — допомагає в хатньому господарстві. Ільза говорить, що хлопці в школі насміхаються з нього, обзивають його бабою, але я вважаю, що він чинить правильно, і шаную його тим паче. Тедді хоче мати пса, однак мама його не погоджується. Я гадала, що тітка Елізабет є справжньою тиранкою, та пані Кент — „справжніша“. Тільки ж вона любить Тедді, а тітка Елізабет мене не любить.

Зате пані Кент не любить ні Ільзу, ні мене. Звісно ж, не каже цього, але ми відчуваємо: ні, не любить. Ніколи не запросить нас лишитися на чай… А втім, ми з нею дуже чемні. Либонь, ревнує сина до нас, бо Тедді нас любить. Тедді подарував мені свій образок Чорноводдя, але застеріг, щоб я не показувала малюнка його матері й навіть словом про нього не прохопилася, бо вона, мовляв, буде плакати. Пані Кент — особа вельми таємнича, подібна до деяких жінок у книжках. У неї завжди голодні очі, попри те, що харчів у господі вдосталь. Вона нікуди не ходить, бо через вибух лампи на щоці має шрам. Коли я почула про це, любий тату, — мені аж кров захолола в жилах. Як я вдячна тітці Елізабет, що в нашому домі світять лише свічки! Деякі традиції Мурреїв дуже розумні. Пані Кент — жінка побожна, стає на молитву навіть удень. Тедді розповідає, що перед своєю появою на світ начебто жив у іншому світі, де було два сонця — одне червоне, а друге блакитне. Тож дні були червоними, а ночі — блакитними. Не знаю, звідки це прийшло йому на розум, але як образ мені до вподоби. А ще він твердить, наче ріки там плинуть медом — аж ніяк не водою. „Що ж ти робив, коли був спрагнений?“ — запитала я. „Там спраги не відчуваєш“, — була відповідь. А мені здається, що це приємно — бути спрагненим. Я люблю спрагу, бо тоді студена вода є такою смаковитою! Я воліла б жити на Місяці — адже там дуже гарно, сріблясто.

Ільза твердить, що Тедді має любити її більше, ніж мене, бо вона, мовляв, потішніша. Але то неправда. Я теж доволі потішна, якщо мене не гризе сумління. Можливо, Ільза хоче, щоб Тедді вподобав саме її; а втім, вона не ревнива.

Мене тішить, що тітка Елізабет і тітка Лаура в один голос схвалюють мою дружбу з Ільзою. Нечасто трапляється, щоб обидві схвалювали те саме. Дедалі більше звикаю до колотнеч і перепалок з Ільзою — вже так гостро тим не переймаюся. До того ж, коли в мені зануртує кров, я лаюся не згірш од неї. Зчиняємо сварку приблизно раз на тиждень, але миримося швидко — Ільза каже, буде нудно, якщо вряди-годи не сваритися. Вона ніколи не гнівається двічі з тої самої причини. Вчора обізвала мене підлабузницею, ящіркою, ще й беззубою гадюкою. Та я не образилася, бо знаю, що не є ні підлабузницею, ні ящіркою, ані беззубою гадюкою. І вона це знає! Я не вигадую для неї жодних прізвиськ, бо це непристойно, і панянкам таке не личить. Я тільки посміхаюся, а це дратує Ільзу сильніше, ніж якби верещала й тупала ногами, як вона. Тим-то й мені від часу до часу доводиться так робити. Тітка Лаура говорить, що я не повинна ретельно занотовувати виразів, яких уживає Ільза, що я радше повинна давати їй добрий приклад, бо вона безталанна дитина, про яку ніхто не дбає і яку ніхто не виховує. А я хотіла б, щоб мені дозволяли вживати деякі з її виразів, адже вони сповнені такого запалу! Ільза переймає їх від свого батька. Мої тітки, як на мене, трохи дивакуваті. Одного разу, коли в нас на підвечірку був пастор Дейр, я під час розмови сказала слово „бик“. Я саме розповідала, як ми з Ільзою переходили пасовище й сильно перелякалися, угледівши там бика. Коли ж пастор відійшов, тітка Елізабет страшенно вилаяла мене, заборонивши будь-коли вживати слово „бик“. А вона сама під час чаювання говорила про тигрів (розмова точилася навколо місіонерів); не розумію, чому говорити про биків менш пристойно, ніж про тигрів. Безперечно, бики — тварини дуже хижі, але ж і тигри є хижаками, та ще й якими! Тітка Елізабет каже, ніби вони завжди, коли в домі гості, змушені через мене терпіти сором. Минулого тижня до нас завітала пані Локвуд зі Шрусбері, вона завела розмову про пані Фостер Бек, молоду заміжню жінку; я зауважила, що доктор Барнлі вважає її з біса вродливою жінкою. Тітка Елізабет скрикнула: „Емілі!“ — скрикнула з неабиякою досадою. Лице її аж поблідло від злості й обурення. „Це сказав доктор Барнлі, — заволала я з плачем. — Я тільки повторила його слова“. І справді: доктор Барнлі мовив це того самого дня, в присутності пана Джеймсона, що, як і пані Локвуд, проживає в Шрусбері. А ще того дня мені вдалося побачити справжній напад люті в доктора Барнлі. Пані Сіммс щось там спартолила на кухні. Шал його був нестримним. З його великих жовтавих очей аж іскри сипалися, він копнув крісло, схопив солом’яний кошик і пожбурив його в стінку, викинув за вікно вазон, при тому викрикуючи страшні прокльони. Я сиділа на софі, не зводячи з нього очей, геть приголомшена. Це було так здорово! Я шкодувала, коли він охолов, шкодувала, що гнів його минувся так швидко, але в нього норов Ільзи — довго навісним не буває. Втім, на Ільзу він ніколи не гнівається. Ільза каже, ліпше б уже гнівався, аніж не звертав на неї, на свою дитину, жодної уваги. Вона — сирота, як і я. Минулої неділі вона пішла до церкви у своїй старій, вицвілій блакитній суконці. Спереду на тій суконці видніла велика масна пляма. Тітка Лаура, повернувшись додому, плакала, потім говорила про сукню з пані Сіммс, бо не сміла сказати докторові Барнлі. Пані Сіммс була незадоволена, мовляв, не її справа — опікуватись Ільзиними суконками. Але згодом умовила доктора Барнлі справити Ільзі нове платтячко з білого мусліну. А самій Ільзі порадила краще дбати про свої речі, через що Ільза запала у справжній шал, прожогом кинулася до своєї кімнати й подерла на клапті оту новеньку муслінову суконку. Пані Сіммс заявила, що відтепер не піклуватиметься про дитину, для якої єдиним відповідним убранням є стара злиняла суконка. Вона, мабуть, не знає, що плаття було заплямоване. Тож я віднесла суконку Ільзи до Місячного Серпа, де тітка Лаура відчистила її, полагодила й сховала пляму під кишенькою, котру сама ж і нашила. Ільза мовить, що подерла суконку одного з тих днів, коли не вірує в Бога і їй однаково, що вона коїть. Недавно Ільза виявила вночі у своїй постелі мишу, то вона просто викинула її на підлогу. Яка ж вона хоробра! — я б ніколи на таке не зважилась. То неправда, мовби доктор Барнлі ніколи не посміхається. Нечасто, але посміхається. І то не очима, а самими вустами, що справляє не надто приємне, якесь тривожне враження. Зазвичай він сміється голосно і, сказати б, уїдливим сміхом — ну, зовсім так, як дядечко Малого Джима.

Цими днями на обід була ячмінна юшка, надто вже водяниста.

Тітка Лаура дає мені п’ять центів на тиждень за миття посуду. Я дозволяю собі витрачати лиш цент, а решту складаю до скарбнички, що лежить у вітальні. Скарбничка глиняна, гроші вкидаються до щілини зверху. Якщо всередині назбиралося кілька монет, то, потрусивши скарбничку, можна почути брязкіт. І це здорово! (Я не повинна знову писати „здорово“, бо ти казав мені не вживати надміру часто ті самі слова. Однак не знаходжу іншого, яке так само точно виражало б мої почуття). Скарбничка є власністю тітки Лаури, та вона дозволила мені користуватися нею. Я тоді обняла її. Певна річ, я ніколи не обіймаю тітку Елізабет. Вона-бо занадто черства, сувора і неприступна. І не схвалює того, що тітка Лаура платить мені за миття посуду. Я тремчу від самої лиш думки, що б то було, якби тітка Елізабет довідалася, що кузен Джиммі минулого тижня подарував мені цілого долара.

Зрештою, я шкодую, що він дав мені так багато! Це навіть пригнічує мене. Така відповідальність! Дуже важко буде мудро розпорядитися такою силою грошей, а ще й сховати їх од тітки Елізабет. Я сподіваюсь ніколи не мати мільйона доларів. Переконана: це страшенно гнітило б мене. Зберігаю свій долар там, де й листи до тебе. Вклала його до конверту і надписала: „Дар кузена Джиммі Муррея“. У разі моєї наглої смерті цей дар до нього повернеться, а тітка Елізабет зрозуміє, що я отримала гроші чесним шляхом.

Тепер, коли надворі похолоднішало, тітка Елізабет каже мені вдягати спідничку з тонкої фланелі. Не зношу тієї спіднички: вона так мене товстить! Але тітка Елізабет говорить, що я мушу її вдягати, щоб не померти, як ти, від сухот. Так хочеться мати одяг здоровий і ладний водночас! Щойно прочитала казку про Червону Шапочку. Гадаю, найцікавіший образ у ній — це Вовк. А Червона Шапочка — дурненьке створіння, що дає себе ошукати.

Вчора скомпонувала два віршики. Один короткий — „Ода до Квіточки, що виросла на лужку біля Місячного Серпа“. Другий — довгий, я записала його на поштовому папері. Називається „Королева дерев“. Королева дерев — то висока розлога береза, що росте в саду Високого Джона. Я так її люблю! Аж мені серце болить, як дивлюся на неї. Ти розумієш, батечку, що то за біль? Ільза теж любить Королеву, зазвичай ми зупиняємось і бавимось круг неї, коли йдемо до Тедді. Там в’ються три стежки. Іменуються Вчорашня Стежка, Сьогоднішня Стежка і Завтрашня Стежка. Найкращою є Сьогоднішня Стежка. Вчорашня трохи занедбана Високим Джоном; ми назвали її Вчорашньою через те, що колись була гарна. Завтрашня наразі є завузькою, ми тільки-но торуємо її, ходячи поміж деревцями, а називаємо її так, бо за деякий час вона стане ладною і широкою. Однак не думай, любий тату, ніби я вже забула про наші милі деревця навколо домівки в лощині. Я завжди згадую про них, лягаючи спати. Але мені тут добре. Це негоже, що мені тут добре, — як ти гадаєш, тату? Тітка Елізабет говорить, що моя ностальгія минула скоро, та я ще часто тужу за нашою домівкою. Тільки цього по мені не видно — сумую потай, в душі. Я познайомилася з Високим Джоном. Ільза щиро здружилася з ним і вчащає до нього, аби спостерігати, як він працює. Він — столяр. Подейкують, він змайстрував таку силу-силенну драбин, що, як припасувати їх одна до одної завдовжки, то міг би дістатися ними до неба навіть без молитви. А втім, це тільки жарт, як ти розумієш. Власне кажучи, він дуже побожна людина. І є католиком — щонеділі відвідує каплицю Білого Хреста. Я вкупі з Ільзою ходжу до Високого Джона, хоч, може, й не повинна ходити, раз він запеклий ворог моєї родини. Він прекрасно вихований, зі мною надзвичайно привітний, але ця людина не завжди мені подобається. Коли запитую його про якісь поважні речі, він щоразу, поки відповість, з висоти свого зросту киває мені головою. Це образливо! Я, звісно, ніколи не питаю його про діла релігійні, однак Ільза… Ільза, ясна річ, питає. Вона його любить, але каже, мовби він спалив би нас усіх живцем, якби мав владу. Я спитала його навпростець, чи він би так вчинив, а він подивився уважно, спершу на мене, потім на Ільзу, закліпав очима та й відповів, що зглянувся б над двома маленькими гарненькими протестантками. Відповідь, звичайно, жартівлива. А дружина Високого Джона є милою жінкою, ні краплі зарозумілості. Й виглядає, ніби рум’яне яблучко.

Коли дощить, ми бавимося в Ільзи. Робимо, що заманеться. Ніхто не звертає на нас уваги, от тільки, як доктор є вдома, то мусимо поводитись тихо, бо він не зносить галасу, хіба сам його зчиняє. Дах плаский, і можемо видряпуватись на нього через горище — це дуже нам подобається. Так здорово — сидіти на даху! Виявляється, я вмію кричати голосніше за Ільзу. Людина ніколи не знає, на що спроможна, доки не випробує своїх сил. Однак під час отого змагання з крику ми наробили такого галасу, що тітка Елізабет розгнівалася. Запитала, навіщо ми так лементували. Дурне запитання, бо не раз людині важко відповісти, пощо вона робить те чи те. Іноді хочу знати, що я відчую, чинячи так або так. А іноді хочу мати цікаві сюжети, щоб розповідати своїм онукам.

Одначе казати про онуків — непристойно. Адже я довідалася, що навіть про дітей говорити — це вже непристойність. Якось увечері, коли до тітки Елізабет приїхали гості, тітка Лаура спитала мене, над чим я так замислилася; коли ж я відповіла, мовляв, вибираю імена для своїх майбутніх дітей, бо хочу мати їх не менше десяти, тітка Елізабет мовила ущипливо: „Ти б, Лауро, більше не питала цю дитину, про що вона думає“. Шкода: я люблю повіряти тітці Лаурі свої думки, якщо вони, звісно, цікаві.

За тиждень починається школа. Ільза проситиме панну Браунел, щоб дозволила нам сидіти разом. Я вирішила поводитись так, ніби Роди взагалі не існує. Тедді буде поводитись так само. Він ходитиме до школи — доктор Барнлі твердить, що тепер він здоровий, і час уже хлопцеві знову братися до науки. Його матері це все не до вподоби, ще й як! Тедді каже, мовби вона неохоче відправляє його до школи, зате її тішить його неприязне ставлення до панни Браунел. На думку тітки Лаури, найкращим закінченням листа є слова: з любов’ю. А отже — з любов’ю, завше твоя

Емілія Берд Стар

P.S. Ти був і залишаєшся моїм незмінним і найдорожчим другом, тату. Ільза говорить, що любить мене дужче, ніж будь-кого на світі, більше, ніж червоні черевички, що їй недавно подарувала пані Сіммс.»

Розділ 13. Євина порода

Місячний Серп славився своїми яблуками. Тієї першої осені, яку провела там Емілі, врожай садовини був щедрим. Яблука під «табу» не потрапили: Емілі дозволялося їсти яблука досхочу, не дозволялося тільки брати їх до ліжка. Тітка Елізабет, ревна прибічниця зразкового порядку, не могла допустити недогризків на своїй постелі. А тітка Лаура здригалася від самої лише думки, що людина, котра їсть фрукти потемки, може ненароком проковтнути хробака. Попри те, Емілі мала, по суті, необмежену змогу задовольняти свій «яблучний» апетит — удень, в межах садиби, їла стільки яблук, скільки душа просила. Одначе в натурі людській живе дивний потяг до всього чужого і забороненого, так, ніби воно має інший, кращий смак, ніж наше й цілком дозволене. Отой хитромудрий, підступний змій, що спокушав у раю Адама та Єву, добре відав про це. Емілі, як більшості людей, був притаманний потяг до чужої, а відтак забороненої власності, тож прийшло їй на розум, начебто у Високого Джона ростуть найсмачніші яблука. І мав він звичку розкладати яблука рядами на сволоці, під низькою стелею своєї майстерні. Зрозуміло само собою, що Емілі з Ільзою, щоразу як переступали поріг столярні, засипаної тирсою і геть запилюженої, могли почастуватися яблуками. Емілі особливо полюбляла три гатунки яблук Високого Джона, а з тих трьох, либонь, найніжнішим смаком вирізнялися великі зелені «солодкі» яблука, що їх діти зазвичай їдять найохочіше. Емілі вважала пропащим кожний день, коли не схрумала бодай одного зеленого солодкого яблука Високого Джона.

Потай в душі Емілі усвідомлювала: вона, властиво, взагалі не повинна відвідувати садибу Високого Джона. Їй не забороняли туди ходити просто тому, що тіткам і на думку не спало б, що членкиня їхньої родини може забутися до такої міри, так занедбати найсвятіший обов’язок родової солідарності, аж заплющити очі на гостре непорозуміння між Мурреями та Салліванами, яке тривало протягом життя двох поколінь. То була спадщина, котру всякий порядний Муррей мусив берегти аж до смерті. Та, коли вибігаєш у поле з розпатланою Ільзою, традиції втрачають свою силу, надто якщо тебе манять зелені солодкі яблука.

Одного вересневого вечора Емілі самотою подалася аж до майстерні Високого Джона. Сутеніло. Відколи повернулася зі школи, вона цілий час була вдома сама. Тітки з кузеном Джиммі поїхали до Шрусбері, обіцявши повернутись, як смеркатиме. Ільза теж вирушила з батьком до міста, однак не до Шрусбері, а до Шарлоттетауна, аби купити поважну річ: під впливом пані Сіммс доктор постановив справити дочці зимове пальто. Спочатку Емілі було вельми добре в цілковитій тиші, любо було відчувати свою незалежність. Почувалася значною особою, адже їй довірено пильнувати цілий будинок. З’їла вечерю, залишену тіткою Лаурою на жаровні (щоб не вистигла), й пішла до молочарні, де випила ні багато ні мало шість кухлів молока. Вона не мала до цього і найменшої охоти, але здебільшого їй забороняли пити молоко, відставлене на сметану, тож нині належало скористатися з такої чудової оказії, оказії, що може повторитися дуже нескоро. Тітки так і не здогадалися, хто став винуватцем зникнення молока, — кожна підозрювала в цьому дрібному переступі іншу, — тож Емілі ця провина минулася геть безкарно. Тільки не слід робити неслушних висновків; Емілі мала бути вистежена й покарана за непослух: сумління мусило схилити її до визнання своєї вини. Але, на жаль, треба зазначити, що сумління жодної хвилини не мучило її через випите молоко. Натомість чи не сама доля призначила їй цього вечора тяжко страждати, страждати з причини цілком інакшої.

Споночіло зовсім. Емілі не мала ані найменшого бажання вертатися до порожнього, похмурого будинку. Тож вона попрямувала до Джонової майстерні, де не застала нікого. Але певні ознаки вказували на досить напружену працю Високого Джона, перервану, здається, недавно і на короткий час. Тож Емілі вмостилася на дошках і взялася розглядатись навколо, шукаючи очима чогось їстівного. Жадані яблука лежали вряд на звичному своєму місці, на сволоці. Тут Емілі відчула нездоланний потяг до «солодкого».

Вона стала навшпиньки, щоб ліпше бачити, і вподобала собі найбільше яблуко. Тоді присунула столик до стіни й, вилізши на нього, зняла зі сволоку смаковиту здобич. Їла жадібно. Тримала в пальцях недогризок, коли зайшов Високий Джон. Кивнув їй головою і роззирнувся довкола, ніби з якоюсь неохотою.

— Я саме вечеряв, — озвався він. — Дружини немає вдома, тож мушу дбати про себе сам.

І заходився мовчки пиляти дошки. Емілі пересіла на сходини побіля дверей і взялася лічити зернятка в недогризку. Прислухалася до свисту й співу Велительки Вітрів та в думці складала «Опис Майстерні Високого Джона при Світлі Ліхтаря». Повернувшись додому, вона негайно занотує цей «Опис» у себе на горищі. Саме шукала потрібного виразу, якого бракувало для закінчення певного речення, коли Високий Джон рвучким рухом обернувся до неї, враз переставши стругати дошки.

— А де велике солодке яблуко, що лежало он там, на сволоці? — запитав чудним голосом.

— Я… я… я з’їла його, — пробелькотіла Емілі. Високий Джон заломив руки й подивився на Емілі з жахом.

— Най святі хоронять нас від усякого лиха, дитино! Ні, ти не з’їла того яблука — правда ж? Говори: не чіпала його?

— Я не знала, що не можна, — відповіла перелякана Емілі. — Я з’їла його.

— Не можна?! Слухай, мала! Те яблуко було просякнене отрутою для щурів. Ці потвори геть замучили мене, це справжня кара, тому я поклав собі вивести їх.

І ось приходиш ти, і з’їдаєш яблуко, що здатне заподіяти певну смерть щонайменше дюжині тих потвор!

Високий Джон побачив, як личко Емілі враз пополотніло. І лиш майнув перед його очима бавовняний фартух: Емілі вибігла з майстерні й щодуху помчала через темне поле. Гнав її головний інстинкт недужої тварини — опинитися у своїй норі! Вона прагнула добігти додому раніше, як віддасть Богові душу. Перетнула поле з шаленою швидкістю і, наче метеор, увірвалася до будинку. Скрізь темно і тихо. Ще нікого немає! Емілі аж скрикнула від розпачу. Невдовзі прийдуть, знайдуть її задубілою, охололою, зчорнілою… Все скінчиться для неї на цьому розкішному світі, а чому? Бо з’їла яблуко, що, на її думку, існувало саме для того, щоб бути з насолодою з’їдженим. Ні, це неймовірно… вона не хоче вмирати!

А проте… Проте мусить умерти. Зараз вона сподівалася лиш на те, що родина повернеться до того, як вона склепить очі навіки. Це так моторошно — конати самотою в цьому великому, безлюдному Місячному Серпі! Вона не важилась податися кудись, аби їй допомогли, врятували її. Може померти дорогою, в темряві — о, це було б найстрашніше! Їй навіть на думку не спало, що порятунок — можливий. Гадала, як проковтнеш отруту, то смерті вже не минути.

Руки її тремтіли, однак запалити свічу спромоглася. Тепер було не так страшно, принаймні з темряви проступили знайомі предмети. Емілі — бліда, перелякана, самотня — постановила мужньо дивитися смерті у вічі. Не вільно їй зганьбити імення Старів та Мурреїв. Міцно стиснувши руки, вона силкувалася приборкати дрож. Як довго ще їй жити? Високий Джон сказав, що та отрута спроможна вигубити «з дюжину тих потвор». Здається, він ще пробурчав, що вони поздихали б «за один змиг ока». Що означає цей вираз? Як довго триває отой «змиг ока»? Чи смерть від отрути є болючою?

Емілі мала доволі туманні уявлення про дію отрути: чула колись, ніби це спричиняє тяжкі страждання. Ох! А ще зовсім недавно вона почувалася такою щасливою! Гадала, що житиме й житиме, напише велику поему і стане такою ж славетною, як пані Гіменс. Учора ввечері вона вкотре посварилася з Ільзою і ще не залагодила цієї колотнечі, ніколи вже не залагодить. Як побиватиметься Ільза! Треба написати до неї, щоб вона знала: їй все пробачено. Та чи подужає написати? О, як похололи її руки! Невже це ознака смерті, що наближається неухильно? Чула або читала десь, мовби руки людини, що при смерті, поступово крижаніють. А ще хотіла знати, чи не чорніє її обличчя. Схопила свічу — й бігом по сходах до гардеробу. Там висіло дзеркало, єдине в усій господі, що не було зависоким для Емілі. Досить лише зірвати запону — і можеш побачити своє віддзеркалення. В будь-яких інших обставинах Емілі заклякла б од жаху на саму тільки думку зайти до гардеробу ввечері, присвічуючи собі самотньою свічкою з миготливим вогником. Але нині великий страх цілком витіснив менші страхи. Вона придивилася до себе у свічаді: такими блідими бувають лише обличчя мерців. Так, так… То це обличчя, що помирає?

Зненацька в Емілі сталася глибока зміна, озвалася якась спадкова риса, що доти дрімала собі на дні душі. Вона враз перестала тремтіти. Й віднині приймала вирок долі з жалем та гіркотою, проте спокійно.

— Не хочу вмирати, але, якщо вже мушу, то смертю, гідною нащадка Мурреїв, — промовила вголос. Десь вона вичитала подібну до цієї гучну фразу, великою мірою співзвучну теперішнім обставинам. Однак треба поспішати. Лист до Ільзи — найневідкладніша справа. Емілі рушила до кімнати Елізабет, аби переконатися, що в її, Емілі, шухляді з правого боку письмового столу — все на місці. По тому піднялася на горище. На стінах і на підлозі від непевного пломінця свічі затанцювали тіні, та це не могло вже налякати Емілі.

«І подумати тільки: сьогодні я була в такому злому гуморі лишень через те, що мені не подобається моя спідниця», — міркувала вона, простягаючи руку до любого поштового паперу. То буде її останній у житті лист. До батька писати не треба: вони незабаром зустрінуться. Ільза ж мусить отримати від неї листа — дорога, любляча, гаряче люблена Ільза, що саме напередодні обізвала її дуже прикрими словами й тепер до скону буде мучена докорами сумління.

«Моя найдорожча Ільзо! — почала Емілі дещо тремтячою рукою, міцно стуливши губи. — Я незабаром помру. Отруїлася яблуком, яке Високий Джон приготував для щурів. Ми вже ніколи з Тобою не побачимось, і я пишу ці слова, щоб сказати Тобі, що люблю Тебе і звільняю від докорів сумління. Не картай себе, що обізвала мене гадиною і кровожерною мавпою. Я прощаю Тобі, тож можеш цим не перейматися. Шкодую, що відповіла Тобі, наче Ти не гідна навіть моєї зневаги: ані секунди не думала того, що мовила. Залишаю Тобі в спадок усі потовчені тарілки й полумиски. Прошу, перекажи Тедді моє останнє „прощай“. Він уже не матиме змоги навчити мене, як наживляти хробак? для риболовлі. Я обіцяла йому навчитися цього, бо не хотіла виглядати перед ним боягузкою, але зараз тішуся тим, що до справи так і не дійшло, — адже тепер я розумію, що відчуває нещасний хробак. Я не чуюся хворою, не чуюся вмирущою, до того ж, ознаки отруєння мені не відомі; але Високий Джон сказав, ніби отрути в яблуку стало би для знищення дюжини щурів, отже, хвилини мого життя вже полічено. Якщо тітка Елізабет погодиться, ти дістанеш моє венеційське намисто. Це єдина коштовна річ, яка мені належить. Не допусти, щоб Високому Джонові заподіяли якесь лихо, адже він не мав наміру мене отруїти. Це моя і тільки моя вина — спокусилася на ласощі! Може, люди подумають, наче він скоїв це зумисне, бо я протестантка, однак я впевнена, що ні. Будь ласка, перекажи йому, щоб не картав себе. Мені, здається, болить у шлунку — певне, кінець є близьким. Бувай же здорова і пам’ятай про ту, що померла такою молодою, — про вірну Твою Емілію».

Складаючи списаний аркуш удвоє, Емілі зачула стукіт коліс. І вже за хвилину Лаура й Елізабет Муррей уздріли на порозі кухні мале створіння з трагічним личком, свічею в одній руці та аркушем червоного паперу в другій.

— Емілі, що сталося?! — скрикнула тітка Лаура.

— Я вмираю, — відказала Емілі урочисто. — З’їла отруєне яблуко, яке Високий Джон призначив для щурів. Мої хвилини полічено, тітко Лауро.

Лаура Муррей, схопившись за серце, повалилася на кухонну лавку. Обличчя Елізабет зробилося білим, неначе крейда, вмить уподібнившись до личка Емілі.

— Емілі, це що, якась нова забава? — спитала вона суворо.

— Ні! — вигукнула Емілі з обуренням. — Це правда. Чи, може, ти припускаєш, що людина при смерті здатна думати про забави? І прошу, тітко Елізабет, віддай цього листа Ільзі. А ще прости мені, що бувала неслухняна (хоч я не завжди була неслухняна тоді, як тобі здавалося, ніби я неслухняна), і не дозволяй нікому дивитись на мене, як лежатиму мертва, бо лице моє геть зчорніє… а надто не давай розглядати мене Роді Стюарт.

Доки Емілі говорила, тітка Елізабет устигла отямитись.

— Емілі, скільки хвилин минуло, відколи ти з’їла яблуко?

— Вже понад годину.

— Ну, якби ти з’їла отруєне яблуко годину тому, то зараз була би вже тяжко хвора чи й нежива.

— Ах, — вихопилося в Емілі, що враз відчула невимовну полегкість. В її серці зажевріла надія — велика, солодка, втішна… Отже, порятунок можливий? І раптом знову озвався відчай:

— Але, спускаючись по сходах, я відчувала біль у шлунку!

— Лауро, — мовила тітка Елізабет, — одведи цю дитину до їдальні — хай вип’є чимало води з гірчицею. Мерщій! Це не зашкодить, а зарадити — може, якщо вона справді проковтнула отруту. Я йду по доктора, але дорогою завітаю до Високого Джона.

Тітка Елізабет вийшла; вийшла хутко, так хутко, що про когось іншого сказали б: вибігла. Тітка Лаура дала Емілі гірчичного напою, а дві хвилини перегодя бідолашна дівчинка не мала вже найменшого сумніву, що розлучається з життям, і то прагнула сконати якнайшвидше. Коли ж тітка Елізабет повернулася, Емілі лежала на софі — біла, як подушки в узголів’ї, і квола, мов лілея, що в’яне.

— Ти застала доктора вдома? — майже викрикнула тітка Лаура з відчаєм у голосі.

— Доктор непотрібен. Я, признатися, одразу так і подумала. То був один із жартів Високого Джона. Думав настрашити Емілі — трохи, на хвилину — настрашити так, для забави, для забави, як він собі розуміє. Ну, марш до ліжка, панно Еміліє. Ти заслужила все, що витерпіла сьогодні, й мені не жаль тебе анітрохи. Затям: ти взагалі не повинна ходити до Високого Джона. Багато років я не переживала такого струсу…

— Але ж мені боліло в шлунку, — простогнала Емілі. Страх вкупі з гірчицею, розведеною у воді, геть позбавили її здорового глузду.

— Кожен, хто їсть яблука од світу до смерку, відчуватиме біль у шлунку. Але ручаюсь тобі: вночі боліти перестане, гірчиця владнає все. Бери-но свічку і ходи нагору.

— Добре, — погодилась Емілі, насилу зводячись на рівні. — Ненавиджу цього шарпака Високого Джона!

— Емілі! — заволали тітки одночасно.

— Він гідний ненависті, — відказала Емілі зі мстивим почуттям.

— Ох, Емілі, ти вжила такого жахливого слова, — тітка Лаура була особливо чимось схвильована.

— Чому жахливого? А що таке шарпак? — спитала заінтригована Емілі. — Кузен Джиммі часто вживає його, коли чимось незадоволений. От і сьогодні сказав: та шарпачна телиця знову столочила поле.

— Емілі, — мовила тітка Елізабет із міною людини, котру піддають жорстоким тортурам. — Кузен Джиммі є чоловіком, а чоловіки від часу до часу, особливо в нестямі, вживають виразів, цілком неприпустимих для малих дівчат.

— Але що означає «шарпак»? — допитувалася Емілі. — Це ж не бридке слово, правда? А якщо не бридке, то чому мені не можна його вимовляти?

— Це слово панянці не личить, — підтвердила тітка Лаура.

— В такому разі я більше його не вживатиму, — запевнила Емілі, — однак Високий Джон таки шарпак.

По відході Емілі тітка Лаура засміялася так заливисто й лунко, аж тітка Елізабет мусила її опам’ятати — мовляв, жінка в її віці повинна бути розважливішою.

— Ти ж бачила, Елізабет, — це було так потішно! — заперечила Лаура.

Втім, коли Емілі вже піднялася на другий поверх, тітка Елізабет посміхнулася й собі.

— Я сказала Високому Джонові декілька слів — щиру правду, — то вже не лякатиме дітей своїми вигадками. Коли рушала геть, він весь аж шарпався від злості.

Емілі, виснажена до краю, заснула, як тільки поклала голову на подушку. Але за годину прокинулася. Тітки Елізабет у спальні ще не було, тож віконниці були відчинені, й Емілі вгледіла улюблену подружку — зірку, що блимала до неї привітно. Вдалині шуміло, ваблячи до себе, море. Життя знову стало прекрасним. Ах, яке ж то блаженство — жити! Можна далі писати листи й поезії. Емілі вже встигла скомпонувати першу строфку нового вірша, що мав називатися «Дума Особи, Засудженої до Наглої Смерті». Можна далі бавитися з Ільзою і Тедді, ганяти луками з Майком, спостерігати, як тітка Лаура збирає сметанку з поверхні молока, допомагати кузенові Джиммі пасти корови, читати цікаві книжки й бігати туди-сюди по Сьогоднішній Стежці. Не можна тільки одного — вчащати до майстерні Високого Джона. Поклала собі, що ніколи не матиме справи з підступним сусідом після нелюдського, варварського вчинку, здійсненого ним. Так була розгнівана, обурена, приголомшена тим жахом, що він заподіяв їй, щирій своїй приятельці… І вже годі було заснути; її свідомість почала снувати образи, яким ні кінця, ні краю: ось вона помирає, Високого Джона беруть під варту, засуджують до страти за душогубство й вішають на шибениці — височенній, як він сам. Емілі є свідком цієї моторошної сцени, хоч нещодавно залишила світ. Кінець кінцем, вона перерізає мотузку й віддає безживне тіло землі під невдоволений гомін юрмища… І раптом сльози бризнули з її очей, сльози співчуття до Високого Джона. Вона простила йому. Зрештою… зрештою, він, може, навіть і не шарпак.

Другого дня вона описала те все на червоному поштовому папері, як завжди, усамітнившись на горищі.

Розділ 14. Жовтень

У жовтні кузен Джиммі заходився «варити бульбу для свиней». За цим аж ніяк не романтичним виразом ховалося заняття наскрізь поетичне — так, принаймні, вважала Емілі. Її закоханість у красу й мальовничість, у тому числі речей найбуденніших, знайшла собі чудову поживу під час довгих осінніх вечорів у Місячному Серпі.

В одному з куточків старого саду росли кілька дерев, переважно смерек; біля стовбурів поставлено було велетенський залізний баняк, а радше казан, зусебіч підпертий масивними каменями, — казан такої величини, що в ньому без труду можна було засмажити цілого бика. Емілі воліла думати, мовби казан дійшов до нас із прадавніх часів, і в нім готував собі їжу якийсь доісторичний велет. Але кузен Джиммі повідомив їй, що казанові лише сто років, що старий Х’юго Муррей привіз його з Англії.

— Без діла він не стояв і не стоїть: ми варимо в нім бульбу для свиней, — розповідав Джиммі. — Жителі Чорноводдя вважають нас відсталими. Адже нині вже скрізь є по-сучасному обладнані кухні, зокрема, зі вмурованими печами. Втім, допоки в Місячному Серпі заправляє Елізабет, у нас такий поступ немислимий.

Емілі ж була переконана, що жодна вмурована піч не матиме стільки чару й принади, як цей допотопний казан. Вона радо помагала кузенові Джиммі наповнювати його бульбою. По вечері кузен Джиммі розпалював під казаном вогонь і підживлював його аж до ночі. Вряди-годи нахилявся й уважно приглядався до полум’я, після чого підкидав дрова, а Емілі захоплено дивилася на іскри, що сипалися навсебіч, на чимраз потужніше, чимраз яскравіше ясно-червоне полум’я. Раз у раз Джиммі помішував бульбу довгою жердиною, а то сідав обік Емілі й читав їй свої поезії. Ці хвилини Емілі любила найдужче, бо вірші кузена Джиммі своєю красою перевершували будь-які сподівання, а сам Джиммі знайшов несподівано ревного і вдячного слухача в цім дівчатку з блідим обличчям і жадібними очима.

Вони виглядали надто поважною парою, сміялися зрідка, проте разом були дуже щасливі. Чорноводці гадали, наче кузен Джиммі є калікою, принаймні людиною недорозвиненою. А насправді він жив у світі уяви та мрій, що був для них попросту недоступним. Безліч разів декламував свої поезії коло смерек, готуючи бульбу для свиней; осінні духи навідували тоді гайок, де вони з Емілі пробували. Як декламував, то переставав бути «безталанним Джиммі Мурреєм», натомість перетворювався на володаря в країні своєї уяви. На певний час ставав могутнім, красивим і блискучим — справжнім учителем поетичного чародійства для зосередженої, підкореної силою мистецтва дитячої душі. Жоден із поважних, статечних, тверезо-розсудливих жителів Чорноводдя ніколи не переживав таких миттєвостей. І Джиммі ніколи не перемінився б на типового чорноводця. А Емілі, вслухаючись у віршовані дива, що виходили з кузенової голови та вуст, неясно відчувала, що цей непоказний чоловік, якби не злощасний штовхан у спину, міг би читати вірші королям замість марнувати свій непересічний талант у Місячному Серпі.

Елізабет, одначе, таки штовхнула його тоді, скинула до криниці, внаслідок чого тепер він готував бульбу для свиней і читав свої твори Емілі — Емілі, яка теж писала вірші й любила ті вечори так сильно, аж не могла заснути, допоки в думках не описувала їх, лежачи в ліжку з розплющеними очима. І після тих поетичних посиденьок із кузеном Джиммі щоразу з’являвся «промінчик». Велителька Вітрів шаліла на покрівлі або пряла на незримій прялці невидиму нитку; Емілі ніколи не була такою близькою до того, щоб нарешті уздріти її навіч. Повітря було геть просякнене запахом горілих шишок, що їх кузен Джиммі підкидав у полум’я під казаном; котенятко, вкрита густим хутерком Зухвала Сел Друга, стрибало й крутилося довкола, неначе маленький, гарненький нічний демон; полум’я кидало багряні відблиски, й звідусіль долинало таємниче, приємне для вуха шемрання. «Густий безберегий морок» немовби огортав Емілі таїною, чию заслону не відхиляє перед очима нашої душі білий день; а понад усім височіла пурпурова запона вже визореного вечірнього неба.

Вечорами, бувало, приходили Ільза і Тедді. Емілі завжди знала, коли наближається Тедді, бо, дійшовши до старого саду, він щоразу висвистував свій «сигнал», яким послуговувався лише для неї, — чудовий, потішний сигналик, що наслідував трикратне пташине щебетання: перша нота — тиха, друга вища від першої, а третя — протягла, найсолодша, подібна до відлуння, що спершу відтворює звук уповні, а тоді поволі завмирає. Цей поклик завжди справляв на Емілі сильне враження. Їй здавалося, наче він виймає з її грудей серце, і вона мусить йому коритися, що Тедді в змозі викликати її своїм посвистом звідусіль, а хоч би між ними стояв цілий світ: досить і трьох чарівних звуків. Щойно зачувши сигнал, вона стрімголов бігла до саду й повідомляла Тедді, чи кузен Джиммі хоче нині його бачити, бо траплялося так, що Джиммі не бажав нічиєї присутності, окрім Емілі. Він у жодному разі не читав би своїх поезій при Ільзі чи Тедді; зате всім трьом оповідав цікаві казки та бувальщини, а ще переказував спогади про давніх Мурреїв, що спочивали на родовому цвинтарі. Ці оповіді своєю химерністю часто нагадували казки про добрих чарівниць або гномів. Ільза декламувала вірші дедалі краще. Тедді часом виймав із кишені папір з олівцем, присувався ближче до казана й при світлі багаття малював портрети Джиммі, що пильнує бульбу в казані, Ільзи та Емілі, що танцюють навколо ватри, Зухвалої Сел Другої і, врешті-решт, портрети людей з уяви, що виринали з мороку давнини завдяки чарам живого слова. Розкішні вечори проводили край вогнища ці четверо дітваків.

— Ільзо, ти любиш нічний світ? — запитала якось Емілі.

Ільза миттю, злодійкувато роззирнулася довкола — знедолена, занедбана Ільза, яка протягом свого короткого життя лиш мріяла, зітхаючи, про дружбу з такою дівчинкою, як Емілі, і котра під дією любові помалу здобувала те, що мало належати їй від народження.

— Так, — відказала вона, — і я завжди вірю, що Бог є, як проведу з вами вечір.

Насамкінець, коли картопля бувала готова, кузен Джиммі урочисто підносив кожному по бульбині. Вони розламували їх на дві половини, посипали сіллю, котру Емілі свого часу принесла в маленькій коробочці й сховала під сосною, та їли з неабиякою насолодою. Жоден бенкет не справляв такого задоволення олімпійським богам, як цим дітям учта, де єдиною стравою була присолена бульба. Врешті-решт, надходила тітка Лаура, а здебільшого крізь темну, холодну далечінь долинав її сріблястий голос: «Емілі!» Ільза і Тедді квапливо прощалися, Емілі брала на руки Зухвалу Сел Другу і дбайливо вкладала її спати в собачій будці, де підтримувалися чистота і порядок, попри те, що собаки там не спали вже багато літ. Емілі була б нещасною, якби з Зухвалою Сел Другою трапилося щось лихе.

Це кошеня подарував їй старий Келлі, мандрівний гендляр. Він навідувався до Чорноводдя раз на два тижні, від травня до листопада, і так тривало вже років із тридцять. Заходив або заїжджав на візку, що його тягнув гнідий присадкуватий кінь. Перспектива проїхатись на тому візкові приводила Емілі в захват, хоч і була малоймовірною. Попри те, вона вірила, що це особливе, рідкісне задоволення.

Старого Келлі та Емілі зв’язувала міцна дружба. Їй подобалося його червоне, виголене обличчя, блакитні очі, солом’яне волосся, його вуста, кумедно витягнені внаслідок безупинного посвистування протягом не років, а десятиріч. Старий гендляр завжди мав у кишені якийсь гостинець для Емілі, який вручав крадькома, коли тітка Елізабет відверталася. Крім того, ніколи не проминав їй сказати, що, либонь, незабаром вона й про заміжжя почне думати; старий Келлі гадав, ніби найпевнішим способом догодити будь-якій особі жіночої статі, без огляду на вік, є загравання з нею на тему близького одруження.

Одного разу він подарував їй крихітне кошеня. Емілі захоплено прийняла живий гостинець, та, коли старий гендляр від’їхав, тітка Елізабет заявила руба — мовляв, у Місячному Серпі ще одного кота не буде.

— О, прошу тебе, тітко Елізабет, дозволь мені залишити це котенятко, — благала Емілі. — Він тобі анітрохи не заважатиме. Я маю великий досвід у царині виховання котів. Я ж бо така самотня, коли поруч немає котика. Майк знай собі ганяє за чужими котами, ніколи не складе мені компанії; до всього іншого, з натури він не такий пестунчик, як була моя Сел. Прошу тебе, тітко Елізабет!

Тітка не поступилася. Того дня вона перебувала в дуже лихому настрої, і то з невідомої причини, а це конечно робило її невблаганною. Тоді не зважала на будь-які аргументи, й Лаура з Джиммі мусили тримати язика на припоні. Кузен Джиммі отримав розпорядження віднести кошеня на берег Чорної Води і втопити. Емілі, зачувши жорстокий наказ, негайно зайшлася плачем, та це тільки погіршило настрій тітки Елізабет, а тим і всю справу. Її це настільки розгнівало, що кузен Джиммі не посмів навіть винести кошеня до кухні, як намірявся перше.

— Забереш цю бестію до озера, кинеш у воду, потім негайно сюди і скажеш мені, що справу зроблено, — з неабиякою злістю командувала Елізабет. — Я вимагаю послуху! Місячний Серп не буде притулком для котів, не потрібних старому Келлі!

Кузен Джиммі рушив виконувати розпорядження Елізабет. Під час обіду Емілі навіть не торкнулася їжі. А після в жалобному настрої прокралася до саду і далі, бігом перетнувши пасовище, дісталася озера. Відчувала, що мусить іти, хоч і не знала, навіщо. Наблизившись до озера, вона почула несамовитий жалісний нявкіт. У прибережних заростях, скулившись від холоднечі, сидів маленький котик, увесь промоклий, а старий мішок, що в нього зашив бідолашну тваринку Джиммі, геть подертий, розпоротий котячими кігтями, погойдувався на воді неподалік берега.

Емілі анітрохи не думала про наслідки своїх дій. Грузнучи в прибережному намулі по коліна, вона підійшла до котенятка й піднесла його. Вона аж кипіла від обурення, тому не відчувала ні холодної води, ні крижаного вітру. З котеням під пахвою щодуху помчала назад, до Місячного Серпа. Страждання тварин пробуджували в ній гостре співчуття, цілком виводили її з душевної рівноваги. Пригортаючи котеня до грудей, вона влетіла до кухні.

— Тітко Елізабет, — крикнула Емілі, — котеня не потонуло, і я залишу його тут.

— Ні, не залишиш, — відрізала тітка.

Емілі дивилася тітці просто в вічі. Знов відчувала ту дивовижну силу, що вступила в неї тоді, як тітка Елізабет ладналася вкоротити їй волосся.

— Тітко Елізабет, це бідолашне котенятко перемерзло, заледь не сконало, воно всіма покинуте й безмежно нещасне. Страждало кілька годин поспіль! Його не можна топити вдруге.

І знову в її очах світився погляд Арчібальда Муррея, а в голосі бринів його незабутній тон. Це траплялося тільки тоді, коли все єство її, аж до найглибших глибин, зазнавало могутнього струсу. Нині душу Емілі шарпали гострий жаль і гнів.

Під поглядом батька, що дивився на неї очима Емілі, Елізабет Муррей відмовилася від боротьби. Це було її вразливе місце. Несподіване «перевтілення» не мало б такої потужної дії на Елізабет, якби Емілі обличчям була подібна до Мурреїв. Але зненацька впізнати мурреївський погляд, накладений, ніби маска, на чужі риси, знайомий погляд, випромінюваний чужими очима, — то був такий струс для її психіки, що чинити спротив забракло сили. Вампір, який вибирається зі своєї могили, не міг би вжахнути її сильніше.

Вона повернулася до Емілі спиною, та дівчинка знала, що нині перемогла вдруге. Сірий котик залишився в Місячному Серпі і з плином часу ставав дедалі гладшим і кумеднішим. Тітка Елізабет ніколи й на здогад не дала, що помічає його; це траплялося тільки за відсутності Емілі, коли виганяла котика з дому. Але справжнього прощення Емілі домоглася лише за кілька тижнів. Її вельми гнітила атмосфера недоброзичливості й запеклості, яку створювала тітка Елізабет. Остання бувала шляхетним переможцем, та майже нестерпною в ролі переможеної. Яке щастя, що Емілі не вміла вдаватися до Мурреївського погляду «на замовлення»!

Розділ 15. Різні трагедії

Корячись забороні тітки Елізабет, Емілі вилучила слово «бик» зі свого словника. Але мовне ігнорування биків не усувало їх з поверхні землі, зокрема, не здатне було забрати кудись подалі англійського бика пана Джеймса Лі. Бика зазвичай випускали на пасовище, розташоване західніше від Чорноводдя, і заживав він лихої, вкрай лихої слави. Вигляд мав дуже грізний. Емілі часом снилося, що він наступає на неї, а вона не годна тікати, немов остовпіла. І ось настав листопадовий день, коли моторошний сновид перетворився на яву.

На краю пасовища видніла криниця, що безнастанно дражнила цікавість Емілі, адже кузен Джиммі розповів про неї страшну історію. Криницю викопали ще півстоліття тому двоє братів. Була вона глибочезною — рідкісне явище для західної, низовинної, околиці Чорноводдя, що прилягала до озер та морського узбережжя. Брати заглибилися в ґрунт на дев’яносто футів, допоки натрапили на воду. Виклали камінням стінки колодязя, але на тому робота стала. Томас і Сайлас Лі засперечалися через дрібницю, а саме — не дійшли згоди щодо ґатунку дерева для наземної частини криниці. Розлючений Сайлас ударив Томаса молотком по голові, забивши його насмерть.

Криниця зосталася невикінченою. Сайласа Лі запроторили до в’язниці, де він невдовзі й помер. Маєток перейшов у власність третього брата, батька Джеймса Лі, котрий оселився у спорожнілій домівці й забив злощасну криницю дошками. Кузен Джиммі ще додав, що дух забитого Томаса, ймовірно, бродить навколо криниці, але за це, мовляв, не може ручитися навіть він, поет, хоча й склав вірша на тему цієї родинної трагедії. То була поезія, сповнена несвітського жаху. Емілі кров у жилах стигла, як слухала її поночі при казані з бульбою. Відтоді прагнула побачити стару криницю зблизька.

Така нагода випала одної суботи, коли блукала самотою старим кладовищем. За ним тягнулося пасовище пана Лі, проте на ньому не видко було ні бика, ні іншої якої худоби. Емілі вирішила оглянути криницю й помчала вділ, підставляючи своє чоло рвучкому вітрові, що дмухав від затоки. Того дня Велителька Вітрів була правдешньою велеткою: на узбережжі здіймала в повітря цілі хмари піску. Та Емілі не боялася своєї доброї знайомої й мужньо, крізь вітер та куряву, добувалася до старого колодязя.

Ставши коло криниці, вона відірвала першу скраю дошку, опустила коліна на сусідні дошки й задивилася вглиб. На щастя, дошки були відносно новими й міцними, інакше худаве дівча з Місячного Серпа звідало б нутро колодязя значно докладніше, ніж намірялося. Угледіла небагато: серед мороку де-не-де вирізняла каміння, котрим було викладено внутрішність криниці. Розчарована, Емілі підвелася з колін та й рушила назад. Але, пройшовши десять кроків, зупинилася, мов укопана. Лютий бик пана Джеймса Лі рухався їй назустріч і вже був на відстані яких двадцяти кроків, не більше.

Неподалік, за спиною Емілі, стояв паркан. Якби одразу кинулася навтьоки, то могла б запросто сховатися за цим високим, міцним частоколом. Та зрушити з місця була неспроможна. Як писала батькові наступного вечора, була геть «паралізована» від страху й так само не здатна ступити й кроку, як іноді у своїх снах.

І неодмінно сталося б лихо, якби не хлопець, котрого Емілі не зауважила, а він сидів на пасовищі цілий час і спостерігав за нею, сам невидимий. Тепер він скочив на рівні ноги.

Емілі відчула чиєсь важке тіло, що кинулося на неї. Хлопець повалив її на землю, по тім нахилився, підняв перший-ліпший камінь і жбурнув бикові просто межи очі. Тоді шарпнувся вбік, утікаючи. Бик повернув закривавлену морду до зухвалого зайди.

— Утікай! — крикнув хлопець до Емілі.

Дівчинка навіть не ворухнулася. Крім жаху, вона відчувала щось таке, що не дозволяло їй тікати, поки її шляхетному оборонцеві загрожувала небезпека. Хлопець добіг до паркану за півхвилини. Щойно тоді, не раніше, Емілі й собі побігла до паркану й перемахнула його в один скок; а бик уже мчав навпростець через пасовище, мчав просто на неї. Вочевидь, вирішив покарати абикого, а хоч її, за свою кров. Тремтячи всім тілом, вона пересувалася вздовж паркану й на вигині зіткнулася зі своїм рятівником. З хвилину стояли мовчки, споглядаючи одне одного.

Емілі не була знайома з цим юнаком. Обличчя мав худорляве, приємне, з гострими рисами та сірими очима, що сміливо дивилися на світ; на голові — кучерявилося густе волосся. Був одягнений так, як тільки дозволяла найелементарніша пристойність, зате на тім’ї парубка сидів убір, який чимось нагадував капелюха. Хлопець Емілі сподобався. Не мав у собі тонкої, вишуканої привабності Тедді, але вабив до себе іншим — фізичною силою; до того ж, він порятував її від лютої смерті.

— Дякую, — несміливо озвалася Емілі, зводячи на нього свої великі сірі очі, що під довгими темними віями здавалися навіть блакитними. Її погляд був чарівним, і ця чарівність аж ніяк не меншала через те, що була незумисною. Ще ніхто не відкрив Емілі, наскільки принадним був її погляд, коли вона сором’язливо й несподівано здіймала очі.

— От мерзенний різник! — вигукнув хлопець невимушено. Засунув руки в діряві кишені й задивився на Емілі — дивився так пильно, що вона, збентежена, опустила очі. Була не менш чарівливою і тепер, із виразом соромливої скромності на обличчі, з опущеними додолу шовковистими торочками вій.

— Страшний! — мовила дівчинка, здригнувшись. — Я так налякалася…

— Невже? А я гадав, ти навмисне стоїш і дивишся на нього зимними очима, щоб його приборкати. Скажи, що відчуває людина, яка боїться?

— Ти ніколи нічого не боїшся?

— Ні, навіть не знаю, що воно таке — боятися. А як тебе звати?

— Емілія Берд Стар.

— Проживаєш десь поблизу?

— У Місячному Серпі.

— Там, де мешкає дурнуватий Джиммі Муррей?

— Він не є дурнуватим! — викрикнула обурена Емілі.

— Однаково. Я ж не знаю його. Але буду знати. Я згоджуся прислужувати на хорах у церкві, як він просив.

— А я й не знала, — мовила здивована Емілі. — Що, насправді будеш прислужувати на хорах?

— Так. Я й сам про це не відав, аж до цієї хвилини. Він просив ту стару бестію, тітку Томмі, віддати мене до нього в науку, та я не мав охоти. А тепер я бачу, що треба давати згоду. Хочеш знати, як мене звуть?

— Авжеж.

— Перрі Міллер. Живу з моєю старою тіткою Томмі он там, у долині. Мій тато був капітаном корабля, не раз ми плавали з ним по морях, поки він жив, — де тільки не плавали. Ти ходиш до школи?

— Так.

— А я — ні. Не ходив ніколи. Тітка Томмі живе занадто далеко. Навіть не думав, що школа може мені світити… Гм, але тепер я, гадаю, почну ходити до школи.

— То ти, напевно, не вмієш читати?

— Твоя правда, не вмію. Базікати — теж. Тато навчив мене дечого, поки жив. Від того часу мені з наукою ніхто не докучає. Але, якщо ходитиму до школи з власної волі, то все хапатиму на льоту. А ти, либонь, страшенно розумна?

— Та ні, не дуже. Батько твердив, ніби я геній, одначе тітка Елізабет говорить, що я всього-на-всього чудна.

— Що таке геній?

— Достеменно не знаю… Часом, наприклад, особа, що пише вірші. Я пишу вірші.

Перрі поглянув на неї уважно.

— Хо-хо! Тоді і я візьмуся писати вірші.

— Мені не здається, що в тебе вийшло б, — мовила Емілі, правду казати, з легенькою зневагою. — Он Тедді: віршувати не вміє, а вельми розумний.

— Хто такий Тедді?

— Один із моїх друзів, — у голосі Емілі вчувався холодок.

— У такому разі, — сказав Перрі, схрещуючи руки на грудях, — я простромлю твого друга наскрізь.

— Ти не зробиш цього! — скрикнула Емілі, до такої міри обурена, аж забула на мить про те, хто врятував її від смертельної небезпеки.

— Та цур йому! — недбало відказав Перрі. — Зараз піду до Джиммі Муррея і скажу йому, що згоден. А вже потім додому. Не гнівайся. Якщо ти не хочеш, аби я когось потурбував, то дам йому спокій. Тільки мене мусиш любити теж — це головне.

— Ну звісно, я люблю тебе, — мовила Емілі як щось само собою зрозуміле. І посміхнулася своєю ніжною, променистою посмішкою, обертаючи Перрі на свого невільника, — певна річ, незумисне.

Двома днями пізніше Перрі Міллер оселився в Місячному Серпі — працював конюхом, прислужував на хорах у церкві по неділях і святкових днях — і вже за два тижні Емілі здавалося, ніби знає його віддавна.

«Тітка Елізабет неохоче згодилася на те, щоб кузен Джиммі найняв Перрі, — писала вона до батька. — Він — один із хлопців, що скоїли минулого вечора жахливу річ: поміняли місцями коней, прив’язаних до огорожі на час вечірньої проповіді. Коли люди повиходили з церкви, зчинилося страшне сум’яття. Але кузен Джиммі твердить, що неймовірно важко знайти тямущого хлопця для допомоги в господарстві, який воднораз уміє прислужувати під час відправи в церкві, а крім того, мовляв, ми маємо віддячити Перрі за мій порятунок. Тож тітка Елізабет поступилася і дозволила йому сидіти з нами за столом, хоч увечері він мусить бути на кухні самотою. Всі в цей час рушають до вітальні, однак мені дозволено помагати Перрі готувати уроки. У своїм класі Перрі є вже відмінником. Наразі він лише в третьому, хоч йому виповнилося дванадцять. Панна Браунел сказала йому щось ущипливе, коли він уперше з’явився в школі, а він закинув голову назад і засміявся довгим, протяглим сміхом. Панна Браунел вліпила йому за це дзвінкого ляпаса, проте ніколи вже не глузує з нього. Вона-бо не любить, коли на глузи беруть її.

Перрі не страшиться нічого. Я гадала, він перестане відвідувати школу через те, що панна Браунел здійняла на нього руку, та він сказав, що така дрібниця не може відвернути від науки, коли вже він захотів вчитися. Так, волі й рішучості йому не позичати!

Тітка Елізабет вольова й рішуча теж. А про Перрі каже, мовби він упертюх. Я навчаю Перрі граматики. Він хоче розмовляти пристойно. Втім, як зауважила йому, що не годиться називати свою тітку, тітку Томмі, старою бестією, то він відказав мені, що змушений так її називати, бо молодою бестією її аж ніяк не назвеш. Тітка Елізабет говорить, що я не повинна так близько дружити з хлопцем-наймитом. Але він милий, хоч у поводженні з людьми дещо суворий. Так висловилася тітка Лаура. Не знаю, що це означає, але здогадуюсь, що тітка мала на увазі його манеру говорити все навпростець, без манівців. А, до того ж, він їсть форель з ножа. Я люблю Перрі, але інакше, ніж Тедді. Чи не прекрасно, милий тату, що любов буває такою різною? Не думаю, що Ільза любить його. Насміхається з його невігластва, збиткується — мовляв, ходить голодранцем, тоді як її власне вбрання так само залишає бажати кращого. І Тедді не надто любить його; намалював його так потішно, аж хочеться реготати, дивлячись на той портрет. Обличчя Перрі, а все ж не він. Кузен Джиммі називає той малюнок карикатурою, сміється, та я б не наважилася показати його Перрі — з остраху, що він простромить Тедді наскрізь. Показала Ільзі, а вона страшенно розлютилася і подерла „карикатуру“ на дрібненькі клаптики. Чому? — не можу збагнути.

Перрі твердить, наче вміє декламувати не гірше від Ільзи, а міг би й малювати, якби дуже тим зацікавився. Я бачу, йому неприємна думка, що хтось уміє робити те, чого він не вміє робити. Зате говорити про це він спроможний краще, ніж будь-хто з нас. Мав намір стати моряком, як був його батько, але нині збирається стати правником і членом парламенту (звісно ж, коли досягне відповідного віку). Тедді буде художником, якщо мати йому дозволить, Ільза — декламаторкою віршів на концертах; це називається інакше, та я не пам’ятаю, як саме. А я стану поеткою. Здається мені, ми всі, всі четверо, є людьми обдарованими. Може, недобре так думати, любий тату, але мені так здається.

Позавчора сталася жахлива подія. То була субота, і вранці ми всією родиною стояли на молитві. Молилися в кухні, приклонивши коліна. Було так урочисто! Раптом я поглянула на Перрі, а він скорчив таку кумедну міну, що я пирснула зо сміху, не встигши себе опанувати. (То була перша жахлива подія.) Тітка Елізабет страшенно розгнівалася. Я не сказала, що то Перрі змусив мене розсміятися, боячись, що його виженуть геть. Тож тітка Елізабет заявила — мовляв, покарає мене, не пустивши на підвечірок до Дженні Странг. (Це було страхітливе розчарування, але не та жахлива, найжахливіша подія.) Перрі цілий день пропадав десь разом із кузеном Джиммі, а коли ввечері повернувся, запитав суворо: „Через кого ти плачеш?“ Відповіла, що плакала трішечки, не дуже сильно, бо не пустили мене на підвечірок — за те, що сміялася під час молитви. Тоді Перрі пішов до тітки й заявив, що винен саме він, що це він мене розсмішив. Тітка Елізабет відказала — мовляв, попри все, я не повинна була сміятися. Тут спалахнула тітка Лаура, заявивши, що покарання було занадто суворим. А мені сказала, що в понеділок дозволить мені взяти до школи її перстеник, оздоблений перлиною, й носити його на пальці. Я була в захваті від її обіцянки, бо такого гарного перстеника не має жодна із школярок. У понеділок під час диктанту я вибрала слушну хвилину й звела руку вгору, і не для того, щоб запитати панну Браунел про щось насправді важливе, а тільки для того, аби похизуватися своїм перстеником. За цю мерзенну пиху я була жорстоко покарана. Під час перерви Кора Лі, дебела дівчинка з шостого класу, підійшла до мене й попросила позичити їй перстеник на хвилину-другу. Я не погоджувалася, тоді вона пригрозила, що в разі моєї відмови дівчата всім гуртом оголосять мені бойкот (це вкрай неприємно, любий тату, — бойкотована людина почувається нікчемним покидьком). Тож я таки позичила їй перстеник аж до великої перерви, а на перерві вона повідомила мені — мовляв, загубила його. (Оце найстрашніша подія!) Ох, милий тату, мені було невимовно тяжко. Я шаленіла. Не сміла вернутися додому й поглянути в очі тітці Лаурі. Таж обіцяла їй пильнувати перстеника! Подумала — мушу збирати гроші на купівлю нового перстеника, одначе порахувала на пальцях, що треба мити посуд протягом двадцяти років, допоки назбираєш потрібну суму. З розпачу плакала. Перрі помітив мої сльози, довідався, в чому річ, по скінченні уроків приступив до Кори Лі й сказав: негайно віддаси перстеник або все розповім панні Браунел. І Кора вмить повернула каблучку — мовляв, і так мала намір її повернути. Мовляв, то був тільки жарт. А Перрі на це: не жартуй більше з Емілі таким чином, бо як жартуватиму я, то буде тобі непереливки. Це дуже тішить — мати такого надійного захисника! Я тремчу від самої лиш думки, що б я пережила, мусивши вернутись додому й признатися тітці Лаурі, що перстеник її загублено. Але ж Кора! Це було ницо й жорстоко з її боку. Я б не змогла вчинити таке з сиротою.

Вернувшись до Місячного Серпа, я відразу ж подивилася в люстерко — переконатися, що волосся моє посивіло. Кажуть, таке буває після сильних переживань. Проте волосся не змінило своєї барви.

Перрі знається на географії краще, ніж ми всі, бо він чи не всюди бував зі своїм батьком. Й оповідає мені такі дивовижні історії! Оповідає, доки не згасне свіча. Лягає спати потемки, бо тітка Елізабет уділяє йому не більше одної свічки на вечір.

Вчора ми з Ільзою вкотре посварилися — через те, ким бути — Жанною д’Арк чи Френсіс Віллард. Я б воліла бути Френсіс Віллард, адже вона нині жива. Початок розмови був спокійним, але один з аргументів спричинив колотнечу.

Вчора випав перший сніг. На честь цієї події я склала вірша й прочитала його Перрі, котрий заявив, що теж уміє писати вірші, й негайно зімпровізував віршика — втім, гіршого, як визнав сам, від мого. Але, треба сказати, ми обоє змалювали не так перший сніг, як сліди котячих лапок на його білині. Сліди гарні, та не такі чудові, як мишачі сліди на підлозі. Мишки — прегарні, дуже поетичні створіння!

Шкода, що прийшла зима — тепер ми не можемо бавитись у нашім будиночку на пагорбі, а також ходити до Тедді. Іноді все-таки видряпуємось на гору, до господи Кентів, але пані Кент страшенно зв’язує нас. Безперервно сидить собі й спостерігає за нами. Тож ходимо до них лишень тоді, як Тедді сильно кашляє. А бідолашних свиней уже зарізали, й кузен Джиммі вже не варить для них бульбу. Що мене втішає, то це неспростовний факт, що тепер я не мушу носити капелюшок від сонця. Тітка Лаура приготувала мені такий ладний червоний капелюшок зі стьожками, а тітка Елізабет кидає на нього сердиті погляди, твердячи, мовби він „крикливий“. Дедалі сильніше люблю школу, однак не можу полюбити панну Браунел. Вона не є шляхетною особою. Обіцяла нагородити червоною стрічкою ту з учениць, хто найкраще напише контрольну роботу, — мовляв, переможниця матиме право носити стрічку від п’ятниці аж до понеділка. Я описала пригоди подорожнього на стежці Високого Джона, побіжно розсипавши багато власних думок, а вона заявила, що я, вочевидь, переписала це з якоїсь книжки та й присудила стрічку Роді Стюарт. Тітка Елізабет пробурчала: „Стільки часу марнуєш на свою писанину, що могла б і здобути ту стрічку“. Та я не відкрила всієї правди. Тедді говорить, що добрий спортсмен через програш ніколи не скаржиться. А я волію бути добрим спортсменом. Рода так мене тепер ненавидить! Каже, її дивує дружба дівчинки з Місячного Серпа і якогось наймита. Дурненька: Перрі не є мені другом. Сам Перрі мовив їй, що вона радше лиха, ніж мудра. Не вельми люб’язно, зате правда! Одного разу Рода, відповідаючи на уроці, сказала, що місяць розташований східніше від Канади. Перрі на це від душі розреготався. Панна Браунел веліла йому всю перерву просидіти в класі, хоч Роду за подібні вибрики не карає і навіть не сварить. Найпідлішими словами, будь-коли сказаними Родою, були: прощаю їй (мені!) те, як вона вчинила зі мною (з нею!). В мені аж кров закипіла на ті слова — їй нічого мені прощати. Ні вчинків, ні думок!

Ми почали вже помалу великий шмат шинки, що висить у південно-західному куті нашої кухні.

І минулої середи ми з Перрі допомагали кузенові Джиммі робити прохід у купі кольрабі в першому льосі. Таким чином хотіли перейти до другого льоху. То була розкішна забава.

Читаю „Альгамбру“. Книжка з бібліотеки Місячного Серпа. Тітка Елізабет не признається, що без охоти позичила мені „Альгамбру“ (вона належала її батькові), однак незадоволення прозирає в її поглядах. А Тедді дав мені почитати казки Андерсена. Я так їх люблю! Тільки для деяких вигадую інший кінець.

Подейкують, наче пані Джоан Кіллігроу знехтувала своєю шлюбною обручкою. Цікаво, навіщо?

Кузен Джиммі запевняє, що в грудні буде затемнення сонця. Сподіваюсь, це станеться не на Різдво.

Шкіра на моїх руках порепалася. Тітка Лаура щовечора мастить їх баранячим лоєм. Тяжко писати поезії з порепаною шкірою на руках. Цікаво мені, чи пані Гіменс мала колись порепані руки? В її життєписі про це не згадується.

Джиммі Болл, коли виросте, буде міністром. Його мати повідала тітці Лаурі, що призначила його міністром, ще коли той малятком лежав у колисці. Хотіла б я знати, яким чином.

Тепер ми їмо перший сніданок при свічках. Це дуже мені подобається.

Ільза була в нас у неділю пополудні; ми піднялися на горище і там розмовляли про Бога, бо в неділю так належить. Треба дуже зважати на те, що робиш цього дня. Одна з традицій Місячного Серпа — суворе дотримання недільної святості. Дідусь Муррей був щодо цього непохитним. Ільза дуже цікавиться Господом Богом, хоча здебільшого не вірує в Нього, й не надто любить, коли про Нього заходить мова, але всякчас про Нього розпитує. Каже, їй здається, наче вона полюбила б Його, якби Його знала. Тепер вона пише слово „Бог“ із великої літери, бо краще, мовляв, не підбурювати Його проти себе. Я думаю, Бог є таким, як мій „промінчик“, тільки „промінчик“ зблискує лиш на мить, а Він триває вічно. Ми гомоніли так довго, аж нам захотілося їсти. Тож спустилися додолу і попоїли горіхів. Я забула: тітка Елізабет заборонила мені гризти горіхи між сніданком та обідом, між обідом та вечерею. То не була крадіжка — я просто забула. Однак Ільза кінець-кінцем розгнівалася, назвала мене якобінкою (не відаю, що воно таке, і вона не відає теж, але каже, то все одно), сказала, що жодна християнка не цупила б горіхів у своєї нещасної старої тітки. Тож я рушила до тітки Елізабет і призналася у своїй провині, а вона заявила, що на вечерю не дістану горіхів. Гірко було мені на душі, коли дивилася на інших, котрі їли горіхи. Думала, Перрі швиденько з'їв свою порцію горіхів, а він по вечері простягнув їх мені (під час вечері тишком-нишком сховав їх до кишені). Загорнув горіхи в носовичок, що не посилило мені апетиту, одначе з'їла їх, щоб не образити його.

Тітка Лаура говорить, мовби в Ільзи гарна посмішка. Мені стало цікаво, чи в мене також гарна посмішка. Я поглянула в люстро, що в Ільзиній кімнаті, й посміхнулася, та моя посмішка видалась мені не вельми гожою.

Тепер ночі холодні, тітка Елізабет щоразу кладе в постіль пляшку з гарячою водою. Люблю мацати її пальцями ніг. То все пляшки з-під горілки. Дідусь Муррей тримав у них саме горілку, а не гарячу воду.

Нині, коли випав сніг, кузен Джиммі вже не працює в саду й виглядає таким самотнім, похнюпленим.

Його сад мені подобається однаково — і влітку, взимку. У ньому стільки поезії, стільки таємничості, немов закутаної в сніг, в пухнасту білу ковдру. Багато прекрасного на цьому світі, та в небі його буде ще більше. Сьогодні я читала про Анзонетту й перебуваю у вельми побожному настрої. Добраніч, наймиліший з батьків!

Емілі

P.S. Це зовсім не означає, що маю ще одного батька. Я хотіла сказати: дуже, дуже милий.

Е. Б. С.»

Розділ 16. Панна Браунел

Емілі з Ільзою сиділи на лавці побіля школи й складали вірша. Втім, радше складала Емілі, а Ільза читала записані рядки через її плече і вряди-годи підказувала риму. Треба визнати, час для віршування був зовсім невідповідний, бо саме належало розв’язувати арифметичне завдання і панна Браунел гадала, що дівчата длубаються в цифрах. Однак Емілі не розв’язувала ніяких завдань, коли відчувала потребу віршувати, а Ільза взагалі не терпіла арифметики. Панна Браунел саме питала з географії учнів іншого класу. Сонце світило яскраво — стояв полудень. Все навколо неначе запрошувало до мандрівки в країну муз. Емілі оспівувала віршем краєвид, що простилався з вікон школи.

На лавці перед шкільним будинком абикому сидіти не дозволялося. Право вигріватися на ласкавому сонечку отримували тільки улюблениці панни Браунел, а до них Емілі, вочевидь, не належала. Нині ж Ільза попросила про ласку для них обох, а панна Браунел не могла дозволити одній і водночас відмовити другій. Втім, охоче вчинила би так, бо належала до тих затятих натур, що ніколи не вибачають образ. Панна Браунел ще пам’ятала Емілі її перший день у школі, вважала, що дівчинка того пам’ятного дня була дуже нечемною щодо своєї вчительки й нічим не спокутувала своєї провини. Емілі ще не чула жодної похвали, натомість безперестану бувала жертвою глузування з боку панни Браунел, ніколи не користувалася навіть найменшими привілеями, котрими вчителька доволі щедро обдаровувала інших дівчат. Отже, дозвіл посидіти на сонечку став для неї цілковитою новиною.

Емілі була настільки поглинена своєю творчістю, аж не чула, що діється довкола. Не зауважила, що урок географії вже скінчився, що панна Браунел непомітно підійшла до неї, ставши за її спиною. Емілі завзято шукала рими.

Зненацька ззаду пролунав голос панни Браунел:

— То як, ти впоралася з тим додаванням, Емілі?

Емілі не впоралася з додаванням, натомість помережила табличку віршованими рядками, яких панна Браунел не повинна, не може побачити — нізащо! Емілі зірвалася з лавки й розпачливо простягнула руку по свою табличку. Але панна Браунел піднесла її вгору, тримала над головою, зловтішно посміхаючись.

— Що це таке? Це не схоже, одначе, на дріб, і на колонки цифр не схоже. «Краєвид, що постає з вікон Чорноводської школи». Направду, діти мої, — здається, поміж нами з’явилася неабияка поетка!

Слова як такі не справляли прикрості, але ж це ненависне сичання, ця зневага, цей глум! Емілі почувалася так, наче її шмагали різками. Не могла зазнати гіршого лиха, ніж це знущання з обожнюваної поезії, читання своїх рядків тими зимними, недобрими, глузливими, геть чужими й ворожими очима.

— Прошу, прошу, панно Браунел, — застогнала вона, — не читайте! Я зітру це губкою і зараз же зроблю додавання. Тільки благаю вас — не читайте! Це… це так, дрібниці.

Панна Браунел засміялася знущально.

— Ти занадто скромна, Емілі. Ціла табличка, списана віршами! Отож, маємо ученицю, що творить поезії. А нам не хоче ці поезії прочитати. Боюсь, Емілі, — ти справжня егоїстка. Я певна, що вірші твої справлять приємність нам усім.

Емілі внутрішньо щулилася — кожного разу, як панна Браунел якомога ущипливіше вимовляла слова «поетка», «поезії» А дівчата дружно хихотіли — почасти через те, що їх тішило висміювання їхньої товаришки, тим паче мешканки Місячного Серпа, почасти через бажання догодити вчительці, чиї наміри щодо Емілі були аж надто прозорими. Втім, Дженні Странг, що першого дня Емілі в школі так боляче їй дошкуляла, нині не брала участі в загальному збиткуванні, а тільки понуро дивилася на вчительку.

Панна Браунел наблизила табличку до очей і взялася вголос читати вірша Емілі. Читала гугняво, з недоладними наголосами, допомагаючи собі кумедними, зумисне перебільшеними, гротесковими жестами, чим спаплюжила вірші до краю — вірші, які видавалися Емілі такими гарними. Школярки реготали до сліз, до цілковитого знесилля, а Емілі відчувала, що пекуча гіркота цих миттєвостей залишиться в її серці назавжди. Ті розкішні поетичні думи, якими вона, пишучи, так насолоджувалася, тепер були прилюдно віддані на поругу, цілком опоганені. Панна Браунел читала далі, примружуючи очі й трусячи головою, вимовляючи кожне слово з нарочитим, облудним пафосом. Хихотіння раз по раз переходило в гучний регіт цілого класу.

«Ох! Аби ж то ведмідь, що пожер неслухняних дітей у Біблії, з’явився тут і поз’їдав вас усіх», — думала Емілі, стискаючи кулачки під фартухом.

Проте в кущах, які росли круг школи, не водилися такі милі й корисні ведмеді, тож панна Браунел безперешкодно скінчила читання й висміювання вірша. Раділа несказанно! Глузування з котроїсь учениці завжди справляло їй задоволення, а коли такою ученицею бувала Емілі з Місячного Серпа, в чиїй душі, в чийому серці вона постійно відчувала якусь велику непересічність, то це задоволення неабияк посилювалося, ставало вишуканою насолодою.

Проказавши останнє слово вірша, панна Браунел тицьнула табличку геть червоній від сорому дівчинці.

— Забирай свою поезію, Емілі.

Дівчинка витерла табличку. Не було під рукою губки, то вона витерла обидві чорні поверхні долонею. Табличка вмить очистилася від білих літер — цілий вірш пощез, бувши висміяним і зневаженим, вірш, який належало стерти навіть із пам’яті. Але до скону свого Емілі не могла забути гострого болю й приниження, що їх зазнала цієї години.

Панна Браунел засміялася знову.

— Яке нещастя — творити таку писанину, Емілі! А тепер, може, зволиш виконати додавання? Щоправда, це не поезія, та я в цій школі не на те, щоб навчати мистецтва віршування. А щоб навчати, серед іншого, арифметики. Сідай. Що сталося, Родо?

Рода Стюарт, підвівшись, тримала руку пальцями вгору — щось хотіла повідати.

— Панно Браунел, — промовила з виразним тріумфом у голосі. — Емілі Стар ховає під покришкою цілий зошит віршів. Сьогодні вранці вона читала їх Ільзі Барнлі, замість учити історію.

Тут Перрі Міллер повернувся на своїй лавці, й добірна, чудова куля, виготовлена з картону та хлібного м’якуша, пролетівши через класну кімнату, влучила Роді просто в обличчя. Але панна Браунел уже стояла біля парти Емілі, до якої підскочила притьмом, поки дівчинка встигла бодай поворухнутись.

— Не чіпайте їх! Ви не маєте права чіпати їх! — закричала Емілі пристрасно.

Але панна Браунел вже тримала «зошит віршів» у руці. Підбігла до вікна, Емілі за нею. Ці поезії були їй дуже дорогі. Писала їх на перервах між уроками, коли надворі періщив дощ, і всяка забава просто неба була геть неможливою. Писала в зошиті, подарованому тіткою Лаурою, — тут, у школі, він був надійно схований від недремного ока тітки Елізабет. Утім, саме сьогодні вона мала намір забрати його додому й сховати на горищі вкупі з листами до батька. А тепер ця безсердечна жінка виголосить їх перед цілим класом, що тільки й чекає нагоди поглузувати з її дум і почуттів, зовсім чужих для цього позасвідомо жорстокого, сірого гурту.

Однак, погортавши зошит, панна Браунел зрозуміла, що на виголошення всіх поезій не стане часу. Тому вдовольнилася самими назвами, супроводжуючи їх ущипливими коментарями.

Тим часом Перрі Міллер давав волю своїм емоціям, бомбардуючи Роду Стюарт картонними кульками, і робив це з такою запаморочливою швидкістю, що Рода не в змозі була визначити, звідки ведеться обстріл, — отож не знала, на кого скаржитись. Так чи так, а це псувало їй задоволення від приниження Емілі. Що ж до Тедді Кента, який не шпурляв кульок, бо схилявся до тонших методів відплати, то він поринув з головою в малювання. Другого дня вранці Рода знайшла клапоть паперу на покришці своєї парти; на клапті була намальована мавпа, підвішена за хвіст на дереві. У мавпи було обличчя Роди Стюарт. З піною на губах від злості, Рода подерла малюнок на дрібні клаптики; справді, її марнославство зазнало б тяжкої урази, якби чиєсь око зупинилося на малюнку. Не відала, втім, що Тедді намалював і панну Браунел — в образі кажана з очима вампіра — й сунув малюнок в руку Емілі, коли та виходила зі школи.

— «Загублений діамант», «Романтична легенда», — читала назви панна Браунел. — «Ода до Берези». Папір наче в кухні замазаний, Емілі… «Ода до Сонячного Годинника в Нашому Саді», така ж брудна… «Ода до мого улюбленого Котика» — дуже романтична ода до котячого хвоста, либонь?.. «Ода до Ільзи»: «Шия твоя біла, мов сніг» — не зовсім точно, дозволю собі зауважити. Шия Ільзи добряче засмагла на сонці. «Опис нашої вітальні», «Голоси Фіалок» — сподіваюсь, голоси фіалок приємніші за твій голос, Емілі. «Розчарована домівка». Гм, бачу тут кілька віршів, які не варто видавати за свої власні, Емілі. Ти не могла їх написати.

— Неправда! Неправда! Це я написала їх! — викрикнула Емілі з розпукою в голосі. — І ще багато інших, кращих.

Раптом панна Браунел зіжмакала дорогоцінний зошит.

— Годі! Марнуємо час на всякі дурниці, — відрізала вона. — Вертайся на своє місце, Емілі.

І обернулася до пічки лицем. Емілі не одразу збагнула її наміри. Та, бачачи, як учителька відчиняє заслінку пічки, як нахиляється до полум’я з її рукописом, її віршами, дівча схопилося і, наче молодий тигр, кинулося на панну Браунел.

— Ви не спалите їх, не дістанете їх! — скрикнула вона. І, вирвавши зошита з хижих рук учительки, сховала його в кишеню свого допотопного фартуха. Дивилася на панну Браунел з холодною лютістю. В її очах знову з’явився Мурреївський погляд, і, хоч панна Браунел не була до нього така чутлива, як тітка Елізабет, а все-таки внутрішньо знітилася перед затаєною силою, що била на неї з очей цієї морально катованої дитини. Здавалося, вона будь-якої миті ладна стрибнути на вчительку, щоб кусати її і дряпати.

— Дай мені вірші, Емілі, — сказала вже менш упевненим тоном.

— Не дам, — гостро відказала Емілі. — Вони належать лише мені. Ви не маєте права їх відбирати. Я писала їх на перервах, тож правил поведінки не порушувала. А ви… — тут Емілі неприязно поглянула в крижані очі панни Браунел, — ви несправедлива, деспотична особа.

Панна Браунел неквапливо повернулася на місце.

— По обіді, Емілі, я завітаю до Місячного Серпа, щоб розповісти про твою поведінку тітці Елізабет.

Спочатку Емілі була занадто збуджена, занадто втішена збереженням своїх любих поезій, аби замислюватись над погрозою вчительки. Лиш коли піднесення минуло, обняв її страх. Збагнула, що на неї чекає неабияке випробування. Проте в жодному разі не віддасть своїх поезій, жодного вірша не віддасть, не зважаючи на те, що з нею робитимуть. Повернувшись додому, вона негайно вибігла на горище й сховала вірші всередині старої отоманки. Безперестану збиралося їй на плач, але здушила сльози в собі. Прийде панна Браунел, а вона не повинна бачити її з червоними повіками. Та в серці відчувала пекучий біль, ще гостріший від здавлених сліз. Її таємну святиню, на її горе, було викрито і спаплюжено, опоганено. Проте найтяжче випробування ще чекає на неї попереду, в цьому вона не сумнівалася. Тітка Елізабет, безперечно, стане на бік учительки. Емілі аж здригнулася, пройнята жахом перед домашнім судом найвищої інстанції. Здригнулася, бувши вразливої вдачі, знічена перед загрозою відвертої несправедливості. Справедливого вироку вона б не страшилася. Але відала достеменно, що, поставши перед об’єднаним трибуналом тітки Елізабет і панни Браунел, вона може зазнати самої лише кривди.

«І батькові про це писати несила», — подумала, тяжко зітхаючи. Незаслужений сором, який упав на неї, був надто пекучий, щоб могла «виписати» його, тож годі було сподіватися звідкись якогось полегшення.

Взимку в Місячному Серпі вечеряли, тільки-но кузен Джиммі повертався додому після вечірньої відправи в церкві. Тож Емілі наразі полишили саму. Скулена, вона сиділа на горищі, поринувши в гіркі роздуми.

Поглядала у вікно на сонний, сказати б, краєвид, який іншим разом зачарував би її. За відлеглими білими пагорками, крізь віття дерев де-не-де проглядали червоні оболоки; сніг у саду лежав під ослоною голих, тонких, немовби сплетених гілок; небо на південному сході палало пурпуровим відблиском призахідного сонця, а над гайком Високого Джона завис прегарний сріблястий місячний серпик — молодик. Однак сьогодні Емілі не могла насолоджуватись краєвидом, навіть найчарівнішим.

Враз угледіла вона панну Браунел, що прямувала до Місячного Серпа під осніженим гіллям берез. Йшла твердим, чоловічим кроком.

— Був би мій батько живий, — мовила Емілі, споглядаючи на неї згори, — ти вийшла би звідси охочіше, ніж заходитимеш!

Спливали хвилини, і кожна видавалася Емілі вічністю. Врешті-решт, по неї прийшла тітка Лаура.

— Елізабет кличе тебе до кухні, Емілі.

Голос Лаури був лагідним, але сумним. Емілі насилу стримала сльози. Нестерпною була їй думка, що й тітка Лаура винуватить її в неслухняності, однак не в силі була пояснити їй все без плачу. Тітка Лаура стала б їй співчувати, а це вмить розгартувало б її. Мовчки вона спустилася по сходах, тітка Лаура слідом за нею, й обидві зайшли до кухні.

Стіл був накритий до вечері, яскраво горіли свічки. Тітка Елізабет сиділа при столі, випроставши спину, її обличчя виражало незламну рішучість. Панна Браунел розсілася в кріслі-гойдалці, її безбарвні очі блищали переможно й хижо. Грала в них підступність, а ще були повні неначе отрути абощо. Ніс її був червоним, аж буряковим, що також не додавало їй чарівності.

Кузен Джиммі, нахиляючись, рубав дрова й вряди-годи посвистував. Зараз він ще дужче скидався на гнома, ніж будь-коли. Перрі не видно було ніде. Це аж ніяк не тішило Емілі, адже його присутність підтримала б її морально.

— Емілі, мені неприємно чути, що ти сьогодні знов була неслухняною в школі, — заговорила тітка Елізабет.

— Ні, я не думаю, щоб тобі це було неприємно, — відповіла Емілі цілком поважно.

Тепер, коли настав критичний момент, вона відчула себе здатною до спротиву цим двом черствим, жорстокосердим жінкам. Сказала собі в думці, що згодом, описуючи цю сцену, треба не забути про лиховісні тіні, що кидає свіча на обличчя тітки Елізабет, увиразнюючи худорлявість її щік. А ще спитала себе, чи панна Браунел могла бути колись малятком — товстеньким, усміхненим малятком? Це було геть неймовірно.

— Не будь зухвалою! — присадила небогу тітка Елізабет.

— От бачите! — значущо кинула панна Браунел.

— Я не мала наміру говорити зухвальства, але тобі не неприємно, — правила своєї Емілі. — Ти незадоволена, бо гадаєш, ніби я знову осоромила Мурреїв, а, з іншого боку, ти трошечки тішишся тим, що хтось поділяє твою думку про мене, кажучи, мовби я неслухняна.

— Благодатний характер, нічого не скажеш! — мовила панна Браунел, зводячи очі вгору. І ту ж мить перед цими очима постала дивовижна картина: з темного отвору в стелі виглядала голова Перрі Міллера, що з цікавістю спостерігав за тим, що діється в кухні. Обличчя хлопця не виражало ні найменшої поваги — навпаки, воно скривилося в прекумедній гримасі. За мить голова з допитливими очима зникла, залишивши панну Браунел геть спантеличеною. Сиділа нерухомо й безвідривно дивилася в чорну діру на стелі, тепер уже зовсім порожню.

— Ти зле поводилася в школі, — мовила тітка Елізабет, не зважаючи на німу сценку, якої, може, навіть і не помітила. — Мені соромно за тебе.

— Я не була неслухняною, як ти гадаєш, тітко Елізабет, — рішуче заперечила Емілі. — Бачиш-но, це було так…

— Не хочу більше чути про це, — обірвала її тітка Елізабет.

— Ти мусиш мене вислухати! — перейшла на крик Емілі. — Негоже слухати тільки її і завжди бути на її боці. Я була неслухняна, але трохи, не так сильно, як твердить вона…

— Ні слова більше! Я все вже чула, — суворо мовила тітка Елізабет.

— Ви чули суцільну брехню, — несподівано втрутився Перрі, чия голова знов показалася в чорному отворі стелі.

Всі присутні здригнулися, навіть тітка Елізабет, яка миттєво розгнівалася — дужче, ніж дотепер, — саме тому, що її примусили здригнутися.

— Перрі Міллер, негайно зійди вниз! — веліла вона.

— Не можу, — лаконічно відмовився Перрі.

— Негайно — чуєш?

— Не можу, — повторив Перрі, зухвало дивлячись на панну Браунел.

— Перрі Міллер, ти повинен зійти! Мусиш коритися мені беззастережно. В цім домі наразі я господиня.

— Що ж, добре, — недбало погодився Перрі. — Видно, так має бути!..

Перрі завис на руках, торкаючись пальцями ніг верхньої щаблини в драбині. Тітка Лаура здригнулася й негучно скрикнула. Всі були приголомшені.

— Я скинув одежу, аби висушити її, — з видимою неохотою взявся пояснювати Перрі. — Промок до рубця, впавши потемки в кадуб води для корів. Зараз мій одяг сушиться, але, якщо пані велить мені спуститися…

— Джиммі, — благально звернулася бідолашна Елізабет Муррей, не в силі опанувати ситуацію.

— Перрі, гайда назад до тієї діри у стелі й зодягнися негайно! — велів кузен Джиммі.

Литки Перрі майнули в повітрі й зникли. З темного отвору стелі долинули такі звуки, наче сова чи пугач уподобали там собі прихисток. Тітка Елізабет полегшено зітхнула й повернула голову до Емілі. Була сповнена рішучості відновити свою владу й авторитет і змусити Емілі скоритися.

— Емілі, зараз же стань на коліна перед панною Браунел і проси вибачення за свою сьогоднішню поведінку, — промовила вона.

На блідих щічках Емілі виступив рум’янець протесту. Вона не може цього зробити; вибачитись — вибачиться, але не навколішках. Стати на коліна перед цією черствою, немилосердною жінкою? Нізащо! Ніколи в житті! Вся істота її збунтувалася проти цього нового приниження.

Панна Браунел заздалегідь була втішена, сповнена радісного очікування. То буде великим задоволен

ням — побачити перед собою на колінах, як малу покутницю, оце вперте дівчисько. Ніколи вже, думала панна Браунел, Емілі не дивитиметься на неї оцими сміливими, безбоязкими очима, що в них віддзеркалена душа незалежна й незламна, яка не боїться жодних кар — ні тілесних, ні моральних. Вона довіку пам’ятатиме цю хвилину! Не забуде, перед ким стояла навколішках, покірна і зажурена. Та Емілі відчувала це так само ясно, як панна Браунел, і вперто залишалася стояти на рівних.

— Тітко Елізабет, прошу тебе, дозволь мені розповісти, як було насправді.

— Я вже чула про нинішню прикру подію в усіх подробицях. Учиниш так, як я веліла, Емілі, інакше опинишся поза межами родинного життя. Ніхто до тебе не озиватиметься, ніхто з тобою не бавитиметься і не їстиме з тобою разом, ніхто не підтримуватиме з тобою ніяких стосунків, допоки мені не підкоришся.

Емілі затремтіла. Такої кари вона не стерпить. Бути відтятою од світу, од свого маленького світу… Знала, що це дуже скоро зламає її спротив. То вже краще поступитися зараз. Але яка гіркота в серці, який сором!

— Людське створіння має приклоняти коліна лишень перед Богом, — несподівано промовив кузен Джиммі, звівши погляд на стелю.

Дивна зміна відбулася в гордовитому, нахмуреному обличчі Елізабет Муррей. Стояла непорушно, дивлячись то на кузена Джиммі, то на панну Браунел, якій, вочевидь, уривався терпець.

— Емілі, — озвалася тітка Елізабет дещо лагіднішим тоном, — я повелася неправильно, не повинна була змушувати тебе ставати на коліна. Але мусиш просити вибачення у твоєї вчительки, а тоді я тебе покараю не в її присутності.

Емілі схрестила руки на грудях і знову поглянула панні Браунел просто у вічі.

— Я шкодую, що була сьогодні нечемна, — сказала вона, — і прошу мені за це вибачити.

Панна Браунел підвелася. Вона почувалася мало не скривдженою, бо її позбавили належного їй тріумфу. Яку б то кару не призначили Емілі, свідком покарання вона вже не буде. З якою насолодою панна Браунел відлупцювала б зараз «дурнуватого Джиммі Муррея»! А проте не могла собі дозволити жодного вибуху, жодного гучного протесту. Елізабет Муррей була заможною і впливовою. Керівництво школи неабияк рахувалося з її думкою. Вона платила найбільші в Чорноводді податки.

— Я прощаю тобі твій нинішній вчинок, Емілі, сподіваючись, що в майбутньому ти будеш поводитись, як належить, — промовила холодно. — Я тільки виконала свій обов’язок, повідомляючи твоїй тітці про сумний сьогоднішній випадок. Дякую вам, пані, і вам, панно Муррей. Ні, я не можу залишитися на вечерю — мушу вернутися, доки споночіє.

— Бог опікується подорожніми, — неприязно кинув Перрі, сходячи по драбині, тепер цілком одягнений.

Тітка Елізабет не зважила на його слова. Не личило їй звертати увагу на репліки хлопця-конюха в присутності панни Браунел. Та зникла за дверима, а тітка Елізабет перевела погляд на Емілі.

— Вечеряти будеш на самоті — лише хлібом і молоком, — розпорядилася вона. — Й ні з ким не розмовлятимеш аж до ранку.

— А думати мені не заборонено? — спитала Емілі з удаваною тривогою.

Тітка Елізабет не відповіла нічого. Сиділа бундючна, пихата, при столі, заставленому наїдками та напоями. Емілі ж рушила до комірки і там самотньо взялася їсти свою вечерю, тобто хліб з молоком. У комірці пахло ковбасками, чий запах і смак Емілі дуже любила. А ковбаски в Місячному Серпі були пресмачними. Рецепти їх приготування привезла з Англії Елізабет Барнлі, відтоді таємницю тих рецептів завжди ревниво оберігали. Емілі ж була голодна. Зате уникла найсуворішого випробування, такого, що перевершувало її сили; одне слово, могло бути й гірше. Зненацька спало їй на думку, що в змозі написати епічну поему на манір «Пісень останнього менестреля». Кузен Джиммі прочитав їй «Пісні» минулої неділі. Й, не гаючи часу, заходилася коло першої строфи. Коли Лаура Муррей увійшла до комірки, Емілі сиділа, спершись ліктями об креденець; задивлена в порожнечу, вона злегка ворушила губами. Очі блищали дивовижним блиском. Хліб лишився недоїдженим, молоко — недопитим. Емілі навіть запах ковбасок не дражнив. Припала вустами до найчистішого джерела — джерела поетичного натхнення.

— Емілі, — пошепки озвалася тітка Лаура, зачиняючи двері й з любов’ю дивлячись на племінницю. — Мені можеш оповісти все, що сьогодні трапилось, якщо це справить тобі полегкість. Я не вірю, що ти аж так погано поводилась, — тільки не варто було писати вірші замість арифметичних вправ. А ось тут, у цій коробці, пісочні тістечка…

— Я вже не прагну розповідати про перебіг нинішнього дня, — відказала Емілі. — Нікому, люба тітонько Лауро… Я така щаслива! Творю епічну поему, яка називається «Біла Пані». Зладила вже двадцять рядків; два з них такі, аж дух забиває. Героїня хоче вступити до монастиря, а батько застерігає її, мовляв, якщо це вчинить, то вже ніколи не узрить ясного сонця, не звідає щастя в житті, яке він їй дав, — ніколи, аж до могили! Тітко Лауро, я колись прочитаю тобі ці рядки. Як творила їх, «промінчик» зблиснув у моїй душі. Після того я байдужа навіть до пісочних тістечок.

Тітка Лаура посміхнулася знову.

— Цієї миті, може, і байдужа, люба моя, — сказала вона. — Але натхнення мине, і тоді не зайвим буде згадати, що пісочні тістечка в цій коробці не були пораховані й що вони рівною мірою є власністю як Елізабет, так і Лаури.

Розділ 17. Листи

«Дорогий батьку!

Я маю тобі розповісти одну надзвичайну історію! Я стала героїнею неймовірної пригоди. Минулого тижня Ільза попросила мене прийти до неї й провести з нею цілі вечір та ніч, бо ж її батько від'їхав і повернеться останнім потягом, а вона, хоч і не боїться ночувати сама, однак почуватиметься покинутою і дуже самотньою. Я, звісна річ, запитала тітку Елізабет, чи вона дозволяє. Не сміла повірити в успіх, любий тату, адже вона не схвалює вечірніх прогулянок, тим паче коли йдеться про малих дівчат, але, на моє здивування, вона погодилася, і то зразу. А потім я чула, як вона казала тітці Лаурі, мовляв, ганьба залишати бідолашну дитину саму на цілу ніч, та ще й не раз і не двічі. Це просто огидний вчинок. А тітка Лaypa на те відказала, що безталанний доктор став геть навісним. Не був таким, допоки його дружина… тут історія почала набувати справжньої цікавості, аж раптом тітка Елізабет зачепила ліктем тітку Лауру, говорячи: „Тсс, тсс, стіни теж мають вуха“. Мала на думці, ясна річ, мене, а не стіни. Так хочу довідатись, від чого померла Ільзина мати і що вона вчинила. Часто міркувала про це на сон прийдешній. Ільза не має жодного уявлення, що тоді трапилось. Одного разу вона запитала про це свого батька, а той відповів: ніколи не нагадуй мені про ту жінку! і ще одне мучить мене. Повсякчас думаю про нещасного Сайласа Лі, що забив свого брата через криницю. Як тяжко мало бути йому на душі! А ще я не знаю, що таке бути навісним.

Так от… Пішла я ввечері до Ільзи. Ми довго бавилися на горищі. Любо нам бавитися на тому горищі, бо можемо робити все, що заманеться, не зважаючи на тамтешню обстанову. Горище Ільзиного будинку є дуже тісним, до того ж, не прибиралося, либонь, кілька років. Не люблю запаху, який там стоїть.

Стомившись од забав, ми всілися на старій скрині й почали теревенити. Вдень тут добре, мовила я, та вночі, напевне, страшно. Тут водяться миші, зауважила Ільза, і павуки, і навіть привиди. Не вірю в привидів, заявила я гнівно. Вони не існують! (А може, любий тату, все-таки існують?) Мені здається, наше горище таки навідують духи і привиди, наполягала Ільза. Певно, всі горища вночі заселяються привидами і вовкулаками. Дурниці, заперечила я. Бачиш-но, милий батьку, особі з Місячного Серпа не личить вірити в привидів. Але, по правді, мені було трохи моторошно. Легко тобі говорити, сказала Ільза вже роздратованим тоном, але ти не лишилась би тут ночувати сама-саміська. Ще й як, без жодних вагань, відповіла я. Ну, то спробуй, запропонувала Ільза, приходь і ночуй. Тоді я збагнула, що втрапила у неприємну історію, любий тату. Що його робити? Жахливо було залишатися тут ночувати, на цьому відлюдному горищі, але якби забракло сміливості тут переночувати, то Ільза довго брала б мене на кпини і, що найприкріше, сказала б Тедді, наче я боягузка. Тому відповіла: я зроблю це, Ільзо Барнлі, й нітрохи цього не боюся (але в душі боялася, ох як боялася!). Миші бігатимуть по тобі, запевнила Ільза, — я б не помінялася з тобою місцями в жодному разі. Це так негарно з боку Ільзи — виставляти речі в ще гіршому світлі, аби лиш сильніше мене вжахнути. Та я відчувала, що вона в захваті від моєї хоробрості, і це додало мені духу. З комори, де звалено було всякий мотлох, витягли старе ліжко, Ільза вручила мені подушку й ковдру. Споночіло тим часом, тож Ільза відмовилася вертатись на горище. Що я мала діяти: з подвоєною ревністю проказала молитви і з лампою в руці піднялася нагору. (Тепер я так звикла до свічок, що лампа мене якось бентежить.) Ільза сказала, мовляв, виглядаю, як смерть. Ноги мені підкошувалися, милий батьку, але йшла і йшла, пам’ятаючи про честь роду Старів (і Мурреїв також). Роздягнулася ще в кімнаті Ільзи, тож, вийшовши на горище, рушила просто до ліжка, лягла й загасила лампу. Однак заснути не могла. До віконця зазирав місяць. Старе вбрання, розвішане по стінах, виглядало живими істотами. Твердила собі, що боятися нічого. Втім, скоро відчула, що злякалася б навіть янгола — будь-чиєї постаті або тіні. Чула шкробання мишей та вовтуження щурів. Спитала себе, що робитиму, коли по мені пробіжить щур, і зразу прийшло мені на розум описати завтра оце нічне горище й відтворити свої почуття й переживання. Кінець кінцем, я зачула кроки в покоях та кухні — додому вернувся доктор. Це підбадьорило мене, і я заснула. Наснилося мені страхіття, а саме: розчахнулися двері комори, забитої мотлохом, звідти виходить велика газета і ну ганяти мене по цілім горищі. Раптом газета спалахнула, від неї зайнялася пожежа, я вчула дим і з криком прокинулася. Сиділа, випроставшись, на ліжку; газета зникла, та дим ще чути було в повітрі. Поглянула на двері комори й через шпарину зненацька угледіла відблиск вогню. Тоді зойкнула й миттю збігла додолу, до Ільзиної кімнати; Ільза ж пробігла через вітальню і розбудила батька.

Він вибухнув прокльонами, але зараз же встав, і ми втрьох побігли на горище. Так бігали вгору й донизу хвилин із п’ятнадцять, носячи воду цебрами, доки врешті-решт не загасили пожежу. А першими зайнялися вовняні мішки, що висіли побіля комина. Доктор висловив думку, мовляв, ще хвилина-друга, і рятувати дім було б запізно. Однак саме він — винуватець пожежі: либонь, упала іскра, коли, вернувшись додому, готував собі чай. Як же тобі вдалося виявити пожежу, Емілі, спитав він. Спала на горищі, почала я. На горищі? — здивувався доктор. А чому саме там? Ільза мовила, що в мене для цього забракне сміливості, відповідала я, тож мусила там ночувати. Заснула, а прокинувшись, вчула дим. Ти, чортеня, — сказав доктор. Це, мабуть, страшно, коли тебе називають чортеням, але доктор дивився на мене з таким захопленням, що я зрозуміла: то був комплімент. Він так дивно висловлюється! Ільза каже, він раз лише промовив до неї з ніжністю в голосі. Тоді їй боліло горло, і він назвав її „бідолашним звірятком“. Йому наче й справді було прикро, що вона нездужає. Я певна: Ільза сильно переймається батьковою нечулістю, хоч і вдає, що їй однаково.

Але тату, любий, — маю тобі розповісти ще щось: учора прийшла газета „Час. Тижневик“, де є згадка про те, що панна Емілія Стар, на щастя, вчасно зауважила пожежу в оселі доктора Барнлі. Не можу тобі переказати, що я відчула, побачивши мої ім’я та прізвище надрукованими в газеті. Я відчула себе славетною! Крім того, донині ще ніхто не називав мене панною всерйоз.

Минулої суботи тітки Елізабет і Лаура поїхали до Шрусбері, а ми з кузеном Джиммі залишилися пильнувати господу. Бавилися досхочу; крім того, кузен

Джиммі дозволив мені зібрати сметанку з усього молока, з усіх посудин! Аж раптом після обіду з’явилися гості, а в домі немає ні печива, ні пирогів! То був жах, та й годі. У хроніках Місячного Серпа від часу його збудування не занотовано нічого подібного — я певна. Тітці Елізабет розболілися зуби, а тітка Лаура поїхала навістити тітку Ненсі, тож не спекли нічого. Я добре помолилася й спекла печиво за рецептом тітки Лаури. Вдалося на славу! Кузен Джиммі допоміг мені накрити на стіл; я розлила чай, не проливши на тарільчики ані краплинки. Ти, батьку, міг би мною пишатися. Пані Люїс взяла ще один шматок печива, сказавши, що впізнала би печиво Елізабет Муррей навіть у Центральній Африці. Я на це не озвалася й словом (Мурреївська гордість!). Але в душі неабияк собою пишалася. Врятувала Мурреїв од ганьби! Коли тітка Елізабет, повернувшись додому, вислухала нашу розповідь, то з кислою досить міною скуштувала печива, після чого визнала: ну що ж, кров Мурреїв дається взнаки. Це вперше похвалила мене тітка Елізабет! Вирвали їй аж три зуби, то вже не страждатиме. Це тішить мене. Перед тим, як лягти спати, я прочитала в кухарській книжці рецепти на всі страви, що їх воліла б навчитися готувати.

Бачу такі чарівні білі хмарки понад стежкою Високого Джона. Якби змога полинути в небо й загорнутися в них! Не йму віри, наче вони брудні й вогкі, як твердить Тедді. Тедді складеним ножиком вирізав мої та свої ініціали на корі Володаря Лісу, та чиясь рука їх замазала. Не знаю, чия — Перрі чи, може, Ільзи.

Панна Браунел щоразу ставить мені тепер погані оцінки; це гніває тітку Елізабет, але тітка Лаура все розуміє. Я написала докладний звіт про день, коли панна Браунел збиткувалася наді мною та над моїми поезіями. Вклала його до конверту, адресувавши тітці Елізабет, і заховала в отоманці. Як помру від сухот, тітка Елізабет знайде листа, прочитає і тоді зрозуміє, якою несправедливою до мене була. Проте, ймовірно, не помру, бо все гладшаю і гладшаю, а Ільза чула слова свого батька до тітки Лаури, мовляв, я була б навіть гарненькою, якби мені рум’яні щоки. Не можна прагнути бути гарною; це дуже погано — правда, мій любий тату? Так мовила тітка Елізабет, а коли я спитала її: хіба ти не хочеш бути красивою, тітко Елізабет, — на її обличчі відбилося незадоволення, втім, не знаю, з якої причини.

Панна Браунел все має серце на Перрі за його поведінку того пам’ятного дня, коли вона глузувала з моїх віршів. Кепсько поводиться з ним, а він до неї ставиться з незмінною чемністю, бо, каже, у школі єдино для того, аби вчитися. Твердить, мовби його рими не поступаються моїм, та я певна, що поступаються, що вони гірші за мої, і це виводить мене з рівноваги. Якою б уважною я не була на уроці, все одно панна Браунел скаже: напевно, твориш нові шедеври, Емілі. Й тоді всі заходяться сміхом. Ні, не всі. Треба бути справедливою. Тедді, Перрі, Ільза та Дженні не сміються ніколи. Як дивно: так сильно люблю тепер Дженні, а так люто її ненавиділа, коли вперше прийшла до школи. Зрештою, вся вона, з голови до п’ят, не ластата, бо ж очі в неї не ластаті. Очі маленькі, але гарні, веселі. Дженні в школі надзвичайно популярна. Ненавиджу Френка Беркера. Списав своїми кривулями цілу сторінку моєї нової читанки. То була перша, без друкованих знаків сторінка, тому я вирвала її, одначе тітка Елізабет неабияк через те розгнівалася, і навіть коли я пояснила їй, що сталося, вона заспокоїлася не одразу. Френк написав там свої думки про Бога, що видалися мені помилковими. Ільза мовить, що для певності, аби уникнути блюзнірства, називатиме Бога Аллахом. Мені до вподоби це ймення — таке чарівливе, таке милозвучне, — але не знаю, чи годиться так називати Господа Бога. Боюся, що ні, не годиться.»

20 травня

«Вчора, любий тату, були мої народини. Невдовзі мине рік від дня мого приїзду до Місячного Серпа. Чуюся так, ніби завжди мешкала тут. Виросла аж на два дюйми. Кузен Джиммі зміряв мене, зробивши позначку на дверях молочарні. Мої народини вдалися на славу. Тітка Лаура спекла розкішний пиріг, ще й подарувала мені спідничку з вишитими оборками. Прикрасила її блакитною стрічкою, але тітка Елізабет веліла їй ту стрічку витягнути. Тітка Лаура подарувала мені й шматок червоної парчі, котрий лежав у неї в шухляді. Я марила ним, відколи його побачила, проте аж ніяк не сподівалася отримати його. Ільза спитала мене, що я збираюся з ним робити, а я нічого не збираюся з ним робити. Лише зберігатиму його на горищі разом з іншими своїми скарбами й вряди-годи споглядатиму, бо він гарний, дуже гарний. А тітка Елізабет подарувала мені словник. Це вельми корисний подарунок, і я — відчуваю — повинна з того тішитись. Маю надію, незабаром ти помітиш суттєвий поступ у моїх знаннях з правопису. От тільки, як пишеш про щось із запалом, то дуже тяжко відірватися від паперу й заглянути в словник — перевірити, як пишеться те чи те слово. Кузен Джиммі подарував мені велику оправлену книгу з білими, чистими, несписаними сторінками. Дуже пишаюся нею. Так приємно буде^ записувати на її сторінках свої поезії. Але до тебе, тату, я писатиму, як і перше, на поштовому папері, бо можу складати аркуші, як заманеться, й адресувати конверти так, ніби вони йтимуть поштою. Тедді подарував мені мій портрет. Намалював його водяними фарбами, а назвав „Усміхнена дівчинка“. Виглядаю на портреті так, начеб уважно слухала щось невимовно радісне. Ільза твердить, що цей портрет мені лестить. Атож, на портреті я виглядаю краще, ніж у реальності, однак не краще, ніж якби мала гривку. Тедді обіцяє, коли стане дорослим, намалювати з мене справжній, великий портрет. Перрі вирушив пішки аж до Шрусбері, щоб купити мені коралове намисто, і примудрився загубити його, вертаючись назад. Не мав більше грошей, тому прийшов до своєї тітки, взяв у неї курча й подарував мені. Перрі — хлопець дуже наполегливий. Всі яйця, що їх нестиме моя курка, я буду продавати мандрівному торгівцеві й з того матиму певний зиск. Ільза подарувала мені коробку цукерок; щодня їстиму по одній, аби вистачило надовше. Хотіла було пригостити Ільзу, та вона відмовилася, сказавши, що це підло — їсти свій власний подарунок, а що я взялася наполягати, то кінець кінцем посварилися. Ільза заявила, нібито я чотирилапа тварина, що вміє лиш нявкати (чи ж не смішно?!), нібито я й сама не знаю, хто я така. А я відповіла: зате знаю, як належить поводитись. Ільза так розлютилася, аж пішла додому, та, незабаром охоловши, повернулася на вечерю.

Нині падає дощ — неначе добрі чарівниці бігають або й танцюють на покрівлі. Якби не дощ, Тедді спустився б до нас зі свого пагорба й допоміг мені в пошуках Загубленого Діаманта. Так чудово було б його віднайти!

Кузен Джиммі доглядає свій сад. Я йому допомагаю: маю свій „власний“ квітничок. Щоранку вибігаю в сад — перевірити, як розвиваються молоді пагони. Так виростають за ніч! Весна — найрадісніша пора року. Хіба ні, дорогий тату? Довкола альтанки повно Блакитних Гномів. Так кузен Джиммі називає фіалки; я вважаю, це гарна назва. У нього свої назви для всіх квітів. Троянди — Королеви, червоні лілеї — Снігуроньки, тюльпани — Веселі Чоловічки, нарциси перейменовано на Хризантеми, а китайські айстри звуться Червоногарячими Подружками.

Зухвала Сел Друга нині поряд зі мною — сидить собі на підвіконні. Це киця чорної масті. „Красна“ — такого слова у словнику немає. Це моє власне означення. Не могла знайти відповідного слова для Зухвалої Сел Другої, тому вжила таке, якого немає в словнику. „Красна“ — означає ласкава, ніжна, солодка, улеслива, прегарна, пестуха — все разом і ще щось, чого я взагалі неспроможна висловити.

Тітка Лаура вчить мене шити. Каже, що мушу вміти підшивати краї невидимим стібком (традиція!). Маю надію, з часом вона навчить мене робити мереживо. Всі Муррей з Місячного Серпа, тобто пані Муррей, відомі як чудові мереживниці. Жодна з дівчат у школі не вміє робити мереживо. Тітка Лаура обіцяє зробити мені до шлюбу мереживного носовичка. Всі наречені з Місячного Серпа мали до шлюбу мереживні носовички, за винятком моєї мами, котра втекла з рідного гнізда до тебе. Але ж тобі не справило прикрості, що вона не мала такої хусточки, — правда ні, тату? Тітка Лаура часто розповідає мені про маму, однак тітка Елізабет навіть не вимовляє маминого імені. Тітка Лаура прагне показати мені мамину кімнату, але й досі не знайшла від неї ключа — так добре заховала його тітка Елізабет. Тітка Лаура згадує, що тітка Елізабет дуже любила мою маму. Виходячи з цього, можна припустити, що вона любить її дочку. Проте — ні: виховує мене тільки з обов’язку.»

1 червня

«Дорогий батьку!

Нинішній день був дуже знаменним. Я написала першого свого листа. Маю на увазі перший лист, відправлений поштою. Це лист до тітки Ненсі, що проживає в Поповому Ставі і є дуже похилого віку. Вона, властиво, доводиться мені двоюрідною бабцею. Написала до тітки Елізабет — мовляв, я повинна від часу до часу писати до бідної старої жінки. Серце моє од співчуття забилося жвавіше, мені насправді захотілося написати їй листа. А тітка Елізабет підохотила: „Не бачу причини, чого б тобі це не зробити“. Веліла писати сумлінно, а коли я скінчила, уважно перечитала написане. „Тітка Ненсі не забуде про тебе, якщо здобудеш її прихильність“, — зазначила тітка Елізабет. Я писала свого листа вельми старанно, але, прочитавши його, зазнала розчарування. Не могла писати вільно, знаючи наперед, що тітка Елізабет читатиме мною написане. Почувалася геть паралізованою.»

7 червня

«Тату, милий, мій лист не справив на тітку Ненсі гарного враження. Мені не відповіла — зате написала до тітки Елізабет, ніби я таки дурна на розум дитина, якщо пишу такі дурні листи. Це зачепило мене за живе, адже насправді я не дурна. Перрі каже, невдовзі поїде до Попового Ставу і порахує кості моїй двоюрідній бабці Ненсі. Відказала йому, що він не повинен висловлюватись про мою рідню таким чином, а до того ж, мовляв, не розумію, в який спосіб рахування кісток тітці Ненсі може змінити її погляд на мої розумові здібності. (Проте цікаво: як то рахують кості людські?)

Вже зладила три строфи „Білої Пані“. Замкнула була героїню в монастирі, а тепер, не будучи католичкою, не відаю, як її звідти витягти. Якби-то моя героїня була протестанткою! Торік могла спитати поради у Високого Джона, та нині не можу, бо від того лихого жарту з яблуком я не спілкуюся з ним. Коли зустрічаю його на дорозі, дивлюся наче крізь нього. Крім того, назвала його іменням свиню. Кузен Джиммі подарував мені порося. Свого часу я продам його, і вторговані гроші теж належатимуть мені. Маю намір частину тих грошей пожертвувати місіонерам, а частину покласти в банк, щоб мати кошти на ґрунтовну освіту. А я ж думала, що, як матиму коли-небудь свиню, то назву її „дядько Воллес“. Однак тепер мені видається негідним давати свиням імення своїх дядьків, навіть якщо не люблю їх.

Тедді, Перрі, Ільза і я бавимося в рицарів та знедолених панн із часів середньовіччя. Ільза і я граємо ролі нещасних шляхтянок, Тедді й Перрі — великодушних рицарів. Тедді виготовив розкішну зброю з міді, для чого прислужилися старі баняки, та Перрі зробив ще кращу зброю з олов’яних казанків, а високий пошкоджений горщик став правити за шолом. Коли-не-коли бавимося і в Тедді. Там мене переслідує дивовижне відчуття, а саме — що мати Тедді сьогоріч мене просто ненавидить. Торік улітку вона ледве терпіла мене. Смока і Баттеркап уже немає: взимку таємничим робом зникли обидва. Тедді каже — не інакше, як мати їх потруїла, бо, на її думку, він занадто їх полюбив. Тедді вчить мене свистіти, але тітка Лаура мовить, що це панянці не личить. Іноді я мало не прагну, щоб мої тітки були безвірницями, от, скажімо, як доктор Барнлі. Адже йому все одно, чи поводиться Ільза, як належить панянці, чи не поводиться. Однак ні: негоже бути безвірником, це суперечило б традиціям Місячного Серпа.

Сьогодні я вчила Перрі їсти з ножем. Він бажає засвоїти всі правила етикету. Крім того, допомагаю йому вивчити напам’ять вірша, якого має виголосити на шкільному іспиті. Я просила допомогти Ільзу, та вона обурилася тим, що він звернувся по допомогу до мене, й відмовила. А повинна б допомогти саме вона, бо декламує значно краще від мене. Я, декламуючи, надто хвилююся.»

14 червня

«Тату, любий! Сьогодні на уроці була контрольна робота, і я дізналася, що, як наводиш чужі слова, то треба ставити такий знак: „“. Донині я й не здогадувалася про це. Мушу переглянути мої листи до тебе й скрізь, де треба, розставити ці знаки. А після запитання ставиться знак —? А коли пропускаємо літеру, належить писати апостроф, тобто кому в повітрі, отак: ’. Панна Браунел, хоч і ущиплива, та знає доволі багато і вчить нас цікавих речей. Пишу про це, оскільки прагну бути шляхетною й відзначати чесноти людей, котрих не люблю. А, до того ж, вона особа цікава, хоч і неприємна. Я описала її зовнішність і вдачу на цілому аркуші поштового паперу. Полюбляю описувати людей, котрих не люблю, навіть більше, ніж тих, що мені любі. Тітка Лаура у спільному нашому житті куди приємніша за тітку Елізабет, але писати волію таки про тітку Елізабет. Можу вільно описувати її вади, натомість почуваюся ницою і невдячною, коли висловлююсь не досить захоплено про любу тітку Лауру. Тітка Елізабет замкнула на ключ бібліотеку, постановивши, що я не читатиму її книжок, допоки не виросту. Якби ж я недбайливо ними користувалася, любий тату! А твердить, що так, недбайливо, бо в певному томі тонким олівцем я підкреслила всі слова, котрі видалися мені гарними. Та це аж ніяк не псує книжку, милий батечку! Ось деякі з тих слів: полонинка, перлистий, різнобарвний, улоговинка, лісистий, квітучий, буковий, слонова кістка тощо. Всі ці слова, любий тату, мені надзвичайно подобаються.

Тітка Лаура дозволяє мені читати свій примірник „Пілігрима“. Я назвала той високий пагорб край дороги, що провадить до Білого Хреста, Розкішною Горою. Таке-бо гарне узгір’я!

Тедді позичив мені три книжки поезій. Одна містить лише твори Теннісона; „Пісню Мисливця“ я вивчила напам’ять, отже, тепер вона буде належати мені довіку. Другий томик — це вірші пані Браунінг. Чудові! Хотіла би познайомитися з нею особисто. Можна припустити, що познайомлюся тоді, як помру, втім, це ще нескоро станеться! У третьому томику — тільки одна поема під заголовком „Зораб і Рустем“. Йдучи до ліжка, я плакала над нею. Тітка Елізабет спитала: „Чого шморгаєш носом?“ Я не шморгала носом, я лиш дуже гірко й щиро плакала. Відкрила їй усе, а вона сказала: „Ти й справді, либонь, навісна“. Однак не могла заснути, допоки не придумала іншого, щасливішого закінчення цієї поеми».

25 червня

«Любий тату!

Сьогоднішня дата виявилась для мене „фатальною“. Випустила в церкві цента, що покотився з лунким дзенькотом. Відчувала, як усі спрямували свої погляди на мене. Тітка Елізабет була дуже розсерджена. А невдовзі й Перрі випустив цента. Згодом пояснив мені, що зробив це навмисно, щоб мене підбадьорити, однак це мені не зарадило, бо всі, напевно, подумали, що я вдруге пустила з долоні монету. Хлопці є такими чудними! Сподіваюсь, пастор нічого не чув. Я починаю дуже його любити. А не любила його до минулої п’ятниці. В його родині самі лише хлопці, тож думаю, він не надто добре розуміє дівчат. У вівторок він завітав до Місячного Серпа. Ні тітки Лаури, ні тітки Елізабет удома не було, я порядкувала в кухні сама. Ввійшовши, пан Дейр примудрився сісти просто на Майка, що мирно спав собі в кріслі-гойдалці. Йому було зручно, зате Майкові зовсім не зручно. Щоправда, пастор не сів йому на живіт, бо в такому разі, мабуть, заподіяв би йому смерть, — сидів на ногах і хвості. Майк жалісно нявчав, але пан Дейр, будучи глухуватим, не чув нявкоту, а я не сміла йому сказати. Втім, кузен Джиммі надійшов саме тоді, як пастор питав мене, чи добре я знаю катехизм. Я відповідала: „Катехизм, так? Мені здається, є в катехизмі й такі слова: людино праведного серця, почуй це бідолашне німе звірятко. Підведись, якщо ти християнин“. Пан Дейр схопився на рівні й, угледівши кота, вигукнув: „Боже мій, справді! А мені все здавалося, наче піді мною щось ворушиться“.

Вирішила оповісти цю історію, милий тату, бо вона неабияк мене розсмішила.

Коли пан Дейр перестав мене розпитувати, прийшло мені на думку, що тепер моя черга, що маю нагоду поставити йому багато питань, які тривожать мене роками. Я спитала його, чи сильно Господь Бог переймається різними дрібницями, що я роблю, і чи він припускає, що мої котики теж полинуть на небо. Відповів мені, мовляв, сподівається, що я не роблю нічого лихого, а щодо тварин, то вони ж не мають душі. Тоді я призналася, що мені дуже прикро, бо маю любити Бога дужче, ніж будь-що на світі, а проте люблю багато чого дужче, ніж Бога. Він спитав: „А що саме?“ Я відказала: квіти й зорі, Велительку Вітрів і Трьох Принцес, і таке інше. Він посміхнувся і мовив: „Але ж вони є частками Бога, Емілі, — кожна красива річ є часткою Бога“. В одну мить я полюбила його всім серцем, і вже не бентежить мене його присутність. Минулої неділі він виголошував проповідь про небо. Послухати його, то небо є доволі нудною місциною. Але насправді воно, мабуть, набагато цікавіше. Хотіла б я знати, що робитиму там, у небі, — адже ж не вмію співати. А чи дозволять мені там віршувати? Одначе в церкві дуже цікаво. Тітка Елізабет і тітка Лаура перед відправою завжди читають Біблію, а я люблю роздивлятися навколо й відгадувати, хто про що думає. Так приємно чути окруж себе шелестіння шовкових суконь. Рукави з буфами тепер дуже модні, але тітка Елізабет не хоче про них чути. А втім, у сукні з такими рукавами тітка Елізабет, либонь, виглядала б кумедно.

Твоя безмірно любляча дочка

Емілія Б. Стар

P. S. Батьку, милий, так добре писати до тебе. Але, на жаль, ніколи не отримую від тебе відповіді.

Е. Б. С.»

Розділ 18. Отець Кассіді

У Місячному Серпі панував гнітючий настрій. Всі ходили невтішні. Тітка Лаура плакала. Тітка Елізабет була настільки дратівлива й прискіплива, що важко було витримати її присутність. Кузен Джиммі сновигав, наче привид-покутник, а Емілі ходила, мов прибита, в роздумах про матір Ільзи та грішну душу Сайласа Лі, що заподіяв смерть рідному братові. А, крім того, віднедавна мала нову гризоту, що корінилася у зневаженні нею традицій Місячного Серпа, а саме — у вчащанні до майстерні Високого Джона, чого тітка Елізабет не оминула їй пригадати. Якби вона, Емілія Берд Стар, не ходила до Високого Джона, то не з’їла б зеленого солодкого яблука, а якби не з’їла того злощасного яблука, то Високий Джон не пожартував би над нею, а якби не пожартував, то тітка Елізабет не пішла би до нього й не сказала йому в обличчя гіркої правди в суто Мурреївському стилі, а якби тітка Елізабет не сказала йому гіркої правди, Високий Джон не запалав би жадобою помсти й не зродив би у своїй високо посадженій голові підступного задуму, котрий нахмурив чола всім мешканцям Місячного Серпа: Високий Джон постановив вирубати гайок, розташований на північ од садиби Мурреїв.

Про цей намір він сповістив у Чорноводській продовольчій крамничці. А згаданий гайок Мурреї вважали чи не своєю колискою, бо саме тут, за родинною легендою, свого часу ступив на суходіл їхній англійський предок. Новини в Чорноводді поширювалися швидко, тож і ця не забарилася дійти до Місячного Серпа й струсонула його мешканцями так, як жодна інша не трусила їх протягом багатьох років. В очах нині сущих Мурреїв це рівнялося катастрофі.

Елізабет і Лаура не йняли віри, не могли осягнути це розумом. Сосновий гайок був тут завжди, він МОРАЛЬНО належав до Місячного Серпа. Навіть Високий Джон, Джон Салліван, досі не наважувався його вирубати. Однак Високий Джон заживав невтішної слави тим, що виконував свої обіцянки. І якщо він це вчинить… якщо вчинить…

— Місячний Серп буде знищений, — побивалася тітка Лаура, — виглядатиме просто жахливо, вся краса його буде спотворена… Наша садиба стане зовсім беззахисною перед північними вітрами й морськими бурями, а донині тут завжди було тепло і затишно. Сад Джиммі також буде приречений.

— Ось результати приїзду Емілі до нашого дому, — сказала тітка Елізабет.

То були жорстокі слова, навіть якщо взяти до уваги всілякі пом’якшуючі обставини, — жорстокі й несправедливі, бо ж її власний сарказм, її гострий Мурреївський язик спричинилися до ситуації, що склалася, — в кожному разі, не менше, ніж дитяча необачність Емілі. А саму Емілі тітчині слова прошили страшним болем, який давався взнаки роками. Бідолашна дівчинка мала й без того чимало смутку. Тепер вона почувалася достоту виклятою і не могла ні їсти, ні спати. Елізабет Муррей, хоч була розгнівана й зажурена, одначе сну не позбулася. А коло неї лежала в темряві маленька істота, по чиїх щічках точилися великі сльози, не приносячи полегші її зболілому серцю. Емілі гадала, що серце її зламане, що не в змозі буде жити, страждаючи так тяжко. Ніхто б не зміг.

Емілі полюбила Місячний Серп — так, мовби тут народилася й жила безперервно. Любила кожен камінь, кожне деревце, кожен цвях у стіні на кухні, кожну купку моху на дахівці молочарні. Думка про те, що красу цього подвір’я буде спотворено, здавалася їй нестерпною. Що й казати про сад кузена Джиммі, сад, який може не пережити знищення гайка, бо сосни його захищали і захищають садовину та городину від лютих північних вітрів! Емілі любила цей садок не менше, ніж кузен Джиммі. А, до всього, зникнуть її стежки — Сьогоднішня, Вчорашня і Завтрашня, — буде стерто з поверхні землі ту альтанку, де вони з Ільзою провели стільки чудових хвилин, піде в небуття місцина, пов’язана з багатьма прекрасними спогадами.

О так: Високий Джон добре обміркував свою помсту — удар був спрямований навдивовижу точно!

Коли ж залунає стукіт сокир, якими валитимуть міцні стовбури дерев? Щоранку Емілі прислухалася до навколишньої тиші, прислухалася з граничною внутрішньою напругою, з гострим неспокоєм і тривогою. Щовечора, повертаючись додому зі школи, вона тремтіла перед картиною, яку, можливо, доведеться зараз побачити. Хвилинами їй здавалося, що далі вона вже не в силі нести на своїх тендітних раменах тягар життя. Щодня тітка Елізабет висловлювала їй якусь догану, покладаючи тільки на неї відповідальність за лихо, що наближалося. Дівчинка стала хворобливо вразливою. Мало не прагнула, щоб Високий Джон почав нарешті рубати гайок і скінчив з тією справою якнайшвидше. Якби Емілі чула колись історію про Дамокла, то нині співчувала б йому всією душею. І якби мала надію, що це може відвернути лихо, то вирвала б зі свого серця пиху Мурреїв, пиху Старів і всяку іншу пиху й дочвалала б навколішках до Високого Джона, благаючи його опустити свою мстиву руку. Але певна була, що це надаремно. Високий Джон, поза сумнівом, виконає свою погрозу. Про це багато гомоніли в Чорноводді: дехто відверто радів новому приниженню Мурреїв і, відповідно, послабленню впливу Місячного Серпа, а інші водно твердили, мовляв, це з боку Високого Джона вкрай нешляхетно і ницо, воднораз дивуючись, що цей затятий чоловік не вчинив давніше того, про що сповістив лиш тепер. Таж він ніколи не жалував Елізабет Муррей, ще зі школи її не терпів, бо вже тоді його не милував її гострий язик.

Одного разу Емілі сиділа на лавці в Чорноводді й плакала. Її відрядили покласти квіти на могилу бабці. Виконала доручення, та не мала відваги повернутися додому, де тітка Елізабет робила життя геть незносним — через те, що сама була до краю засмучена. Перрі приніс вістку, начебто Високий Джон не далі, як учора, повідомив ковалеві, що в понеділок ранком почне вирубувати гайок біля Місячного Серпа.

— Я не переживу цього, — схлипувала Емілі.

Декілька осінніх рож співчутливо дивилися на неї.

Велителька Вітрів колихала високу траву, що росла на могилах, де гордовиті Мурреї, чоловіки й жінки, мирно собі спочивали, байдужі до давніх образ і пристрастей; вересневе сонце світило лагідно, небо було блакитним, ані хмаринки.

— Не розумію, чому Бог не зупиняє руку Високого Джона, — промовила Емілі з серцем. Хто-хто, а Мурреї з Місячного Серпа мали право сподіватися такої ласки від Провидіння.

Аж раптом з’явився Тедді. Посвистуючи, він підійшов до неї недбалим кроком.

— Що сталося? — запитав.

— Все сталося, — відказала Емілі з досадою. Тедді не повинен був виглядати таким байдужим. Вона звикла до живішого співчуття з боку Тедді, й ця його удавана безтурботність лише посилила її зажуру.

— Хіба не знаєш, що Високий Джон ладен уже в понеділок розпочати вирубання наших сосен?

Тедді скрушно закивав головою.

— Так, Ільза мені говорила. Одначе слухай, Емілі, — щось прийшло мені на думку. Високий Джон не зважиться рушити жодну з ваших сосен, якщо священик йому заборонить.

— Справді?

— Справді. Католики мають чинити все, що їм велить їхній священик.

— Що мені до того? Я пресвітеріанка.

Емілі звела голову догори. Пані Кент була англіканкою, всі знали про це. Тедді, щоправда, відвідував пресвітеріанську недільну школу, однак у пресвітеріанських колах, через релігію його матері, на нього позирали скоса.

— Якби тітка Елізабет пішла до Білого Хреста, до отця Кассіді, й попросила вплинути на Високого Джона, то, може б, він погодився це зробити, — вів далі Тедді.

— Тітка Елізабет ніколи про це не проситиме, — рішуче заперечила Емілі. — Занадто вона горда.

— Навіть заради врятування вашого гаю?

— Навіть заради врятування нашого гаю.

— Ну, іншого виходу я не бачу, — мовив Тедді, неначе вмиваючи руки. — Дивись, я намалював Високого Джона в чистилищі. Ось троє чортиків настромлюють його на розжарені вила. Я, власне, скопіював ілюстрацію до «Божественної комедії» Данте. Можу тобі подарувати.

— Ні, не хочу, — відказала Емілі й підвелася. Минули часи, коли уявні страждання Високого Джона могли її потішити. Але щось їй запало до голови — думка смілива, ба навіть зухвала. — Пора мені вертатися додому, Тедді, — незабаром вечеря.

Тедді сховав до кишені знехтуваний Емілі малюнок, що насправді був витвором великого таланту: вираз муки й жаху на спотвореному обличчі Високого Джона був гідний пензля видатного художника. І рушив додому, ламаючи голову над тим, як допомогти Емілі. Недобре, коли така дівчинка, як Емілі, з ласкавими сірими очима та усмішкою, що навіває низку найпрекрасніших дум та мрій, усмішкою, що її неможливо передати словами, — коли така дівчинка є нещасною. Тедді був настільки зажуреним, аж додав ще кілька чортів на малюнку, де Високий Джон карався в чистилищі. Крім того, значно подовжив їм розпечені до червоного вила.

Емілі повернулася додому зі зморшкою рішучості, що різко окреслювала її вуста. Під час вечері їла більше, ніж зазвичай, а все-таки мляво, адже вираз обличчя тітки Елізабет міг позбавити апетиту будь-кого. Після вечері вислизнула з дому — втім, головним ходом. Кузен Джиммі саме порався в саду, однак не окликнув її. Емілі зупинилася на хвилину перед хвірткою й поглянула на стежку Високого Джона, а тоді на сосни гайка — високі, з темно-зеленою глицею, розкішні сосни. Чи споганять його чужі кроки, чи винищать його безжальні сокири вже протягом найближчого понеділка? Ця думка немов підострожила Емілі. Вона заглушила в собі вагання, тривогу й рішуче, швидким кроком повернула ліворуч, до таємничої дороги, що тягнулася вздовж Чарівної Гори. Вона ще ніколи не ступала цією дорогою, а вела дорога просто до Білого Хреста. Емілі не пішла — побігла до будинку, де мешкав парох отець Кассіді. Дві милі відокремлювали Місячний Серп від оселі священика, та Емілі пробігла цю відстань навдивовижу скоро. І не тому, що дорога була мальовничою, а тому, що прагнула якнайшвидше скинути з пліч тягар цієї справи. Силкувалася обміркувати, що скаже священикові, але цього разу фантазія її підводила. Ніколи доти не бачила католицького священика й не відала, як належить до нього звертатися. Священики були такими таємничими й незбагненними — більшою мірою, ніж пастори. Може, отець Кассіді страшенно розгнівається через її зухвалість і відмовить в її проханні. Може, й справді її прохання — жахлива зухвалість під кожним оглядом. І, до того ж, напевно, даремна зухвалість. Ймовірно, отець Кассіді не захоче стати на заваді доброму католикові, яким є Високий Джон, ще й на прохання малої єретички. Але заради врятування гаю Емілі готова була постати навіть перед колегією кардиналів. Була до краю схвильована, налякана тим невідомим, що на неї чекало, проте їй навіть на думку не спало повернути назад. Жалкувала тільки, що не наділа свого венеційського намиста. Хтозна — може, це хоч трохи прихилило б до неї отця Кассіді.

Тим часом дісталася оселі пароха. Капличку, що стояла перед нею, з чотирьох боків прикрашали скульптурні постаті чотирьох янголів. «Гарні», — поцінувала вона й водночас пожалкувала, що на церковці в Чорноводді немає жодного янгола. Чому всі янголи привласнені католиками? Однак не час про це розмірковувати, адже двері вже відчинилися й служниця дивиться питальним поглядом.

— Отець Кассіді є вдома? — спитала Емілі уривистим голосом.

— Так, є.

— Чи можна мені з ним побачитись?

— Прошу, заходь, — мовила служниця. Отже, не був отець Кассіді надто вже неприступним. А Емілі готувалася стати свідком якоїсь таємничої церемонії, можливо, навіть літургії. Служниця провела її до маленької вітальні, сама ж пішла по отця Кассіді, котрий, як вона повідомила, працює в садку. Це прозвучало дуже природньо й обнадійливо. Отець Кассіді не такий уже страшний, якщо любить поратися в садку.

Емілі з цікавістю розглядалася довкола. Покій був гарний, затишний: крісла — м’які, вочевидь зручні, скрізь багато квітів та образів. Не могла завважити нічого, що викликало б тривогу, крім… крім величезного чорного кота, що сидів на книжковій шафі. Емілі обожнювала котів і радо приятелювала з кожним котячим створінням, де б і коли б його не зустріла. Але такого кота ще їй не доводилось бачити. Мав золотаві безсоромні очі, що аж горіли на тлі чорної, неначе оксамитової шерсті. Здавалося, належав до цілком іншого класу тварин, ніж добре їй знайомі, такі милі й славні котики. Пан Дейр, либонь, не тримав би подібну бестію у своїй господі. Емілі знову стала боятися отця Кассіді.

Раптом двері відчинилися, і до вітальні зайшов отець Кассіді з наймилішою посмішкою на вустах. Емілі спрямувала на нього допитливий погляд, свій неповторний бистрий погляд, яким вочевидь обдарували її небеса, і в одну мить перестала боятися отця Кассіді. Священик виявився високим на зріст і плечистим, із темними очима й темним волоссям. До того ж, таким смаглявим, що шкіра й волосся були майже однаково темними. Емілі майнула думка, що він скидається на великий горіх.

Отець Кассіді приглядався до дівчинки, тиснучи їй долоньку. Емілі виглядала прегарно. Розпашілася від хвилювання й бігу, очі її блищали. Втім, головну увагу отця Кассіді привернули її вуха. Емілі навіть подумала, що, може, вони в неї не досить чисті.

— Торчкуваті вуха! — мовив пошепки отець Кассіді. — Торчкуваті вуха! Знаю: ти — посланниця добрих чарівниць, одразу видно. Сідай-но, ельфе, й повідай мені останні новини з двору Титанії.

Тепер Емілі почувалася, наче вдома. Отець Кассіді говорив її мовою, з м’яким, співучим акцентом, що притаманний ірландцям. Але сумовито похитала головою. З таким тягарем на серці вона не могла прийняти запропоновану їй роль посланниці ельфів.

— Я тільки Емілія Стар з Місячного Серпа, — визнала вона. І поспіхом додала, не бажаючи ховати обличчя під жодними масками: — Крім того, я протестантка.

— Дуже мила маленька протестантка, — мовив отець Кассіді. — Але мушу зізнатися, що розчарований. До протестантів я звик, адже тут їх чимало, однак минуло сто років, не менше, відколи останній ельф постукав у мої двері.

Емілі була ошелешена. Таж отцеві Кассіді не могло бути ста років. Виглядав щонайбільше на п’ятдесят. Можливо, католицькі священики живуть довше за інших людей. Розгубилася й не знала до пуття, що відповісти.

— Я бачу, ви маєте кота…

— Помиляєшся! — отець Кассіді похитав головою на знак заперечення й кумедно застогнав. — Це я в кота, а не кіт у мене.

Емілі мусила зректися подальших спроб осягнути розумом слова панотця. Був милий, однак незбагненний своєю мовою. І вона відступилася. Натомість мусила взятися до виконання своєї місії.

— Ви наче пастор, чи не так? — спитала вона боязко. Не була певна, що отця Кассіді годиться величати пастором.

— Наче так, — відповів той, усміхаючись. — А пастори й священики не можуть діяти чари. Тому й тримаю кота, щоб діяв чари замість мене.

— А як його звати? — поцікавилася Емілі.

— Бей. Він сам прибрав собі таке ім’я. Моя мати його не любить, бо він, мовляв, краде в неї сметану. Але мені це звинувачення видається безпідставним. Слухай-но, Бею, у нас гостює добра чарівниця. Облиш ти свою незворушність хоч зараз, благаю тебе.

Та Бей і не думав розлучатися зі своєю незворушністю. Кліпав зухвалими очима, задивившись на Емілі.

Чудні запитання ставив отець Кассіді! Емілі прийшло на думку, що ці запитання навіть сподобалися б їй, коли б не була такою пригніченою і зажуреною. Раптом отець Кассіді схилився над столом і запитав навпростець, без манівців:

— І що ж тебе мучить, дитино?

— Я така нещасна, — простогнала Емілі.

— Як багато, багато людей на світі. Кожен буває нещасним. Однак істоти з торчкуватими вухами не повинні бути нещасними. Тільки звичайні смертні мають право бути нещасними.

— О, будь-ласка, будь-ласка… — Емілі запнулася, не знаючи, як належить звертатися до священика. Чи він, бува, не образиться, якщо протестантка мовить до нього «отче»? Хтозна, але доведеться ризикувати: — Будь-ласка, отче Кассіді, — я маю клопіт, і ось прийшла просити тебе про велику ласку.

Емілі розповіла священикові всю історію від початку до кінця. Бей та отець Кассіді слухали з напруженою увагою. Коли ж скінчила, Бей кліпнув уже доволі привітним оком, а отець Кассіді звів брови вгору.

— Гм, то мені належить переконати Високого Джона не здійснювати його задум?

— Якщо це можливо, — благально шепнула Емілі. — Ох, це було б чудово!

— Боюсь, не в моїй владі відрадити його розпоряджатися своєю власністю. Розумієш, ельфе?

Емілі витлумачила ці слова як відмову. Не бажає застосувати владу своєї Церкви для підтримки протестантської справи. Отже, надії більше немає. І з дитячих очей бризнули сльози розпуки.

— О, дитя моє, не плач, — втішав отець Кассіді. — Ельфи ніколи не плачуть, не вміють плакати. Я був би такий зажурений, якби пересвідчився, що ти не належиш до обраних істот. Кажеш, ти з Місячного Серпа — нехай так, але для мене ти є дитям Відродження, дитям давніх богів. Тим-то я мушу врятувати від сокири любий тобі лісок.

Емілі здивувалася.

— Гадаю, мені це вдасться, — вів далі отець Кассіді. — Якщо завітаю до Високого Джона на дружню бесіду й поговорю з ним щиросердо, віч-на-віч, то думаю, що зможу розворушити його сумління. Ми ж бо старі приятелі, Високий Джон і я. Він — людина розважлива. Треба тільки вміти з ним розмовляти, тобто вміло грати на його марнославстві. Говоритиму з ним не як священик з парафіянином, а як чоловік з чоловіком. Скажу йому, що жоден порядний ірландець не воює з жінками, що жодна розумна людина не руйнує нічого з метою дошкулити іншим і мати від того приємність. Скажу йому, що не можна рубати дерева, бо дерева здатні по-справжньому вирости за життя кількох людських поколінь. Дерева рубають лише в разі конечної потреби, а як ні, то такого лісоруба-вандала належить повісити на одному з дерев, поки він його не зрубав.

(Емілі подумала: треба вписати цей вислів отця Кассіді до книги в оправі, що їй подарував кузен Джиммі.)

— Та цих останніх слів я Високому Джонові не казатиму, — скінчив отець Кассіді. — Отже, Емілі з Місячного Серпа, — гадаю, можемо вважати цю справу залагодженою: твій гайок не буде повалено.

Емілі відчула себе невимовно щасливою. Вже мала повну довіру до отця Кассіді. Була певна, що він зуміє переконати Високого Джона.

— О, я ніколи не зможу віддячити вам сповна! — вигукнула вона палко.

— Твоя правда, а тому навіть не старайся. Ну, тепер повідай мені про себе — чи маєш братів-сестер і як давно живеш на світі?

— Мені дванадцять років, ні братів, ні сестер не маю. А зараз піду вже, мабуть, додому.

— Е, ні. Ще мусиш чогось попоїсти.

— О, дякую. Але я вже вечеряла.

— Дві години тому. Після чого здолала дорогою сюди аж дві милі. Ти не переконаєш мене. Не маю, на жаль, під рукою нектару й амброзії, якими живляться ельфи, та мати моя готує найкращий пудинг в усій Ірландії. І сметани в нас не бракує, завдяки нашій корові, й крему також. Зажди-но хвилинку. А Бея не бійся. Він часом пожирає малих протестантів, однак тобі нічого лихого не заподіє.

Коли отець Кассіді повернувся до вітальні, за ним увійшла його мати з тацею в руках. Емілі очікувала побачити огрядну, важку постать, натомість уздріла дрібненьку жінку зі сріблястим, аж наче сніжним, волоссям, лагідними блакитними очима й рожевими щічками.

— Чи ж не є моя матуся найчудовішою у світі? — запитав, риторично, отець Кассіді. — Мешкаю з нею тільки для того, щоб дивитись на неї. А зрештою, — тут отець Кассіді таємниче знизив голос, — між вами є деяка подібність. Інколи вона несподівано залишає хатню роботу й зникає на півдня: рушає до лісу. Напевно, теж має щось спільного з добрими чарівницями.

Пані Кассіді засміялася й поцілувала Емілі. По тім, сказавши, що мусить закінчити приготування до вечері, вийшла швиденькими, дріботливими крочками.

— Сідай, Емілі, сідай, ельфе, й поговоримо як друзі.

Емілі була голодна, приємно, сказати б, голодна, чого не знала вже два тижні поспіль. Печиво пані Кассіді було відмінної якості, а сметана смаком своїм нагадувала крем.

— Скажи, що ти думаєш про мене? — несподівано запитав отець Кассіді, вдивляючись в обличчя Емілі.

Дівчинка вмить зашарілася. Вона саме вирішувала, чи можна просити отця Кассіді про ще одну послугу.

— Я думаю, що ви надзвичайно добрий, — відповіла вона.

— Так, я добрий, визнаю це, — мовив отець Кассіді. — Такий добрий, що виконаю всі твої бажання, бо відчуваю, наче ти ще чогось хочеш.

— Я в скрутному становищі, вже від початку літа. Розумієте… я поетка.

— Святий Боже! Панна з Місячного Серпа, а до того ж ельф, а до того ж поетка — все в одній особі! Це трохи забагато для скромного священика, такого, приміром, як я. Що ж, візьми ще печива і розповідай.

— Отже… я пишу епічну поему.

— Коли взялася?

— Навесні. Назвала її «Біла Пані», та нині змінила заголовок на «Дитя моря». Чи ж так не краще?

— Значно краще.

— Написала три розділи, однак не можу писати далі, бо затримка за тим, чого не знаю і чого ніде не можу дізнатися. Це так мене смутить!

— У чому ж річ?

— Моя поема, — почала Емілі, з насолодою наминаючи печиво, — оповідає про дуже вродливу панну з прекрасної сім’ї, викрадену її справжнім батьком, ще як була дитиною, і виховану в хижці дроворуба.

— Один із семи засадничих сюжетів світового письменства, — пробурмотів отець Кассіді.

— Що, пробачте?

— Так, нічого. Погана звичка міркувати вголос.

— Вона має нареченого, високого походження, але його родина не дає згоди на шлюб, оскільки вона, мовляв, лише дочка дроворуба.

— Ще один засадничий літературний конфлікт… Вибач, я знов за своє.

— Так от, через те його посилають до Святої Землі — воїном у хрестовому поході. З Палестини приходить вістка, що він загинув. Тоді Едита… Її звуть Едитою… постригається в черниці.

Емілі перервала оповідь, простягнувши руку по ще один шматок печива, втім, отець Кассіді негайно підхопив сюжетну лінію.

— І раптом її наречений вертається живим і здоровим. Завдяки сповіді старої няньки на смертному ложі, а ще завдяки знакові на руці дівчини розкривається таємниця її народження…

— Звідки ви знаєте? — спитала Емілі вражено.

— Здогадався, дитя моє. Я вмію відгадувати. Але що тебе в тому всьому непокоїть?

— Не знаю, як витягнути її з монастиря, — зізналася Емілі. — Прийшло мені на думку, що, може, ви знайдете спосіб.

— Гм, треба подумати… Тут нелегка справа, моя панянко. Що, власне, відбулося? Едита вступила до монастиря не тому, що мала внутрішнє покликання, а через розбите серце. Гм… ні, цього недостатньо… Стривай-но, Едита єдине дитя у своїх батьків?

— Так.

— Тоді справа ясна. Мала б сестру чи брата, то мусила б їх занапастити, що, звісно, є вкрай небажаним. Та, оскільки вона єдина в сім’ї дитина, ще й спадкоємиця високого панського роду, що провадить запеклу боротьбу з іншим родом, то виходом зі скрутного становища буде тільки одруження Копулетті й Монтеккі.

— Але ж імення в них інші.

— Це неважливо… Отже, виникає питання, що набуває загальнодержавного значення: чи можна в цій справі звернутися до Святого Престолу? Бо для остаточного розв’язання проблеми конче потрібна диспенза Ватикану…

— Диспенза? Це слово не вельми поетичне, його трудно вживати у віршованих творах, — зазначила Емілі.

— Безперечно. Але молоді панянки, що складають вірші, повинні вміти переборювати труднощі й бути готовими до них.

— О, тепер я дам собі раду, — сказала Емілі радісно. — Я вам така вдячна! Ви навіть не підозрюєте, яку полегкість мені справили. Вже за кілька тижнів моя поема може бути скінчена. Ціле літо я взагалі над нею не працювала. Одначе зовсім, певна річ, не байдикувала. Ми з Ільзою витворювали нову мову.

— Нову що — мову? Чи правильно я зрозумів?

— Так.

— А чим тебе не влаштовує твоя рідна мова? Чи ж тобі не досить рідного слова, незбагненна маленька істото?

— Досить. Авжеж, досить. Не для того ми творили нову мову. Кузен Джиммі найняв кількох хлопців, французів, садити бульбу. Нам було так нудно чути, як вони теревенили цілими днями по-французькому. А ми не годні були втямити ані слова! Тож Ільза і я напружили нашу фантазію, щоб вигадати мову, якої й вони не спроможуться зрозуміти. Наша мова зробила відтоді значний поступ, а коли буде цілком викінчена, хлопці-французи не зможуть підслуховувати наші розмови. Буде так весело!

— Не сумніваюсь. Але двійко дівчат, які витворюють нову мову, щоб досадити кільком бідолашним молодим французам, — про таке я досі не чував, — мовив отець Кассіді з якоюсь кумедною безпорадністю в голосі. — Та ви заколотниці! Я тремчу за майбутнє нашої країни.

— О ні, це несерйозно. Так, забава… А ще дівчата в школі просто шаленіють, як чують, що ми говоримо геть невідомою мовою. Дякуючи нашій мові, ми можемо зберегти будь-яку таємницю.

— Що ж, знаючи людську вдачу, я розумію, на чому ґрунтується ваша забава. Наведи-но мені якийсь приклад цієї мови.

— Нат мілан о сте дольман боте та Шрусбері фернас ра пое літанос, — проказала Емілі нарочито повільно. — Це означає: наступного року підемо до лісу коло Шрусбері по суниці. Кілька днів тому, на перерві між уроками, я крикнула це Ільзі через усе шкільне подвір’я. Всі просто отетеріли!

— Отетеріли? Гм, очікувана реакція… Повідай мені ще кілька речень вашою мовою.

— Мо траль лі деад себ ад лі мо трене. Мо бертраль себ мо бертрене дас стен деад е тінг сетра. Це означає: мій батько помер, мати померла теж. Мій дід і моя бабця померли давно. Гадаю, невдовзі я вмітиму писати цією мовою поезії, а відтак тітка Елізабет не в змозі буде їх прочитати, навіть якщо знайде.

— Ти маєш інші твори, окрім тієї епічної поеми?

— Атож. Короткі вірші, разом більше десятка.

— Не хочеш прочитати мені один із віршів?

Емілі відчула гордість. Охоче звірить отцеві Кассіді свої найдорожчі думи та рими.

— Прочитаю вам свого найсвіжішого вірша, — мовила, кашлянувши з поважним обличчям. — Називається «Вечірні мрії».

Отець Кассіді слухав уважно. По перших рядках вираз його обличчя змінився, він почав нервово перебирати пальцями. Скінчивши, Емілі опустила повіки й стала чекати вироку з тремтінням у серці. Що буде, як отець Кассіді визнає вірші кепськими? Ні, він не виявить такої негречності, та вона все одно здогадається, що в нього на мислі.

Отець Кассіді озвався не зразу. Тиша ставала моторошною, гнітючою. Емілі вирішила, що похвалити він не може, однак не хоче уразити її огудою. Враз «Вечірні мрії» видалися їй самій дешевою базграниною. Як могла декламувати її отцеві Кассіді! Яка дурість!

Так, то був слабенький вірш. Отець Кассіді здавав собі в тому справу. Але, як на її вік… Крім того, був там один рядок, який витягував усі решту. Тож отець Кассіді кінець кінцем промовив:

— Пиши й надалі поезії, дитя моє.

— Справді? — спитала Емілі, задихаючись.

— Гадаю, з часом ти доможешся певних результатів. Яких — не знаю, сказати важко. Але працюй далі… обов’язково працюй далі.

Емілі почувалася такою щасливою, аж ледь не заплакала. То були перші в її житті слова заохоти; виняток становили оцінки її батька, проте батьки зазвичай оцінюють своїх дітей надміру високо. Нині ж вона почула думку об’єктивну й компетентну. Аж до кінця своєї боротьби за літературне визнання Емілі не забуватиме ні власне слів отця Кассіді, ані тону, яким вони були промовлені.

— Тітка Елізабет сварить мене за моє віршування, — призналася вона. — Каже, люди подумають, ніби я така ж дурнувата, як кузен Джиммі.

— Шляхи генія гладкими та рівними не бувають. Але візьми-но ще один шматок печива, щоб виявити рису людську, бо надлюдських ти виявила занадто багато.

— Ні, дякую. Мушу вернутись додому, поки споночіє.

— Я одвезу тебе.

— О ні, ні. Це дуже люб’язно з вашого боку, та я волію йти пішки. Це так приємно… ходити пішки!

— Маєш на думці, — сказав отець Кассіді, підморгуючи, — що нашу розмову ми повинні тримати в таємниці, аби не дізналася одна поважна пані. Добре, йди з Богом і щоб завше бачила у своїм люстерку променисте, усміхнене личко!

Емілі була такою щасливою, що, вертаючись, не відчувала жодної втоми. Наблизившись до Місячного Серпа, вона зупинилася і з хвилину розчулено дивилася на довколишню красу, що вже врятована від знищення. Була певна цього, бо вірила отцеві Кассіді.

Розділ 19. Порозуміння

Ранком понеділка Емілі з тривогою вслухалася в тишу, але жоден зловісний звук не долинув до її вух. А ввечері того ж дня, вертаючи зі школи, вона зустріла Високого Джона, що їхав бричкою вгору.

— Чи можна вам прислужитися як підіймач, панно Еміліє з Місячного Серпа? — спитав жартома, проте люб’язно.

Емілі забралася на бричку, почуваючись досить ніяково. Та Високий Джон усміхався приязно.

— Знай: ти скорила серце отця Кассіді, — сповістив він. — Мовив про тебе так: найсолодша дівчина, котру я будь-коли бачив на світі. Аж серце стискається з розпачу, що я тільки бідний, самотній священик.

— У гарну ж історію ти мене вплутала, — вів далі, з усміхом, Високий Джон. — Я, щоб ти знала, так само гордий, як Мурреї, а твоя тітка, Елізабет, сказала мені слова, яких повік не забувають. Через те й постановив вирубати отой лісок дощенту. І ось ти посилаєш до мене святого отця, котрий заради тебе висуває мені незаперечні доводи. А втім, я запевнив його, що мушу з тобою порозумітися і що остаточне рішення залежить саме від тебе.

— Що ж я маю зробити, пане Високий Джоне? — запитала схвильована Емілі.

— Маєш повернути в небуття ту історію з яблуком. А потім, як і раніше, приходити до мене в гості. Бракує мені тебе, тебе й Ільзи, то якщо вже роблю тобі аж таку велику поступку, — принаймні мушу отримати взамін налагодження наших стосунків. Пригадай, якими дружніми вони були перед тією пригодою з яблуком.

— Але ж, пане Високий Джоне, я охоче приходитиму, лиш би тітка Елізабет мені дозволила.

— Скажи їй, як не дозволить, то вирубаю все до пня! А, крім того, ти повинна сама попросити мене не робити цього. Якщо проситимеш досить гарно, не рушу й жодного стовбура. В противному разі повалю все, незважаючи на священика, — рішуче скінчив Високий Джон.

Емілі зосередила думки, зібралася на силі… Склала руки, немов для молитви, піднявши вії, спрямувала погляд на Високого Джона, посміхнулася своєю чарівною усмішкою, що розквітала поступово (Емілі, на рівні інстинкту, вже володіла мистецтвом кокетування) й промовила:

— Прошу, пане Високий Джоне, — тут вона відкашлялася, — будь-ласка, залиште той чудовий гайок, який так люблю. Добре?

— Авжеж. Порядний ірландець завжди виконує те, що просить жінка. Це нас, ірландців, і занапастило. Ми завжди залежали від ласки чи неласки поближньої спіднички. Якби ти прийшла безпосередньо до мене, то здобула б те саме, що й завітавши до отця-пароха. Одначе мусиш дотримати другої частини нашої угоди. Яблука вже достигли, а щурів катма: забралися до пекла.

Емілі влетіла, як вихор, до кухні Місячного Серпа.

— Тітко Елізабет, Високий Джон не рубатиме гайок. Обіцяв не робити цього… Але натомість я маю вряди-годи навідувати його. Ти ж дозволиш мені, правда?

— Я думаю, ти ходила б до нього і без мого дозволу, — відказала тітка Елізабет. Але нині голос її був не такий суворий, як зазвичай. Вона ніколи не зізналась би, наскільки слова Емілі її втішили. Та весь її вигляд незаперечно свідчив про це.

— Ось лист до тебе. І я хотіла би знати, що це все означає.

Емілі схопила листа з цікавістю і занепокоєнням водночас.

Вперше вона отримала справжнього листа, листа — поштою, і це справило їй неабияке задоволення. Адресу було написано чітким енергійним почерком: Вельмишановна панна Емілія Стар, Місячний Серп, Чорноводдя. Але…

— Ти розкрила його! — вигукнула обурена Емілі.

— Аякже. Ти, панянко, не будеш отримувати листів без мого відома. Цікаво мені знати, з якого дива отець Кассіді пише до тебе, звідки це пішло? І що за дурниці наплетено в тому листі?

— Я ходила до нього в суботу, — визнала Емілі, бачачи, що шила в мішку вже не сховати. — Просила його вплинути на Високого Джона, щоб не допустити знищення гайка.

— Еміліє Берд Стар!

— Я одразу призналася, що є протестанткою, — сказала, майже викрикнула, Емілі. — Він розуміє все. Поводився, як звичайна людина. Я віддаю перевагу йому перед пастором Дейром.

Тітка Елізабет не відповіла. Хто приніс добру вістку, тому багато чого прощається. Обмежилася неприязним поглядом, та Емілі була занадто щасливою, аби зважати на це. Побігла з листом на горище і там взялася уважно читати.

«Перлиночко-Емілечко, — писав отець Кассіді. — Я бачився з твоїм приятелем і певен, що лісок твій буде врятований. Тож матимеш змогу стрибати там, як давніше, моя русалонько. Але, гадаю, ти маєш особисто попросити пана Саллівана зглянутись над любими твоїми деревами. І можеш бути спокійною: він — чоловік доволі розважливий. Треба тільки знати, що, коли і як. До речі, як там чується нова мова? Чи посувається твоя епічна поема? Сподіваюсь, ти вже не маєш клопоту з тим, щоб вивести „Дитя моря“ на чисту воду. Бувай і далі вірною приятелькою ельфів, а також твого захопленого шанувальника

Джеймса Кассіді

P.S. Бей тобі кланяється. Цікаво, як звучатиме „кіт“ вашою мовою? А втім, ти не знайшла звуків більш котячих, ніж у слові „кіт“, — хіба не моя правда?»

Високий Джон роздзвонював по всіх усюдах про звернення Емілі до отця Кассіді, сприймаючи цю подію як щось неймовірно потішне. Рода Стюарт висловила думку, мовляв, вона завжди знала, що Емілія Стар — дволика істота; панна Браунел заявила, що Емілі вже нічим і ніколи її не здивує; а доктор Барнлі називав її чортеням із дедалі сильнішим захопленням. Перрі сказав, що Емілі — «класна дівка», а Тедді пишався своєю ідеєю, адже то він порадив їй удатися по допомогу до отця Кассіді. Тітка Елізабет тримала все у собі, а тітка Лаура висловлювала думку, що вийшло на краще, однак могло бути гірше. Але хто ощасливив Емілі, так це кузен Джиммі.

— Мій сад був би знищений, а серце моє розбите, — сказав він. — Ти смілива й тямуща, Емілі. Я так тобі вдячний за те, що запобігла лихові.

Через місяць тітка Елізабет поїхала з Емілі до Шрусбері, щоб купити дівчинці зимове пальто. У крамниці зустріли отця Кассіді. Тітка Елізабет сухо вклонилася, а Емілі з радістю підбігла до нього.

— Що там чувати про диспензу з Ватикану? — пошепки запитав отець Кассіді.

Емілі вжахнулася: коли б це почула тітка Елізабет!.. Напевне, подумала б, нібито Емілі веде таємні перемовини з Папою Римським — перемовини, яких не вела й не може вести жодна добра пресвітеріанка, тим паче Мурреївна з Місячного Серпа, якщо вона, звісно, себе шанує. Втім, друга Емілі, що підсвідомо жила в ній, пишалася з таємного порозуміння між нею й священиком. Вона поважно кивнула головою, в очах засвітилося щире задоволення.

— Я отримала її без труду, — прошепотіла Емілі.

— Чудово, — відказав отець Кассіді. — Зичу тобі успіхів, і зичу від щирого серця! До побачення.

— Прощавай, отче Кассіді, — мовила Емілі, сприймаючи це прощання радше як своєрідну ланку в інтригах та змовах, ніж як звичайне «до побачення». І решту дня вона відчувала насолоду від цього тихого, небагатослівного порозуміння. Невдовзі отця Кассіді перевели до іншої парафії, та Емілі зберігала про нього спогади як про людину милу й таку, що розуміє ближніх своїх.

Розділ 20. Листи повітряною поштою

«Любий тату!

Нині серце моє кривавиться від болю й жалощів. Моя киця вранці сконала. Кузен Джиммі твердить, що її, вочевидь, отруїли. Ох, батьку мій милий, я так побивалася! То була така ніжна, ласкава кішечка! Я плакала, плакала, плакала без кінця. Тітка Елізабет обурилася: „Ти не зчиняла такого галасу, коли помер твій батько“. Які жорстокі, бездушні слова! Тітка Лаура була чулішою: „Не плач, дитино, я куплю тобі іншого котика“. Я бачу, вона теж не розуміє мене. Я не хочу іншого котика. А хоч би мала мільйон котів — все одно не замінять мені моєї киці.

Ми з Ільзою поховали її в гайку Високого Джона.

Я дуже вдячна Господу Богові, що земля ще не встигла промерзнути. Тітка Лаура подарувала мені коробку від взуття — домовинку для киці, — а ще невеликий сувій тонкого червоного паперу, в який ми загорнули нещасне тільце. На могилі поклали камінь, і я проказала: „Благословенний, хто помирає в Господі“. Коли ж розповіла про поховання тітці Лаурі, вона аж скрикнула: „Емілі, таж це жахливо! Ти не повинна була промовляти так над могилою кота“. А кузен Джиммі запитав: „Ти гадаєш, Лауро, що та невинна істота не є часткою Бога? Емілі любила це створіння, а всяка любов, поза сумнівом, є втішною Богові“. Тітка Лаура відказала: „Може, твоя правда, Джиммі. Але добре, що Елізабет не чула цього“.

Хай кузен Джиммі трохи не при своєму розумі (як подейкують), однак його розум є вельми глибоким і добрим.

Але ж, батьку, я почуваюсь такою самотньою, такою покинутою без моєї киці! Ще вчора, ввечері, вона бавилася зі мною, була ніжною і пестливою, а нині лежить мертва, схолола в гайку Високого Джона».

18 грудня

«Любий тату!

Я на горищі. Велителька Вітрів цієї ночі сильно гнівається на щось. Так сумовито висвистує за вікнами… Проте, як почула її вперше за сьогоднішній вечір, то блиснув мені „промінчик“. А чулася так, мовби угледіла щось таке, що діялося давним-давно, щось настільки прекрасне, аж була схвильована до глибини душі.

Кузен Джиммі каже, що падатиме сніг. Я тішуся. Люблю нічні хуртовини. Так приємно закутатись у ковдру і знати, що сніговиця до нас не сягне. Та, коли я обкутуюсь, тітка Елізабет говорить, мовляв, я кручуся. Як можна не відрізняти кутання від крутіння?!

Тішуся тим, що на Різдво буде сніг. Родинний обід Мурреїв сьогоріч відбудеться в Місячному Серпі. Наша черга прийшла. Торік обід відбувався в дядька Олівера, та кузен Джиммі занедужав на грип і не зміг поїхати, тож я залишилася з ним удома. Цього разу матиму змогу спостерігати за всім зблизька, і це сповнює мене радісного очікування. Опишу тобі потім усе, що побачу й почую, мій найдорожчий.

Мушу, батьку, щось тобі розповісти. Соромно, але, напевно, краще таки признатися. Минулої суботи справляли народини в Еллі Лі. Запросили й мене. Тітка Елізабет дозволила мені одягнути мою нову суконку з блакитного кашеміру. Дуже гарна суконка! Тітка Елізабет воліла спочатку, щоб кашемір був кольору темної бронзи, одначе тітка Лаура наполягла на блакитному. Я оглянула себе в дзеркалі й пригадала, як батько Ільзи сказав: „Була б навіть гарна, якби рум’янець на щічки“. І ну щипати себе за щоки, аж стали червоними. Червонощокою я виглядала значно краще, але так тривало недовго. Тож взяла червону вельветову квітку тітки Лаури й, зволоживши її, міцно натерла собі обличчя. І рушила на уродини. А там всі дівчата якось чудно поглядали на мене, втім, жодна не промовила ні слова — тільки Рода Стюарт хихотіла собі й хихотіла. Я вирішила раніше вернутися додому і вмитися, допоки мене побачить тітка Елізабет. Але випало так, що тітка Елізабет пішла до крамниці по якісь дрібнички, і ми зустрілися поблизу нашого дому. Вона придивилася до мене й спитала: „А що ти зробила з обличчям, Емілі?“ Згнітивши серце, я розповіла їй усе, тоді вона сказала поважно: „Хіба ти не розумієш, що принизила себе, Емілі?“ Саме це я й відчувала на святковому підвечірку в Еллі, тільки не вміла визначити словами. Тітка Елізабет, одначе, нітрохи не гнівалася. Веліла мені негайно вимити обличчя, а потім я чула (й не вірила власним вухам!), як вона голосно сміялася в комірці, оповідаючи мою пригоду тітці Лаурі. Ніколи не знатимеш, що спонукає до сміху тітку Елізабет. Кумеднішим було те, що Майк пішов за мною в середу на говіння до церкви, але ж тітка Елізабет не сміялася. Я зауважила його вже біля самої церкви, то взяла його на руки і з ним зайшла досередини. Тітка Елізабет не помітила нас. Коли ж пастор Дейр розпочав свою проповідь, Майк несподівано занявчав. Це прозвучало так лунко у великому порожньому нефі, що всі миттєво озирнулися на звук, тобто в мою сторону. Я почувалася винною і осоромленою. Не треба було й щік малювати: вони горіли пурпуром. Очі ж тітки Елізабет блищали зловісно. Пан Дейр не перервав молитви: він — глухуватий, тож нявчання не чув. Та всі інші добре чули й хихотіли собі стиха. По молитвах до нашої лавки підійшов пан Морріс і погнав Майка до виходу. Гнав завзято, аж чувся тупіт Майкових лап. Я тремтіла від страху, щоб він, бува, його не поранив, не вдарив ногою. Сама збиралася добряче вилаяти його назавтра, проте аж ніяк не бажала, щоб йому завдали якої шкоди. Врешті-решт, пан Морріс наздогнав бідолашного Майка і викинув його з церкви. Гонитва виглядала доволі потішно, але тепер я не сміялася зовсім — було мені то зимно, то гаряче — навпереміну.

Як повернулися додому після відправи, тітка Елізабет промовила з усією суворістю: „Я думаю, Емілі, сьогодні ти неабияк осоромила прізвище Муррей. Більше ніколи не підеш зі мною до церкви“. Мені прикро, що знову зганьбила Мурреїв, однак не дуже розумію, чим саме я завинила; крім того, зовсім не прагну говіти, бо це, відверто казати, нудно.

Але того вечора не було нудно, о ні, любий тату!

Ти зауважив, що я стала краще писати? Я вирішила писати кожен лист одним духом від початку до кінця, а тоді перевіряти за словником усі слова, що викликають сумнів. Іноді здається, мовби те чи те слово перевіряти непотрібно, тим часом не раз випадало мені переконатися, що писала його неправильно.

Ми з Ільзою припинили розмовляти нашою мовою. Каменем спотикання стали дієслова. Ільза не бажала їх відмінювати. Воліла, щоб для кожного способу й часу існувало окреме слово. Я заперечувала, що новостворена мова повинна бути як справжня людська мова, Ільза ж відповідала, мовляв, їй досить муки з англійською граматикою і щоб надалі я творила свою мову без неї. Мусила дати Ільзі спокій, а шкода: було так цікаво і так потішно говорити в школі таємною мовою. Не встигли навіть спантеличити нею французьких хлопців, бо в Ільзи боліло горло, і взагалі ми розмовляли „по-нашому“ тільки раз.

Цього тижня в школі точилися іспити. Загалом я склала їх добре, за винятком арифметики. Панна Браунел щось пояснювала, я ж подумки компонувала повість, отож, нічого не чула, отож, дістала погану оцінку. Моя повістина має заголовок „Таємниця Макферсона“. Куплю трохи паперу за гроші від проданих яєць, вшию ті аркуші до книги в оправі, подарованої кузеном Джиммі, й занотую на них свою повість. Адже з тими грошима я можу вчинити, як мені заманеться. А може, ставши дорослою, писатиму й повісті — не тільки поезії? Коли ж тітка Елізабет не дозволяє мені читати повісті! Як же навчуся писати їх? І ще одне мучить мене: ось я виросту, напишу повість, а що, як читацька публіка не зрозуміє, не оцінить її належним чином?

Кузен Джиммі каже, мовляв, якийсь чоловік у Поповому Ставі провістив йому скорий кінець світу. Маю надію, цього не станеться, поки встигну побачити на світі ще дещо.

Кілька днів тому ночувала в Ільзи, адже батько її поїхав у справах. Ільза тепер стає на молитву, ще й твердить, що здатна молитися довше, ніж я. Відказала їй, що це неправда, й далі молилася так довго, як довго була спроможна вигадувати моління. Звісна річ, могла би вдавати, без кінця вдавати, ніби молюся, але так було б нечесно. Подумала: ні, дочка Стара має бути чесною в усьому. Тож підвелася з колін і сказала: „Ти виграла“, — та Ільза не відповіла. Я обійшла ліжко, адже вона молилася, приклонивши коліна, з другого боку, і побачила, що Ільза поринула в сон. Коли ж розбудила її, вона взялася наполягати, мовляв, перемогла вона, бо могла би ще довго молитися, якби ненароком не заснула.

А коли вже обидві лягали спати, я вимовила їй багато такого, чого краще було б не казати. Навіщо ж казала? Сама не відаю.

На уроці історії панна Браунел читала нам про те, як сер Волтер Ралі мусив лежати в льосі чотирнадцять років поспіль. Перрі спитав: „А чи дозволялося йому інколи вставати?“ Панна Браунел покарала його за зухвалість, але ж він питав цілком поважно. Ільза розсердилася і на панну Браунел, бо та здійняла руку на Перрі, і на самого Перрі, бо ставить такі дурні запитання, мовби геть нічого не розуміє. Втім, Перрі каже, що колись таки напише книжку з історії, і там не буде таких невірогідних подробиць.

Добудовую в думці Розчарований Дім. Вмебльовую (гарно!) покої. Один — цілковито рожевий, інший — фіолетовий, ще інший — білий; є також покої сріблястий, блакитний і золотавий. Воліла би, щоб Розчарований Дім на Різдво був прикрашений „зіркою“. Без „зірки“ виглядає так сиротливо!

Ах, батьку, я саме подумала про щось дуже приємне: як виросту й напишу велику повість, і зароблю чималенькі гроші, то куплю Розчарований Дім і скінчу будову насправді. Тоді він не буде вже зватися Розчарованим.

Учителька недільної школи завдала Ільзі вивчити напам’ять двісті віршів зі Святого Письма. Та, коли Ільза принесла Біблію додому, доктор Барнлі вихопив книгу, кинув її на підлогу і став копати ногами. Пані Сіммс каже, Господь Бог покарає його за блюзнірство, але досі нічого лихого з ним не трапилося. Бідолашний! Він навісний, тому так погано вчинив.

Минулого тижня тітка Лаура взяла мене з собою на похорон пані Менсон. Люблю поховання. Вони такі мальовничі, такі драматичні!

Минулого ж тижня сконала моя свиня. То для мене велика фінансова втрата. Тітка Елізабет говорить, мовляв, кузен Джиммі її перегодував. Так чи так, а мені здається, я не повинна була називати її Високим Джоном.

Нині у школі малюємо карти (географічні). Рода Стюарт завжди отримує найкращі оцінки. Невже панна Браунел не помічає, як Рода притуляє друковану карту до шиби, зверху кладе чистий аркуш паперу й перемальовує з карти, що просвічується денним світлом. Я люблю малювати карти. Норвегія та Швеція виглядають, мов тигри; Ірландія — наче песик, що, відвернувшись від Англії, стоїть на задніх лапках, а передні тримає на рівні грудей; Африка скидається на великий шмат свинячої шинки. Дуже приємно малювати Австралію.

Ільза вчиться добре, навіть дуже добре. Каже, не дасть мені випередити її. Робить успіхи в декламації. Тітка Лаура неабияк її хвалить; мовила раз її батькові, що Ільзі варто дати вищу освіту. А доктор Барнлі відповів, що не збирається витрачати гроші даремно. При тім виглядав, як упир — так похмуро і люто!

Ox, як би мені хотілося, щоб доктор Барнлі любив Ільзу! Я така щаслива, що ти любив мене, тату!»

22 грудня

«Любий тату!

Сьогодні в школі тривав іспит. Все відбувалося дуже урочисто. Прийшли майже всі — всі, за винятком доктора Барнлі та тітки Елізабет. Дівчата одягнули найкращі свої суконки, я — ні. Ільза не має нової суконки, тож і я вдягнула стару, щоб вона почувалася не так ніяково. Тітка Елізабет, звісно, бажала, щоб я була в кращому вбранні, бо ж, як-не-як, представлятиму родину Мурреїв (як вона сама сказала), та коли пояснила їй, у чому річ, вона поглянула на тітку Лауру й дозволила.

Рода Стюарт висміює Ільзу й мене, втім, це мені не дошкуляє. Декламуючи вірш, вона зненацька запнулася на половині тексту — геть забула подальші слова. Ще й залишила вдома книжку з віршем. Я єдина змогла пригадати слова. Подивилася на неї з тріумфом, але зразу ж відчула себе на її місці — як страшно забути вірша протягом декламації, в присутності цілого товпища слухачів. А, крім того, йшлося про честь школи! Отже, стиха підказала їй наступні слова. І Рода якось таки дотягнула до кінця. Що найдивніше, милий тату, — тепер я не відчуваю до неї зненависті. Я радше прихильна до неї, і це набагато приємніше почуття. Дуже прикро ненавидіти когось.»

28 грудня

«Любий тату!

От і минуло Різдво. Було дуже гарно. Ще ніколи не бачила стільки доброго заразом. До нас на різдвяний обід приїхали дядько Воллес, і тітка Єва, і дядько Олівер, і тітка Едді, і тітка Рут. Дядько Олівер не привіз жодного зі своїх дітей — я була розчарована. Завітали також доктор Барнлі з Ільзою. До вечері всі переодяглися. Тітка Елізабет одягнула ту свою чорну шовкову сукню з мереживним коміром. Виглядала дуже ладно, я мимоволі пишалася нею. Приємно ж, коли наші рідні добре виглядають, навіть якщо їх не любиш. Тітка Лаура вдягнула сукню з бронзового шовку, а тітка Рут — сіру. Тітка Єва була вельми елегантною в сукні зі шлейфом.

Я одягнула кашемірове плаття, те саме, блакитне, і вплела у волосся блакитну стрічку. Тітка Рут на мій вигляд покивала головою і сказала: „Ти виросла, Емілі! Маю надію, тепер ти чемніша.“

Але насправді не мала такої надії — було видно. Одразу звернула мою увагу на те, що шнурок на моїм черевичку розв’язався.

— Тепер вона виглядає краще, — визнав дядько Олівер. — Не здивуюсь, якщо виросте красивою, здоровою дівчиною. Попри все…

Тітка Єва зітхнула й похитала головою на знак сумніву. Дядько Воллес не сказав нічого, тільки потиснув мені руку. Його долоня — зимна, немовби він — риба. Я ненароком наступила на шлейф тітки Єви, й тітка Рут не оминула сказати: „Яка ж ти незносна дитина, Емілі!“ Відтак зайшла тітці Рут за спину й показала їй язика. Дядько Олівер гучно сьорбає, коли їсть юшку. До святкового обіду ми видобули все срібне начиння, що зберігається в Місячному Серпі. Кузен Джиммі ділив смаженого індика і поклав мені зразу два шматки грудинки, бо знає, що я полюбляю біле м’ясо. Тітка Рут зауважила: „Коли я була малою дівчинкою, то вдовольнялася індичим крилом“. Тоді кузен Джиммі додав мені ще один кусень білого м’яса. Тітка Рут наразі замовкла, а по хвилині-другій мовила навпростець: „Я бачилася в Шрусбері з твоєю вчителькою, Емілі, й не вельми добрі речі про тебе почула. Була б ти моєю дочкою — гадаю, почула б іншу оцінку, не таку негативну“.

„Добре, що я не твоя дочка“, — подумала я. Але вголос не виповіла, бо тітка Рут додала ще: „Будь ласка, Емілі, не дивись на мене такими дурними очима, коли я звертаюсь до тебе“. А дядько Воллес докинув: „Шкода, що в неї такий нерозумний вираз обличчя“.

„Ви зарозумілі, деспотичні й безчесні!“ — вигукнула я подумки. А от доктор Барнлі такі речі завжди говорить вголос.

„Он чорнильна пляма в неї на пальці“, — знов озвалася тітка Рут. (Перед обідом я писала вірша).

І тут сталося щось неймовірне. Рідні завжди готують нам несподіванки. Озвалася тітка Елізабет: „Прошу тебе, Рут, і тебе, Воллес, нарешті лишити цю дитину в спокої“. Я вухам своїм не повірила. Тітка Рут була незадоволена, але в спокої мене лишила — тільки обурено засопіла, коли кузен Джиммі додав мені ще один кусень білого м’яса.

Поза тим, обід видався добрим і милим. Коли прийшла черга на пудинг, всі почали розмовляти, а я з насолодою слухати. Розповідали різні історії й кумедні випадки з життя Мурреїв. Навіть дядько Воллес сміявся, а тітка Рут оповідала всяку всячину про мою двоюрідну бабцю Ненсі. Розповіді були іронічними, але цікавими. Тітка Елізабет вийняла з шухляди вірша, написаного й присвяченого тітці Ненсі її нареченим, як була ще зовсім молодою. Виголосити вірша взявся дядько Олівер. Тітка Ненсі, вочевидь, була дуже вродливою. Цікаво, чи хтось напише колись вірша на мою честь? От, якби носила гривку, то, може, такий би знайшовся. Я спитала: „А тітка Ненсі й справді була такою красивою?“ Відповів дядько Олівер: „Ймовірно, була — сімдесят років тому“, а дядько Воллес додав: „Вона тримається добре, либонь, доживе до ста літ“, — на що дядько Олівер відказав: „Вона так звикла жити, що взагалі не помре — житиме вічно“.

Доктор Барнлі розповів історію, котрої я не збагнула. Відтак дядько Воллес задивився у вікно, а дядько Олівер поквапився затулити вуста серветкою. Тітка Едді та тітка Єва скоса перезирнулися й, посміхаючись, опустили очі — кожна у свою тарілку. Обличчя тітки Рут скривилося, неначе від глибокої образи, а тітка Елізабет холодно позирнула на доктора Барнлі й сказала: „Мені здається, ви забули, що тут присутні діти“. Доктор Барнлі відповів дуже чемно: „О, прошу вибачення, Елізабет“. Він уміє поводитись, як справжній джентльмен, — якщо захоче. І навіть гарний на вроду, коли одягнений по-святковому і чисто виголений. Ільза каже, мовляв, пишається ним, навіть тоді, коли батько виявляє до неї нехіть.

Після обіду роздавали подарунки. Ще одна Мурреївська традиція! У нас не буває ні Різдвяної ялинки, ні панчох на комині — зате довкола столу обносять великий пиріг, а в ньому сховано подарунки зі стрічками, на яких написано імена осіб, що їм призначено той чи той дарунок. Це дуже потішно. Всі родичі подарували мені речі корисні — всі, за винятком тітки Лаури. Її подарунок — флакон парфумів. Я обожнюю його. Так люблю різні пахощі! Тітка Елізабет, однак, не схвалює вживання парфумів. Вона подарувала мені новий фартух, і мушу ствердити з удячністю, що він аж ніяк не скидається на „ляльковий“. Тітка Рут піднесла мені Новий Завіт, при цьому сказавши: „Маю надію, Емілі, — ти читатимеш цю Книгу щодня потроху, аж доки прочитаєш її до кінця“. „Але ж, тітко Рут, я прочитала Новий Завіт разів із дванадцять (це правда) — і просто обожнюю деякі уступи!“ „Святе Письмо не читають, мов якусь повістину“, — холодно й повчально відказала тітка Рут. Дядько Воллес та тітка Єва подарували мені рукавички, а дядько Олівер з тіткою Едді — цілого долара, і то новісінького, срібного, блискучого. Кузен Джиммі подарував гребінця — чесати волосся. Перрі залишив мені шовкову закладку для книжок. Він сам мусив полишити нас і провести Святвечір зі своєю тіткою — Томасою. Але мені вдалося зберегти для нього трохи горіхів та родзинок. Я подарувала йому і Тедді носовички (носовичок для Тедді був дещо гарнішим), а Ільзі — гребінця. Купила те все сама — за гроші від продажу яєць. (Тепер нескоро матиму власні гроші, бо курка моя перестала нестися). Всі були задоволені, а дядько Воллес навіть посміхався до мене. Коли посміхався, то здавався не таким відразним.

Після обіду й роздавання подарунків ми з Ільзою бавилися в кухні. Згодом була ще розкішна вечеря, та всі їли мало, бо забагато з'їли на обід. Тітці Єві боліла голова, а тітка Рут висловила своє здивування, навіщо тітка Елізабет готує такі „щедрі“ ковбаски. Однак інші були в доброму гуморі; тітка ж Лаура тільки підтримувала цей настрій. Вона вміє всіх розвеселити. А насамкінець дядько Воллес промовив (ще один Мурреївський звичай): „Тепер пом’янімо всіх, хто вже відійшов“. Мені сподобався тон, яким було сказано ці слова, — урочистий і сповнений шляхетної простоти водночас. У такі хвилини я щаслива, що в моїх жилах тече кров Мурреїв. Я згадала про тебе, мій любий тату, про маму, про бідолашну мою кицю й прабабцю Муррей, про жовтий зошит, спалений через тітку Елізабет. Для мене він був неначе живою особою. Врешті-решт, ми склали руки й заспівали побожного гімну, а відтак усі роз'їхалися. Я вже не чулася поміж Мурреїв чужою. Ми з тіткою Лаурою проводжали гостей до саней. Тітка Лаура, обнявши мене рукою, мовила: „Твоя мама, Емілі, і я кожного Різдвяного вечора стояли отак на ґанку й проводжали гостей“. Сніг рипів під полоззям, дзвоники на санях дзеленчали сріблисто, а на покрівлях господарчих будівель у місячному сяйві блищала паморозь. Усе видавалося таким гарним, таким милим (дзвоники, паморозь і ця чарівна білина зимової ночі), аж кінець-кінцем навідав мене „промінчик“, і це було найкращим, достоту безцінним.»

Розділ 21. «Романтично, але неприємно»

У Місячному Серпі сталися певні події, оскільки Тедді Кент сказав Ільзі Барнлі комплімент, а Емілі Стар це не вельми сподобалося. Бувало, цілі держави руйнувалися з тієї самої причини.

Тедді катався на ковзанах у Чорноводді — запросив на ковзанку й обох дівчат. Але жодна не мала ковзанів. Про Ільзу ніхто, як належить, не дбав, тому й не купував їй ковзанів, а щодо Емілі, то тітка Елізабет не схвалювала ковзання — мовляв, цей спорт не для дівчат, до того ж, панни з Місячного Серпа ніколи не ковзали. Тітка Лаура дотримувалася протилежного погляду: ковзання, ймовірно, стало би добрим, корисним спортом для Емілі й, що не менш важливо, зберігало б її взуття від надміру швидкого стирання, бо ж дівчинка, ходячи по кризі, ковзалася просто на підошвах. Жоден із наведених аргументів не переконав тітку Елізабет, а останній лише спонукав її заборонити Емілі ковзатися в черевичках. Дівчинка сильно тим переймалася. Пожалілася батькові: «Ненавиджу тітку Елізабет. Вона геть несправедлива. Хоч би раз повелася шляхетно!»

Втім, одного разу доктор Барнлі, ледь прочинивши двері до кухні, всунув голову й запитав гостро:

— Що я чую, Елізабет? Ти не дозволяєш Емілі ковзатися? Але чому?

— Взуття псується, — лаконічно відповіла Елізабет.

— Дозволяй же їй ковзатися досхочу! Вона мусить багато часу проводити на свіжому повітрі. Й спати повинна просто неба, — тут лікар чи не вороже подивився на Елізабет.

Елізабет аж трусилася, коли доктор Барнлі покидав Місячний Серп. Знала його недоладні погляди щодо запобігання сухотам. Бажаючи вмилостивити його, вона дозволила Емілі ледь не цілими днями гуляти на свіжому повітрі, аби лиш не докучав їй розмовами про спання з відчиненими вікнами, бо саме це мав на увазі доктор Барнлі, говорячи про сон «просто неба».

— Він більше турбується про Емілі, аніж про власну дитину, — зауважила Елізабет, звертаючись до Лаури.

— Ільза здорова, — відказала з усміхом Лаура. — Була би кволим дитям, Аллан простив би їй те, що… що вона є дитям своєї матері.

— Тсс… — Елізабет приклала вказівного пальця до вуст. Але було вже запізно. Емілі, що саме заходила до кухні, почула слова тітки Лаури й цілий час міркувала над ними в школі. Чому це Ільзі можна простити чи не простити те, що вона є дочкою своєї матері? Таж будь-яка людина є сином або дочкою своєї матері, й Ільза не виняток! Де ж тут переступ? Емілі так ревно розгадувала цю таємницю, що була геть неуважною на уроках, відтак наразилася на дошкульну іронію панни Браунел.

Однак вернімося до Чорноводдя, де Тедді, об’їхавши ковзанку по колу, саме провадив Емілі до лавки, на якій чекала Ільза. Її золотаве волосся творило неначе ореол над білосніжним чолом. Щоки зарожевілися, а очі блищали двома діамантами. Артистична натура Тедді не могла залишитися байдужою до Ільзиної вроди — він замилувався нею.

— Хіба Ільза не гарна на вроду? — спитав Тедді.

Емілі не відала ревнощів. Не те її вразило, що хтось хвалить Ільзу. Та, однак, щось їй справляло прикрість.

Тедді дивився на Ільзу зі щирим захопленням. «Його засліплює, — гадала Емілі, — це мерехтливе у сонячному сяйві золото Ільзиного волосся».

«Коли б я мала гривку на чолі, Тедді й мене вважав би красивою», — подумала вона з гіркотою. Звісно, темне волосся не таке гарне, як світле. Однак у мене занадто високе чоло, всі це говорять. А на портретику, мальованому Тедді, я виглядаю ладною, бо він прикрив мені чоло кількома локонами.

Це не в жарт її схвилювало. Дорогою додому її переслідували чорні думки; під час вечері нічого не їла, бо не мала гривки на чолі. Ця кількамісячна туга за гривкою нараз повстала в її серці з подвійною силою. Знала, проте, що тітку Елізабет нічим не вблагати. Роздягаючись перед сном, вона стала на кріселко, аби поглянути на своє віддзеркалення у свічаді, й спустила кілька пасмечок собі на чоло. Ефект був блискучим, вражаючим — принаймні, в очах Емілі. Раптом їй спало на думку: а що, як самій підрізати собі волосся, щоб вийшла гривка? Хвилина, не більше — і вже по всьому. І що ж тоді може вчинити тітка Елізабет, будучи поставленою перед фактом? Певна річ, вона страшенно розгнівається і, поза сумнівом, призначить їй те чи те покарання. Зате гривка залишиться гривкою, у кожному разі, допоки не підросте.

Стиснувши зуби, Емілі пішла по ножички. Вернувшись, гребінцем поділила волосся надвоє. Орудувала ножичками не більше хвилини. Чорні кучері падали на підлогу. І невдовзі мала вже омріяну гривку. Це суттєво змінило характер її обличчя: зробило його чи не визивним і дуже загадковим. Емілі з тріумфом дивилася на своє віддзеркалення.

І враз пойняв її страх. Ой, що ж вона накоїла?! Як буде гніватись тітка Елізабет! Раптово пробудилося й сумління — стало мучити дівчинку, і то жорстоко. Негоже було так чинити, негоже. Не слід було підрізати волосся заради гривки, якщо тітка Елізабет не дозволяє. Тітка Елізабет прихистила її, створила у Місячному Серпі домашнє вогнище… втім, Рода Стюарт говорила в школі, мовби Емілі проживає тут лише «з ласки». Все одно: вона відплатила тітці за «ласку» непослухом і невдячністю. Дочці Стара таке аж ніяк не личить. У панічному страсі, мучена докорами сумління, Емілі знову схопила ножички й заходилася втинати волосся аж до шкіри. Ставало гірше й гірше! Було видно, що на цім чолі лежала гривка, тепер обтята, знищена. Тож гніву тітки Елізабет таки не вдасться уникнути. І, на додаток до всього, вона перетворила себе на потвору, страховище. Емілі зайшлася плачем, позбирала з підлоги обрізані кучері, кинула їх до кошика з паперовим сміттям, загасила свічу й шмигнула під ковдру саме тоді, як тітка Елізабет заходила до спальні.

Емілі сховала обличчя в подушку — вдавала, неначе спить. Боялася, що тітка Елізабет про щось запитає і в очікуванні відповіді спрямує погляд на неї. А згідно з традицією Мурреїв, людині, до якої говориш, належить дивитися просто у вічі. Щоправда, в опочивальні було темно, хоч в око стрель. Емілі зітхала й переверталася з боку на бік. У ліжку під ковдрою лежала пляшка з гарячою водою, та ступні дівчинки були майже крижаними, бо не сміла притулити їх до пляшки. Невдячний неслух — вона негідна була такої приємності.

— Перестань нарешті крутитися, — пробурчала тітка Елізабет.

Емілі перестала крутитися. Але душею не заспокоїлася. Не брав її сон. Причиною могли бути як захололі ноги, так і роз’ятрене сумління. Аж тремтіла на думку про завтрашній день. О, тітці Елізабет буде на що подивитися! Швидше б настало оте завтра. І щоб усе вже було позаду! Емілі на мить забулася й різко перевернулася на другий бік.

— Чому ти сьогодні така неспокійна? — спитала тітка Елізабет, вельми незадоволена. — Може, змерзла?

— Ні, тітко Елізабет.

— Ну, то спи. Не зношу твого крутіння-вертіння. Точно так, ніби в ліжку маю вугра! О, Боже!

Тітка Елізабет, і собі доволі шпарко перевертаючись на другий бік, ненароком торкнулася ногою закрижанілої ніжки Емілі.

— Боже мій, дитино, в тебе ноги, мов ті бурульки. Ось, маєш пляшку — мерщій притули їх до неї.

Тітка Елізабет посунула пляшку до ніг племінниці, а та, мов кішка, притулила закляклі пальчики до ще гарячої посудини. Як приємно, як тепло, яка насолода!

І враз Емілі збагнула, що неспроможна чекати аж до ранку.

— Тітко Елізабет, я маю дещо на своїй совісті, й мушу тобі признатися…

Тітка Елізабет почувалася вельми стомленою і сонною, тож не мала найменшого бажання вислуховувати нічну сповідь. Озвалася не надто приємним тоном:

— Що вичворила цього разу?

— Підрізала собі волосся, щоб вийшла гривка, тітко Елізабет.

— Гривка?

Тітка Елізабет сіла на ліжку.

— Але потім обрізала його дощенту, — поспіхом проказала Емілі. — Обстригла волосся аж до шкіри.

— Що за страховище ти з себе зробила! — вигукнула тітка Елізабет, немилосердно скрививши обличчя. — Ще ніколи не бачила такої бридкої пики, як оце твоя. А, крім того, ти вчинила украй неподобно.

Цього разу Емілі цілком погоджувалася з тіткою Елізабет, що траплялося далеко не завжди.

— Я дуже шкодую, що скоїла це, — мовила вона з благальним поглядом.

— Будеш вечеряти в комірці протягом цілого тижня, — оголосила свій присуд тітка Елізабет. — І не поїдеш зі мною на тому тижні до дядька Олівера. Я обіцяла йому взяти тебе з собою. Але не можу взяти того, хто виглядає страхопудом.

То був жорстокий присуд. Емілі дуже тішилася, що відвідає оселю дядька Олівера. А втім, найгірше було позаду. Ноги її починали зігріватися. Вирішила скинути з серця ще один тягар, коли вже взялася сповідатись.

— І ще в одному повинна тобі признатися, тітко Елізабет…

Тітка Елізабет одвернулася, щось бурмочучи. Емілі сприйняла це бурмотіння як згоду її вислухати.

— Тітко Елізабет, ти пам’ятаєш ту книжку, що я знайшла в доктора Барнлі й принесла додому? Я спитала тебе, чи можна мені читати її? Назва була такою: «Історія Генрі Есмонда». Ти поглянула на обкладинку й заявила, що не маєш нічого проти. Тож я прочитала її. Але ж, тітко Елізабет, то не була історична книжка — то був роман, і я знала це, приносячи книжку додому.

— Таж я заборонила тобі читати романи, Еміліє Стар. Це лихі книжки, що занапастили не одну душу.

— То було так нудно, — боронилася Емілі (так, ніби нечестивість і нудність не можуть іти в парі). — А, до того ж, поки читала, почувалася такою засмученою. Там кожен кохає недозволеною, гріховною любов’ю. Тому я вирішила, тітко Елізабет, ніколи не закохуватись. Бо це спричиняє надто багато ускладнень.

— Не говори про те, чого не розумієш і про що дітям зарано думати. Ось результат читання романів! Скажу докторові Барнлі — нехай замикає свою бібліотеку на ключ.

— О, не роби цього, тітко Елізабет! — закликала Емілі з пафосом. — Там більше немає романів. А є така цікава книжка! Про те, що всередині нас. Я дійшла вже до розділу про печінку та її недуги. І картинки такі цікаві. Дозволь мені дочитати.

Та це ще гірше, ніж роман! Тітка Елізабет була страшенно обурена. Не можна читати про внутрішні органи!

— Тобі не соромно, Еміліє Стар? Ні? В такому разі мені соромно за тебе. Малим дівчатам до подібних книжок зась!

— Але чому, тітко Елізабет? Я маю в нутрі печінку чи ні? І серце, й легені, й шлунок, і…

— Годі, Емілі. Ні слова більше.

Емілі засинала в зажурі. Жалкувала, що пом’янула тітці про «Есмонда». Бо знала: вже не матиме змоги дочитати ту іншу, медичну книжку. І сталося, як гадалося: бібліотеку доктора Барнлі відтоді замкнено було на ключ, а сам доктор суворо заборонив їй та Ільзі входити до кабінету. Оголошуючи свою заборону, перебував у кепському настрої, адже почув доволі прикрі слова від Елізабет Муррей.

Емілі не дано було швидко забути про свою злощасну гривку. У школі над нею збиткувалися, а тітка Елізабет, щоразу як зупиняла погляд на її обличчі, промовисто дивилася на чоло. Зневага цього погляду палила соромом обличчя дівчинки. Попри те, коли волосся почало відростати й кучерявитись над чолом, Емілі відчула неабияку втіху. Гривка стала фактом доконаним, отже, неспростовним. А врода дівчинки від цього лише виграла — виграла безсумнівно. Емілі, однак, розуміла, що тільки-но волосся відросте ще більше, тітка Елізабет велить зачесати його назад. Але наразі вона тішилася своєю вродою.

Гривка перебувала якраз у повному розквіті, коли надійшов лист від двоюрідної бабці Ненсі.

Лист був адресований тітці Лаурі (тітка Ненсі й тітка Елізабет не дуже між собою ладили). «Як маєте фотографію тієї дитини, Емілі, то пришліть мені, — писала тітка Ненсі. — Власне, вона сама мене не цікавить. Адже вона дурненька; знаю, що дурненька. Я хочу побачити, як виглядає дочка Джульєтти. Ну, і того красунчика Дугласа Стара. Бо він таки був красунчик. Якими ж дурноверхими були ви всі, коли здіймали такий галас через те, що Джульєтта втекла до того парубка. Якби ви обидві, і ти, й Елізабет, так само замолоду втекли, кожна зі своїм коханим, було б ліпше для вас обох».

Емілі цього листа не показали. Відбувши довгу нараду, тітки повідомили Емілі, що повезуть її до Шрусбері, аби сфотографувати на прохання тітки Ненсі. На Емілі це справило сильне враження. Убралася в свою кашемірову суконку, а тітка Лаура пришила до ліфу невеличке мереживне жабо й дозволила прикрасити шию венеційським намистом. З такої нагоди Емілі навіть купили нові черевички на ґудзиках.

«Як добре: мене зніматимуть, коли я ще маю гривку», — раділа Емілі.

Та в роздягальні фотографа тітка Елізабет зачесала коротке волося Емілі назад, ще й приколола маленькими шпильками.

— Ох, прошу тебе, тітко Елізабет, дозволь мені сфотографуватися з гривкою, — благала Емілі. — Тільки сфотографуватися. А потім я сама зачешу її назад.

Тітка Елізабет лишилася невблаганною. Гривку зачесали на тім’я, зробили знімок. Тітка Елізабет була задоволена результатом.

— Виглядає на знімку понуро. Зате охайно. Крім того, я бачу на цій світлині Мурреївські риси, яких донині не помічала, — говорила вона до тітки Лаури. — Це сподобається Ненсі. Вона-бо дуже чутлива до таких речей, хоч і приховує це під личиною шорсткості й байдужості.

Емілі з превеликою охотою жбурнула б усі фотографії в полум’я. Не зносила їх, бо, дивлячись на своє зображення, відчувала огиду до себе самої. Все її обличчя виглядало одним суцільним чолом. Тітка Ненсі на підставі тієї світлини зробить висновок, що вона, Емілі, ще тупіша, ніж тітка собі гадала. І коли тітка Елізабет веліла Емілі віднести фотографію на пошту й відправити за адресою, дівчинка негайно зметикувала, що їй робити. Піднялася на горище й видобула зісподу отоманки свій портрет, виконаний Тедді акварельними фарбами. Величина портрету виявилася майже тотожною величині фотографії. Емілі безжально подерла фотографічне зображення на дрібненькі клаптики й запхала їх ногою під отоманку.

— То не я, — сказала вона рішуче. — Виглядаю понуро, адже мені недобре, понуро мені на душі. Причина — гривка… Але зазвичай не виглядаю понурою, тож це непорядно — висилати комусь ту світлину й видавати за мій портрет.

По тому, вклавши малюнок Тедді до картонного пакету, сіла й написала супровідного листа.

«Люба двоюрідна бабцю Ненсі!

Тітка Елізабет доручила мені послати тобі мою фотографію, однак мені той знімок не подобається, бо виглядаю на ньому занадто кепсько. Тому висилаю тобі інший портрет моєї особи. Цей портретик намалював художник, що з ним я дружу. Саме так я виглядаю, коли посміхаюся, а на чолі в мене гривка. Я тільки позичаю тобі мій портет — подарувати не можу, бо вартість його дуже висока.

Покірна твоя небога

Емілія Берд Стар

P. S. Я не така дурепа, як тобі здається.

Е. Б. С.

P. S. 2. Я взагалі не є дурепою».

Емілі вклала листа до пакету, тим самим незумисне ошукуючи поштарів, і вийшла з дому, щоб відправити посилку. Та зітхнула з полегкістю, лише виходячи з пошти. Дорога додому видалася їй дуже приємною. Навколишні краєвиди приязно посміхалися до неї. Й Емілі заходилася складати вірша про весну. Чи є хоч один справжній поет, який не оспівав би весни бодай в одному своєму творі?

Вона настільки поринула у творчість, що геть не помітила чудної постаті, що поволі до неї наближалася. І зненацька опинилася віч-на-віч із старою, згорбленою жінкою — ох, якою ж старою!

— Я — Томаса, тітка Перрі, — назвалася старенька.

— Ага! — Емілі одразу заспокоїлася. Вже не боялася старої. — Як поживаєте? — запитала, прагнучи бути чемною.

— Ввічлива й не надто горда, — зробила висновок тітка Томаса, з цікавістю приглядаючись до Емілі. — Я була в тому великому домі — принесла пару панчох для мого хлопця, — але хотіла побачити тебе.

— Мене? — здивувалася Емілі.

— Так, тебе. Хлопець багато про тебе говорить, і в моїй голові постав план. Але хочу пересвідчитись на власні очі, перш як позбутися своїх грошей. Тебе звуть

Емілія Берд Стар, а властиво ти — Муррей. Чи вийдеш заміж за мого Перрі, якщо дам йому відповідну освіту?

— Я?! — Емілі сторопіла. Цей вигук — було єдине, на що вона спромоглася. Чи, може, вона снить? Невже це відбувається наяву?

— Так, ти. Ти ж бо наполовину Муррей, і для Перрі це був би великий крок уперед. Він парубок хоч куди, і з часом стане багатієм і господарем усієї околиці. Однак не витрачу на нього ані цента, допоки не даси йому слово стати його дружиною.

— Тітка Елізабет не дозволить! — викрикнула Емілі, надто перелякана, щоб відмовити старій від свого власного імені.

— Якщо ти хоч трохи Муррей, то зможеш сама вибрати собі чоловіка, — мовила тітка Томаса, до такої міри наближаючи своє лице до обличчя Емілі, аж її кущисті брови торкнулися носа дівчинки. — Обіцяй, що одружишся з моїм небожем, і я пошлю його вчитися до гімназії.

Емілі не здатна була й слова промовити. Не годна була і втекти — стояла, наче вкопана. Чекала, коли цей прикрий сон розвіється.

— Обіцяй! — наполягала тітка Томаса, вдаряючи ковінькою об камінь.

Емілі була налякана до такої міри, що прагнула тільки знову владати своїми ногами й таким чином дістати змогу рятуватися втечею. Ту мить, одначе, з поближнього рівчака вискочив… Перрі. Був зовсім блідий од гніву — без жодної шани схопив свою тітку за плечі.

— Негайно вертайся додому! — велів їй злісно.

— Мій любий, — лагідно мовила тітка Томаса. — Я намагаюсь зробити для тебе щось дуже добре. Я прошу її вийти за тебе заміж, коли…

— Я сам зумію освідчитись! — Роздратування Перрі дедалі росло. — Ти здатна лише зіпсувати все. Вертайся, кажу тобі, — вертайся додому!

Тітка Томаса ображено похитала головою.

— Добре. Я знаю, що мені в цьому житті залишається. Але знай і ти: не буде Мурреївни — не буде і грошей.

Коли стара зникла за вигином стежки, Перрі обернувся до Емілі. З блідого лице його стало пурпуровим.

— Не зважай — вона божевільна, — сказав він. — Та, коли стану дорослим, проситиму твоєї руки. Це — річ певна. Але…

— Це неможливо. Тітка Елізабет…

— Ех, тоді вона дасть свою згоду. Бо на той час я стану прем’єр-міністром Канади.

— Але я цього не чекатиму. Кажу тобі з певністю — не чекатиму.

— Ні, чекатимеш. Ставши дорослою, чекатимеш. Ільза гарніша від тебе — це правда, — я й сам, одначе, не відаю, чому волію тебе, а не її.

— Ніколи не звертайся до мене з такими словами! — веліла Емілі з підкресленою гідністю.

— Гаразд. Лишень, коли станемо дорослими… Мені соромно не менше, ніж тобі, — говорив Перрі. — Але мусив признатися тобі, коли вже тітка видала мене з головою. За це не можна мені дорікати, отож, і не дорікай. Одначе пам’ятай: колись я проситиму твоєї руки. І, здається мені, Тедді Кент учинить те саме.

Емілі вже відходила, і жвавим кроком, але, почувши про Тедді, зупинилася й озирнулася.

— Якщо він мені освідчиться, я вийду за нього заміж.

— Якщо ти зробиш це, я голову йому зітну! — крикнув розлючений Перрі.

Емілі твердим кроком рушила додому. Прийшовши, піднялася на горище — обміркувати все, що почула.

«Це було романтично, але неприємно», — ось якого висновку вона дійшла. А вірш про весну так і залишився невикінченим.

Розділ 22. Запрошення

Од тітки Ненсі не надійшло ні відповіді, ні навіть простого підтвердження, що фото (чи то пак мальований портрет Емілі) вона справді отримала. Тітки Елізабет і Лаура, знаючи вдачу та звички тітки Ненсі, не дивувалися її мовчанці, та Емілі зажурилася. Може, тітці Ненсі не сподобалося те, що вона зробила? А може, вирішила, що Емілі занадто дурна, аби гаяти на неї час?

Емілі написала тітці Ненсі дуже люб’язного, дуже шанобливого листа, в якому, однак, енергійно протестувала проти закиду щодо своєї глупоти й ледве не вимагала відповіді. Ясна річ, вона не посміла цього листа відіслати. Натомість ретельно склала його і сховала в отоманці, поруч із листами до батька, після чого забула про тітку Ненсі. Коли ж раптом… від старенької прийшов лист.

Елізабет і Лаура розмовляли на цю тему, геть забувши про Емілі, що сиділа на порозі кухні. Дівчинка саме уявляла себе в салоні королеви Вікторії. У білому вбранні, вона схилялася поцілувати королевину руку, аж тут її мрії перетяв різкий голос тітки Елізабет:

— Як ти гадаєш, Лауро, дозволити Емілі відвідати тітку Ненсі?

Емілі наставила вуха. Яким то вітром повіяло нині?

— Судячи з її листа, вона прагне побачити Емілі зблизька, — відповіла Лаура.

Емілі вжахнулася.

— Примха. Примха, та й годі. Ти ж знаєш, які в неї бувають забаганки. Поки Емілі приїде, забаганка мине.

— Так, але, з іншого боку, якщо не пошлемо до неї дитини, вона нам цього не пробачить — нам або навіть Емілі. Образа буде страшенна. Треба дозволити Емілі — хай спробує щастя…

— Не розумію, про яке щастя ти говориш. Якщо тітка Ненсі, окрім своєї річної ренти, має якісь гроші — а цього ніхто не знає напевно, хіба Кароліна — так от, якщо вона має гроші, то все залишить Прістам. Леслі Пріст — її улюблениця. Тітка Ненсі завжди віддавала перевагу рідні свого чоловіка перед своєю власною. Емілі може сподобатись їй, адже вони між собою схожі — обидві нудні. А тобі відомо, як вони висловлюються про наш рід — вона і та огидна Каролін.

— Емілі надто юна, аби зрозуміти, — м’яко заперечила Лаура.

— Я розумію більше, ніж вам здається! — гукнула Емілі від порогу.

Тітка Елізабет від несподіванки здригнулася.

— Емілі Стар, ти ще не втямила, що підслуховувати не можна?

— А я не підслуховувала. Гадала, ви знаєте, що я тут присутня. Хіба я винна, що мої вуха — чують? Чому ви не шепотілися? Коли шепочетесь, я знаю, що у вас таємниці, й тоді силкуюся не чути. То я маю їхати в гостину до тітки Ненсі?

— Ми ще нічого не вирішили, — холодно відповіла тітка Елізабет. І раніше, як за тиждень, Емілі нічого не довідалася. Сама не знала — чи має охоту їхати, чи ні. Тими днями тітка Елізабет заходилася виготовляти сир (Місячний Серп славився своїми сирами), а Емілі зацікавлено спостерігала, була достоту поглинута цим процесом. Так само, як забавами з Ільзою, Тедді та Перрі. Розігрували «Сон літньої ночі» — розігрували захоплено. Тедді з неабияким артистизмом розмалював старі вітрила, невідь де роздобуті Перрі, — вони стали правити за декорації; Ільза з паперу звичайного і цигаркового виготовила театральні строї; а Емілі дещо переробила п’єсу Шекспіра, пристосувавши її до місцевих умов та обставин. Далі поділили між собою ролі: Емілі грала Титанію і Гермію, а також цілий гурт добрих чарівниць, Ільза — Іполіту й Гелену, і так само добрих чарівниць, хлопці ж робили те, чого вимагав діалог у тому чи тому епізоді. Тітка Елізабет не відала про ці забави. А якби дізналася, то хутко поклала б їм край, бо вважала всілякі театральні видовища чимось гріховним. Тітку ж Лауру втаємничили у змову, так само, як кузена Джиммі та Високого Джона.

Полишити це все бодай на короткий час було б доволі прикро, та, з іншого боку, Емілі страшенно кортіло познайомитися з тіткою Ненсі й побачити її оселю в Поповому Ставі. Оце «з другого боку» перемагало: вона радше поїхала б, аніж не поїхала. І коли угледіла, що тітка Лаура прасує її білу спідничку, а тітка Елізабет видобуває з нетрів горища стару запорошену валізку, то зрозуміла: відвідини Попового Ставу є справою вирішеною. Відтак витягла з отоманки листа до тітки Ненсі й дописала «post scriptum» свої вибачення за передчасні й недоречні докори на її адресу.

Ільза дулася на Емілі: перспектива провести самотою, без незмінної своєї товаришки, цілий місяць до вподоби їй не припала. Не буде вечірніх, при світлі місяця, забав, не буде й з ким посваритися. І, зрештою, Ільза ще ніколи ні в кого не гостювала, тим-то від’їзд Емілі справляв їй подвійну прикрість.

— А я б нізащо у світі не поїхала до Попового Ставу, — заявила Ільза. — Бо дім тітки Ненсі вподобали духи. Там аж надто моторошно.

— Неправда, — відрізала Емілі.

— Ні, правда! Там оселився дух, якого можна почути й відчути його присутність, але уздріти не можна. Ох, не хотіла б я бути на твоєму місці — за жодні скарби! До того ж, тітка Ненсі… Вона огидна баба, а та стара, що з нею проживає, — справжня чаклунка. Вона зурочить тебе — так і знай! Ти виїдеш звідти ніби здоровою, але невдовзі по тому сконаєш.

— Не сконаю. І вона не чаклунка!

— Ще й яка! За її веліням, кам’яні пси обабіч в’їзду до садиби щоночі гавкають. Тільки-но хтось наблизиться, вони починають: гав! гав! гав!..

Ільза була природженою декламаторкою. Її «гавкання» пройняло би кожного. Однак розмова точилася вдень, а при денному світлі Емілі була хороброю, мов той лев.

— Ти заздриш мені, та й годі! — відказала вона й пішла геть.

— Нічого подібного, ти, мала паскуднице, — заверещала Ільза їй у спину. — Заноситься, бо в тітки її, бач, кам’яні пси коло в’їзної брами! Я знаю в Шрусбері одну жінку, що має пси в сто разів «кам’яніші», як твоя тітка!

Втім, другого дня ранком Ільза сердечно прощалася з Емілі, зобов’язавши її писати листа не рідше одного разу на тиждень. Емілі мала їхати до Попового Ставу зі старим Келлі. Тітка Елізабет готувалась, було, сама відвезти небогу, але того дня почувалася недобре, а тітка Лаура не хотіла залишати недужу сестру на самоті. Що ж до кузена Джиммі, то він лагодив паркан. Від’їзд Емілі опинився під загрозою, а був призначений саме на цей день, і про час прибуття Емілі до Попового Ставу заздалегідь повідомили тітці Ненсі, яка, до слова, дуже не любила чекати даремно. Коли б Емілі не з’явилася вчасно перед обличчя тітки Ненсі, та цілком могла зачинити двері перед носом родички, що спізнилася, велівши їй вертатися додому. Тільки переконаність у цьому схилила Елізабет Муррей до того, щоб довірити Емілі старому Келлі.

Емілі ж була в захваті. Вона любила старого гендляра й гадала, що поїздка в його червоному повозі стане для неї веселою пригодою.

— Тішуся, — мовив старий Келлі, вже як виїхали з Місячного Серпа, — завжди любив їздити з гарненькими дівчатами. А коли весілля?

— Чиє весілля?

— О, свята наївність! Твоє власне — чиє ж бо ще?

— Я не маю наміру виходити заміж, — відказала Емілі, загалом незле наслідуючи тон і манеру висловлюватись тітки Елізабет.

— Гм, сама панна Елізабет краще б не відповіла. Може, й твоя правда…

— Я мала на думці, — мовила Емілі, налякана тим, що могла образити старого Келлі своєю відмовою всім чоловікам без винятку, — я мала на думці, що я ще надто молода для шлюбу.

— Ну, що молодша, то краще. А це ось коробка цукерок для тебе. Старий Келлі завжди частує панянок. А тепер повідай мені про нього.

— Про кого?

— Звісно про кого: про хлопця твого.

— Я не маю хлопця. І… пане Келлі, ви не повинні питати мене про такі речі.

— Та я б не питав, якби відав, що це небажана тема. Але я не мав на мислі нічого лихого — вір мені! — просто дав маху.

Запала довга мовчанка. Емілі приглядалася до навколишніх краєвидів, її уява вже починала снувати образи, вже зазвучали їй нові рими…

— Отже, ти їдеш на гостину до старої пані з Попового Ставу? — порушив мовчанку Келлі. — Ти ніколи там не бувала?

— Ні.

— Там сила-силенна Прістів. Цей рід так само гордий, як і Мурреї. Одначе слухай, люба дитино, — додав старий Келлі, по-змовницькому стишуючи голос, — ніколи не одружуйся з Прістами, з жодним із Прістів.

— Чому? — спитала Емілі, яка не збиралася виходити за Пріста, але хотіла знати, пощо не можна цього робити.

— Вони тяжкі в сімейному житті. Їхні дружини вмирають молодими. Стара пані з Попового Ставу, щоправда, пережила свого чоловіка, однак у неї талан Мурреїв. Єдиний порядний Пріст — це Джарбек, та він занадто старий.

— Ільза твердить, начебто Каролін Пріст займається чародійством.

— Можливо. Завжди ліпше бути насторожі. Ось, маєш — поклади до кишені оцю конячу підкову і, як опинишся в скрутному становищі, нею твори над собою хресне знамення. Тобі не заважатиме, якщо я куритиму люльку?

Ні, це Емілі не заважало. Могла принаймні дати волю своїм думкам, а вони були значно приємніші за розповіді старого Келлі. Дорога до Попового Ставу була мальовничою — вилася уздовж затоки. Переїжджали через мости й містки над річками й потічками, а ліворуч видніли все нові й нові стави та озера. І врешті-решт, угледіли найбільше з них: Поповий Став. Емілі жадібними очима вбирала розкішні картини природи і враз постановила, що мусить якнайшвидше і якнайдокладніше описати все, що бачить навколо. Перед від’їздом вона завбачливо поклала до валізи оправлену книгу, подаровану кузеном Джиммі.

Тим часом повернули до головного озера. Бічна дорога провадила до садиби тітки Ненсі, що так само називалася Поповий Став. Повітря було тут вологішим і холоднішим, як у Місячному Серпі. Квіти розливали довкола свої п’янкі пахощі. Емілі стало сумно, коли під’їхали до брами, — сумно, що ця чудова подорож добігла свого кінця. А перед брамою таки стояли на чатах двоє великих, вирізьблених із каменю псів. Їхні морди виглядали понурими і навіть зловісними.

Масивні двері, що вели до передпокою і далі, до вітальні, були відчинені. На порозі стояла дрібної статури жінка. Старий Келлі спішився. Хутко, обіруч схопив Емілі за талію і поставив на землю. Потім витягнув її валізку й, потиснувши дитячу руку, прошепотів:

— Дивись — не загуби підкову. Бувай здорова. І хай голова твоя буде холодною, а серце — гарячим.

І, скочивши на передок свого повозу, рушив у зворотню путь.

— Отже, ти Емілі з Місячного Серпа, — пролунав різкий, ледь не писклявий жіночий голос. Щуплява долоня, тверда і кощава, обняла її ручку й спрямувала дівчинку до дверей. Немає тут ніякого чаклунства, подумала Емілі. Попри це, торкнулася пальцями конячої підкови у своїй кишені.

Розділ 23. Угода з духами

— Твоя тітка в опочивальні, — повідомила Каролін Пріст. — Ходімо зі мною. Чи, може, ти стомилася?

— Ні, — відповіла Емілі, йдучи поряд із Каролін і крадькома на неї поглядаючи. Якщо вона й була чаклункою, то в кожному разі дуже худорлявою і непоказною. А зростом не відрізнялася від Емілі. Вдягнена була у шовкову сукню з пелеринкою — все чорне, підкреслено скромне. Волосся — жовтаве, а лице вкрите зморшками так густо, що на перший погляд це здавалося неймовірним. Очі зелені — як Емілі пересвідчиться згодом, ця риса була взагалі притаманна родові Прістів.

«Хтозна — може, ти все-таки чарівниця, — думала Емілі. — Так чи так, а мені здається, що я зумію тебе приборкати».

Тим часом, перетнувши простору вітальню, йшли повз великі покої з готичними вікнами. Емілі почувалася героїнею давніх віршованих романів, що глухої опівнічної години ступає слідом за якимсь лиховісним, таємним проводирем. Устигла прочитати кілька подібних творів, допоки на бібліотеку доктора Барнлі було накладено жорстке «табу». Читаючи, аж тремтіла. Це було моторошно, але з біса захопливо!

Врешті-решт, дісталися великої їдальні, де стіл був накритий до вечері. Каролін провела Емілі до протилежних дверей, так страшно кривлячи свою фізіономію, що в кожного, хто глянув би тоді на неї, мимоволі скривилося б лице. Постукала у двері. Почулася відповідь: «Прошу, заходьте!» Спустилися чотирма сходинками (забавний будинок!) і опинилися у просторому покої, де попід стіною стояло широченне ложе. Тітка Ненсі, у шовковому фартусі, з чорним ціпком на колінах, сиділа у кріслі, склавши на колінах довгі білі, все ще гарні руки.

Емілі була розчарована. Добре пам’ятала той вірш, у якому невідомий поет вихваляв красу Ненсі Муррей, її рожеву шкіру, діамантовий блиск очей і тому подібне, отож, сподівалася уздріти жінку немолоду, але вродливу. Тим часом дев’яностолітня тітка Ненсі мала сиве волосся, жовті зморшкуваті щоки — лиш очі її були ще живими й блискучими. Виглядала, як стара добра чаклунка, що здатна, проте, сильно розгніватись, якби їй хтось докучав. Добрі чаклунки, щоправда, не носять у вухах золотих кульчиків — на довгому, такому довгому ланцюжкові, що мало не сягають плечей.

— Ось вона, донечка Джульєтти! — озвалася, простягуючи Емілі геть зморщену руку. — Не дивись на мене так спантеличено, дитя моє. Не бійся. Я не цілуватиму тебе. Я ніколи не нав’язую своїх поцілунків безборонним істотам — лише тому, що вони мають нещастя бути моїми родичами. Ну, до кого вона подібна, Каролін?

Емілі в думці скорчила добрячу гримасу. Приготувалася до того, що зараз візьмуться розбирати кожну її рису — в її присутності, але так, нібито її немає.

— До Мурреїв не дуже подібна, — зробила висновок Каролін, так наближаючи своє лице до личка Емілі, аж дівчинка мимоволі мусила відступити на крок назад. — Не така ладна, як Мурреївни.

— До Старів теж не вельми подібна. Її батько був красень-мужчина, такий красень, що й сама втекла би з ним, якби могла скинути з півсотні років. Наскільки я бачу, вона не успадкувала жодної риси Джульєтти. Джульєтта була красунею. А ти менш гарна, ніж на тому малюнку, що мені надіслала. Втім, я готова була до такого. Ніколи не треба довіряти ні картинкам, ні описам. А де поділася твоя гривка, Емілі?

— Тітка Елізабет зачесала її на маківку.

— Добре: зачешеш волосся так, аби знову вийшла гривка. Допоки ти в моїй господі, — можеш носити гривку. А в чомусь ти все-таки схожа на свою бабцю, бабцю Муррей: ти взяла її брови. Твій дід був ставним мужчиною, тільки страшенно деспотичним. Майже таким деспотичним, як Прісти, — хіба ні, Каролін?

— Будь-ласка, тітко Ненсі, — несподівано озвалася Емілі, — я не люблю, коли мені кажуть, що я виглядаю, мов той чи та. Я виглядаю, як я сама, і подібна до себе самої, от і все!

Тітка Ненсі розсміялася.

— Запальна вдача, одразу видно. Добре. Ніколи не любила покірливої молоді. То ти не дурного розуму, ні?

— Ні, я не дурного розуму.

Цього разу тітка Ненсі скривилася. Штучні зуби на її старому жовто-брунатному обличчі виглядали якось хижо — своєю сніжною білістю становили з ним яскравий контраст.

— Добре. Мозок вартніший за вроду. Розум, коли він є, не проминає, а краса — швидкоплинна. За приклад можу правити я сама. А от Каролін ніколи не мала ні розуму, ні вроди. Правда, Каролін? Ну, ходімо вечеряти. Дякувати Богові, мій шлунок, на відміну від краси, мене не підводить.

Спираючись на ціпок, тітка Ненсі дошкандибала до столу в їдальні. Всілася з одного боку столу, Каролін — з другого, а Емілі наче поміж ними — з третього. Дівчинка почувалася ніяково. Та вже творила подумки опис їдальні, призначений для заповітної книги в оправі.

«Цікаво, чи хтось оплакуватиме твою смерть», — міркувала, пильно дивлячись на Каролін.

— А тепер повідай мені, — сказала тітка Ненсі, — як же сталося, що ти, не будучи дурного розуму, першого разу звернулася до мене з таким ідіотичним листом? Боже правий, який же він був непутящий! Читаю його Каролін, коли хочу покарати її за негречність.

— Не могла написати іншого, бо тітка Елізабет наперед повідомила, що прочитає його.

— Вірю. Це дуже на неї схоже. Ну, тут можеш писати, що заманеться, говорити, що заманеться, і робити, що заманеться. Ніхто не втручатиметься у твої справи й не буде тебе виховувати. Я запросила тебе в гості не на те, щоб муштрувати. Гадаю, в Місячному Серпі ти маєш усякої муштри донесхочу. Тут можеш бігати, де хочеш, і навіть завести собі хлопця — хоч би одного з Прістів… А втім, теперішня молодь не рівня колишній, зовсім не та, що була за часів моєї юності.

— Мені не потрібен хлопець, — відказала Емілі з якоюсь навіть відразою. Старий Келлі вже теревенив сьогодні про хлопців, а тепер ще й тітка Ненсі порушує цю геть небажану тему.

— Ой, не вірю, — сміючись мовила тітка Ненсі. — Не було ще в Місячному Серпі такої Мурреївни, яка б не мала свого хлопця. У твоїм віці я мала їх дюжину. Всі хлопці Чорноводдя через мене билися навкулачки. А от Каролін не мала ні нареченого, ні залицяльника — правда ж, Каролін?

— Я ніколи цього не прагнула, — спробувала захиститися Каролін.

— Вісімдесятилітня і дванадцятилітня твердять те саме, й обидві брешуть, — зауважила тітка Ненсі. — Навіщо прикидатися святенницею в родинному колі? Надто, коли поруч немає чоловіків. Каролін, ти помітила, які в Емілі гарні руки? Як мої замолоду. А лікоть у неї округлий і м’який, мов хутро кішечки. Кузина Сюзен Муррей мала такі лікті. Дивно: вона успадкувала більше рис від Мурреїв, аніж від Старів, а проте загалом більше подібна до Старів, аніж до Мурреїв. Шкода, що горбаня немає з нами, — правда, Каролін? Відчуваю, Емілі припала б йому до душі. Горбань — єдиний з Прістів, хто полине на небо, Емілі. А ну, мала, покажи-но мені свої ніжки.

Емілі мимохіть, майже рефлекторно висунула ноги з-під столу. Тітка Ненсі задоволено кивнула головою.

— Ноги Мері Шіплі. Лиш одна на ціле покоління має такі. Я — мала. Ноги Мурреївен у кісточках надміру тонкі. Емілі, ти не гарна на вроду, але, як навчишся вправно послуговуватись очами, руками й ногами, тебе вважатимуть за красиву. Чоловіків приголомшити легко, а жінки допомагатимуть тобі своєю заздрістю.

Емілі вирішила, що зараз їй випадає чудова нагода з’ясувати одну річ, яка віддавна не давала їй спокою.

— Старий Келлі сказав, ніби в мене очі «ходи-до-мене»! Це правда чи ні? І що це, власне, означає?

— Старий Келлі просто йолоп, та й годі! Твої очі не є очима «ходи-до-мене» — Мурреївна не може мати таких очей! — твої очі радше велять триматися від тебе на певній відстані. Хоча: ці вії начебто й спростовують моє твердження… Візьми-но ще одне тістечко, Емілі.

— Я ще не брала жодного, — відказала Емілі з деякою образою в голосі.

Обидві жінки голосно засміялися. Емілі не зрозуміла, чому. Каролін сміялася неприємно: в її голосі звучала якась черствість, навіть коли сміялася.

— Що ти думаєш про нас? — запитала зненацька тітка Ненсі. — Кажи правду: що ти думаєш про нас?

Емілі опинилася в дуже скрутному становищі. Саме цієї миті вона подумала, що про тітку Ненсі треба написати так: «зморщена, як цитрина». Але цього вона не може виповісти. Нізащо не виповість!

— Правду кажи — не соромся, — наполягала тітка Ненсі.

— Це питання не є делікатним! — майже крикнула Емілі.

— Отже, — мовила тітка Ненсі, немилосердно скривившись, — ти думаєш, я стара сова, а Каролін — нелюдська істота. Щодо останнього, то маєш рацію: вона не людина й ніколи людиною не була. Однак мене… бачила б ти мене сімдесят років тому! Я була найвродливішою з усіх вродливих Мурреївен. Чоловіки шаленіли від мене. Коли я побралася з Натаном Прістом, троє його братів ледь не вкоротили йому віку. А четвертий вкоротив віку собі. Шкода лиш одного: що тих часів уже не вернути. Жінки, ясна річ, мене не любили. А ти мене обожнювала — правда ж, Каролін? І ще досі мене обожнюєш — чи не так? О, Каролін, як би я хотіла, щоб ти не мала бородавки на носі!

— А я б хотіла, щоб ти мала бородавку на язиці, — дала відкоша, і злостиво, Каролін.

Емілі стала відчувати втому. До того ж, їй було ніяково. Все, що вона побачила й почула, було цікавим, і тітка Ненсі була привітною — на свій, доволі чудний, лад, — одначе вдома лишилися Ільза, і Тедді, і Перрі, які цілий місяць бавитимуться без неї. І Майк сидітиме на порозі молочарні, дожидаючи кузена Джиммі з вечерею… Раптово Емілі відчула тугу за Місячним Серпом — таку ж саму, як колись за Травневим Гаєм.

— Дитина стомилася, — мовила тітка Ненсі. — Відведи-но її, Каролін, до ліжка. Нехай ночує в червоному покої.

Емілі підвелася і рушила слідом за Каролін. Знову, однак у зворотному напрямку, поминули ряд покоїв, кухню і ще кілька великих приміщень. На Бога, куди ж бо її ведуть? Врешті-решт, дісталися просторої кімнати. Зайшли. Каролін поставила лампу, що несла в правиці, на стіл і спитала Емілі, чи має та нічну сорочку.

— Авжеж. Ви гадаєте, тітка Елізабет дозволила б мені виїхати без нічної сорочки?

Емілі промовила це з деяким навіть обуренням.

— Ненсі сказала, можеш спати так довго, як тобі захочеться, — повідомила Каролін. — Надобраніч. Ненсі і я спимо у старому крилі будинку, а інші члени родини спочивають у своїх домовинах, у могилі.

З такою милою заувагою Каролін вийшла з кімнати й зачинила двері.

Емілі сіла на вкриту червоною парчею софу й стала роздивлятися навколо. Фіранки на вікнах були також парчеві, червоні; шпалери тієї ж барви, з намальованими гірляндами рож. Все дуже гарне, яскраве — Емілі споглядала зі справжньою насолодою. На підлозі лежав зелений килимок із червоними трояндами, так майстерно вишитими, аж Емілі боялася по нім ступати. Оглянувши все, вона дійшла висновку, що покій вельми сподобний.

«Але спати тут доведеться самій, тож мушу проказати вечірні молитви дуже старанно», — мовила дівчинка в думці.

Мерщій роздяглася й, загасивши світло, лягла. Накрилася ковдрою аж до підборіддя й задивилася на високе склепіння. Так звикла до ліжка тітки Елізабет із балдахіном над головою, що почувалася не надто зручно на цьому сучасному, великому ложі. Та принаймні вікно було відчинене навстіж — либонь, тітка Ненсі не поділяла страхів тітки Елізабет і не мала відрази до нічного повітря. Емілі бачила крізь вікно широкі поля, осяяні місяцем уповні. А сам покій був занадто великим і темрявим. Почувалася страшенно далекою від будь-якої живої душі. Було їй самотньо і тоскно. Взялася думати про старого Келлі, та це не розрадило їй душу — скоріш навпаки. Як моторошно спати в кімнаті самій! Ніколи доти на самоті вона не спала. Здригнулася: зненацька за вікном зашурхотіло. Так, ніби щось чи хтось намагається через вікно забратися до кімнати. Згадала про «Ільзиних» духів, зокрема, про духа незримого, якого, одначе, можна почути й відчути, згадала про кам’яних псів коло брами з їхнім гаданим опівнічним «гав! гав! гав!» І, як на те, десь забрехав пес. Емілі зросило чоло холодним потом. Що, власне, хотіла повідати Каролін, говорячи про тих, хто спить у домовинах, у своїх могилах? Зарипіла підлога. Чи немає когось або чогось там, за дверима? А в куті начебто щось ворушиться. Звідусіль долинали до її вух якісь таємничі звуки.

Зненацька почула шерех за узголів’ям ліжка. Так, безсумнівно: хтось ворухнувся, і то зовсім поруч. Шелестіння, шурхоти і скреготи. Завмирали і за хвилину поновлювалися. То не була гра уяви… То був очевидний, а радше «вухочутний» факт.

Емілі тремтіла під ковдрою, тремтіла всім тілом. Її аж нудило від жаху. Тепер вона вже не передчувала небезпеку, а стояла супроти неї віч-на-віч. Поповий Став був страхітливою, лиховісною і ворожою особисто до неї місциною. Твоя правда, Ільзо! Тут з біса моторошно. А вона, Емілі, лежить тут сама, за кілька миль від найближчого осередку людського життя. З боку тітки Ненсі це було вкрай жорстоко — веліти їй ночувати в покої, де повно примар. І ти знала про це, поза сумнівом, знала, стара жорстока тітко Ненсі. Ох, коли вже назад до Місячного Серпа, в ліжко тітки Елізабет, під її бік! Тітка Елізабет не ідеальна товаришка для спання бік у бік, але, в кожному разі, вона істота людська, з плоті й крові. А наглухо замкнені вікна не пропускають не лише повітря, а й вовкулак, привиддя та іншу потойбічну нечисть. «Може, не завадило би знову проказати молитви», — подумала Емілі.

Проказала, та це не вельми зарадило.

Аж до скону Емілі не забуде тієї першої ночі в Поповому Ставі. Була настільки змучена, що іноді засинала, однак невдовзі прокидалася, спливаючи потом від жаху, і знов чула шерехи, шелести, шкробання, ба навіть стогони — зовсім коло себе. Пригадалися їй усі примари, всі духи, всі вовкулаки, про яких читала в романах і повістях, крадькома позичуваних з родинних бібліотек.

«Тітка Елізабет має слушність: читати романи шкідливо, — міркувала вона. — Ох, я помру від страху, знаю, що тут і помру. Так, я страхополох, але не годна… бути… хоробрішою… не годна…»

А вранці покій став ясним, сонячним і геть вільним од незбагненних звуків. Емілі встала, убралася й попрямувала до старого крила будинку. Була дуже блідою, з темними колами круг очей, але з рішуче стисненими вустами.

— Як спалося? — люб’язно спитала тітка Ненсі.

— Їду додому сьогодні ж, — заявила Емілі замість відповіді.

Тітка Ненсі отетеріла.

— Додому? Безглуздя! Вже встигла знудьгуватися за домом?

— Ні, тобто не так сильно… Але мушу вертатися.

— Це неможливо. Тут немає нікого, хто сьогодні відвіз би тебе до Місячного Серпа. Чи, може, гадаєш, тебе відвезе Каролін?

— У такому разі піду пішки.

Тітка Ненсі гнівно вдарила ціпком об підлогу.

— Лишатимешся тут, скільки я захочу, моя панянко! В цій господі моя воля — закон. Хто-хто, а Каролін добре відає це — правда, Каролін? Сідай та їж свій сніданок, мерщій!

Тітка Ненсі дивилася на Емілі очима, що вергали блискавки.

— Я не залишуся тут, — правила своєї Емілі. — Ще одну ніч у тій жахливій кімнаті, наодинці з примарами, я не годна провести. Це було так жорстоко, тітко Ненсі, помістити мене ночувати саме там. Якби я була Саломеєю (тут Емілі зухвало зміряла тітку очима з голови до ніг), то зажадала би твоєї голови на тарелі у відплату за свої страждання.

— Що ти верзеш? Що за небилиці про кімнату з примарами? Немає духів у Поповому Ставі! Скажи їй, Каролін! Ми вважаємо всяке привиддя просто негігієнічним.

— Є! Є жахливі примари, саме в тому покої, — цілу ніч було чути і зойки, і стогони, і таємничі шурхоти… Там, де стіна, за моїм узголів’ям. Не залишуся тут, не зали…

І бризнули сльози, хоч Емілі щосили намагалася стримати їх. Нервово була настільки вичерпана, що не змогла опанувати себе. То був мало не істеричний вибух.

Тітка Ненсі дивилася на Каролін, а Каролін дивилася на тітку Ненсі.

— Ми повинні були попередити її, Каролін. Це наша провина. Зовсім забула! Так давно ніхто не ночував у червоній кімнаті! Не дивина, що вона перелякалася. Емілі, бідна дитино, — я дуже шкодую, що сталася така прикрість. Мені й справді належить скласти тобі на таріль свою сиву голову — ти, мстивий курдуплю! Ми мусили тебе попередити…

— Про що?

— Про ластівок у старому димарі. Ти ж бо чула звуки ластівок. Великий центральний димар розташований саме над стіною твоєї кімнати. А там купа ластів’ячих гнізд. Ці птахи зчиняють багато шуму й галасу: пурхають, тріпочуть крилами, пищать і сваряться між собою…

Емілі засоромилася — дужче, ніж мала би, адже старші за неї люди звідали в червоній кімнаті добрячого страху з такої ж причини. А декого Ненсі Пріст навмисне поселяла в тому покої, щоб дозолити. Але в цьому разі — треба віддати їй справедливість — вона просто забула остерегти дівчинку.

Емілі більше не згадувала про піший похід додому. І Каролін, і тітка Ненсі як могли догоджали їй протягом цілого дня. І підвечірок дістала чудовий! А ввечері, не вагаючись, рушила до червоного покою і проспала там цілу ніч безпробудно. Шелести й крики чулися так само виразно, як і минулої ночі, одначе ж ластівки — це одне, а духи — зовсім інше.

— Здається, я полюблю Поповий Став, — мовила до себе Емілі.

Розділ 24. Нова відміна щастя

«Батьку, любий!

Вже два тижні я мешкаю в Поповому Ставі й не писала до тебе ні разу. Але й дня не було, щоб не думала про тебе. Мусила писати до тітки Лаури, до Ільзи й Тедді, також до кузена Джиммі й Перрі, а, крім того, мала стільки втіх! Першої ночі, яку провела в Поповому Ставі, я навіть не припускала, що буду така задоволена. Але нині я дуже щаслива, тільки це інше щастя, не те, що відчуваю в Місячному Серпі.

Тітка Ненсі й Каролін ставляться до мене дуже добре й дозволяють робити все, що мені забагнеться. Це так приємно! Але у стосунках між собою вони занадто іронічні й ущипливі. Та все ж мені здається, що вони, як Ільза і я: дошкуляють одна одній, хоч серцем одна одну люблять. Тепер я певна, що Каролін — не чаклунка, проте воліла би знати, про що вона думає, коли залишається на самоті. Тітку Ненсі вродливою вже не назвеш, однак виглядає дуже аристократично. Через свій ревматизм ходить вона небагато, здебільшого сидить у вітальні й читає, або робить мереживо, або грає з Каролін у карти. Ми часто з нею розмовляємо — вона твердить, ніби це її розважає! Багато чого їй розповідаю, але досі так і не призналася, що складаю вірші. Гадаю, вона охоче послухала би мої поезії, та відчуваю, що, попри все, цього робити не слід. Так само не говорю ні про тебе, ні про маму, хоч тітка й силкується випитати в мене бодай щось. Повідала їй про Високого Джона, про гайок, що ледь не розсварив нас назавжди, про чудову стежку у володіннях того ж таки Високого Джона і про отця Кассіді. Тітка щиро сміялася й заявила, що вона завжди любила католицьких священиків, бо це єдині на світі чоловіки, з якими жінка може розмовляти довше, ніж десять хвилин, не ризикуючи бути обмовленою іншими жінками.

Тітка Ненсі говорить багато подібних речей. Вони з Каролін спогадують силу-силенну подій у родинному житті Мурреїв та Прістів. І переривають свої спогади, коли розмова починає бути цікавою, — точнісінько так само, як тітки Елізабет і Лаура! Не розумію багатьох, дуже багатьох речей, але занотовую їх, аби з часом дізнатися, що вони означають. Описала тітку Ненсі й Каролін в оправленій книзі. Ховаю її за шафою у своїй кімнаті, бо ж одного разу застала там Каролін, як та копирсалася в моїй валізі. Не вільно мені величати тітку Ненсі „двоюрідною бабцею“. Вона-бо твердить, що тоді почувається, наче Мафусаїл. Оповідає мені про чоловіків, котрі були в неї закохані. А мені видається, що всі вони поводилися однаково. Не думаю, щоб це було так захопливо, але тітка запевняє, що було вельми захопливо. Розповідає мені про забави, про танцювальні вечори минулих і давноминулих літ. Поповий Став більший від Місячного Серпа, і меблі тут значно кращі — тим важче до них призвичаїтись.

Взагалі тут багато цікавинок. Я уважно до всього приглядаюся. Є в будинку, наприклад, кабінет, що іменується китайським. Відразливий, правду казати, але такий незвичайний! Лежить там змія — нежива, та, як поглянеш на неї, починає дрижати дрібним дрожем; до того ж, має таку міну, ніби ось-ось кинеться на тебе. В опочивальні тітки Ненсі є гарне люстро часів короля Карла, а також столик, на якому вирізьблено китайського дракона з довжелезним хвостом. У тому покої стоїть і пристрій з піском, щоб варити яйця. Дуже він мені до вподоби, однак менше, ніж срібна куля, що звисає з лампи в саду.

У ній відбивається все, мовби в чарівному свічаді. Тітка Ненсі обіцяла мені, що, коли помре, я дістану цю кулю у спадщину. Шкода, що сказала це, бо я так жадаю тієї кулі, аж мимоволі замислююся над тим, коли тітка упокоїться, — при тім здаю собі справу, наскільки це бридко! Крім того, я успадкую її золоті кульчики. Це родинна прикраса Мурреїв. Тітка Ненсі каже, мовляв, коштовності Прістів мають повернутися до родини Прістів. Одначе прикро, що ці кульчики привертатимуть увагу до моїх вух, чого я, взагалі-то, не прагну.

Тут я мушу спати сама. Перше боялася, а тепер навіть задоволена. Ластівки вже не тривожать мене. Трохи неприємно знаходитись так далеко від осередків людського життя. Але ж так любо витягувати ноги й перевертатися на другий бік, знаючи, що це нікого не дратує. А коли прокидаюся вночі й на думку спадає рядок нового вірша, то можу встати і записати його негайно. Вночі-бо приходять найкращі думки і задуми. Удома ж трапляється так, що нічної пори сходить на мене натхнення, але до ранку геть забуваю рядки, котрі хотіла занотувати.

Мені дозволено заходити до кухні й допомагати Каролін готувати їжу. Каролін — вправна кухарка, але часом кепсько щось приготує, і це дратує тітку Ненсі, що любить добірну їжу на своєму столі. От, учора юшка була занадто водянистою. Тітка Ненсі запитала: „Це юшка чи пійло — як ти гадаєш?“ Каролін на це: „Юшка! Доволі добра для Прістів, а отже й для Мурреїв“. Тітка Ненсі: „Жінко, схаменися! Прісти завжди харчувалися рештками зі столу Мурреїв“. Каролін аж розплакалася від злості. А тітка Ненсі звернулася до мене: „Емілі, ніколи не виходь заміж за жодного з Прістів“. Те ж саме казав старий Келлі, везучи мене сюди. Справді: жоден із Прістів, яких тут бачила, мені не подобається, а втім… люди як люди.

Волію снідати радше в Поповому Ставі, аніж у Місячному Серпі. Їмо грінки, бекон і мармелад — дуже смачно!

По неділях тут набагато веселіше, як у Місячному Серпі, — зате менш урочисто. Тітка Ненсі не відвідує церкву, але й не робить мережива, — натомість цілий Божий день грає з Каролін у карти. Втім, каже, що я не повинна в цьому її наслідувати, що це дуже поганий приклад. Люблю гортати Біблію тітки Ненсі. Там стільки цікавих речей! Картки, родинні документи, шматки якоїсь матерії, пасма волосся, вірші, писані колись на честь тітки Ненсі… Знайшла між сторінками й свідоцтво про народження Емілії Берд Стар — дивні почуття мене тоді огорнули!

Пополудні приходить хтось із Прістів, залишаючись і на вечерю. Завсідником у тітки Ненсі є Леслі Пріст. Це її улюблений небіж, як мовить Джим. Напевне, тому улюблений, що не скупий на копмліменти. Однак я бачила, як він підморгував до Айзека Пріста, правлячи ті компліменти. Не люблю його. Ставиться до мене як до малої дитини. Тітка Ненсі частує їх страшними словами, а вони знай собі регочуть. Коли ж відходять додому, тітка Ненсі при Каролін нещадно глузує з них. Каролін тим не задоволена, адже вона — панна Пріст, отож, вони з тіткою Ненсі щонеділі ввечері здіймають гучну колотнечу і, як наслідок, не розмовляють між собою понеділковим ранком.

Мені дозволено читати будь-які книги з бібліотеки тітки Ненсі, за винятком томів, що стоять на певній полиці. Чому саме їх не можна читати? Тітка Ненсі сказала, ніби це французькі романи, та я зазирнула притьмом до одного з них і виявила, що книжку написано по-англійському. Невже тітка Ненсі казала неправду?

Бракує мені тут Ільзи, Тедді й Перрі. Я знайшла розкішні місця для забав, але що ж, коли я сама? Сьогодні отримала від Ільзи листа. Пише, вони не в змозі грати „Сон літньої ночі“ без мене. Як приємно почуватися такою незамінною!

Тітка Ненсі не любить тітку Елізабет. Називає її „тираном“. Розповідає, що Джиммі Муррей був дуже мудрим і тямущим хлопчиною. „Елізабет Муррей позбавила його розуму — і жодної за це відплати. Якби позбавила його життя, то скоїла би звичайне вбивство. Однак перше є гіршим, як хочеш почути мою думку“. Часом я не люблю тітку Елізабет, як ти, любий тату, знаєш, але тоді я відчула, що мушу стати на бік моєї родини, тому відказала: „Я не хочу слухати таке про мою тітку“. І метнула на тітку Ненсі Мурреївський погляд. А тітка на це: „Ти, курдуплю незносний, мій брат Арчібальд не помре, допоки ти житимеш на світі. А як не хочеш таке слухати, то не крутися біля нас, коли ми розмовляємо — я і Каролін. Я-бо давно зауважила: ти любиш слухати і те, і се“.

Слова глузливі, милий тату, але відчуваю, що тітка Ненсі мене любить, хоч довго любити не буде. Джим Пріст говорить: вона „схиблена на своїй особі“ й ніколи нікого не любила, навіть свого чоловіка. Проте щоразу по тім, як бере мене на кпини, велить Каролін пригостити мене тістечком — отож, не можу перейматися її глузами серйозно. Крім того, вона дозволяє мені пити справжній чай. Люблю пити чай! У Місячному Серпі доводиться пити лише ромашковий відвар, бо тітка Елізабет водно твердить, ніби це корисно для здоров’я. Тітка ж Ненсі вважає, що найздоровіше харчування — це їсти, коли маєш охоту, і не відмовляти собі ні в чому. Так, але їй не загрожували сухоти. Тітка Ненсі каже, мені також нема чого боятися — я не помру від сухот, бо в мені забагато перцю. Її слова неабияк мене потішили. Не люблю одного: коли тітка Ненсі говорить про окремі мої риси й про те, яке враження вони справлятимуть на чоловіків. Тоді почуваюся дуже зніченою.

Віднині писатиму тобі частіше, любий тату. Ти вже даруй мені мою листовну недбалість.

P. S. Якщо знайдеш у цьому листі правописні огріхи, то знай: це тому, що забула вдома свій словничок.»

22 липня

«Ох, милий батьку, я в такій зажурі! Не знаю, що діяти. Розбила люстро тітки Ненсі — те саме, часів Карла Першого. Таке враження, ніби все відбувається в моторошному сні.

Було так. Я зайшла до спальні тітки Ненсі — вкотре поглянути на змію. Проходячи повз люстро, я ненароком зачепила його рукавом: люстро злетіло з цвяха й розбилося на друзки. Спершу я втекла, однак невдовзі повернулася, ретельно розібрала рештки дзеркала на окремі скалки й сховала за софою. Нині тітка Ненсі спить в іншому покої — до своєї опочивальні навіть не заходить, бо ту кімнату занадто нагріває сонце, і там стоїть страшенна спека. Може, вона взагалі нічого не зауважить? Але мене достоту переслідує цей випадок. Думаю про це безупину. Ніщо не тішить мене, ніщо. Знаю: тітка Ненсі, як довідається про те злощасне дзеркало, страшенно розгнівається й ніколи мені не пробачить. Вночі я не склепила очей — так побивалася. Джим Пріст прийшов до мене бавитись, однак невдовзі сказав, що зі мною нудно, й подався додому. Зазвичай Прісти говорять те, що мають на думці. Звісно, зі мною було нудно, а хіба могло бути інакше? Все думаю, чи може тут зарадити молитва. Але не знаю, можна мені молитися чи ні, адже я ошукую тітку Ненсі.»

24 липня

«Любий тату, життя — дивна річ. Ніщо в житті не діється так, як ми собі уявляємо. Минулої ночі я знов не стулила очей — так журилася. Все картала себе, що я боягузка і що дію всупереч нашим родинним традиціям. Кінець-кінцем, не витримала: можу зносити погану думку про мене інших людей, але довго не можу зносити моєї поганої думки про себе саму. Тож підвелася з ліжка й попрямувала до вітальні, де тітка Ненсі ще грала з собою в карти. Уздрівши мене на порозі, вона голосно запитала, що, на Бога, привело мене сюди о такій порі. Я відповіла майже скоромовкою: „Тітко Ненсі, я розбила твоє люстро часів Карла Першого, а скалки сховала за софою“. І стала чекати на грім та блискавки. А тітка Ненсі: „Боже, яке щастя! Давно вже кортіло мені скинути його на підлогу, та все не ставало відваги… Прісти лишень дожидали моєї смерті й заздалегідь сперечалися між собою, хто успадкує це люстро, а тепер воно нікому не дістанеться — дзуськи! Гайда в ліжко, і спи спокійно“. Я запитала: „То ти зовсім не гніваєшся, тітко Ненсі?“ „Коли б то була пам’ять по Мурреях, то гнівалась би, ще й як! А про власність Прістів я дбати не зобов’язана“.

Тож повернулася до своєї опочивальні, милий тату, почуваючись дуже добре, втім, не так героїчно, як прямувала була до вітальні.

Сьогодні отримала від Ільзи листа. Пише, що Майк є батьком кошенят, яких виховує кішка Високого Джона. Либонь, для того, щоб тітка Елізабет їх не втопила. Тож мушу вертатися додому й доглядати цих кошенят. Дістала також листа від Тедді — властиво, кілька малюнків, на яких зображено Ільзу й Перрі, а ще гайок Високого Джона. Роздивляючись ті малюнки, я відчула, як сильно тужу за своєю домівкою».

28 липня

«Батьку, любий, я дізналася всю правду про Ільзину матір. Це так жахливо, що навіть тобі не в силі про це писати. Не хочу вірити в те, що почула, але тітка Ненсі запевняє, що це правда. Не думала, що на світі трапляються такі жахіття. Ні, не можу повірити і не повірю — хай собі кажуть, мовби це правда. Я знаю: мати Ільзи неспроможна була скоїти щось подібне. Це якась огидна помилка. Я така нещасна! Почуваюся так, ніби вже ніколи не бути мені щасливою. Минулої ночі плакала в подушку — так само, як героїні книжок із бібліотеки тітки Ненсі».

Розділ 25. «Не могла це вчинити»

Тітка Ненсі й Каролін Пріст обмінювалися спогадами з літ минулих і тим оздоблювали сірі дні своєї старості. Переповідали одна одній всілякі родинні події в присутності Емілі, не зважаючи на юний вік слухачки. Гомоніли про народини, скандали, трагедії, сконання — про все, що перейшло через їхні сиві голови й старечі серця. І на подробиці не скупилися. Тітка Ненсі особливо кохалася в подробицях. Не забувала нічого, не пропускала й найдрібнішої деталі: гріхи й провини, давно поховані вкупі з грішниками та провинниками, безнастанно викопувалися й ретельно перетрушувалися суворою старою жінкою.

Емілі не могла сказати на певно, чи був їй до вподоби цей нестримний потік спогадів. Так, це було цікаво, навіть захопливо, тамувало її спрагу вражень і знань, але не раз після чергового сеансу одкровень вона поринала в гнітючий настрій, мовби зненацька перед нею розчахнули вікно на бридкий, загиджений краєвид, не призначений для її невинних очей. Як слушно зауважила тітка Лаура, молодість Емілі була до певної міри щитом для незрілої ще душі, проте дівчинка не могла не розуміти й не брати до серця такі скорботні історії, як оповідь про вчинок Ільзиної матері, чию ганьбу, чий біль тітка Ненсі розкрила одного дня пополудні.

Стояла тоді червнева спека. Емілі, підібгавши ноги, лежала на канапі й читала книжку. Надто спекотно було для забав у саду. Емілі почувалася прекрасно.

Велителька Вітрів раз у раз озивалася до неї зі сторони моря, дерева шуміли за вікнами, вкриті білим пахучим цвітом. Вряди-годи пахощі — п’янкі, розкішні — вривалися в кімнату. Світ був чудовим, та й годі. Отримала листа від тітки Лаури, а в нім — новина: одне з кошенят, що їх ростила кішка Високого Джона, чекає на неї в Місячному Серпі. По смерті Зухвалої Сел Другої Емілі була певна, що вже ніколи не хотітиме котика чи кицю. А нині відчула: хоче, і сильно… Добре їй було. Так добре, що з охотою склала б якісь подячні дари на вівтар богів, якби відала про їх існування і про всілякі поганські звичаї.

Тим часом тітка Ненсі вже досхочу награлася в карти. Тож відсунула їх і взялася за мереживо.

— Емілі, — заговорила вона, — тітка Лаура згадує коли-не-коли про одруження доктора Барнлі?

Емілі, зненацька вихоплена зі стану зосередження, в якому перебувала, читаючи, підвела очі з виразом нехіті на обличчі. Все Чорноводдя пліткувало про це. А тепер і в Поповому Ставі порушують цю непотрібну тему.

— Ні, не згадує! Я, зрештою, впевнена, що він не одружиться. Доктор Барнлі не терпить жінок.

Тітка Ненсі зареготала. А тоді пояснила:

— Ох, минуло одинадцять років, відколи його дружина накивала п’ятами. Будь-який інший мужчина вже махнув би рукою. Тільки не Аллан Барнлі! Адже він упертий — і в коханні, і в ненависті. Ще кохає свою дружину й тому ненавидить пам’ять про неї, а заразом і весь жіночий рід.

— Ніколи не чула до пуття, як усе було, — мовила Каролін. — Хто його дружина?

— Беатріса Мітчел, із тих, шрусберівських Мітчелів. Їй було вісімнадцять, коли Аллан взяв її за дружину. А йому вже виповнилося тридцять п’ять. Дивись, Емілі, — не вчини такої дурниці: не виходь за чоловіка, значно старшого від тебе.

Емілі мовчала. Геть забула про книжку. Слухала, витріщивши очі, адже була за який крок до розкриття таємниці, що мучила її так довго. Боялася тільки, щоб тітка Ненсі не замовкла або не змінила тему.

— Я чула, вона була красунею, — зауважила Каролін.

— Як на чий смак. На мій погляд, була вродливою — вельми! Над лівою бровою мала родимку — немовби червоне сердечко. Як випадало бачити Беатрісу, я завжди гляділа на її родимку — очей не могла відвести. Аллан шаленів од її краси. Перед заміжжям вона була ще та кокетка! Втім, треба віддати справедливість — опісля весілля поводилася бездоганно, принаймні про око людське. Була вітрогонкою — скільки пам’ятаю, завжди сміялася, співала, танцювала… То була дружина аж ніяк не для Аллана Барнлі, як хочете знати мою думку. Йому б одружитися з Лаурою Муррей! Та чи вагається чоловік, коли має вибрати між вертихвісткою й жінкою розважливою? Вертихвістка завжди візьме гору, Каролін. Ось чому ти так і не вийшла заміж. Була занадто розважливою! А я здобула собі чоловіка, прикидаючись вітрогонкою. Пам’ятай про це, Емілі! Як маєш розум, то навчись його приховувати. Більше здобудеш тонкою ніжкою, аніж розумом.

— Облишмо вже ноги Емілі! — роздратовано мовила Каролін, прагнучи дальшої оповіді. — Кажи-но про Барнлі.

— Отож, її кузен, Лео Мітчел зі Шрусбері, гарний на вроду хлопчина, до того ж моряк, закохався в Беатрісу. Подейкують, Беатріса кохала його ще до заміжжя, однак її змусили побратися з Барнлі, що батькам її видавався кращою партією. Хтозна? Плітка бреше де

сять разів, а на одинадцятий каже правду. Вона говорила Алланові, мовляв, кохає його, а він вірив. Коли ж Лео повернувся з плавання й застав Беатрісу вже заміжньою, то сприйняв це доволі спокійно, чи не байдуже. Але з Чорноводдя навіть не виїжджав. Бачились вони часто. Беатріса мала стількох покровителів! Вони з Лео були майже ріднею, як вона говорила, а Беатрісі в Чорноводді жилося так самотньо! Він же мав лиш одного-єдиного брата. Аллан довіряв дружині беззастережно — був просто засліплений її чарами. Він одвідував пацієнтів, а Лео тим часом підсолоджував молодій жінці години чекання. Врешті-решт, корабель, на якому плавав Лео, причалив до наших берегів, а коли незабаром відплив до Південної Америки, на його облавку опинилися й Лео з Беатрісою.

Чудний звук долинув од канапи, з її кутика. Якби співрозмовниці поглянули в той бік, то уздріли б, мов крейда, біле дитяче обличчя з витріщеними від жаху очима. Втім, не поглянули: робили собі мереживо й пліткували, вельми задоволені своїм життям.

— І що тоді сталося з доктором? Як він це пережив? — питала Каролін.

— Хто може знати на певно? Вернувся додому пізно ввечері. Дитя спало у своїй колисці, служниця сиділа побіля нього. Повідомила Алланові, що пані Барнлі поїхала з кузеном — проводить його і невдовзі повернеться. Аллан чекав. Таж не мав жодних сумнівів, ані підозр! Але вона так і не повернулася. І не думала вертатись. Уранці корабель відчалив. На облавку знаходилась і Беатріса — всі знали про це. Аллан не зронив ні слова, тільки заборонив вимовляти її ім’я у своїй присутності. Однак судно, на якому відплили коханці, затонуло. Таким був кінець Беатріси — її вроди, її сміху, її кохання.

— Проте не кінець її сорому, її ганьби, якими, зрештою, вкрила свій дім, свою родину.

— Ех, чоловік має пильнувати свою дружину… На милість Божу, дитино, — що тобі сталося?

Емілі стояла спереду від канапи й, здавалося, відштовхувала, обіруч відштовхувала від себе якогось невидимого ворога.

— Я вам не вірю! — крикнула вона розпачливо. — Не вірю, що мати Ільзи вчинила це. Не могла це вчинити… Ні! Ільзина мати? Ні! Ні! — в нестямі повторювала Емілі.

— Тримай її, Каролін! — гукнула тітка Ненсі.

Та Емілі бігом перетнула покій і стала на порозі.

— Не чіпайте мене! — крикнула вона палко. — Не чіпайте мене! Ви… Ви з насолодою мовите про цей випадок!

І вибігла з кімнати геть. Якусь хвилину тітка Ненсі почувалася присоромленою. То вперше її спіймали на гарячому, схопили за старого язика, ласого до всяких обмов, до смакування скандальних подробиць. Вона знизала плечима.

— Все одно це дівча не зможе прожити життя загорненим у вату. Я гадала, вона давно вже чула цю історію в Місячному Серпі. Ну, якщо тепер оповість, про що тут довідалася, тим двом цнотливим дівицям, то накличе на мою голову некволі громи. А ти, Каролін, припини вже нарешті випитувати в мене про всякі сімейні чвари у присутності того дівчиська. Ти геть ненаситна, коли йдеться про плітки. І це у твоєму віці! Я дивуюсь тобі. Ба більше: мені соромно за тебе!

По цій промові обидві далі взялися робити мереживо й снувати нескінченну нитку споминів. Емілі ж кинулася на ліжко в червоній кімнаті й гірко заплакала. Це жахливо! Ільзина мати втекла, полишивши напризволяще рідну свою дитину. Для Емілі цей вчинок був потворним, жорстоким, незбагненним, та й годі. Не могла в це повірити: тут не минулося без якоїсь помилки — так, безумовно!

«Може, відплиття заскочило Беатрісу зненацька, — силкувалася виправдати її Емілі. — Може, зійшла на палубу, щоб на прощання поцілувати двоюрідного брата, аж тут пролунав сигнал відплиття, підняли кітву й за хвилину вона з кораблем опинилася у відкритому морі. Повернутись на берег було вже незмога, тож мусила покинути любе своє малятко.»

Ця історія переслідувала Емілі цілими днями. Ні про що інше вона неспроможна була думати. Це мучило її трохи не фізично. Переживала справжній розпач. Боялася повернення до Місячного Серпа й зустрічі з Ільзою. Доведеться ретельно приховувати від неї жахливу правду. Адже Ільза ні про що не здогадувалася. Одного разу вона спитала Ільзу, де поховано її матір. Ільза відповіла: «Не знаю. Мабуть, на цвинтарі, де лежать усі Мітчели».

Емілі заламувала руки. Була рівною мірою вразлива до неподобства і горя людського, як до краси і щастя, а трагедія, про яку довідалася, викликала в ній і огиду, і гостре співчуття воднораз. Не припиняла думати про неї — ні вдень, ні вночі. Її життя в Поповому Ставі зазнало змін. Тітка Ненсі й Каролін уже не пліткували в її присутності. Емілі відчувала, що були задоволені, коли виходила з кімнати, бо тоді могли цілком розкріпачитись, діставали свободу говорити про що завгодно. Дівчинка не в силі була занотовувати свої думки і враження у книзі, подарованій кузеном Джиммі, ба навіть не здатна була писати до батька. Якась перепона виникла поміж нею і звичними її радощами. Чисте джерело її душі немовби зазнало отруєння.

Здавалось, ніколи в житті вже не звідає щастя — такою сильною була її реакція при першому, власне, зіткненні з гріхом і розпустою. А в глибині душі все одно ворушився сумнів, і Емілі казала собі: «Ні, не могла мати Ільзи так учинити!» Але як це довести? Ніяк! От і з’ясовано було «таємницю», що непокоїла її багато місяців, однак тепер сушила собі голову над іншою загадкою, ще «таємничішою»: чому Беатріса Барнлі не повернулася до свого дитятка?

В душі-бо Емілі жила непохитна віра: мати Ільзи відплила випадково, несамохіть. Тоді чому ж не повернулася? Ага: кораблетроща! Й вона загинула в безодні морській.

Розділ 26. Над затокою

«Цікаво, — думала Емілі, — як довго ще жити мені на світі?»

Сьогодні вона скінчила свою щоденну прогулянку над затокою дещо раніше, ніж зазвичай. Вечір видався теплим, одначе вітряним. Повітря м’яке, насичене пахощами живиці, затока — бірюзової барви. Та частина узбережжя, де гуляла Емілі, була такою відлюдною, такою незайманою, мовби тут ніколи не ступала нога людини. Емілі йшла замислена, не дивлячись під ноги. Й зненацька зрадливий, всуціль замшілий ґрунт узбережжя зрушився під невеличкою вагою її тіла. Ноги дівчинки заковзали по поверхні, що несподівано стала похилою, навіть урвистою, — заковзали до води затоки. Вона докладала надлюдських зусиль, аби вчепитися бодай за щось у своїм русі, але що більше старалася, тим швидше осувався піщаний ґрунт, укритий підступним мохом, тим карколомнішим ставав її рух донизу. Була вже за якихось тридцять футів од моря, майже скраю урвистої, трохи не прямовисної скелі. Ще мить — і вже ніхто, ніщо не врятує. Емілі охопили розпач і жах; але раптом відчула, як тіло її затримується: мох, перемішаний з піском, летів додолу, а вона спинилася на краєчку; скельний виступ, що нависав понад хвилями, притримав її, та поверхня його була такою крихкою, такою ненадійною, що найменший порух дівчинки міг спричинити обвал виступу й падіння Емілі в глибину, у хлані морські.

Лежала тихенько, силкуючись дати лад своїм думкам і приборкати страх. Була так далеко від людського житла, що ніхто й не почув би її крику, якби заволала про допомогу. Не сміла навіть поворухнутися, бо кожен її порух міг спричинити обвал того виступу, на якому лежала. Як довго подужає пролежати ось так, нерухомо? Надходила ніч. Коли споночіє зовсім, тітка Ненсі почне хвилюватися й відправить Каролін на пошуки. Але Каролін нізащо її не знайде. Нікому й на думку не спаде шукати її тут, так далеко від Попового Ставу. Пролежати отак цілу ніч, в очікуванні допомоги, яка, можливо, ніколи не приспіє… Емілі зусиллям волі приборкала тремтіння тіла, що в тій ситуації могло призвести до катастрофи.

Вона же раз дивилася смерті у вічі, принаймні думала, що дивилася, — того вечора, коли Високий Джон сказав їй, мовляв, з’їла отруєне яблуко. Та нинішнє її становище було набагато гіршим. Загинути ось тут, у цілковитій самотності, вдалині від дому! Вони там навіть не довідаються, що, власне, сталося, й ніколи її не відшукають — ні живою, ні мертвою. Круки чи коршаки видзьобають їй очі. Так наочно уявляла собі всякі жахіття, аж мало не задрижала всім тілом, що було вкрай небезпечним. Пощезне зі світу чи не так само, як пощезла мати Ільзи.

Що все-таки сталося з матір’ю Ільзи? Навіть у теперішньому, геть розпачливому становищі, Емілі ставила собі це болюче питання. А вона вже ніколи не побачить свого любого Місячного Серпа, ні Тедді, ні молочарні, ані гайка Високого Джона, ані сонячного годинника, ані дорогоцінної збірки рукописів, надійно схованої на горищі в старій отоманці.

«Мушу зібрати докупи всю свою відвагу й терплячість, — міркувала вона. — Єдиний спосіб урятуватися — це зберігати спокій. Спокій, спокій і ще раз спокій! І молитися, молитися подумки. Втішною є думка про те, що Він мене чує. А хоч Він один. О Боже, Боже батька мого — благаю, вчини диво й збережи мені життя, бо мені не здається, що вже наблизився мій кінець. Даруй — не приклоняю колін. Ти ж бачиш: я не можу навіть поворухнутися. А якщо доведеться загинути, — прошу, зроби так, щоб тітка Елізабет не знайшла моїх листів до батька. Зроби так, щоб їх віднайшла тітка Лаура. І не допусти — благаю! — не допусти, щоб Каролін прибирала в моїй кімнаті після моєї смерті, бо вона конче натрапить на книгу в оправі, подарунок кузена Джиммі, й прочитає все, що я про неї написала. Прости мені, Боже, мої гріхи й провини, особливо мою невдячність і те, що я обрізала гривку. І ще прошу: нехай мій батько буде неподалік од мене. Амінь.»

Характерна подробиця: прийшов їй на розум і такий постскриптум.

«І ще одне. Господи Боже мій, вчини так, ох, неодмінно вчини так, аби всі переконалися, що мати Ільзи не повелася так, як вона повелася.»

Лежала без руху. Захід уже клав на воду затоки золоті й червонясті смуги. Вітер посилився, ось чималий камінь відірвався від скелі поблизу Емілі і з гуркотом покотився додолу. Частина скелі, на якій спочивала нога дівчинки, була так само не досить надійно з’єднана з цілою скелею. Будь-якої хвилини вона своєю чергою могла відірватися під натиском вітру й скотитися просто в море. Емілі з розпукою дивилася вділ, подумки вже прощаючись із прекрасним земним світом, на який незабаром перестане дивитися.

І раптом уздріла просто над собою чоловіче обличчя! Далі почула: «Боже великий!», промовлене стиха, але з непідробним жахом. Зауважила, що в незнайомця одна лопатка є трохи вищою, ніж друга. Це, безсумнівно, Дін Пріст, якого прозивали Горбанем. Емілі не важилася й слово сказати. Лиш очі її закликали: «Рятуй мене!»

— Як же тобі помогти? — спитав Дін Пріст, звертаючись радше до себе, аніж до малої. — Не можу до тебе дотягнутися, а враження маю таке, що найменший твій порух відколе цю брилу від скелі. Мушу йти по грубу мотузку, а ти ще побудь сама. Можеш зачекати, дитино?

— Так, — простогнала Емілі. Й посміхнулася, щоб додати йому бадьорості, — усміхнулася своєю неповторною ніжною усмішкою, що зароджувалася в кутиках уст і поступово осяювала все личко. Дін Пріст повік не забуде цієї посмішки, як і вольових очей на обличчі дитини, котрій загрожувала смерть або від гострого каміння, або від захланної морської води.

— Я не гаятиму ні секунди, — запевнив її Дін. — Правда, не можу йти скоро, бо трохи калічний, як бачиш. Але не бійся — я визволю тебе з пастки. Залишаю свого пса — він складе тобі компанію. Твід, а ходи-но сюди!

І свиснув. Великий жовтавий пес, весело вимахуючи хвостом, прибіг миттю.

— Твіде, сиди тут і чекай на мене. Не гавкай і не крути хвостом. Говори до неї самими очима. Зрозумів?

Твід слухняно сів на задні лапи, а Дін Пріст мерщій рушив по знаряддя порятунку.

Емілі лежала й подумки описувала свою пригоду, аби згодом умістити опис у щоденнику. Ще відчувала острах, та вже не так гостро. З радістю передчувала, як завтра писатиме за столом у червоному покої. Це буде неймовірно цікаво!

Дуже втішно було усвідомлювати, що біля неї лежить великий розумний пес. На породах собак вона зналася не так добре, як на породах котів. Але їй вистачало і того, що це створіння дивилося на неї трохи не людськими очима — розумними, вірними, приязними; воно явно її охороняло. Сірий котик є також милим створіннячком, але жоден кіт не сидів би отак поруч і не вселяв би в неї бадьорість своїм поглядом.

«Здається мені, — подумала Емілі, — що пес таки ліпший від кота, особливо в скрутні хвилини життя.»

З півгодини минуло, поки вернувся Дін Пріст.

— Дякувати Богові, ти не зірвалася, — пробурмотів, угледівши Емілі. — Я не мусив бігти так далеко, як припускав: мотузка знайшлася в порожньому човні край берега. Тепер я спускатиму до тебе мотузку. Чи стане у тебе сили вчепитися за мотузку і, якщо земля осуватиметься, триматися за неї доти, допоки витягну тебе нагору?

— Сподіваюсь, — відповіла Емілі.

Дін Пріст зав’язав міцний вузол на кінці мотузки і спустив до Емілі, а другий кінець прив’язав до грубого пня.

— Готово!

Емілі прошепотіла: «Боже милий, допоможи!» — і щосили схопилася за вузол. Тієї ж миті вона всім тілом зависла над прірвою, бо скельний виступ одламався й шубовснув у море. Дін Пріст аж тремтів од натуги. Чи вона в силі триматися за мотузку так довго? І тягнув, тягнув до себе мотузку з усіх сил. Емілі допомагала йому, чіпляючись ногами об майже прямовисну скельну стіну, де тільки могла. За хвилину вона була вже від нього на відстані витягненої руки. Нарешті Дін Пріст ухопив її за руку й витягнув на кручу, на твердий грунт. Емілі була врятована.

— Дуже дякую, — мовила, пригадуючи засади доброго виховання. — Ви врятували мені життя. А тепер… мушу на хвильку присісти. Дивне відчуття: ніби ноги тремтять.

Емілі сіла на камінь, трусячись дужче, ніж за весь час, поки їй загрожувала небезпека. Дін Пріст притулився плечем до старої смереки. Він так само трусився, витираючи спітніле чоло носовою хустинкою. Емілі приглядалася до нього з цікавістю. Багато чула про нього від тітки Ненсі, й незрідка її зауваги були доволі злостивими. Вона щоразу, не без деякої зневаги, називала його «Горбань», а Каролін безупину її поправляла, кажучи з притиском: «Дін». Емілі знала, що він закінчив не лише школу, а й університет; що літ йому двадцять шість (похилого віку, як думала Емілі); що має скривлену лопатку й одну ногу коротшу; що єдиною його пристрастю є книжки; що мешкає зі старшим братом, але багато подорожує; що, зрештою, всі Прісти остерігаються дошкульного вістря його язика. Тітка Ненсі називала його «циніком». Емілі невтямки було, що таке «цинік», одначе слово пробуджувало жвавий інтерес. Придивлялася до нього уважно й відзначила, що в нього вишукані, тонкі риси обличчя і буйне темне волосся. А губи мав досить вузькі, гарно окреслені; вони надавали обличчю рішучого виразу. Ці вуста їй сподобалися. Була би старшою, то зрозуміла б, чому: від них віяло добротою, ніжністю, а воднораз і силою.

Хоч був людиною калічною, та в ньому вчувалася велика гідність і внутрішня міць, що, врешті-решт, вирізняло всіх Прістів і що люди поверхові сприймали як пиху. Зелені прістівські очі, котрі з обличчя Каролін дивилися надміру допитливо і тим неприємно, а в Джима Пріста — навіть зухвало, тут споглядали на світ замріяно і трохи тужливо.

— Що, подобаюсь я тобі? — спитав Дін, з усмішкою сідаючи на камінь. Голос мав чарівний — милозвучний і ласкавий.

Емілі зашарілася. Знала, що не годиться дивитись на людину так настирливо. А, до того ж, він зовсім їй не подобався, тому вдячна була, що на відповіді не наполягав.

— Ти знаєш, хто твій мимовільний рятівник? — запитав Дін.

— Ви, мабуть, Гор… ви пан Дін Пріст, — відповіла Емілі, знов зашарівшись. Була на волосину від прикрої нетактовності.

— Ти не помилилася: я справді Горбань Пріст. І не соромся, що ледь не вимовила це прізвисько. Я не раз його чув. Такий-бо вже прістівський гумор! — Дін засміявся неприємним, деренчливим сміхом. — Причина такого, а не інакшого прізвиська, доволі очевидна. «Горбань» — це все, що я виніс зі школи. Скажи-но, як сталося, що ти опинилася на тому клятому скельному виступі?

— Думала про різні речі й не дивилася на дорогу, — зізналася Емілі.

— Одне слово, мріяла. Ну, то справдяться твої мрії. І взагалі: ти народилася під щасливою зорею. Нині була за крок від загибелі, але ж я нагодився вчасно. Як тебе звати, якщо маєш імення? Сумніваюсь у тім, адже в тебе шпичакуваті вуха! Може, через тебе я ввійшов у стосунки з добрими чаклунками?

— Я Емілія Берд Стар із Місячного Серпа, — досить холодно відказала дівчинка. Згадування про вуха вже починали її дратувати. Чи й справді в них є щось незвичайне, чудне?

А втім, цей горбань чимось її приваблював. Емілі швидко визначалася у своїй симпатії чи антипатії стосовно людей, яких зустріла вперше. За лічені хвилини вона вже знала, любить когось чи не любить, чи зовсім байдужа. А нині переживала дивне відчуття, що знайома з Діном Прістом багато-багато літ — може тому, що справжньою вічністю видався їй час, коли чекала його повернення з рятівною мотузкою. Не був гарний на вроду, зовні їй не подобався, та вже встигла його полюбити, душею привернулася до мудрого чоловічого обличчя з магнетичними зеленими очима.

— То ти панянка, що прибула в гостину до Попового Ставу? — запитав Дін Пріст, вельми здивований. — Тоді тітка Ненсі повинна ліпше тебе пильнувати. Моя люба, дорога моя тітка Ненсі!

— Я бачу, ви її не любите, — зауважила Емілі.

— Чи завжди ми любимо тих людей, котрі нас не зносять? Ти вже встигла, напевно, зауважити, що дорога моя пані Тітка мене ненавидить.

— О, не думаю, щоб вона була аж такою лихою, — заперечила Емілі. — Либонь, добре ставиться до вас, бо твердить, ви єдиний з Прістів, хто полине просто на небо.

— Вона не вважає ці слова за комплімент, а тобі вони здаються компліментом через твою невинність. Отже, ти є дочкою Дугласа Стара? Я добре знав твого батька. Ми дружили, навчаючись у Королівській Академії, а потім наші дороги розійшлися. Він присвятив себе газетярству, я вчився далі. То був єдиний мій друг, ще зі шкільної лави, єдиний хлопець, який не величав мене горбанем і взагалі не висміював мене, хоч я не годен був грати ні в футбол, ні в теніс. Емілія Берд Стар! Стар має бути твоїм іменням, бо Стар по-англійському означає «зірка», а ти виглядаєш саме як зірочка. Твої очі такі блискучі, і все твоє єство променіє так потужно… Твоє місце — радше на досвітньому небі, що вже приготувалося до сходу сонця, аніж на землі чи навіть на присмерковому небі. Так: називатиму тебе Зіронькою.

— Це означає, що ви вважаєте мене гарною? — спитала Емілі навпростець.

— Я не замислювався, гарна ти чи ні. Гадаєш, зірка повинна бути гарною?

Емілі задумалася.

— Ні, — відказала нарешті. — Для зірки це недоречне означення.

— Я бачу, ти є мисткинею слова. Так, звісно, «гарний» — нікчемне означення. Зорі великі, принадні, світосяйні. Нечасто ми бачимо зірку в людській подобі. Ой, здається мені, я чекатиму на тебе.

— Я вже готова йти, — запевнила Емілі.

— Гм, не це я мав на думці. Ну, менше з тим. Ходім, Зіронько. Будемо йти поволі. Не думав, що сьогодні піду до Попового Ставу. Отже, ти вважаєш мене чоловіком непоказним, непривабливим?

— Я такого не говорила! — голосно запротестувала Емілі.

— Справді, не говорила. Проте я вмію читати думки, моя Зіронько. Боги вділили мені цього хисту. А ти сама вродлива — як ти гадаєш?

— Радше так, вродлива… Відтоді, як тітка Ненсі дозволила мені носити гривку, — визнала Емілі.

— Гривку! Яке бридке, простацьке слово!

— Так, негарне. Я не вживаю його в поезії, але в прозі…

Таким чином Дін Пріст мимоволі довідався, що Емілі складає вірші. І ще багато цікавих і чарівливих відкрить зробив молодик за час несподіваного походу до Попового Ставу.

Зазвичай Емілі була доволі стримана у словах за присутності чужих людей, але тут відчувала стільки доброзичливості й розуміння, що позасвідомо звірялася Дінові, як старому приятелеві. Розкрила йому святая святих своєї душі, розмовляючи з ним цілком невимушено.

Вона знову почала сильно відчувати пульс життя. Відчувала, що живе і жити буде. «Неначе пташка знову заспівала в моїм серденьку». Так вона висловила свої почуття в листі до батька, що буде написаний завтра. А як приємно ставити ногу на твердий ґрунт!

Емілі все розповіла новому другові — про своє життя, свої уподобання і прагнення, про плани на майбутнє і свою творчість. Лиш одного не повідала: про журбу, пов’язану з матір’ю Ільзи. Про це нездатна була говорити ні з ким. Тітка Ненсі могла не хвилюватися: Емілі не поширюватиме пліток, почутих у Поповому Ставі.

— Сьогодні, коли дощило й незмога було вийти з дому, я написала вірша. Починається так:

Сиділа край вікна,

Дивилася на захід, на сумну затоку…

— А далі, далі буде? — спитав Дін, який знав достеменно, що Емілі тільки й чекає подібного запитання.

Емілі, зрадівши, взялася декламувати цілого вірша. Коли ж дійшла до найкращих, на її думку, рядків, то сповільнила темп і крадькома поглянула на Діна — пересвідчитись, чи він у захваті. Але парубок ішов, опустивши очі; його обличчя не виказувало нічого, крім легенького розчарування.

— Гм, — озвався він, коли авторка скінчила. — Тобі дванадцять років, чи не так? Побачимо, що буде років за десять, а поки що рано давати оцінку.

— Отець Кассіді радив мені писати далі! — майже в розпачі вигукнула Емілі.

— І даремно. Писатимеш у будь-якому разі, незалежно від чиїхось порад. Ти маєш у собі письменницьку жилку, і ця недуга невиліковна. Що збираєшся робити зі своїми поезіями?

— Маю намір стати великою поеткою або видатною романісткою, — поважно відказала Емілі.

— Ну, це тільки питання вибору, — доволі сухо зауважив Дін. — Може, навіть ліпше писати романи й повісті — це начебто краще оплачується.

— Що мені заважатиме при писанні романів, то це любовні стосунки, — зізналася Емілі. — Я певна: ніколи не вмітиму це змалювати. Вже намагалася, — додала наївно, — і так нічого й не вигадала.

— Тим не журися, — потішив Дін, — з часом я навчу тебе цього мистецтва.

— Невже? — зраділа Емілі. — Так буду вдячна вам, якщо справді забажаєте мене навчити. Мені здається, з усім іншим я здатна впоратись сама, і загалом непогано.

— Тож укладаємо угоду. Пам’ятай про це і не шукай собі іншого навчителя! А скажи: що ти робиш у Поповому Ставі, коли не складаєш віршів? Невже не почуваєшся самотньою в товаристві тих двох стареньких?

— Ні. Мені вистачає мого власного товариства, — з гідністю відповіла Емілі.

— Може, й твоя правда. Зірки відокремлені від решти сього світу, вони тішаться своїм власним світлом, а чужого не вельми й потребують. А ти справді любиш тітку Ненсі?

— Так, люблю. Вона дуже добре до мене ставиться. Не змушує мене носити капелюшків од сонця й дозволяє ходити босоніж до полудня. Зате пополудні я мушу носити взуття, що застібається на гудзики, а я не терплю його.

— Ну, звісно. Ти воліла б сандаликів, зітканих з місячного проміння. Зіронько, ти зовні не схожа на свого тата, але нагадуєш його внутрішніми рисами. Чи, може, ти вдалася у свою маму? Ніколи її не бачив.

Емілі посміхнулася. В ній раптом озвалося почуття гумору.

— Ні, — заперечила. — Від мами в мене лише усміх та вії. А чоло — татове, очі й волосся — моєї бабці зі Старів, ніс — дядька Джорджа, руки — тітки Ненсі, лікті — кузини Сузанни, ноги — прабабці з Мурреїв, а брови — дідуся Муррея.

Дін Пріст голосно засміявся.

— Жива мішанка, та й годі. Як і всі ми, зрештою. Одначе душу маєш свою, власну — за це ручаюся.

— Ох, як добре, що я вас люблю! — поривно вигукнула Емілі. — Адже це нестерпне почуття — не любити людину, яка врятувала тобі життя. І я зовсім не журюся, що це вчинили саме ви.

— Добре! Бо знаєш, віднині твоє життя належить мені. Я врятував тебе, отже, ти є моєю власністю. І не забувай про це ніколи.

В душі Емілі закипів бунт. Думка про те, що її життя має належати будь-кому іншому, опріч неї самої, не припала їй до смаку. Вона була рішуче проти того, щоб трактувати питання в такий спосіб, — навіть із боку людини настільки їй симпатичної, як Дін Пріст. А сам Дін пильно стежив за її німими реакціями. Все зрозумів і посміхнувся.

— Це не дуже тобі сподобалося, так? Бачиш-но, людина завжди спокутує всі події у своєму житті, що виходять за межі буденності. От, наприклад, через подію сьогоднішню ти втратила свободу. Ні більше, ні менше.

Парубок сміявся. Жартував — річ ясна, — та Емілі почувалася досить ніяково. Зірвала придорожну квітку, кинула її на землю і столочила. Дін приглядався до неї, потішений. Коли дивився на Емілі, очі його світилися ніжністю.

— Ти виняткова особа. Ти незалежна душа. Ми будемо друзями, ми вже друзі. Завтра завітаю до Попового Ставу — прочитати те, що написала про Каролін та мою вельмишановну тітоньку. Я певен, що буду захоплений. А все ж надалі не забрідай у місця, геть віддалені від будь-якої цивілізації. Надобраніч, моя світанкова Зіронько.

Він дивився їй услід, аж доки не зникла з очей.

— Що за дитина! — шепотів до самого себе. — Повік не забуду її погляду, як лежала на тій смертоносній скелі — нещасне, перелякане створіння. Ще ніколи не зустрічав істоти, настільки виповненої радістю життя. Так, це справжня дочка Дугласа Стара — плоть від плоті! — чоловіка, що єдиний не величав мене горбанем.

Дін нахилися й підніс потоптану Емілі квітку. Вернувшись додому, він умістив зім’яті пелюстки між аркушами давнього тому поезій, там, де на певній сторінці червоним олівцем було відзначено двовірш:

Ти — найрозкішніша з троянд,

Дитя зорі та сонця.

Розділ 27. Емілі дає обітницю

Уперше від смерті батька Емілі спілкувалася з другом, який розумів її цілковито й поділяв її бачення світу. Таким другом виявився Дін Пріст. Любити легко; це почуття, як подумати, є занадто буденним, пересічним; але розуміння… О, це рідкісне явище! Цілими днями вони блукали околицями Попового Ставу, користуючись тим, що стояла прегарна серпнева погода, розмовляли про чудесне та вічне й насолоджувалися «одвічною красою природи», про що так проникливо й натхненно пише Вордсворт.

Емілі познайомила Діна зі своїми поезіями та «описами» в щоденнику. Нічого не втаїла! Він перечитав її тексти з усією поважністю і, подібно до батька, висловив кілька критичних зауваг, які анітрохи її не уразили, бо зрозуміла, що вони слушні.

— Дякуючи тобі, я знову вірю в добрих чарівниць, — мовив Дін, — а це означає повернення юності. Доки людина вірить у добрих чарівниць, доти старість їй не загрожує.

— А я сама не можу в них повірити, — зізналася Емілі. — А так би хотіла!

— Однак ти сама є доброю чарівницею, інакше не жити б тобі у країні чудес. Ти знаєш, до тієї країни не можна купити квиток. Або самі чародійки вручають паспорт Країни, або не матимеш його ніколи.

— Країна чудес. І вираз чудесний! — мовила Емілі, геть замріяна.

— Так, — підтвердив Дін, — бо означає те, за чим тужить людське серце.

Коли він говорив до неї, Емілі переживала відчуття, наче її власні мрії та приховані надії відбивалися в його словах, і то з особливою, неповторною чарівністю. Якщо Дін і був циніком, то перед Емілі він приховував свій цинізм. Проте ні: в її товаристві таки не був циніком, навіть у глибині душі, — знову ставав простодушним хлопцем із нескаламученим, чистим баченням світу природного і духовного. А вона любила його саме за ті світи, що їх щедрою думкою розгортав перед нею.

До того ж, умів бути таким веселим, таким несподівано потішним. Щоб її розсмішити, оповідав анекдотики. А ще — дивовижні прадавні легенди про забутих богів, про двірські церемонії та бали, про королівські заручини тощо. Здавалося, він знав історію всіх країн та народів, і не за підручниками, а як самовидець. Оповідав про всякі події в надзвичайно яскравих виразах. Коли говорив, скажімо, про стародавні Афіни, то Емілі, захоплено слухаючи, водночас думала про те, якого величезного значення набуває влучний вибір слів та зворотів для оповіді й творення образу. Любила згадувати про Рим як «місто на семи пагорбах». Дін знав Рим і Афіни, мовби свої п’ять пальців; де він тільки не бував!

— Не знаю людини, що говорила би так, як ви. Лише в книжках зустрічаю подібні вислови, — зауважила Емілі.

Дін засміявся. У його сміхові вчувалася якась гіркота, що, зрештою, притаманне багатьом людям; йому навіть меншою мірою, ніж іншим. Дін саме сміхові й усміхові завдячував своєю репутацією циніка. Люди не раз підозрювали, що сміявся з них, а не з ними.

— Книжки товаришували мені все життя, — відповів він. — Що ж дивного, що розмовляю у книжному стилі?

— Тепер я певна, що хочу вивчати історію, — сказала Емілі. — За винятком історії Канади. Її не люблю, бо надто вже нудна. Тобто спочатку ні, цікава, коли Канада належала Франції, і були сутички, й битви, але по тому нічого, крім політики.

— Щасливі країни, як і щасливі жінки, не мають історії, — зазначив Дін.

— А я сподіваюся мати свою історію, історію свого життя, — запротестувала Емілі. — Прагну пережити незвичайні пригоди.

— Потай душі ми всі цього прагнемо, дурні нещасні! А тобі відомо, з чого насправді складається історія життя? З болю, і сорому, і повстань, і кроволиття, і розбитих сердець! Зіронько, запитай себе, скільки сердець краялося, і кривавилося, і розірвалося від горя, поки те все лягло на захопливі сторінки історії, що нині поглинають твою увагу. От я розповідав тобі про Леоніда й спартанців. У них були матері, сестри, наречені. Якби мали змогу стати на бій словесний, безкровний, було б незрівнянно краще, хоч і менш драматично.

— Я не можу отак розумувати, — мовила збентежена Емілі. Ще не вміла доладно висловити свої почуття і думки, як зуміла б доросла жінка. — Знаю одне: герої Фермопіл надихали великих мистців протягом століть.

— Так. Ви, жінки, мислите своїми почуттями. Добре! Плекай надію, що зазнаєш незвичайних пригод, але пам’ятай: якщо у твоєму житті станеться справжня драма, то комусь доведеться відкупити її своїм стражданням. Тобі самій або комусь іншому.

— Ох, ні! Цього не бажала б.

— У такому разі повинна зректися великих пригод і вдовольнятися менш сильними враженнями. От скажи: що би трапилося кілька днів тому, якби я не знайшов тебе на тій самотній скелі?

— Але ж ви знайшли мене, — стояла на своєму Емілі. — Я люблю небезпеку, особливо, як вона вже минула. Всі люди щасливі — і про що тоді читати?

Твід цієї миті радісно кинувся до неї. Емілі ласкаво поплескала його по кудлатій шиї. Вона вже любила його, навіть дуже, водночас не зраджуючи котячого сімейства.

— Люблю собак однією половиною мого серця, а котів — другою, — заявила вона.

— Я люблю котів, але вдома кота не тримав і не тримаю, — сказав Дін. — Вони занадто вимогливі, забагато жадають. Пси хочуть любові господаря, а коти прагнуть обожнення. Вони досі не зреклися поганських традицій.

Емілі не поділяла Дінової думки.

— Коти не вимагають обожнення. Просто люблять, щоб їх пестили. От і все.

— Так, люблять. Люблять, щоб їх пестила жриця. Народилася б ти, Емілі, п’ять тисяч років тому, то стала би жрицею Нілу, завше оточеною пишними котами. Ті коти були б нещадними хижаками стосовно всіх істот, не виключаючи й людей, та безнастанно лащилися б до тебе.

— Ох, — несподівано зітхнула Емілі. Тої миті вона відчула в душі «промінчик», а воднораз і тугу за своєю домівкою. — Чому ж так?

— Тому, що ти, безумовно, є такою жрицею, а радше була жрицею в одному з попередніх утілень своєї безсмертної сутності, й мої слова пробудили в тобі спогад про ті часи. Ти віриш в ідею реінкарнації, Зіронько? Звісно ж ні, бо виховуєшся правовірними кальвіністками з Місячного Серпа.

— Що таке реінкарнація? — спитала Емілі, а коли Дін розтлумачив їй суть цього вірування, подумала, що хоч воно й припало їй до вподоби, одначе тітка Елізабет, поза сумнівом, його не схвалила б.

— Отож, і мені не вільно в це вірити, — виснувала вона з підкресленою поважністю.

Утім, чудові дні відпочинку скінчилися передчасно й несподівано. Спершу було вирішено, що Емілі гостюватиме в Поповому Ставі до кінця серпня. Та вже у середині місяця тітка Ненсі раптово заявила:

— Вертайся додому, Емілі. Мені вже досить твоєї присутності. Я дуже тебе полюбила, ти, в кожному разі, не дурноверха, радше гарна, аніж не гарна, і вельми добре вихована… Можеш сказати Елізабет, мовляв, на мій погляд, ти зробиш честь родові Мурреїв. Одначе годі: вертайся додому.

Душу Емілі шарпали суперечливі почуття. Була прикро вражена словами: «Мені вже досить твоєї присутності». Кожен відчув би образу! Це вирувало в ній протягом кількох днів — невпинно думала, яку відсіч дати нелюб’язній тітці Ненсі, й лишень коли придумала і записала її до щоденника, лишень тоді відчула полегкість, мовби насправді виповіла ті слова.

Крім того, жаль їй було залишати Поповий Став. Полюбила цей гарний старий будинок, цю затоку, сад із сріблястою кулею і червоний покій, а в ньому ліжко, яке не мусила ділити ні з ким, яке давало їй цілковиту свободу рухів. Та понад усе їй жаль було розлучатися з Діном Прістом. А водночас вона з насолодою передчувала своє повернення до Місячного Серпа, до вірних друзів: Тедді з милим його посвистом, Ільзи — незрадливої своєї товаришки, Перрі з його незнищенними пориваннями до чогось вищого, Майка і нового молоденького котика, а також омріяного світу Шекспірового «Сну літньої ночі». Кузен Джиммі ось-ось візьметься працювати в саду: квіти у повній красі, серпневі яблука зовсім достигли… Усвідомивши всі радісні перспективи, пов’язані з поверненням додому, Емілі швидко змирилася з думкою про від’їзд. І заходилася пакувати валізу.

Лиш одне її засмучувало: тітка Ненсі не бажала вертати їй портретик, намальований Тедді.

— Я залишаю його собі, — повідомила тітка рішучим тоном. — 3 бігом часу цей малюнок набуде значної вартості, як один із першотворів великого художника.

— Я тобі його позичила, тітко Ненсі, і ясно про це попередила! — лементувала обурена Емілі.

— Я ж бо стара чортиця, що не відає докорів сумління, — крижаним голосом відповіла тітка Ненсі. — Саме так мене величають усі Прісти — за моєю спиною, звісно. Хіба ні, Каролін? Я вподобала цей малюнок і не віддам його. Велю оправити його в рамку і повішу тут, у вітальні. Але відпишу його тобі за духівницею, вкупі з речами, котрі вже обіцяла. І не залишу тобі ані шеляга — на це навіть не сподівайся.

— Гроші мені не потрібні, — відрізала Емілі згорда. — Я сама зароблятиму купи золота. Але з твого боку нешляхетно привласнювати мій малюнок. Цей портрет подаровано мені, а не тобі.

— Що ж, я ніколи не була шляхетною, — підтвердила тітка Ненсі. — Правда, Каролін?

— Атож, ніколи, — невдоволено буркнула Каролін.

— От бачиш? Не вчиняй колотнечі, Емілі. Ти поводилася дуже добре — весь час перебування в Поповому Ставі, — але гадаю, сьогоріч я виконала стосовно тебе свій обов’язок. Повертайся до Місячного Серпа, і коли Елізабет не дозволятиме тобі сього чи того, скажи їй, мовляв, я завжди все тобі дозволяла. Не знаю, чи це допоможе, а все-таки спробуй. Елізабет, як і вся моя рідня, безперестану думає про те, що я вчиню зі своїми статками.

По Емілі приїхав кузен Джиммі. Як же вона зраділа, угледівши його миле обличчя з добрими очима, густу його бороду! Але зробилося їй дуже сумно, коли звернула погляд на Діна.

— Як хочете, можу поцілувати вас на прощання, — мовила вона тремтливим голосом.

Емілі не любила цілуватися — ні з ким. І зараз не мала бажання цілувати Діна, втім, так його любила, що вважала за можливе розширити для нього межі галантності.

Дін подивився на неї з лагідною усмішкою. Така молоденька, така чиста, так мило збентежена…

— Ні, не хочу тебе цілувати… Поки що ні. Перший наш поцілунок не має бути прощальним. Це стало б лихою призвісткою. Зіронько моя світанкова, мені так жаль, що ти від’їжджаєш. Але невдовзі побачимось. Як ти знаєш, найстарша з моїх сестер мешкає у Чорноводді, а я зненацька відчув у своїм серці приплив братерської любові. Тепер я часто її навідуватиму. Та, незалежно від цього, пам’ятай: ти обіцяла писати мені раз на тиждень. А я, не гаючись, відповідатиму.

— Так, милими довгими листами, — просила Емілі. — Обожнюю довгі листи.

— Довгі? О, вони будуть чималенького обсягу, Зіронько. А зараз я не повім тобі навіть слова «прощавай». Складемо угоду, Зіронько: ніколи не будемо прощатися на словах. Кожен раз, як доведеться розлучатись, будемо розлучатися тільки з усмішкою.

Емілі змусила себе посміхнутися, цієї ж миті повіз рушив.

Тітка Ненсі й Каролін зайшли до будинку. Дін посвистом закликав Твіда, й обидва попрямували до затоки. Парубок відчув себе таким самотнім, таким покинутим, аж подумки засміявся з самого себе.

Емілі й кузен Джиммі мали стільки одне одному розповісти, що дорога додому видалася їм дуже короткою.

Місячний Серп постав білим, аж сліпучим у промінні призахідного сонця. Три Принцеси стояли на своїх місцях, такі ж величні й гордовиті, як давніше. Сумовито шуміла морська затока.

Тітка Лаура вибігла їм назустріч, її прекрасні блакитні очі світилися великою радістю. Тітка Елізабет саме порядкувала на кухні — готувала вечерю, — сьогодні її погляд був не таким неприязним і зарозумілим, як зазвичай; крім того, вона приготувала Емілі на десерт чудовий крем. Перрі прибіг босоніж, увесь замащений, і миттю заходився розповідати Емілі всякі історії про котиків, телят, а також поросят. Ільза прийшла спішно. Емілі подумала, що досі як слід не усвідомлювала, наскільки Ільза сповнена життя, які блискучі в неї очі, яке золотаве й шовковисте волосся, ще золотавіше, ніж будь-коли, під блакитним шовковим капелюшком, що їй купила пані Сіммс у Шрусбері. Ільза кинулася Емілі на шию з вигуком нестримної радості, а вже за десять хвилин посварилася з нею через котенятка, бо ж Емілі не дозволила їй забрати його до себе.

— Я повинна забрати його — ти, зловісна гієно! — викрикнула Ільза. — Він так само твій, як і мій, — чуєш, свиня?! Наша стара кішка є для цього котика матір’ю, отже, він радше мій, аніж твій. Адже Майк йому лише батько.

— Ільзо, такі вислови є вищою мірою непристойними, — озвалася тітка Елізабет, аж бліда від обурення. — А як будете лаятись через те кошеня, то велю втопити його — затямте собі!

Ільза втихомирилася, коли Емілі почасти визнала її права на котика, зокрема право дати йому ім’я на свій смак. Ільза назвала його Роженькою. Емілі це ім’я не сподобалося, адже кузен Джиммі називав котика Малим Томом, отже, вона мала підстави гадати, що тваринка таки чоловічої статі. І тут дівчата знов наразилися на гнів тітки Елізабет, яка заявила, мовляв, дискусії на подібні теми є недозволеними.

«Нехай буде Роженька, — подумки згодилася Емілі, — та я називатиму його Розанець: як-не-як звучить по-чоловічому».

Котик був сіруватої масті, що нагадувало Емілі її улюблену, навіки втрачену кішку — Зухвалу Сел Другу. Так добре пахло його хутерко, тепле і чисте.

Після вечері вона почула зі старого саду посвист Тедді, той самий чарівний сигнал. Емілі вибігла назустріч. Попре все, не було на цілім світі нікого, хто міг би для неї зрівнятися з Тедді. Привітавшись, подалися до господи пані Кент, бо Тедді хотів показати Емілі песеня, що його подарував йому доктор Барнлі. Пані Кент не прикидалася задоволеною приходом дівчинки — була ще холоднішою і мовчазнішою, як зазвичай. Сиділа й спостерігала за дітьми, що бавилися з піском. Від часу до часу її очі набирали якогось похмурого блиску. Дивлячись на неї, Емілі почувалася зніченою, особливо як ненароком зустрічалися поглядами. Ще ніколи так гостро не відчувала неприязні з боку пані Кент, як ось тепер.

— Чому твоя мама не любить мене? — спитала вона без манівців, коли маленького Лео занесли до повітки.

— Бо я люблю тебе, — лаконічно відповів Тедді. — Вона не зносить тих, кого я люблю. Боюсь, незабаром вона отруїть Лео. Волів би… щоб вона менше любила мене, — вибухнув хлопець, уперше збунтувавшись проти несамовитої материнської любові, проти невгасимих материнських ревнощів, котрі інстинктивно сприймав як пута, як неволю. — Мама твердить, мовляв, мені не потрібні латина й алгебра, бо не хоче, щоб я цього року відвідував школу. Каже, ніколи зі мною не розлучатиметься. Та що мені латина й математика! Я хочу вчитися на художника, вступити з часом до вищої школи, де викладають великі майстри. Вона мене не пускатиме — я знаю! — вже зараз ненавидить мої малюнки, гадаючи, ніби я люблю їх дужче, ніж її. А це неправда: я люблю маму, вона добра, мила зі мною, сповнена ніжності… Але їй здається, наче моє малювання мені дорожче, ніж вона, тому вона палить те, що я малюю. Кілька образків уже спалила. Раптово зникли з повітки, де висіли на стінці, і я ніде не можу їх віднайти. Якщо заподіє Лео якесь лихо, я зненавиджу її.

— Скажи їй це, — мовила Емілі пристрасно. — Нехай знає, що ти здогадуєшся, хто винен у смерті Смока і Баттеркап. Скажи відверто, що знаєш про це і перестанеш її любити, як із Лео щось трапиться. Вона так налякається, що нічого йому не зробить, — я певна! Говори лагідно, не ображаючи її почуттів до тебе, а втім, скажи неодмінно. Так буде найкраще для всіх зацікавлених осіб, — закінчила Емілі, з блиском наслідуючи тітку Елізабет, коли вона висуває комусь жорсткий ультиматум.

— Напевно, так і вчиню, — погодився Тедді, з журбою в голосі. — Не можу змиритися з думкою про зникнення Лео вслід за моїми котами. Це єдиний пес, якого я мав коли-будь, а я завжди мріяв про пса. Ах, Емілі, як добре, що ти вже вернулася!

Дуже приємно чути такі слова, а надто з вуст Тедді. Повернувшись до Місячного Серпа, Емілі почувалася щасливою. В кухні пломеніли свічі, дещо миготливі од серпневого вітерця, що інколи вривався до кімнати крізь відчинені двері та вікна.

— Либонь, тепер свічки тобі вже не до вподоби, Емілі. Ти-бо звикла в Поповому Ставі до ламп, — сказала тітка Лаура, зітхаючи. Одною з головних турбот Лаури Муррей була впертість, яку виявляла Елізабет, захищаючи патріархальне освітлення.

Емілі задумливо роздивилася по кімнаті. Пломінець одної свічі так ритмічно коливався від повіву вечірнього вітру, немовби свіча кивала їй голівкою на знак привітання.

— Сама не знаю, тітко Лауро, — відповіла вона повагом. — Зі свічками можна здружитися, наче з людьми. Попри все, я люблю це освітлення.

Тітка Елізабет, заходячи до кухні, почула її слова. У блакитних тітчиних очах засвітилося щось подібне до задоволення.

— Ти маєш клепку в голові, — похвалила вона.

«Це другий комплімент, який чую від неї», — подумки зауважила Емілі.

— Дивись-но: Емілі начебто підросла за час своєї гостини в Поповому Ставі, — мовила тітка Лаура, уважно приглядаючись до небоги.

— Я цього не бачу, — доволі терпко відповіла тітка Елізабет, — її суконка анітрохи не коротша, ніж була до гостини.

— А я певна, що підросла, — стояла на своєму Лаура.

Кузен Джиммі взявся зміряти Емілі, аби покласти край суперечці. Виявилося, що її маківка сягала останньої позначки на дверях молочарні.

— От бачиш! — тріумфувала Елізабет, потішена тим, що має рацію і в такому питанні.

— Але вона інакше виглядає, — мовила Лаура, зітхаючи.

Її заувага була слушною. Емілі справді виросла, втім, не тілесно. Її душа досягла певного ступеню зрілості, й цю зміну помітила в ній сповнена турботливої любові тітка Лаура. З Попового Ставу повернулася не та Емілі, що виїхала з Місячного Серпа. То вже була не дитина. Родинні спогади тітки Ненсі, внутрішня колотнеча, пережита Емілі через болісну історію пані Барнлі, страшна година змагання зі смертю на узбережній скелі, дружба з Діном Прістом — це все сприяло прискореному визріванню її розуму, її емоційності. Коли другого дня піднялася на горище й передивилася свої рукописи, то виявила з неабияким подивом, що вони не такі вже вартісні, як доти гадала. А деякі видалися їй геть беззмістовними, дурними та й годі. Вона засоромилася їх, так сильно, аж крадькома знесла до кухні й спалила. Тітка Елізабет була вельми незадоволена, коли, зайшовши до кухні, виявила в печі купу золи й відтак не могла готувати вечерю, доки не вигребла звідти весь попіл.

Емілі вже не дивувалася, що панна Браунел колись поглумилася над її творами, хоч це не пом’якшувало відчуття гіркоти. Вважала, що половина цих віршів годиться хіба для пічки, а половина таки вартує ретельного опрацювання чи переробки. Заходилася писати нову поему «Повернення додому з Попового Ставу». Оскільки в ній мав бути вшанований окремою увагою кожен із Мурреїв і кожен із Прістів, то поема обіцяла стати розлогою і приємно заповнити кілька тижнів часу молодої авторки. Добре було вдома, як добре!

«Немає на світі чарівнішого куточка, ніж Місячний Серп», — думала Емілі.

Фактом, який засвідчив зміни, що сталися в ній самій та в її житті, було визнання її права на власну кімнату. Тітці Елізабет надто припала до серця кількатижнева самотність в опочивальні, щоб відмовлятися від неї знову. Поклала собі, що вже не спатиме коло дівчиська, яке ні сіло, ні впало, серед глупої ночі, ставить приголомшливі запитання.

Тож по довгій нараді з Лаурою ухвалили, що Емілі перейде до покою своєї небіжчиці-матері. Під час її відсутності покій прибрали й цілком опорядили до дня її приїзду. Ввечері того дня тітка Елізабет повідомила небозі, мовляв, віднині вона буде спати саме в тій кімнаті.

— То буде моя власна, тільки моя кімната? — спитала Емілі з певною недовірою.

— Так. Ми маємо надію, ти дбатимеш у своїй спальні про чистоту і лад.

— Там ніхто не ночував, відколи… відколи твоя мама покинула Місячний Серп, — мовила тітка Лаура, мовила тоном, який вочевидь не сподобався тітці Елізабет.

— Твоя мати, — сказала Елізабет, холодно дивлячись на Емілі, з довгастим своїм лицем, якому одсвіт близької свічі надавав чоловічого вигляду, — втекла, зневаживши свою родину, розбивши серце свого батька. Була нерозумною, невдячною, непокірною дівчиною. Сподіваюся, ти ніколи не зганьбиш родину таким безпутним учинком.

— Ой, тітко Елізабет! — скрикнула Емілі, що їй аж дух перехопило від раптового враження. — Коли отак тримаєш свічу, то лице твоє схоже на лице мерця. О, як цікаво!

Тітка Елізабет лише скривилася та й пішла нагору. Шкода було гаяти час на умовляння-впоминання і мудрі сентенції, коли маєш справу з такою дитиною.

Емілі, вперше залишена самотою в покої своєї матері, з цікавістю роззиралася навколо. Не могла лягти в ліжко, не обнишпоривши всіх куточків. Покій виглядав старосвітським, навіть дуже, як, зрештою, всі покої в Місячному Серпі. Шпалери були неначе обсипані золотими зірками, на стінах висіли старі картинки, подекуди з девізами й прислів’ями, виплетеними з гарусу. То були власноручні витвори її тітоньок або «премії» з часів їхньої молодості. На одному з образків красувалася пара янголів-хоронителів. Емілі глянула на нього з легким презирством.

— Не люблю янголів з пір’ястими крилами, — сказала рішуче. — Янголині крила мають бути витканими просто з веселкових барв.

На підлозі лежав гарний килимок, ліжко було високим, м’яким, гарно застеленим. І, на радість Емілі, над узголів’ям не було балдахіну. На вікнах висіли муслінові фіранки. Понад маленьким столиком із вигнутими ніжками примістилося овальне свічадо в геть поточеній шашелем дерев’яній рамі. Емілі захоплено відзначила, що може відбитися в цім люстрі майже на повен зріст і не виглядає в нім як страховище. Два чорних фотелі з високими спинками та вицвіла отоманка доповнювали обстанову. А ще побіля вікна Емілі зауважила коминок.

«Цікаво, чи тітка Елізабет дозволить мені палити у тім коминку вогонь?» — запитала себе Емілі.

Покій був напоєний чарами, що вирізняють усі кімнати, де обстанова є вишуканою, а стіни й підлога у своїх тонах, у своєму стилі згармонізовані з усім приміщенням. Емілі ясно це усвідомлювала. То був її покій; вона вже любила його, почувалася в нім удома, нібито мешкала тут віддавна.

— Саме тут моє місце, — прошепотіла щаслива Емілі.

З насолодою відчувала близькість своєї матері, мовби Джульєтта Стар зненацька матеріалізувалася й постала перед дочкою навіч. Емілі захоплювала думка, що цю мереживну серветку, напевно, зроблено руками її матері. В покої стояв легкий нудотний запах. Неначе душі всіх троянд, що квітли тут протягом багатьох весен та літ, сповіщали її, що вони знемагають у посмертному небутті, у квітковому своєму чистилищі. Було щось незбагненне, містичне в тих пахощах, і це збудило в Емілі «промінчик», який осяяв, освятив її кімнату раз і назавжди.

На стіні поміж картинок вона угледіла й мамин портретик, намальовний тоді, як мама була ще малою дівчинкою. Емілі розглядала його зворушено. Вона мала світлину матері — молодої заміжньої жінки, що дісталася їй по смерті батька. Тітка Елізабет, повернувшись до Місячного Серпа з Травневого Гаю, помістила її у вітальні, де Емілі бачила її зрідка, бо світлину чи не завжди було завішено. А цей, мальований, портретик золотоволосої рум’яної дівчинки віднині належав їй беззастережно. Вона могла досхочу на нього дивитися, досхочу розмовляти з ним.

— Ох, мамо, — промовила Емілі, — про що ти думала, про що мріяла, як була в моєму віці? Шкода, що не можна запізнатися з тобою тодішньою. Тільки подумати: ніхто не ночував тут, відколи ти, мамо, втекла звідси з моїм батьком! Тітка Елізабет знай говорить, що ти вчинила погано, але я так не вважаю. Таж ти втекла не з чужою людиною! Так чи так, а я тішуся, що ти втекла, бо інакше я не з’явилася б на світ.

Як ніколи задоволена своїм життям, Емілі відчинила вікно, потім лягла до ліжка, переживаючи таке щастя, яке вже межує з болем. Наступного дня, пишучи до батька, свого листа почала словами: «Любі мої батьки!»

«Віднині завжди писатиму до тебе, мамо, так само, як до батька, — до вас разом. Шкодую, що так довго нехтувала тебе. Я не здавала собі в тому справи, допоки не зайшла до твоєї кімнати. Вперше у ній переночувавши, я дуже ретельно застелила ліжко (тітка Елізабет не знайшла жодного недоліку), витерла порохи з усіх меблів, а, виходячи, стала навколішки й поцілувала поріг. Думала, ніхто мене не бачить, але тітка Елізабет таки запримітила мій жест і заявила, мовби я схибнулася. Чому тітка Елізабет щоразу каже, мовляв, хтось збожеволів, як бачить, що цей хтось поводиться інакше, ніж вона звикла? Я заперечила: „Ні, я просто дуже люблю цей покій“. Вона знизала плечима й промовила: „Краще б любила Господа Бога“. Але ж я люблю Бога, милий тату… і мамо… люблю Його дужче, ніж будь-коли, відтоді як маю власну, улюблену кімнату. З її вікна можна бачити сад кузена Джиммі й гайок Високого Джона, а поміж деревами ще й відтинок Чорної Води. Повз ті дерева в’ється Вчорашня Стежка. Тепер я раніше лягаю спати. Люблю лежати на самоті у моєму власному покої й складати в думках вірші, а також подумки описувати краєвид, що відкривається перед моїм зором з відчиненого вікна.

Ах, любі тато й мамо, у нас буде новий учитель. Панна Браунел до школи не повернеться — виходить заміж. Ільза розповідає, що батько її, почувши цю звістку, вигукнув: „Хай Бог оберігає цього чоловіка!“ Новим учителем є пан Карпентер. Ільза бачила його, коли раз прийшов до її батька, — за її словами, в нього буйне сиве волосся, а ще він носить окуляри. Пан Карпентер одружений; буде мешкати в будиночку при школі — там, у яру. Це так потішно, як твій учитель ходить в окулярах і має дружину.

Тішуся, що вже вдома, у Місячному Серпі. Та мені дуже бракує Діна й сріблястої кулі. Тітка Елізабет суворо подивилася на мою гривку, а втім, не сказала нічого. Тітка Лаура порадила мені не говорити про гривку і носити її далі, наче нічого й не сталося. Однак я відчула, що чиню недобре стосовно тітки Елізабет, і зачесала гривку на маківку — на чолі залишила тільки трошечки волосся. Моє сумління не зовсім чисте, але щось від гривки таки мусила залишити, щоб виглядати бодай стерпно. Рукави з буфами вже виходять із моди, тож носити їх не буду ніколи. Втім, це аж ніяк мене не засмучує, бо така мода мені не подобається. А от Рода Стюарт буде зажурена: вона-бо мріяла про час, коли стане досить дорослою, щоб носити плаття з рукавами „буф“.

Учора ввечері ми з Тедді пережили казкову пригоду. Не розповідатимемо про неї нікому — почасти тому, що була вона такою чудовою, а почасти тому, що нас добряче вилаяли б за те, що ми вчинили.

Ми подалися до Розчарованої Домівки й застали там одне вікно прочиненим. Відтак розчахнули його навстіж і вдерлися досередини. Підлога там не постелена, все у тому стані, в якому майстри залишили дім колись. Нараз я відчула, що плачу. В одній з кімнат був гарний камін. Підняли кілька полінець, що валялися на долівці, й розпалили вогонь. (Саме за це нас і висварили б, якби дізналися!) Постановили, що, коли виростемо, то неодмінно купимо Розчаровану Домівку й будемо мешкати там разом. Тедді припускає, що ми одружимось, та я гадаю, ми обійдемося без такої нудної церемонії, як одруження. Тедді малюватиме картини, а я писатиму поезії, і щоранку на перший сніданок їстимемо грінки, бекон і мармелад — як у Поповому Ставі. У нашій комірці завжди буде чимало добрих, якісних речей. Тедді помагатиме мені мити посуд, а сріблясту кулю ми повісимо над каміном, бо на той час тітка Ненсі давно вже буде небіжчицею.

Не гасячи в каміні вогонь, ми вистрибнули через вікно. Сьогодні Тедді мовив до мене таємничим голосом: „Грінки, бекон і мармелад“, — а Ільза й Перрі шаленіють, не в силі збагнути, про що йдеться.

Кузен Джиммі взяв помічника для роботи в господарстві. Звуть його Джиммі Джо Бел, він француз. Тут багато французів, а коли француженка виходить заміж, то бере ім’я свого чоловіка. Наприклад: Марія виходить за Лео; відтоді вона зветься Марія Лео. А в нашому випадку все навпаки: Джиммі Джо Бел носить ім’я своєї дружини, бо вона жінка заможна, ще й ходить у штанях. Так мені повів кузен Джиммі. Нічого не розумію: Джиммі Джо теж носить штани — для чого ж називати його ще й іменням дружини? Те, що вона теж їх носить, не може бути достатньою підставою. Не заспокоюсь, поки не з’ясую цього питання.

Сад кузена Джиммі тепер дуже гарний. Розквітли півонії. Намагаюсь їх полюбити, адже бачу, тут ніхто їх не любить, одначе потай душі люблю осінні рожі. Нема ради: чи не кожна людина понад усе любить саме троянди.

Сьогодні ми з Ільзою цілий день шукали чотирилисту конюшину. Врешті-решт, ідучи по молоко, я ненароком одну знайшла. Кузен Джиммі твердить, мовляв, це на щастя, але марно шукати щастя, бо воно завжди приходить несподівано.

Добре, що ми з Ільзою знову разом. Відколи я повернулася з Попового Ставу, ми сварилися лише двічі. Я маю намір це припинити, взагалі припинити, бо гадаю, це нам не личить, хоч, правду казати, є дуже захопливим. Проте виконати своє рішення буде важко, бо навіть коли я поводжуся найспокійніше, навіть коли не мовлю ні слова, Ільзі спадає на думку, що все це навмисно, щоб її роздражнити, й тоді вона починає облаювати мене ще дужче, ніж зазвичай. Тітка Елізабет любить повторювати, що для сварки завжди потрібні двоє, але вона не знає Ільзу так добре, як знаю я. Сьогодні Ільза обізвала мене повзучим альбатросом. Цікаво, скількома тваринними назвами вона нарече мене ще? Адже вона не повторюється у прізвиськах — жодного разу не повторилася. Воліла би, щоб Ільза не загравала так сильно з Перрі. (Загравати — це слово, якого я навчилася від тітки Ненсі). Таке враження, що вона геть не зносить Перрі. Він, Перрі, підбурював Тедді разом перескочити через хлівний дах. Тедді не погодився. Відповів, що це нікому не принесе ані найменшої користі, що не бачить мети, заради якої мав би наражатися на небезпеку скрутити собі в’язи. Перрі ж одним духом перестрибнув через хлів, не зазнавши ніяких ушкоджень. Проте, якби не приземлився на обидві ноги одночасно, то таки скрутив би собі в’язи, як ствердив кузен Джиммі. А, приземлившись гаразд, почав глузувати з Тедді, називати його боягузом. Тоді Ільза поринула у справжній шал і взялася лаяти його на всі заставки. Я помітила: вона не терпить, коли хтось говорить про Тедді щось негативне. Втім, я вважаю, він сам спроможний себе захистити.

Ільза не матиме змоги навчатися у драматичній школі. Батько їй не дозволить. Але каже, мовляв, це їй не завадить: коли виросте, все одно втече з батьківської оселі, а вже тоді дасть собі раду в житті. Її слова стривожили мене своєю запеклістю.

Дивно: коли вперше побачила Ільзу після повернення додому, я відчула якусь провину перед нею. Чому? Бо знаю про її матір… У чім же моя провина — таж я зовсім непричетна до тієї історії? Тепер це чудне відчуття минулося, та я щоразу така нещасна, коли міркую про ті події! Воліла би геть забути про все або знайти справжні причини того, що трапилося. Бо я впевнена: ніхто їх не знає.

Сьогодні отримала Дінового листа. Він пише розкішні листи — такі, наче я вже доросла. Прислав мені й віршика, вирізаного з якогось часопису. Цей віршик нагадав йому про мене, пише Дін, хоч у ньому йдеться про едельвейси та про сходження на альпійські верхогір’я. Що мені Альпи? Однак під час читання блиснув мені „промінчик“ — тож узяла аркуш поштового паперу й написала: „Я, Емілія Берд Стар, сим урочисто присягаю зійти на одну з альпійських вершин і вирізьбити своє імення на камені“. По тому вклала аркуш до конверту, на якому своєю чергою вивела: „Присяга, дана Емілією Берд Стар, дванадцяти років і трьох місяців“ — і сховала це в отоманці, що на горищі.

Нині пишу детективну повість і, пишучи, намагаюся відчувати так, як відчуває людина, що скоїла вбивство. Це моторошно, але дуже цікаво. Немовби я сама когось умертвила!

Добраніч, дорогі мої батьки!

З любов’ю,

ваша дочка Емілія

P. S. Усе вирішую, як буду підписуватися, коли виросту й почну давати до друку свої твори. Не знаю, як ліпше: Емілія Б. Стар чи Е. Б. Стар. Часом думаю, чи не вибрати й собі „псевдонім“, тобто вигадане прізвище, яке незрідка прибирають собі письменники. (Знайшла це слово у своїм словнику.) Читачі обговорювали б мої твори в моїй же присутності, не здогадуючись, хто я, — отже, казали б те, що думають насправді. Це було б захопливо, втім, не завжди приємно. А підписуватимусь, либонь, так: Е. Берд Стар».

Розділ 28. Захисник мрій

Кілька тижнів Емілі намагалася з’ясувати, любить пана Карпентера чи ні. Здавала собі справу в тім, що не відчуває до нього непрязні, хоч уперше привітався до неї в школі такими словами:

— Ти ота дівчина, що пише вірші? Краще б орудувала голкою чи гачком. Надто багато дурнів на цьому світі силкуються писати поезії і, звісно, зазнають поразки. Я сам пробував колись віршувати. Доки не порозумнішав.

«Краще б ти слідкував за своїми нігтями, бо вони явно брудні», — дала відкоша Емілі, ясна річ, подумки.

Пан Карпентер геть перевернув усталений лад у школі, тож Ільза, яка була уособленням анархії й люто ненавиділа всяку рутину, була єдиною школяркою, що вподобала його з першого погляду. Деякі відверто його не любили, як-от, наприклад, Рода Стюарт, але більшість виявляла звичну байдужість. Емілі ж нарешті визнала, що любить його «несамовито».

Пан Карпентер був чоловіком від сорока до п’ятдесяти років, високого зросту, з густим торчкуватим волоссям, просивими бровами та вусами, скуйовдженою бородою, ясними блакитними очима, в яких життєві негаразди ще не згасили блиску, і довгастим, прив’ялим, сильно поораним зморшками обличчям. З несміливою, тихою своєю дружиною мешкав у двокімнатній домівці при школі. Ніколи не говорив про своє минуле, ніколи нікому не пояснював, чому в такому віці не посідає кращого становища, ніж учитель повітової школи з мізерною оплатою праці. Однак невдовзі правда вийшла на світ Божий: замолоду пан Карпентер мав репутацію вельми обдарованої людини й подавав блискучі надії, та незабаром розпився у веселих компаніях — відтак «зійшов на пси». Найприкрішим було те, що вже посідав неабияке становище у шкільництві, коли був переведений до цієї діри, Чорноводдя, і то без надії обійняти в майбутньому кращу посаду. Може, змирився з лихою долею, а може — ні. Цього не відав ніхто, навіть тиха брунатна мишка — його дружина. Безперечно, він був добрим учителем; ця обставина для жителів Чорноводдя була єдино важливою. Навіть якщо виряджався на пиятику, то вибирав для цього суботні вечори, а в понеділок був тверезий, мов скельце. Не викликав жалощів, не прикидався трагічним героєм. Проте хвилинами, дивлячись на нього, скажімо, під час уроку арифметики, як сидів, схилившись над завданнями, Емілі переживала відчуття гострого жалю, жалю за нього, не до нього, — і то сама не розуміла, чому.

Вдачі він був запальної, вибухової, тож принаймні раз протягом дня давав волю своїй злості. Одначе лютість його ніколи не тривала довго. Вже за кілька хвилин на обличчі пана Карпентера з’являлася добродушна усмішка, до того ж, ніхто не почувався ображеним чи збентеженим його лайкою. Ніколи не говорив нічого уїдливого в стилі панни Браунел, нічого такого, що ятрило б душу цілими місяцями. Слова його падали тут і там, слушні чи неслушні, справедливі чи несправедливі, та звіювалися швидко і без шкоди для психіки учнів.

Умів оцінити дотепний жарт, навіть як той стосувався його особи.

— Ти чуєш, що я кажу? — звернувся одного разу до Перрі.

— Ще б пак, — відказав Перрі з нарочитою незворушністю. — Вас-бо чути навіть у Шарлоттетауні.

Пан Карпентер поглянув на нього уважно, а тоді розреготався — голосно й нестримно.

Його навчальні методи настільки відрізнялися від методів панни Браунел, що спершу в головах учнів царювало повне безладдя. Панна Браунел була справжнім катом усякого безладу. Пан Карпентер, на перший погляд, зовсім не дбав про порядок. Але незрідка так завантажував дітей різноманітними завданнями, що ті просто не мали часу на бешкетування. Історії навчав таким чином: розподіляв між учнями ролі, щоб кожен зображував якусь відому історичну особу. Не мордував школярів історичними датами, зате робив так, що дати самі поступово закарбовувалися в пам’яті. Наприклад, коли хтось протягом кількох хвилин стоїть навколішках на порозі класної кімнати, а Перрі Міллер у масці зі старої шовкової матерії тітки Лаури стоїть над ним, а частіше над нею, вдаючи ката з сокирою в руках; коли «людина думає про те, що буде, як він ударить занадто сильно», то ця «людина» нескоро забуде дату певної події. А коли хтось бере участь у битві під Ватерлоо спільно з усією школою і чує заклик Тедді Кента: «Гвардіє, до мене!» — що гучно лунає на шкільному подвір’ї, йому легко запам’ятати дату — рік 1815.

Для урізноманітнення історію чергували з географією, що викладалася в той самий спосіб: шкільні приміщення й подвір’я ділилися на країни й континенти, покреслені, мов географічна карта, а діти вдавали тварин, які населяли земний простір у тому чи тому кліматичному поясі. Коли Перрі Міллер цілий день не пив води, бо долав з караваном аравійську пустелю й не міг знайти оази, а потім напився так, аж йому зсудомило шлунок і тітка Лаура мусила цілу ніч пильнувати біля його ліжка, то ні Перрі, ні товариші його з товаришками вже не могли забути, де розташована ота пустеля. Треба сказати, місцеві кумасі були обурені такою системою навчання й одна сперед одної висловлювали переконання, мовляв, діти в школі забагато бавляться, щоб могли ще й навчитися чогось.

З паном Карпентером школярі вивчали латину й французьку, розмовляючи, а не виконуючи письмові завдання. У п’ятницю ж пополудні вони відкладали все і бралися декламувати вірші, читати вголос уривки з Біблії та виголошувати промови. Для Ільзи то був щасливий, улюблений день. Пан Карпентер шліфував її хист вельми старанно, аж немилосердно. Бувало, сварилися так, що не могли зупинитися. Ільза поринала у справжній шал і частувала вчителя добірною лайкою, а вся школа приголомшено слухала, не в силі збагнути, чому Ільза не відбуває жодного покарання, натомість щоразу після довгої запеклої суперечки змушена поступитися. Тепер Ільза відвідувала школу регулярно, чого досі не робила ніколи. Пан Карпентер заявив їй, що як пропустить заняття бодай один раз без поважних причин і свідчень, то не братиме участі в наступних п’ятничних «вправах», а цього Ільза, вочевидь, не пережила б.

Одного дня пан Карпентер знайшов під покришкою парти, за якою сидів Тедді, його автопортрет, накреслений олівцем. Тедді вже приготувався до нагінки, а тим часом цей чудний пан Карпентер лише стягнув брови, поглянув на Тедді серйозно й, поклавши малюнок на парту, промовив:

— Я не вельми розуміюся на малюванні, але, чорт забирай, мені здається, ти б краще вчинив, якби полишив арифметику, а натомість цілий урок малював собі й малював.

Увечері того ж дня пан Карпентер завітав до господи пані Кент і переглянув малюнки Тедді, що зберігалися, як ми знаємо, у повітці. А тоді мав розмову з його матір’ю. Ніхто не відає, про що говорили, й тим паче, що саме говорилося. Однак, виходячи з домівки, пан Карпентер виглядав незадоволеним, заскоченим якоюсь не дуже приємною несподіванкою. З тієї пори він уважно стежив за успіхами Тедді в навчанні; подарував йому кілька книжок із теорії малюнку, при тім застеріг, щоб Тедді не забирав їх додому, чого хлопцеві не треба було повторювати. Він-бо добре знав, що в противному разі книжки пощезнуть без сліду — так само таємниче, як і його коти. Тедді прислухався до поради Емілі: попередив матір, мовляв, перестане її любити, якщо з Лео трапиться щось лихе, — тож Лео ріс і розвивався якнайкраще. Втім, Тедді був занадто добрим, занадто відданим своїй матері, аби зловживати такими погрозами. Він знав, що після візиту пана Карпентера вона проплакала цілу ніч, а майже весь наступний день молилася, приклонивши коліна, у своїй маленькій опочивальні, помічав, як цілий тиждень вона приглядалася до нього сумними, докірливими очима. Волів бачити її більш подібною до інших матерів, однак любив її всім серцем; разом було їм так добре в тому сірому будиночку на пагорбі. Лише за присутності інших людей пані Кент бувала неприємно чудною і ревнивою.

— Вона така мила й ніжна, коли ми з нею на самоті, — якось мовив Тедді до Емілі.

Перрі Міллер був об’єктом особливих зусиль пана Карпентера: щоп’ятниці пополудні він навчав його дикції, приохочуючи до невтомної праці у зазначеному напрямку. Тож Перрі півголосом безперестану повторював різні тиради, навіть у кухні ввечері, доки тітка Елізабет не клала цим тренуванням край. Емілі не розуміла, чому пан Карпентер з прихильною усмішкою хвалив інших хлопців, які декламували сухо, невиразно, без будь-якої наснаги, а гнівався на Перрі, коли юнак бодай одне слово, одне речення вимовляв з невластивим акцентом або робив відповідний жест на півсекунди раніше.

Також не розуміла, чому безжально виправляв червоним олівцем її стилістичні вправи і лаяв за вживання надмірної кількості прикметників, за велемовність, тоді як Рода Стюарт і Нана Лі раз у раз чули похвали за виконання своїх завдань — по них червоний олівець пана Карпентера гуляв не так сильно. Проте любила свого вчителя що далі, то більше, а з настанням зими вже не могла збагнути, як би вона вчилася під іншим керівництвом.

За ту зиму дівчинка підросла так, що тітці Лаурі довелося «розпустити» рубці на краях її платтячок. Тітка Рут, що приїхала до Місячного Серпа на тижневу гостину, зауважила, мовляв, Емілі росте на шкоду своєму здоров’ю, своїй силі, як усі сухотні діти.

— Я не сухотниця, — рішуче заперечила Емілі. — Всі Стари високого зросту, — докинула вона злостивіше, ніж можна було сподіватися від особи, котрій ще не виповнилося тринадцяти.

Тітка Рут, вельми чутлива до свого невисокого зросту, гучно засопіла.

— Було б добре, щоб ти скидалася на них лише цим, — відказала вона. — І які ж твої успіхи в школі?

— Дуже добрі. Я найкраща учениця у своєму класі, — мовила Емілі спокійно і з гідністю.

— Яка зарозуміла дитина! — обурилася тітка Рут.

— Я зовсім не зарозуміла! — своєю чергою обурилася Емілі. — То пан Карпентер назвав мене найкращою ученицею, а він не підлабузник. І я, врешті-решт, не можу не здавати собі справу з його слів.

— Що ж, добре, хоч матимеш голову на плечах, бо привабності не маєш зовсім, — сказала тітка Рут. — Шкіра твоя нікчемна, а те волосся, чорніше за воронове крило… те волосся, що обрамлює твоє бліде, аж біле, обличчя, трохи навіть жахає. Бачу, ти виростеш дівчиною, геть позбавленою всякої вроди.

— Ти б не сказала цього просто у вічі людині дорослій, — мовила Емілі з підкресленою поважністю, що завжди доводила тітку Рут до справжнього внутрішнього шалу: вона не здатна була зрозуміти цей тон, ці слова у дитячих вустах. — Не думаю, щоб тобі так багато коштувало — здобутися стосовно мене на просту люб’язність.

— Я вказую тобі на твої вади, щоб ти їх позбулася, — промовила тітка Рут крижаним голосом.

— То не моя вина, що в мене бліде обличчя й чорне волосся, — знов дала відсіч Емілі. — Я не можу цього змінити.

— Була б ти інакшою, ніж є, — почала тітка Рут, — я би…

— Але я не хочу бути інакшою, — заявила Емілі з усією рішучістю. Заповзялася в жодному разі не опустити прапору Старів перед тіткою Рут. — Перш за все волію бути собою, хай позбавленою вроди, зате собою. Врешті-решт, — додала несподівано, вийшовши з кімнати повільним кроком, — хоч тепер я не дуже гарна, та, коли полину на небо, я буду красивою — так і знайте.

— Дехто вважає Емілі дуже ладною, — сказала тітка Лаура, втім, не раніше, як Емілі відійшла на таку відстань, що вже не могла почути її слів. Хай там як, а Лаура була Мурреївною.

— Не знаю, де вони це угледіли, — відповіла тітка Рут. — Вона марнославна й нечемна, і говорить лише неприємні речі, а гадає, ніби висловлюється дуже оригінально. Я все чула не давніше, як хвилину тому. Але чого я найбільше в ній не терплю, то це відсутності будь-якої дитячості. А, до того ж, вона потайлива, непроникна, мов ті глибини морські. Саме так: мов глибини морські. Ти ще в цім переконаєшся. І то на власній шкурі, якщо знехтуєш мою осторогу. Та мала на все здатна. Ви з Елізабет не тримаєте її в лабетах, а дарма.

— Я робила все, що могла, — твердо сказала Елізабет. У душі вона вважала, що Лаура й Джиммі перешкоджали їй виховувати Емілі належним чином, однак ущипливі зауваги Рут, попри все, її дратували.

Тієї зими на дівчинку напосівся й дядько Воллес.

Усе приглядався до неї під час свого перебування в Місячному Серпі й дійшов висновку, що вона вже велика дівчинка.

— Скільки тобі років, Емілі? — питав її щоразу, як траплялася йому на очі.

— У травні буде тринадцять.

— Гм… Що збираєшся з нею робити, Елізабет? Ну, вона незабаром буде доросла. Ти ж не можеш вічно її утримувати…

— Я не розраховую на це, — перервала його Емілі й затамувала дух.

— …отже, саме час вирішити, чим вона займатиметься в майбутньому.

— Жінки з роду Мурреїв ніколи не заробляли собі на життя, — виголосила тітка Елізабет, немовби завершуючи дискусію.

— Емілі тільки наполовину Мурреївна, — нагадав дядько Воллес. — Крім того, часи змінилися. Ти і Лаура не будете жити вічно, а після вашої смерті Місячний Серп дістанеться синові Олівера Ендрю. На мою думку, Емілі має бути підготованою до того, щоб самій заробляти на життя.

Емілі не любила дядька Воллеса, та цієї хвилини була надзвичайно йому вдячна. Якими б мотивами він не керувався, а пропонував таке, що знаходило відгук У и душі.

— Як на мене, — вів далі Воллес, — вона повинна вступити до Королівської Академії, щоб отримати вчительський диплом. Учителювання є гідним заняттям для дівчини з доброї родини. Я особисто ладен допомогти в цій справі матеріально.

Сліпому видно було, що дядько Воллес тієї миті вельми пишається своєю великодушністю.

«В такому разі, — думала Емілі, — я поверну тобі з часом кожен цент, який витратиш на мене. Хай тільки я почну заробляти!»

Але тітка Елізабет була непохитною, мов скеля.

— Не маю довіри до дівчат, які самостійно вирушають у світ, — мовила вона. — Я не згодна віддати Емілі до Академії. Пан Карпентер уже докучав мені розмовами про її вступ до ліцею. Був занадто наполегливий; за мого часу вчителі краще знали своє місце. Але, здається, одразу мене зрозумів. А від тебе, Воллесе, я такої пропозиції не чекала. Свою власну дочку ти до Академії не посилав і працювати їй не велів.

— Моя дочка має батьків, які про неї піклуються, — з пафосом відказав Воллес. — А Емілі, як-не-як, сирота. Гадаю, вона сама воліла би працювати й себе утримувати, а не жити з чиєїсь ласки.

— О, так! — вигукнула Емілі. — Так, ти не помиляєшся, дядьку Воллесе. Ах, тітко Елізабет, дозволь мені вступити до Академії. Прошу, дозволь! Поверну тобі все до останнього цента — всі гроші, що підуть на моє навчання, — тільки-но почну заробляти. Даю тобі слово честі!

— Гроші тут ні до чого, — сухо і зверхньо відповіла тітка Елізабет. — Я взяла на себе обов’язки з твого виховання і слова свого дотримаю. Будеш старшою, то виряджу тебе на пару літ до вищої школи в Шрусбері. Я — не ворог освіти. Але невільницею чужих людей ти не станеш — жодна Мурреївна ніколи не працювала заради хліба насущного.

Емілі збагнула, що дальша дискусія є марною. Відчула таке саме гірке розчарування, що й по відвідинах пана Карпентера. Коли вийшла з покою, тітка Елізабет значущо подивилася на дядька Воллеса.

— Хіба вже забув, що сталося через віддання Джульєтти до Академії? — спитала вона з притиском.

Емілі не дозволили вступити до вищого навчального закладу, тоді як Перрі свого часу здійснив це з такою ж рішучістю й наполегливістю, які виявляв у всьому, за що брався. Наразі його становище у Місячному Серпі зазнало ґрунтовних змін. Тітка Елізабет уже не бурчала недоброзичливо: «наймит». Ба навіть визнавала, що цей наймит (і справді — наймит!) довіку таким не залишиться, і вже не боронила Лаурі лагодити його одежу, а Емілі допомагати йому з уроками. Не вергала громів, коли Джиммі став платити йому сякі-такі гроші, хоч старші за нього хлопці-наймити були задоволені й тим, що мають харч і дах над головою. Правду казати, тітка Елізабет хотіла спричинитися до кар’єри майбутнього прем’єр-міністра. Юнак повинен мати честолюбні поривання, бути амбітним. На відміну від дівчини. Місце дівчини, жінки — вдома.

Емілі допомагала Перрі розв’язувати алгебраїчні завдання, прослуховувала його з латини й французької. При тому діставала користі значно більше, ніж це влаштовувало тітку Елізабет, оскільки в мовах вона орієнтувалася краще, ніж гімназійні товариші Перрі. Для дівчинки, що свого часу винайшла нову мову, мови чужоземні, давно відомі, були напрочуд легкими. Коли Джорджіна Мейтіс поставила Емілі своєю французькою (про яку пан Карпентер сказав, що хіба, може, Бог її розуміє) таке запитання: «Чи маєш під покришкою своєї парти чорнило моєї бабці, щітку для взуття моєї кузини та парасольку чоловіка моєї тітки?» — Емілі відповіла невимушено й граматично цілком бездоганно: «Ні, зате маю в своїм кошику перо твого батька, сир, чорнильницю й рушник покоївки твого дядька».

Аби підсолодити розчарування, якого зазнала, вступаючи до жіночого ліцею, Емілі писала й писала поезії. Особливу насолоду справляло їй віршування зимовими вечорами, при зачинених віконницях, коли, підводячи голову від паперу, вслухаєшся в порипування дерев і посвист хуртовини за вікнами. Втім, писала й новели — про нещасливе кохання, наприклад, — героїчно долаючи труднощі, пов’язані з любовними діалогами, а також про бандитів і піратів, що любила найбільше, оскільки бандити й пірати не спілкуються мовою закоханих. Не цуралася й історичних повістей — про васалів, зброєносців, пажів та принцес, у чиї діалоги залюбки вплітала речення французькою мовою. Одне слово — про що й про кого тільки не писала! Замислила, було, нову повість, але кінець-кінцем полишила свій задум, адже збагнула, що потрібної кількості паперу їй не роздобути. Поштовий папір вона вже списала цілком, а книга від кузена Джиммі, її нотатник, була не досить грубою. Правда, щоразу, як черговий нотатник бував списаний до останньої сторінки, в шухляді її письмового столу несподіваним, ба навіть таємничим робом з’являвся новий, чистий примірник. Інтуїція не зраджувала кузена Джиммі — в цьому сумніватися не доводилось.

Якось уночі, коли Емілі, лежачи в ліжку, крізь одчинене вікно споглядала місяць, що осяював долину, — величезний на чистому, без єдиної хмарки, небі — спав їй на розум блискучий задум.

Задум такий: послати свої найсвіжіші й найкращі вірші до «Тижневика», що виходив у Шарлоттетауні.

У «Тижневику» була невеличка поетична рубрика, де часто друкувалися твори «молодих талантів». Емілі в душі вважала свої поезії кращими за ті, принаймні більшу частину тих, які публікувалися в «Тижневику», і, ймовірно, не помилялася.

Вона так перейнялася своїм задумом, аж не склепила очей до глибокої ночі — не спалося їй. Так добре було лежати й, напружуючи зір у пітьмі, уявляти собі перебіг майбутніх подій. Уже бачила свої поезії надрукованими, за підписом: Е. Берд Стар, бачила очі тітки Лаури, що сяють гордістю і захватом, бачила, як пан Карпентер показує вірші стороннім людям, говорячи: «Це твори моєї учениці, дуже здібної дівчинки!», бачила заздрість чи ошелешеність в очах ровесників і ровесниць, бачила й себе на гірській вершині, не конче альпійській, як оздоблює своїм підписом мертвий камінь побіля шарпаного вітрами намету.

Нарешті почався новий день. Емілі з’явилася до школи такою неуважною, такою поглинутою своїм проектом, що на всі запитання пана Карпентера відповідала вкрай погано. Незадоволення шляхетного вчителя сьогодні мало її обходило. Фізично була в Чорноводді, але душею — у захмарних високостях.

Щойно заняття скінчилися, Емілі побігла додому, на горище. Старанно переписала декілька поезій, зважаючи навіть на крапки над «і». Писала на лінійованому папері, щоб не «з’їжджати». Не відаючи друкарських правил, писала на обох сторінках аркуша. Нарешті скінчила й прочитала вірші вголос, не без насолоди повторюючи окремі строфи.

— Так, це гарні вірші, — прошепотіла вона, — тепер навіть дивно, що спали мені на думку.

Другого дня Емілі вислала свої поезії до редакції й відтоді жила в постійному очікуванні. Коли ж прийшов черговий випуск «Тижневика», розгорнула його тремтячими руками й передусім зазирнула до «куточка поетів».

Але ніде й сліду не було ні «Вечірніх мрій», ні будь-якого іншого витвору Емілі.

Відтак піднялася на горище, кинулася на стару отоманку й заплакала від гіркого розчарування. Почувалася так, ніби хтось надавав їй ляпасів. Вона зазнала страшного приниження й була впевнена, що не зможе оговтатись.

Як же вона тішилася, попри своє нещастя, що принаймні не повідала Тедді про намір надрукуватися в часописі. А спокуса була великою! Стрималася тільки тому, що з радістю уявляла собі здивування і гордість Тедді, коли несподівано покаже йому свій витвір, своє ім’я надрукованими на шпальтах «Тижневика». Про те, що вислала поезії до редакції, вона прохопилася тільки Перрі, який нині страшенно розлютився, побачивши дівчаче личко, залите сльозами.

— Поїду до Шарлоттетауна й розіб’ю лоба видавцеві «Тижневика», — заявив Перрі з виразом очей, яким тридцятьма роками пізніше впокорював найноровистіших членів його партії.

— Це нічого не дасть, — сухо відповіла Емілі. — Йому не сподобалися мої вірші, розумієш? Він вирішив, що вони не гідні того, щоб бути опублікованими. Це мені так болить, Перрі, — саме те, що він не вважає їх добрими. Ну, ти розіб’єш йому голову — і що це змінить?

Минув тиждень, поки Емілі сяк-так відновила внутрішню рівновагу. Врешті-решт, написала повістину, де видавець «Тижневика» постав в образі скінченого мерзотника і, бувши викритим, ішов до в’язниці в супроводі поліції. Тоді їй суттєво полегшало. І вже зовсім забула про поразку, пов’язану з «Вечірніми мріями», складаючи «Оду до прекрасного квітня».

Але гіркий досвід спонукав її до критичного мислення. Віднині не раз, перечитуючи свої рукописи, вона доходила висновку, що вірші, які викликали, було, її наївне захоплення, годяться лише для спалення. І шпурляла їх до пічки, хоч це трохи боліло їй. Нищити те, що нам любе, — завжди невдячна справа.

Розділ 29. Святотатство

Тієї зими поміж тіткою Елізабет і Емілі траплялося чимало сутичок. Зазвичай перемогу здобувала тітка Елізабет. Жило в ній незнищенне прагнення до здійснення своєї волі навіть у найдрібніших, пустих справах. Але знову їй довелося стикнутися з тим шаром граніту у вдачі Емілі, якого ніщо не могло ні скришити, ні розламати. От Марія Муррей — була тихою, покірною істотою, як свідчили родинні хроніки сторічної давнини. Однак і в ній жила ота незламність, що проявилася у незабутньому: «Я залишуся тут», — від якого вона не відступила. Тітка Елізабет намагалася побороти цю рису в Емілі й завжди зазнавала поразки. Проте не робила висновків на майбутнє, а знову і знову вдавалася до небезпечного експерименту. Часом вона здавала собі справу, що Емілі починає виходити з дитячого віку, але тим паче прагнула загнуздати її норов, буйний і незалежний, аж надто подібний до вдачі померлої Джульєтти Муррей, Джульєтти Стар. Елізабет Муррей була твердо переконана, що Емілі вчинить так, як учинила її матір, якщо не тримати її в покорі.

До чергової сутички між тіткою та небогою призвело й відкриття, зроблене Елізабет: дівча витрачає на папір більше грошей, вторгованих від продажу яєць, ніж це можна схвалити. Що вона робить із тими стосами паперу? Одразу виникла суперечка, але тітка Елізабет лише згодом викрила, що Емілі пише повісті й новели. Вона, Емілі, цілу зиму писала новели під носом у тітки Елізабет, а та й не здогадувалася. Все думала, ніби племінниця виконує шкільні письмові завдання.

Для тітки Елізабет не було секретом, що Емілі бавиться якимись дурними римами, котрі величає «поезіями», однак це не вельми її тривожило. То, звісно, дурниці, але не шкідливі дурниці, які Емілі, поза сумнівом, переросте. Джиммі також перевів трохи паперу на ту нікчемну віршовану мазанину. І Джиммі точно виріс би з неї, мов із дитячого одягу, коли б не ТОЙ випадок. Елізабетине серце завжди стискалося болем, як пригадувала собі лихо, що сталося ТОДІ між нею та Джиммі. Через нього він став калікою на все життя.

Але ж писання романів, повістей, новел — річ зовсім інша. Тітка Елізабет була не в жарт обурена. Всякий вигаданий сюжет здавався їй блюзнірством. Елізабет Муррей була змалку вихована в такому дусі й не зраджувала йому аж до старості. Була переконана: є щось лихе, щось гріховне у картярстві, у танцях, у відвідуванні театру, в писанні та навіть читанні повістей і новел. А тут назрівала особливо складна проблема: В Емілі проявлялася «гріховна» спадкова риса, обтяженість небезпечними нахилами Дугласа Стара. Жоден Муррей з Місячного Серпа не заплямував себе повістярством, жодному з них це навіть на гадку не спало. То був шкідливий бур’ян, який належало виполоти з безоглядною рішучістю. Й тітка Елізабет рушила до бою. Та зітнулася не з бур’яном, а з гранітом, з отим шаром незламності в дівчачій натурі, який вже мала нагоду спізнати в попередніх сутичках. Емілі поводилася чемно й розважливо, перестала купувати папір за гроші з продажу яєць, але заявила тітці, мовляв, не в силі зректися свого письменництва, й далі писала свої твори на зворотній сторінці ділових паперів, що їх кузен Джиммі одержував від різних агрофірм.

— Ти що, не знаєш, що писати романи й повісті — зле? — запитала одного разу тітка Елізабет.

— О, я ще не бралася за повісті, — відказала Емілі, — паперу в мене замало. Пишу здебільшого короткі оповідання, новелетки. Й нічого лихого в тім немає. Батько любив романи, повісті, оповідання — любив красне письменство.

— Твій батько… — почала Елізабет і зразу ж осіклася. Пригадала, як вправно Емілі вміє знешкоджувати всілякі критичні зауваги іменем свого батька. Проте сам факт, що мусила осіктися посередині речення, роздратував Елізабет, яка все життя говорила, що лиш хотіла, — скрізь, а вже в Місячному Серпі й поготів.

— Більше не будеш вигадувати ніяких історій, — карбуючи слова, заявила тітка Елізабет. — Я забороняю тобі — чуєш? — забороняю тобі марнувати час на ту писанину.

— Але ж я мушу писати, тітко Елізабет, — серйозно відповіла Емілі, склавши на столі свої тендітні, красиві руки й дивлячись просто в тітчині вічі. Її погляд був рішучим, ба навіть владним — погляд, який тітка Рут називала не дитячим.

— Бачиш-но, це живе в мені. Живе, і край. Тато заповідав мені писати, писати невтомно. Ні дня без рядка! Ніколи не полишай писати, мовив мені напередодні своєї смерті. Передрікав, що колись я стану славетною письменницею. Невже ти не бажаєш мати славетної племінниці, тітко Елізабет?

— Я не збираюсь дискутувати на цю тему, — відрізала Елізабет.

— Ми не дискутуємо, а з’ясовуємо. — Емілі була дратівливо чемною. — Я тільки прагну, щоб ти зрозуміла, чому я повинна, саме повинна писати — навіть супроти твоєї волі, що дуже мене засмучує.

— Якщо не припиниш займатися тими дурницями, Емілі, то я…

І знову тітка Елізабет урвала свою мову, бо не відала, що діяти. Емілі була вже не того віку, щоб налякати її, скажімо, зачиненням у комірці. А погрожувати небозі: «Відтак тобі доведеться залишити Місячний Серп», — таку погрозу тітка Елізабет висловити не могла. Не могла-бо вже розлучитися з Емілі, хоч усвідомлення цього факту лише зароджувалося в її душі й ще не встигло проникнути в царину розуму. Почувалася геть безсилою, що неабияк її дратувало. З тієї сутички Емілі вийшла переможницею і далі писала свої новели й оповідання. Коли б тітка Елізабет зажадала, щоб небога перестала вишивати або плести гачком, то Емілі, хоча й пропадала за тими заняттями, безумовно скорилася б. Але зректися свого письменництва, свого покликання? О, ні! Та й заради чого? З тим самим успіхом тітка могла б зажадати від неї, аби перестала дихати. Чому ж бо вона не годна її зрозуміти? Адже Емілі все уявлялося таким простим і природнім.

— Тедді не може не малювати, а Ільза не може не декламувати, — так само і я не можу не писати віршів і новел. Невже ти цього не розумієш, тітко Елізабет?

— Я знаю тільки одне — а саме, що ти є невдячною і неслухняною дитиною, — відповіла тітка Елізабет.

Ці слова боляче вразили Емілі, та поступитись вона не могла. Відтоді тривали непорозуміння й тертя між нею і тіткою Елізабет, що труїли душу дівчинки, такої чутливої до настроїв у домі, до почуттів близьких людей. Емілі на кожнім кроці відчувала якусь недоброзичливість, за винятком тих щасливих хвилин, коли творила свої поезії та новели. Тоді вона цілковито забувала про все на світі — натомість линула до чарівної країни, що розташувалася поміж сонцем та місяцем. Бачила там дивовижі, які силкувалася відтворити пером, а тоді спускалася до кухні, де сумно миготіла лойова свічка, — при тім почувалася людиною, зненацька скинутою з небесної височини на непривітну землю.

У такі хвилини навіть тітка Лаура не була їй опорою і розрадницею. Вона вважала, що в цій дріб’язковій, властиво, справі Емілі має поступитися, аби зробити приємність тітці Елізабет.

— Але ж то не дрібниця! — розпачливо вигукнула Емілі. — То для мене найважливіша річ на світі. Ох, тітко Лауро, я сподівалася, що ти зрозумієш!

— Я розумію: тобі подобається писати, люба, і я не вважаю це шкідливою розвагою. Однак Елізабет твоє писання справляє прикрість, отже, ти повинна їй поступитися. Це не є чимось насправді важливим, це марнування часу, та й годі.

— Ні, ні! — перечила зажурена Емілі. — 3 часом я буду писати справжні книжки, тітко Лауро. І зароблю купу грошей, — докинула, інстинктивно усвідомлюючи, що Мурреї, як завзяті матеріалісти, будь-які цінності вимірюють у грошових одиницях.

Тітка Лаура всміхнулася поблажливо.

— Боюсь, на цій дорозі ти великих статків не набудеш, моя люба. Мудріше було б тим часом підготуватися до якоїсь корисної праці.

Це було прикро, прикро до нестями! Від поєднання ніжності й глупоти (саме так — глупоти) у вдачі тітки Лаури можна було збожеволіти.

«Ах, — думала Емілі з гіркотою, — коли б отой видавець „Тижневика“ надрукував мої поезії, ніхто б не сумнівався в моєму таланті».

— У кожному разі, — радила тітка Лаура, — приховуй від Елізабет, що продовжуєш писати.

Однак цього разу Емілі не могла прислухатися до мудрої тітчиної поради. В певних обставинах вона укладала спілку з тіткою Лаурою, щоб оминути суворі правила життя, встановлені тіткою Елізабет. Але тепер відчувала, що це неможливо, ба навіть негоже. Її творчість мусить бути явною, відвертою — мусить! Вона МУСИТЬ писати новели й оповідання, а тітка Елізабет МУСИТЬ про це знати. Все одно, які будуть наслідки. Вона не могла бути нещирою стосовно самої себе, оскільки тут йшлося про речі засадничі.

І те все вона виповіла в листі до батька, виливаючи йому свою гіркоту, розпач, повіряючи болісні турботи. Емілі не здогадувалася, що пише до нього востаннє. У старій отоманці нагромадилися стоси паперу (більшість листів, написаних Емілі, ми в нашій оповіді не наводимо). Було там чимало оповідей, що стосувалися тітки Елізабет, — переважно негативного характеру. Коли перший біль минув, Емілі не раз намагалася викреслити ті абзаци — занадто гострі, часто несправедливі та чи не завжди надміру суворі. Переживаючи сильні душевні струси, в листах до батька вона виливала почуття, що шукали виходу. Тож перо своє незрідка вмочувала в отруту. Емілі була майстринею витонченої зломовності, як прагнула бути дошкульною. І коли отак «виписувала» свої почуття, їй завжди легшало на душі. Вона забувала про свою журбу.

Одного весняного ранку тітка Елізабет, роблячи ґрунтовне прибирання цілого будинку, натрапила на купу листів Емілі до батька. Всілася й перечитала геть усі листи, не минаючи жодної літери, жодної коми.

Елізабет Муррей ніколи не читала б листів особи дорослої. Та не прийшло їй на розум, що також негоже читати листи, де Емілі, самотня і часто незбагнена, розкривала своє дитяче серце перед батьком, палко любленим батьком, що за життя любив її так ніжно, так мудро. Тітка Елізабет була переконана у своєму праві знати всі думки, всі вчинки та всі наміри своєї вихованки. Перечитавши листи, вона довідалася, як її сприймає Емілі — її, Елізабет Муррей, з її прагненням до безоглядного самовладдя, людину, котрій ніхто не важився сказати жодного несхвального слова про неї саму. Такий досвід є гірким і болючим не тільки в шістнадцять, а й у шістдесят років. Коли Елізабет Муррей складала останній аркуш, руки її тремтіли, тремтіли од гніву, проте з глибини душі озивалося й щось інше, мало їй відоме.

— Емілі, тітка Елізабет бажає говорити з тобою. Вона чекає на тебе у вітальні, — повідомила тітка Лаура, щойно Емілі повернулася з господи Кентів, де бавилася з Тедді. Тон тітки Лаури, її докірливий погляд застерегли Емілі, що діється щось недобре. Дівчинка не здогадувалася, що на неї чекає, не пригадувала, хоч як скрупульозно шукала, жодної провини, скоєної протягом останніх днів, яка б гнітила її сумління. Не могла зрозуміти, пощо її викликають на трибунал до тітки Елізабет. З причин, відомих лише їй, тітка Елізабет вершила суд над близькими та рідними саме у вітальні. Може, інстинкт їй підказував, що портрети спочилих у Бозі Мурреїв, якими завішані були стіни покою, є їй немовби щитом, моральною опорою, гуртом незрадливих союзників у боротьбі за правду і справедливість. Тим-то Емілі не зносила тієї вітальні. Завжди почувалася там маленькою безборонною мишкою в оточенні великих хижих котів.

Емілі пробігла через передпокій і зайшла до вітальні. Тітка Елізабет сиділа, випроставши спину, на кріслі прадіда Муррея. Емілі спершу поглянула на її суворе, гнівне лице, а тоді на її руки.

І все зрозуміла.

В руках тітки Елізабет вона угледіла свої безцінні листи. В одну мить підскочила до тітки й одразу вирвала в неї цілий жмут паперів. І завмерла перед Елізабет Муррей, задивившись їй у вічі з виразом обурення і тяжкої образи. Було скоєно святотатство, опоганено найзаповітніше, святая святих її душі.

— Як ти смієш? — скрикнула вона. — Як ти смієш торкатися моїх особистих паперів, тітко Елізабет?

Тітка Елізабет була заскочена зненацька. Очікувала сорому, каяття, сліз — чого завгодно, тільки не обурення, неначе саме вона, що нині звинувачує, насправді є провинницею. Підвелася з крісла й веліла:

— Віддай мені листи, Емілі, — зараз же!

— Не віддам, — відрізала Емілі, геть бліда од гніву, притискаючи дорогоцінні папери до грудей. — Це моя власність, моя і батькова, аж ніяк не твоя. Ти не маєш права на них зазіхати. Ніколи тобі не пробачу!

Тітка Елізабет була настільки розгублена, аж не знала, що відповісти, що вчинити. І, що найгірше, під дією цього раптового звинувачення, висловленого з великою самоповагою і силою, вона засумнівалася у правильності своєї поведінки. Вперше в житті Елізабет Муррей довелося замислитись над собою і запитати себе, чи вона, бува, не помиляється. Вперше в житті вона відчула справжній сором. Але сором лише розлютив її. Становище, в якому вона мусила переживати сором, було їй нестерпним.

З хвилину вони дивилися одна на одну — не як тітка й небога, не як дитина й доросла особа, а як істоти людські, по вінця сповнені ненависті. Елізабет Муррей, висока й насуплена, з вузькими, стисненими вустами — й Емілі Стар, бліда, з палючими очима й тремтячими руками, що тулить до грудей заповітні свої листи.

— Оце твоя вдячність? — мовила тітка Елізабет. — Ти була злиденною сиротою… Я взяла тебе до своєї оселі, забезпечила тобі дах над головою, і утримання, і виховання, і добре ставлення… І ось мені подяка.

Гнів і образа знечулили Емілі до тієї ледь не покори, що вчувалася у тітчиних словах.

— Тебе ніхто не примушував брати мене до себе, — жорстко відповіла Емілі. — Ти веліла мені тягнути жереб і взяла мене лишень тому, що жереб випав тобі. Ти розуміла, що хтось із Мурреїв мусив мене прихистити, бо вам, гордовитим Мурреям, не личить віддавати вашу родичку до притулку. Тітка Лаура мене полюбила, однак ти не любиш мене. Чого ж я повинна тебе любити?

— Невдячна, недобра дитина!

— Я не є невдячною. І старалася бути доброю… Старалася бути слухняною і здобути твою прихильність, докладала всіх зусиль, аби бути корисною і тим платити за своє утримання. А ти не маєш права, не маєш підстав читати мої листи до батька.

— Ці листи є компрометаційними і, як такі, мають бути знищені, — заявила тітка Елізабет.

— Ні! — Емілі ще міцніше притисла дорогі папери до грудей. — Радше я спалю себе сама. Ти не дістанеш їх, тітко Елізабет.

Стягнула брови до перенісся, відчуваючи, як дивиться справжнім Мурреївським поглядом, — знала, що перемагає і переможе.

Елізабет Муррей ставала блідішою і блідішою, аж пополотніла зовсім. Цей погляд у дитячих очах достоту крушив її волю. Вона тремтіла… звивалася… і, зрештою, поступилася.

— Що ж, залиш їх собі, — мовила вона з гіркотою. — Пиши нові й далі ганьби стару жінку, що відчинила тобі двері своєї оселі.

І вийшла з вітальні. Емілі начебто перемогла. Проте за мить усвідомлення перемоги змінилося на відчуття ганебної поразки.

Вона поволі рушила до своєї кімнати; зайшовши, сховала листи в шафі й кинулася на ліжко, обличчям у подушку. Їй ще боліло її приниження, та в глибині душі вже зазоріло інше болісне почуття.

Вона страждала, бо завдала болю тітці Елізабет, — була певна, що й тітка Елізабет страждає. Це дивувало Емілі. Радше припустила б, що тітка буде обурена, розгнівана, ходитиме чорнішою від чорної хмари, однак не зажурена стосунками з небогою.

Емілі стогнала й ридала що далі, то голосніше; але судомно втискала обличчя в подушку, підсвідомо намагаючись притлумити свої ридання. Переживала такий розпач, що навіть не піддавала аналізові свої почуття й не насолоджувалася драматичністю своїх переживань, — це свідчило про тяжкі страждання. Тітка Елізабет нізащо не залишить її в Місячному Серпі по такій бурхливій розмові, як нинішня. Велить їй покинути свою господу — Емілі була переконана в цім. Як же вона житиме без Місячного Серпа? Вдалині від любої домівки, від тітки Лаури, від друзів?

— А може, мені доведеться прожити аж вісімдесят років, — простогнала Емілі.

Але найгіршим було усвідомлення ПОГЛЯДУ тітки Елізабет.

Коли дівчинка пригадувала собі цей погляд, відчуття пережитої зневаги, справжнього святотатства щодо її безцінної власності негайно розвіювалося. Вона міркувала про те, якими оцінками нагороджувала тітку Елізабет, і доходила висновку, що були вони занадто гострими, ущипливими, недоброзичливими, інколи просто несправедливими. Вона не повинна була писати про неї так! Правда: тітка Елізабет її не любила і з неохотою взяла її до Місячного Серпа. Одначе взяла! З обов’язку, не з почуття, але факт залишається фактом. Не зарадило Емілі й повторювання того, що листи ж писалися не до живої особи, отже, ніким не читалися, крім неї самої, отже, не мали характеру обмови. Допоки жила в оселі тітки Елізабет, допоки їй завдячувала хлібом насущним і одягом, котрий носила, не мала права говорити про тітку зле, навіть батькові! Дочці Стара таке не личить.

«Мушу йти і просити в тітки Елізабет пробачення, — вирішила Емілі. І враз гіркота образи вийшла з її душі, залишилися тільки жаль і каяття. — Напевно, ніколи мені не пробачить і завжди буде мене ненавидіти. Але йти мушу».

Повернулася на бік, обличчям до дверей. Тієї ж миті двері відчинилися, й на порозі стала тітка Елізабет. Вона пройшла через кімнату й зупинилася край ліжка. Задивилася на личко в сльозах, яке у вечорових сутінках виглядало навдивовижу дорослим і наче вирізьбленим.

Елізабет Муррей, холодна й похмура, глухим голосом вимовила приголомшливі слова:

— Емілі, я не мала права читати твої листи. Визнаю: це було з мого боку неправильно. Ти пробачиш мені?

— Ох! — чи не скрикнула Емілі. Тітка Елізабет відшукала, нарешті, дорогу до серця племінниці. Дівчинка вистрибнула з ліжка, обхопила руками тітчину шию й заговорила уривистим голосом:

— Ох, тітко Елізабет… Мені жаль, мені так жаль… Я не повинна була те все писати, але писала про тебе так лиш тоді, як була роздратованою і засмученою… І не все, що писала, те думала насправді… Найгіршого я точно не думала… Ти віриш мені, тітко Елізабет?

— Я хочу в це вірити, — дрож пройняв високу, немовби закам’янілу постать. — Болить мені думка про те, що ти ненавидиш мене — ти, дитя моєї сестри, дитя нашої Джульєтти.

— Ох, не кажи… не кажи так, — схлипувала Емілі. — Я полюблю тебе, тітко Елізабет, якщо дозволиш… якщо ти хочеш цього. Мені здавалося, тобі це байдуже. Люба тітко Елізабет!

Емілі міцно притулилася до тітки й палко поцілувала її в бліду, трохи зморшкувату щоку. Тітка Елізабет, своєю чергою, мало не урочисто поцілувала небогу в чоло й промовила, ніби завершуючи певний розділ у книзі їхніх взаємин:

— Умий обличчя і спускайся на вечерю.

Утім, ще одне питання конче мало бути з’ясоване.

— Тітко Елізабет, — пошепки звернулася Емілі. — Я не можу спалити отих листів, адже вони належать батькові — розумієш? Та я знаю, що робити. Я перегляну їх уважно, позначу зірочкою кожне місце, що стосується тебе, а внизу сторінки додам примітку, яка пояснює мотиви твоїх учинків або зазначає, що я помилилася.

Багато часу провела Емілі, схилившись над своїми листами, — доточила відповідні нотатки до всіх розповідей, присвячених тітці Елізабет. Але, як сіла писати нового листа, усвідомила раптом, що вже неспроможна писати до батька. Відчуття його близькості, дотичності, душевного контакту з ним, померлим, розвіялося без вороття. Можливо, просто переросла свої прекрасні ілюзії, адже дівчинка поступово перетворювалася на дівчину. Либонь, прикра сцена з тіткою Елізабет до такої міри струсила все її єство, що дух наївної віри, який живив невизрілу дитячу душу аж до часу збагачення її новими цінностями, покинув її назавжди. Так чи так, а далі писати до батька вже не могла. Їй бракувало цього невимовно, однак повернутися до свого однобічного листування без відповідей було зась.

Зачинилася перед нею брама, що її не дано відчинити знову.

Розділ 30. Коли завіса знялася

Приємно було би ствердити, що після того вікопомного акту згоди Емілі й тітка Елізабет жили у злагоді й великій дружбі. Та правда, на жаль, у тім, що їхні стосунки, властиво, залишилися незмінними. Хоч Емілі, про око людське, була покірною і слухняною, все ж головні зусилля спрямовувала на навчання й писання віршів та прози, а погляди тітки й небоги залишалися такими розбіжними, що повне й тривале порозуміння було геть недосяжним. Вони розмовляли різними мовами.

Втім, сталася певна зміна, хоч незрима, проте суттєва. Елізабет Муррей таки засвоїла собі щось надзвичайно важливе, а саме — що немає подвійних прав, одних для дорослих, а інших для дітей. Вона не позбулася свого деспотизму, та вже не казала Емілі таких слів, яких не сказала б, наприклад, у подібній ситуації Лаурі.

Зі свого боку Емілі відкрила те, що тітка Елізабет під видимим холодом і суворістю приховує щире й сердечне почуття до своєї племіннички. І це, попри все, стало запорукою істотних змін у їхніх стосунках, бо видаляло зі слів тітки Елізабет отруту, навіть якщо ті слова бували прикрими і несправедливими.

«Здається мені, що я вже не є для тітки Елізабет уособленням її обов’язку», — радісно думала дівчинка.

Того літа Емілі помітно виросла, сягнула нового ступеню духовної і чуттєвої зрілості. Життя було прекрасним, дедалі багатшим і насиченішим, немов троянда, що розквітає. Краса в найрозмаїтіших образах заполоняла її уяву й виливалася на папір у найкращих, мірою її сил і таланту, словесних формах. Але знайти ідеальної форми не могла, тож постійно була собою незадоволена. Емілі стала переживати муку справжнього художника, який «ніколи не спроможеться відтворити своєю палітрою чари своїх марень, своїх сновидів».

Спалила чимало ранніх творів. Навіть «Дитя моря» було віддане на поживу всежерущому огневі. Попри те, стос рукописів у шафі збільшувався з кожним тижнем. Шафа правила тепер за сховище, яким давніше була отоманка на горищі. Внутрішність отоманки, як відомо, зазнала наруги. Крім того, було їй однаково, де зберігати тепер свої «приватні папери», бо знала, що тітка Елізабет уже не зазіхатиме на її таємниці. Емілі більше не йшла на горище, аби снити наяву чи складати вірші. Власна її кімната була для того найкращим місцем. Вона всією душею любила цей затишний покій — був для неї чи не живою істотою, ділячи її радощі й потішаючи в смутку.

Ільза теж підросла. Обіцяла стати оригінальною, блискучою красунею, котра не зносить жодного авторитету, не визнає жодного закону — нічого, крім власного задоволення й власних примх. Тітка Лаура непокоїлася за неї.

— Незабаром Ільза буде дівчиною, а хто ж її пильнуватиме, хто дбатиме про неї? Аллан точно не буде.

— Терпіти не можу того Аллана, — неприязно мовила тітка Елізабет. — Завжди ладен допомагати чужим і порадою, і турботою. Краще дбав би про власну домівку! Приходить сюди й рекомендує мені те і те, забороняє се, наказує ще інше, коли йдеться про Емілі; а тільки нагадаєш йому про Ільзу — втікає негайно й слухати нічого не бажає. Страшно подумати, що існує на світі чоловік, який кривду, заподіяну йому дружиною, переносить на дочку і геть занедбує свою дитину — лишень тому, що мати її була не такою, як бути повинна. Чим же нещасне дитя завинило?

— Тсс… — зашепотіла тітка Лаура, бо ж Емілі саме ввійшла до кімнати.

Емілі сумно посміхнулася: тітці Лаурі не потрібно було шепотіти своє «тсс». Нічого нового про матір Ільзи вона, Емілі, від тіток не дізнається. Хіба що сама відкриє те, чого ніхто не знає. Бо Емілі, як раніше, так і тепер не сумнівалася, що вся правда про долю Беатріси Барнлі, про мотиви її вчинку залишається невідомою. Не раз вона про це розмірковувала, лежачи нічної пори у своєму ліжку, заслухана в шуми та співи Велительки Вітрів. Сон не приходив, Емілі не знала спокою, ламаючи голову над трагічною таємницею, силкуючись розв’язати оту загадку ганьби й скорботи.

Емілі неквапом увійшла до свого покою. Мала намір далі писати оповідання під назвою «Вовкулака з криниці», де відтворювала стару легенду про безталанних братів Лі. Та нині була неуважною. Відтак повернула рукопис до шафи й перечитала листа від Діна Пріста, отриманого саме сьогодні. Лист був, як звичайно, милим, сердечним, мудрим — справляв насолоду. Дін сповіщав, що приїде до Чорноводдя, до своєї сестри, на цілий місяць. Емілі спитала себе, чому ця новина не дуже її схвилювала. Відчувала втому, боліла їй голова. Емілі не пригадувала, щоб їй хоч колись боліла голова. Писати не могла, тому вирішила лягти й «перевтілитись» у леді Тревеніон. Того літа Емілі аж надто часто уявляла себе леді Тревеніон у різноманітних життєвих ситуаціях (вигадувати подібні ситуації Емілі вдавалося, як нікому). Леді Тревеніон була дружиною англійського землевласника, славнозвісною романісткою, а, крім того, членкинею британської Палати Громад, де завжди з’являлася в чорній вельветовій сукні, з діадемою на темному волоссі. Єдина жінка в Палаті, вона — це ж бо діялося ще до виступів суфражисток — мусила терпіти вияви особистої зневаги з боку нешляхетних, не обтяжених рицарськими чеснотами чоловіків, що юрмилися довкола неї в парламенті. Улюбленою сценою нашої мрійниці Емілі була така. Леді Тревеніон підводиться з місця, щоб виголосити свою першу промову. Сенсація, ще й яка! Безчесний промовець, який спровокував леді Тревеніон, тільки-но брав її на глузи як жінку, а вона, велична у своїй чорній вельветовій сукні, з перлиновою діадемою на голові, відповідала серед могильної, вкрай напруженої тиші:

«Не намагатимумсь ані злагіднити, ані заперечувати страхітливого переступу, який поставив мені на карб шановний промовець, а саме — того переступу, що я жінка. Обмежусь лише побажанням, аби на моєму місці стояло якнайбільше жінок розумних, путящих і якнайменше чоловіків, що є невігласами, попри свою мужність і свою досвідченість».

(Тут її мову переривали громоподібні тривалі оплески).

Втім, сьогодні величність уявної сцени якось не проймала Емілі. Дійшовши до речення: «Однак жіночість, панове, не єдина моя провина…» — вона чи не з відразою обірвала потік уявлень і думок, пов’язаних з леді Тревеніон. І знову взялася розмірковувати про матір Ільзи, при чому плутала подробиці ТІЄЇ події з вигаданими деталями свого «Вовкулаки з криниці», воднораз переживаючи неприємні, ба навіть болісні фізичні відчуття.

Очі пекли. Тремтіла від холоду, хоч день був спекотний, справжній липневий день. Вона все ще лежала на ліжку, як увійшла тітка Елізабет — увійшла з запитанням, чому Емілі не пішла на пасовище забирати корів.

— Я… я не знала, що вже так пізно… — відповіла збентежена Емілі. — Мені… голова болить, тітко Елізабет.

Тітка Елізабет відслонила фіранку й придивилася до обличчя небоги. Зауважила нездоровий рум’янець на щічках, помацала пульс, після чого веліла їй залишатися в ліжку, а Перрі негайно відрядила по доктора Барнлі.

— Ймовірно, це кір, — як завжди, шорстко і навпростець мовив доктор Барнлі, оглянувши дівчинку. — Нині в Гусячому Ставі доволі сильна епідемія. Могла вона десь підхопити заразу?

— Діти Джиммі Белла були тут пополудні десять днів тому. Емілі з ними бавилася; вона завжди водиться з людьми, з якими не може мати нічого спільного. Та я нічого не чула про епідемію.

Джиммі Джо Белл, запитаний про хворобу, зізнався, що його «найменший» зліг від кору на другий день після гостини в Місячному Серпі. Жодних сумнівів щодо недуги Емілі не залишалося.

— Таке враження, наче кір злоякісний, — зауважив доктор. — У Гусячому Ставі було чимало смертельних випадків. Але щодо Емілі — гадаю, немає причин для серйозних побоювань. Тільки мусить лежати у ліжку, в теплі, а в покої має бути півтемрява. Ранком зайду її провідати.

Три дні стан Емілі не викликав особливої тривоги. Адже кір є недугою, що нею «мусять» перехворіти всі діти. Тітка Елізабет сумлінно доглядала небогу і спала на софі, котру веліла перенести до дівчачого покою.

Незважаючи на те, а може, саме тому, як думала тітка Елізабет, Емілі поступово ставало гірше й гірше, на п’ятий же день погіршення набуло небезпечного характеру. Гарячка посилювалася, дитина почала марити. Доктор Барнлі був серйозно занепокоєний, вергав громи, хоч ніхто ні в чому не завинив, приписав якісь нові ліки.

— Я мушу їхати до Шарлоттетауна, — повідомив лікар, — викликають до хворого з запаленням легень. Тяжка форма! Повернуся ввечері. Емілі дуже неспокійна. Мабуть, реакція на сильну гарячку. А що за маячню вона верзе про якусь Велительку Вітрів?

— Хіба я знаю? — з тривогою відказала тітка Елізабет. — Вона безупину верзе щось подібне, навіть коли є цілком здоровою. Аллане, скажи мені — це дуже небезпечно?

— Кір такого роду часто буває небезпечним. Не подобаються мені деякі симптоми: от, висип має бути вже помітним, а тим часом на тілі жодної плямки, жодного сліду. І температура є надто високою… Втім, рано заламувати руки. Якби я вважав, що Емілі загрожують серйозні ускладнення, то не їхав би до міста. Бережи її від будь-яких хвилювань, старайся задовольняти всі її примхи — таки не подобається мені це маячіння. Вона справляє враження чимось приголомшеної, чимось дуже пригнобленої… Чи мала вона останнім часом на серці якийсь тягар?

— Не знаю, не помічала нічого такого, — відповіла тітка Елізабет. І раптом з гіркотою усвідомила: вона взагалі небагато знає про те, що діється в душі племінниці. Та Емілі й не звірилася б їй у своїх почуттях, надіях і прагненнях.

— Емілі, скажи, що тебе мучить? — лагідно спитав доктор Барнлі. Й обережно взяв її тремку, вологу руку.

Емілі поглянула на нього дикими, палючими очима.

— Вона не могла це вчинити… Не могла це вчинити…

— Авжеж, не могла, — недбало погодився доктор. — Не журись: вона цього не зробила.

І самими очима телеграфував Елізабет: «Що це означає?» — однак Елізабет лише похитала головою — мовляв, не розумію.

— Про кого ти говориш, люба? — спитала тітка. То вперше вона звернулася до небоги «люба».

Та Емілі вже непокоїлася іншим:

— Криниця братів Лі стоїть розкрита. Хтось може туди впасти. Чому пан Лі не заб’є її дошками?

Доктор Барнлі залишив Емілі з Елізабет, яка силкувалася заспокоїти її, принаймні щодо криниці, а сам вирушив до Білого Хреста.

Однак перед тим лице в лице зіткнувся з Перрі.

— Як почувається Емілі? — спитав хлопець, на бігу хапаючи доктора за рукав.

— Не докучай мені, я поспішаю, — пробурчав лікар у відповідь.

— Ви скажете, як почувається Емілі, або я вчеплюся у ваше вбрання — та так, що від нього залишаться самі клапті, — пригрозив Перрі з глухою затятістю в голосі. — 3 тих підстаркуватих панянок не можна видобути жодного путнього слова. Ви мусите мені сказати…

— Емілі хвора, але не думаю, що зараз є підстави для серйозних побоювань, — проказав доктор і вивільнився з хлопцевих рук.

— Ви мусите поставити її на ноги. Якщо з нею трапиться лихо, то я кинусь в озеро. Щоб ви знали! — застеріг Перрі.

Цілу ніч він просидів, стиснувши кулаки, — наче пильнував Емілі на відстані, оберігав її від незримої небезпеки.

Елізабет Муррей гляділа Емілі до другої години ночі, після чого її змінила Лаура.

— Трохи заспокоїлася, — мовила сестрі тітка Елізабет. — Хотіла б я знати, що її точить. А щось таки точить — це поза сумнівом. Тут не звичайне маячіння. Все повторює жалісним, благальним голосом: «Вона не могла вчинити цього, не могла, це неможливо». Цікаво, про що вона марить, про кого? Ах, Лауро, пам’ятаєш той день, коли я перечитала її листи? Як ти гадаєш — може, вона має на думці мене?

Лаура похитала головою: ще ніколи вона не бачила сестру такою схвильованою.

— Якщо це дитя не одужає… — мовила тітка Елізабет. І, не скінчивши речення, вийшла з покою.

Лаура сіла край ліжка. Виглядала блідою, бо не спала вже третю ніч. Вона любила Емілі як власну дитину, і лютий страх не полишав її ні на мить. Сиділа й молилася, ледь ворушачи губами. Емілі ж поринула в неспокійний сон, який тривав до світанку.

Зненацька вона розплющила очі й зупинила погляд на тітці Лаурі.

— Я бачу її, вона йде полями, — промовила голосно й чітко. — Іде, радіючи, думає про своє малятко… Ой, зупиніть її, зупиніть її! Вона не бачить криниці… темно ж, як темно! Ой, зараз вона впаде… Упала!

Насамкінець мова Емілі перейшла в нестямний крик, який долетів до вух тітки Елізабет. Нещасна жінка зірвалася з ліжка й чимдуж побігла до кімнати племінниці.

— Що трапилося, Лауро? — простогнала вона, задихана від бігу, ставши на порозі у своєму фланелевому халаті.

Лаура намагалася знову покласти Емілі на подушки, заспокоїти якось. Дитина пручалася; щоки її аж палали, а погляд був диким, сповненим несвітського жаху.

— Емілі, Еміленько, люба моя, то тільки поганий сон. Криницю старого Лі забито дошками, й ніхто туди не падав.

— Упав, я знаю — упав, — рішуче наполягала Емілі. — Вона впала… Я бачила її… бачила… з виновим тузом на чолі. Гадаєте, я не знаю її?

І знов упала на подушки, стогнучи й заламуючи руки. Тітки лишень перезирнулися, безпорадні й налякані.

— Кого ти бачила, Емілі? — спитала тітка Елізабет.

— Матір Ільзи — кого ж іще? Я завжди знала, що вона не робила… того жахливого вчинку. Впала до старої криниці, і зараз ще там, на дні. Мусиш піти й витягнути її звідти — чуєш, тітко Лауро? Будь-ласка…

— Так, так… Звісно, піду, моя люба, — відповіла тітка Лаура, тільки щоб заспокоїти дівчинку.

Емілі сіла на ліжку і втопила очі в тітчине обличчя. Лаура Муррей відчула, як пекучі очі небоги достоту читають у її душі.

— Неправда! — викрикнула Емілі зненацька. — Ти навіть не намагатимешся витягнути її з криниці. А обіцяєш лише для того, щоб я заспокоїлася. Тітко Елізабет, — повернулася рвучко до старшої тітки й схопила її за руку, — ти зробиш це для мене, правда ж? Підеш і витягнеш її звідти.

Елізабет пригадала, як доктор Барнлі радив оберігати дівчинку й задовольняти всі її примхи. Вигляд Емілі жахав її.

— Добре: ми витягнемо її, якщо вона й справді знаходиться там, — запевнила тітка Елізабет.

Емілі знов опустилася на подушки. Тепер її змучене личко осяював блаженний спокій.

— Я знаю: ти дотримаєш слова, — сказала вона. — Ти дуже суворої вдачі, тітко Елізабет, але ніколи не лукавиш.

Елізабет Муррей попрямувала до своєї кімнати, де тремтячими руками одяглася. Трохи згодом, коли Емілі спокійно заснула, Лаура спустилася додолу й почула розпорядження, що їх давала Джиммі Елізабет.

— Елізабет, ти що, насправді хочеш, аби ту стару криницю обшукали? — з недовірою запитала Лаура.

— Атож, — рішуче відказала Елізабет. — Я знаю: це справжнє безглуздя, але я дала слово і мушу його дотримати. Ти чула, що вона сказала? Вона вірить, що я її не ошукаю. І я таки не розчарую її. Джиммі, опісля сніданку підеш до Джеймса Лі й попросиш його зайти до нас.

— Яким чином вона довідалася про ту історію? — дивувалася Лаура.

— Не маю жодного уявлення. Хіба від тієї старої чортиці Ненсі Пріст. А втім, байдуже, від кого. Зрештою, це не бозна яка праця — спустити до криниці драбину й обнишпорити дно. Але ж яке безглуздя! Безглуздя, та й годі.

— Нас візьмуть на сміх, — не здавалася Лаура, чия гордість, Мурреївська гордість, піддавалася тяжкому випробуванню. — А, крім того, буде роз’ятрено старі рани.

— Так, становище наше скрутне. Однак я виконаю обіцянку, що дала дитині, — правила своєї Елізабет Муррей.

Аллан Барнлі прибув до Місячного Серпа, як сонце стояло на вечірньому прузі. Був неабияк утомлений, бо вже тиждень працював і вдень, і вночі. Станом Емілі він переймався дужче, ніж волів показувати. Виглядав старим і засмученим.

Зайшовши до кухні, він побачив лише Джиммі. Той бездіяльно сидів край вікна з чудним виразом обличчя.

— Привіт, Джиммі, а де наші панни? Як почувається Емілі?

— Емілі краще, — відповів кузен Джиммі. — Марити вже не марить, і температура спала. Зараз начебто спить.

— Добре! Ми всі не пережили б утрати цієї дитини — хіба ні, Джиммі?

— Так, — погодився Джиммі, але видно було, що він не має охоти про це говорити. — Лаура з Елізабет сидять у вітальні. Мають до тебе розмову. — Трохи помовчав, а тоді додав: — Нічого не можна приховати навіки, правда кінець кінцем завжди виходить на поверхню.

Аллан Барнлі подумав, що Джиммі сьогодні якийсь вельми таємничий. А чого ж Елізабет і Лаура, як мають до нього розмову, не вийшли йому назустріч? Зазвичай вони менш церемонні. Нетерпляче натиснув клямку дверей, що вели до вітальні.

Лаура Муррей сиділа на софі, голову сперши на руки. Обличчя її він не міг бачити, але здогадався, що вона плаче. Елізабет сиділа в кріслі, незвичайно випростана. Була одягнена у свою другу за вартістю та елегантністю чорну шовкову сукню, а зверху мала ще й мереживну накидку. В її очах так само бриніли сльози. Доктор Барнлі не надавав особливого значення сльозам Лаури, схильної до плачу, як більшість жінок, але щоб плакала Елізабет, Елізабет Муррей… Чи хто бачив колись її сльози?

У голові йому промайнула думка про Ільзу, про занедбану його донечку. Чи не сталося з Ільзою щось лихе? Тієї жахливої миті Алланові Барнлі довелося

сповна заплатити за своє дотеперішнє ставлення до власної дитини.

— Що сталося? — запитав різко, майже брутально, як зазвичай.

— Ох, Аллане, — скрушно зітхнула Елізабет Муррей, — хай Бог нам простить.

— Отже… то Ільза… — упалим голосом промовив доктор Барнлі.

— Ні, ні… не Ільза.

І вона повідала йому, що знайшли на дні криниці старого Лі, розповіла, яка доля спіткала прекрасну, усмішливу молоду жінку, чиє ім’я протягом дванадцяти років не вимовляли його вуста.

Лиш увечері другого дня Емілі побачила перед собою доктора. Лежала ослаблена, худюща, з обличчям, поцяткованим червонястим висипом, однак притомна і з ясною свідомістю. Аллан Барнлі стояв коло ліжка й приглядався до неї.

— Емілі, мила дитино, чи знаєш, що ти зробила для мене? Один лиш Бог відає, як тобі це вдалося.

— А я думала, ви не віруєте в Бога, — мовила здивована Емілі.

— Ти повернула мені віру, дитя моє.

— Як? Що я зробила?

Доктор Барнлі зрозумів, що вона не пам’ятає своїх марень. Лаура сказала йому, що дівчинка, здобувши обіцянку тітки Елізабет, спала довгим і глибоким сном, а пробудилася вже без гарячки, і висип на тілі проступав дуже швидко. Ні про що не питала й нічого не казала.

— Як почуватимешся краще, то розкажемо тобі все, — обіцяв доктор, усміхаючись до дівчинки. Його посмішка була дуже зворушливою, чи не ніжною.

«Тепер він посміхається очима — не тільки вустами», — подумки відзначила Емілі.

— Як, звідки вона довідалася? — пошепки питала Лаура Муррей, коли вони з доктором Барнлі спускалися сходами. — Я не розумію цього, Аллане.

— Я теж. Це явище з розряду надприродніх, Лауро, — поважно відказав доктор. — Я знаю одне: ця дитина повернула мені мою кохану Беатрісу, чисту, ніжну та віддану. Те, що сталося, можна пояснити хіба тільки так: Емілі, найімовірніше, розповіли про Беатрісу, і це її мучило, звідси й оте безнастанне: «Вона не могла вчинити цього». А трагедія старого Лі, безумовно, справила на неї глибоке враження, бо Емілі — вкрай чутлива, тонкошкіра дитина, що є і завше буде спраглою драматичних моментів людського життя. У своїх мареннях вона сплутала історію моєї дружини з оповіддю Джиммі про той злощасний колодязь; решта є збігом обставин. Як думати головою, то я схильний пояснювати все саме так, а втім, Лауро, тепер я лиш покірно кажу: «Нехай провадить їх мале дитятко».

— Мати нашої мачухи була шотландкою, з гірських шотландців. Вона так само була наділена шостим чуттям, — сказала Елізабет. — Досі я не вірила в це, однак тепер…

Коли Емілі відновила свої сили й могла вислухати всю історію від початку до кінця, мешканці Місячного Серпа вже майже заспокоїлися. Людські рештки, знайдені на дні криниці, було поховано на кладовищі в Шрусбері, в гробівці Мітчелів, а на кам’яній плиті викарбувано такий напис: «Присвячується пам’яті Беатріси Барнлі, коханої дружини Аллана Барнлі». Доктор Барнлі всякої неділі відвідував церкву, і це щоразу викликало справжню сенсацію. Як Емілі була вже у змозі вставати з ліжка, тітка Лаура повідала їй усе.

— Я знала, що мати Ільзи не могла такого вчинити, — мовила Емілі з тріумфом у голосі.

— Тепер ми картаємо себе за брак віри чи пак довіри, — сказала тітка Лаура. — Ми повинні були знати те, що серцем відала ти, але все видавалося таким очевидним! Вона була вродливою, лагідною, веселою жінкою; ми вважали її дружбу з кузеном цілком природньою. Тепер ми знаємо, що все так і було, та протягом тих років, що минули від часу її зникнення, ми думали інакше. Пан Джеймс Лі точно пригадує, що тієї ночі, коли зникла Беатріса, криниця була відкритою. Увечері його наймит прибрав старі дошки, щоб замінити їх новими. Аж раптом запалав сусідній будинок, і всі побігли гасити пожежу. Тим часом запали сутінки, забити криницю новими дошками було вже незмога, і той чоловік мусив лишити криницю розкритою до наступного ранку. На другий день пан Лі, довідавшись про незакритий колодязь, сильно розгнівався, заявивши, що це неподобство — лишати криницю в такому стані на ніч. І самотужки забив її новими дошками. До дна він не придивлявся, а, зрештою, нічого б і не угледів. Така глибина! Ніхто не був свідком нещастя, й ніхто не зіставив дату зникнення Беатріси з датою тієї «події», що криниця лишалася розверстою цілу ніч. Натомість лихі язики розпустили плітки, начебто Беатріса помандрувала з кузеном до Південної Америки на кораблі «Біла Пані». Мовляв, пішла його проводжати, а назад і не думала повертатися. Поверталася! — і знайшла свою смерть у глибочезній криниці. Страхітливий кінець для молодої, красивої жінки, однак не такий жахливий, як те, що ми всі припускали. Дванадцять років ми кривдили пам’ять небіжчиці! Але ж, Емілі… скажи, на Бога, як ти про все довідалася?

— Не знаю. Тепер мені здається… я бачила сон… бачила матір Ільзи, що йде полями, наспівуючи якусь веселу пісеньку. Було темно… а все ж я угледіла винового туза на її чолі… Ах, тітонько, не знаю… я воліла б не думати про це — сама не знаю, чому.

— Тоді облишимо цю тему, — лагідно сказала тітка Лаура. — Про Божі таємниці краще не говорити.

— А Ільза? Тепер її тато любить її? — з живою цікавістю запитала Емілі.

— Чи любить її?! Та він не знає, як виявити їй своє обожнення! Це наче вибух батьківської любові за довгих дванадцять років байдужості й недбальства.

— Тепер він псує її надмірною поблажливістю, як давніше псував недостатньою увагою, — зазначила Елізабет, увійшовши до кімнати з вечерею для Емілі. Вона чула сестрині слова.

— Треба дуже, дуже багато любові, щоб зіпсувати Ільзу, — засміялася тітка Лаура. — Вона всмоктує всі вияви батькових почуттів, як та губка. Й відповідає батькові любов’ю, близькою до благоговіння. Нема в ній анітрохи образи за довголітнє занедбування.

— Нелегке ж перед ним завдання, — похмуро мовила Елізабет. — За ті дванадцять років дитина просто здичавіла. Тяжко буде виховати її належним чином.

— Любов здатна творити чудеса, — м’яко зауважила тітка Лаура. — Ільза вже давно, як ти, Емілі, здогадуєшся, поривається прийти до тебе з гарячим поцілунком. Не може дочекатися тієї хвилини! Але мусить заждати, щоб не заразитися. Я порадила їй написати до тебе, та вона каже, що воліє і з тим зачекати, аж доки зможеш сама прочитати її листа: не хоче, щоб я тобі його читала. Мабуть, — знов засміялася, радісним сміхом, тітка Лаура, — мабуть, Ільза збирається повідати тобі чимало цікавого.

— Не знаю, чи є на світі людина така щаслива, як я нині, — сказала Емілі. — А ще, тітко Елізабет, я знов відчуваю голод, і це дуже приємно!

Розділ 31. Велика мить у житті Емілі

Здоров’я Емілі відновлювалося дуже повільно. Процес фізичного одужання тривав нормально, але душевна, чуттєва кволість, певна апатія не полишали її. Що вдієш: не можна безкарно дотикатися до найсокровенніших таємниць, таємниць життя і смерті. Тітка Елізабет говорила, мовляв, Емілі «вередує», та й годі. Але дівчинка була занадто спокійною і щасливою, щоб вередувати. Казати просто, життя на певний час утратило для неї свою принадність, що стало наслідком вичерпання життєвої енергії. Виснажена батарея дуже помалу наповнювалася електричним струмом.

Навіть якби вона була в доброму здоров’ї, то все одно тепер не мала би з ким бавитись. Перрі, Ільза і Тедді теж захворіли на кір — усі троє в один день. Пані Кент одразу з гіркотою заявила, що Тедді заразився від Емілі, хоч насправді всі вони підхопили заразу в недільній школі, яку відвідували й діти з Гусячого Ставу. Пошесть охопила все Чорноводдя, мало не всі діти лежали хворі; у Тедді й Ільзи перебіг недуги виявився досить легким, та Перрі, який при перших ознаках хвороби категорично зажадав переправити його до тітки Томаси, деякий час був на межі смерті. Емілі не повідомляли про небезпеку, що затяжіла над його життям, допоки вона не минула, однак і тоді це справило на неї приголомшливе враження. Що там казати — навіть тітка Елізабет ходила зажурена й налякана, з подивом зауваживши, що без Перрі в Місячному Серпі так порожньо і незатишно.

На втіху Емілі, Дін Пріст провів цей невеселий відтинок часу в Чорноводді. Його товариство було недужій дівчинці саме тим, чого вона потребувала. Він допомагав їй відновити душевні сили. Разом ходили на довгі прогулянки за межі Чорноводдя. І завжди їх супроводжував Твід. Бували вони у таких кутках, куди Емілі ще ніколи не забрідала. Щовечора спостерігали, як блідий місяць ставав дедалі білішим, дедалі більшим. Дивилися на зорі, що сходять, і Дін розкривав перед Емілі таємниці зоряного неба, називав їй сузір’я, водночас оповідаючи міфи, що пов’язані з тим або тим сузір’ям. Проте… першого ж дня, коли Тедді став одужувати, Емілі побігла до оселі Кентів і пробула там від полудня до вечора, а Горбань Пріст рушив на прогулянку самотою, якщо взагалі рушив…

Тітка Елізабет була з ним неабияк привітна й люб’язна, хоч Прістів з Попового Ставу не жалувала й ніколи не почувалася впевненою у собі під насмішкуватим поглядом зелених очей «Горбаня», котрі, як їй здавалося, мали за ніщо і Мурреївську гордість, і навіть Мурреївські традиції.

— Він не позбавлений Прістівської пихи, — мовила вона до Лаури. — Втім, це не розвинено в нім так сильно, як у інших Прістів. Але він позитивно вплинув на Емілі — від часу його приїзду вона явно пожвавішала.

Емілі справді жвавішала, верталася до повнокровного життя й у вересні, коли епідемія кору минула зовсім, а Дін Пріст (як завжди, несподівано) вирушив у чергову мандрівку Європою, вона ладна була знову взятися до навчання, перерваного недугою. Вона стала трохи вищою й худорлявішою, ніж до хвороби, трохи менш дитинною; круг великих сірих очей тепер незмінно темніли широкі кола — вони ж бо дивилися в вічі смерті й читали в Книзі Чудес, що зберігається за сімома замками. Через те й блищали якимсь дивовижним блиском, чи не одсвітом неземної містерії, яку вона мимоволі підгледіла. Це бачив Дін Пріст; одразу помітив це й пан Карпентер, коли всміхнулася до нього зі своєї парти.

— Дитячість душі вона вже переросла, хоч фізично ще дитина, — пробурмотів учитель до самого себе.

Одного жовтневого дня, по обіді, пан Карпентер звернувся до неї з неочікуваним проханням: прочитати йому декілька своїх віршів.

— Не маю наміру заохочувати тебе до віршування, — відверто сказав він. — Ймовірно, ти не вмієш писати справжніх поезій і так ніколи цього й не навчишся. А все ж я хочу переконатися… Якщо писане тобою є безнадійним, то скажу це тобі навпростець, без манівців. Навіщо гаяти роки й роки на пусту справу; принаймні свого сумління я цим не обтяжував би. А може, я визнаю, що ті недосконалі твори, попри все, дають підстави сподіватися на щось у майбутньому?

Того пам’ятного дня Емілі протягом кількох годин вибирала, зважувала «за» і «проти», бракувала. Робила це з якоюсь навіть урочистістю! Кінець кінцем, до тоненького стосику віршів додала одну з новел, яку вважала чи не найкращою. Наступного дня вона прийшла до школи з такою таємничою і значущою міною, аж Ільза образилася: почала її лаяти — і враз осіклася. Вона-бо дала батькові слово позбутися всякої лайки і вживання прізвиськ. Відтак її мовлення поступово наближалося до канонів, усталених у Місячному Серпі.

Емілі почувалася зле: була знервована, схвильована до краю. Думка пана Карпентера важила для неї дуже багато. Отець Кассіді радив їй писати й надалі. Дін Пріст передрік, мовляв, колись вона буде справжньою майстринею слова. А може, обидва лишень хотіли її підбадьорити чи пак не хотіли боляче її уразити? Емілі знала, що пан Карпентер так не чинитиме. Отож, цей день був днем остаточного вироку в найважливішій справі її життя. Що ж дивного, що вона з трепетом у серці очікувала розв’язки?

По скінченні уроків пан Карпентер велів їй залишитися. З лиця була такою блідою, що серед її товаришок запанувала думка, мовби на неї чекає велика неприємність: вочевидь, пан Карпентер застукав її поза школою на чомусь жахливому! Рода Стюарт зловтішно посміхалася, чого Емілі, однак, не зауважила. Вся істота її була поглинена присудом, що невдовзі мав пролунати з учителевих уст.

Школярі й школярки залишили класну кімнату. Пан Карпентер видобув із шухляди папери, вручені йому Емілі ще зранку, й сів проти неї, метнувши на дівчинку бистрий погляд. Відтак начепив на ніс окуляри і розгорнув перший аркуш. Емілі стежила за кожним його рухом і насилу стримувала тремтіння рук. То було тяжке випробування. Вона вже шкодувала, що втаємничила пана Карпентера у свою творчість. Її поезії добрими не були — звісна річ, не були. І видавець «Тижневика» мав рацію, не надрукувавши їх.

— Гм… — озвався вчитель. — «Захід сонця»… Боже милостивий, скільки ж поезій написано вже на цю тему!

Хмари скупчилися у величезну масу

Край західної брами неба.

Чекають там, де духів товпище виблискує

очима зоряними…

Чорт забирай, що це значить?

— Не… не знаю, — простогнала Емілі, збентежена іронічними іскорками в його зіницях.

— На милість Божу, дитино, не пиши того, чого сама не годна збагнути. А це «Життя»? «О життя, від якого не жадаю веселкових барв…» Невже це щиро? Подумай-но, дівчино! Поміркуй, чи справді не жадаєш від життя «веселкових барв».

Емілі силкувалася опанувати себе. Попри те, засоромилася, усвідомивши до кінця, що висловилася гучно, однак неправдиво, нещиро.

— Ні, — відповіла після деякої паузи, — я прагну тих барв, тобто радості… дуже сильно прагну.

— Здогадуюсь. Ми всі того прагнемо. Це зрідка випадає нам на долю, однак не будемо лицемірами й не станемо твердити, що радість нам непотрібна. А це що? «Червень». На Бога, дівчино, не оспівуй у сонетах червень. Ця тема заяложена до краю.

— Червень безсмертний! — чи не крикнула Емілі; очі її аж блискали. Поклала собі не поступатися панові Карпентеру — ні в чому.

Втім, учитель відклав «Червень», навіть не читаючи.

— «Змучена світом голодним». Що ти знаєш про голодний світ? Ти ж бо живеш поміж старих дерев і старих панн. Світ — голодний, правда, але ти про це нічого не знаєш, тому твердження, виведене твоїм пером, є штучним. Так, «Ода до зими». Гм, пори року для молодих поетів є справжньою хворобою росту. «Весна тебе не забуде» — оце гарний рядок, єдиний на всю оду… «Магніт і напруга» — вірш занадто повчальний. Ще не маєш права повчати інших. А цей рядок:

Лице її було блідим, немов ясна зоря, що сходить…

Ти поглядала в люстро, складаючи цього вірша?

— Ні, — з обуренням відказала Емілі.

— «Коли вранішнє світло має над узгір’ями, неначе корогва» — гарний образ, гарний рядок.

=Ах, жити ранком таким —

Яка для душі насолода!=

Це ніби списано з Вордсворта. «Світанок»: «Ті тихі тривоги, що навідують нас уночі»… А звідки, дитя моє, ти знаєш про тиху тривогу, що навідує людину вночі?

— Дещо знаю про це, — запевнила Емілі, згадуючи свою першу ніч у Поповому Ставі.

— Скільки ж тобі років, маленька?

— У травні виповнилося тринадцять.

— Гм, «Ода до інфанти пані Джорджи Ірвінг». Маєш звертати увагу на назви, Емілі, — твої-бо такі ж старосвітські, як свічі в Місячному Серпі. Цей вірш зовсім не вартий уважного читання. Так, «Вересень». Мені здається, у твоїй збірці не бракує жодного з місяців — хіба ні? Гм… з одного боку, купа недолугих, позбавлених смаку і сенсу віршів, а з другого — ці ж вірші, попри все, виказують непогані здібності. До речі, Емілі, ти надуживаєш словами «пурпур», «пурпуровий».

— Ах, це таке звучне слово!

— Отже, Емілі: десять гарних рядків на чотириста кепських. Десять відносно гарних! — а решта дурниці. Такий підсумок.

— І мені так здається, — ледь чутно озвалася Емілі.

Її очі наливалися слізьми, губи тремтіли. Опанувати себе не вдавалося. Зазнала нового приниження: її гордість було уражено, і дуже боляче. Почувалася живою свічею, яку брутально згасили.

— Ти плачеш? — запитав пан Карпентер.

Емілі витерла сльози і спробувала посміхнутись.

— Прикро мені, що вам… так… не сподобалося, — простогнала вона.

— Хіба не сказав тобі, що знайшов десять добрих рядків? Дитино, заради десятка добрих людей, заради десятка праведників було помилувано Содом.

— Ви гадаєте, що кінець кінцем… — свічка надії зажевріла знову.

— Авжеж, саме так і гадаю. Якщо у твої тринадцять ти маєш за душею десять добрих рядків, то, сягнувши двадцяти, матимеш таких рядків десять разів по десять, тобто сотню. Тільки не думай, наче ти геній. Попри все, є в тобі певна іскорка, яку належить берегти і плекати. Одначе мусиш працювати в поті чола. А це що?

Емілі з калатанням серця простягнула йому одну з книг, подарованих кузеном Джиммі. Вона знову почувалася щасливою, аж сяяла, знов уявляла себе великою письменницею. Вже бачила своє імення надрукованим грубим шрифтом: «Емілія Б. Стар, видатна поетка», «Е. Берд Стар, великонадійна молода повістярка».

Її марення були перервані гучним реготом пана Карпентера. Емілі здивувалася: чого він так регоче? Вона не пригадувала у своїй новелі нічого кумедного.

— Отже, ти гадаєш, ніби я виглядаю негарно, коли промовляю молитви? — запитав пан Карпентер, явно потішений.

Емілі поглянула на нього спантеличено. І врешті збагнула: дала йому не ту книгу, яку збиралася дати. Ця містила начерки, ескізи, замальовки з натури, а передовсім портрети жителів Чорноводдя, і серед інших — його, пана Карпентера, словесний портрет! То був сильний, яскравий портрет; учитель поставав у ньому, як живий. Емілі цього, напевно, не усвідомлювала, а пан Карпентер збагнув одразу: читаючи, він бачив себе наче в дзеркалі. Були тут речення достоту приголомшливі: «Виглядає так, ніби знає багато речей, котрі ніколи не стануть йому в пригоді». Або: «Гадаю, він носить це чорне понеділкове убрання лише для того, щоб мати ілюзію, наче ніколи в житті не заглядав у чарку». Й звідки в цієї шмаркачки така проникливість, такі влучні характеристики?

— Мені страшенно прикро! — озвалася Емілі, збентежена й зашаріла.

— Чому ж? Я волію цього, а не твоїх поезій, котрі, правду казати, невисокого рівня. Тільки це — література, література в найкращому розумінні даного слова. А ще як подумати, що тобі лиш тринадцять років! Емілі, скажи-но мені, для чого ти пишеш? Що тебе спонукає?

— Пишу, аби стати славетною і багатою, — холодно відповіла Емілі.

— Це єдина причина?

— Ні. Я неймовірно люблю писати.

— Краща спонука, однак і цього недостатньо. Скажи мені, ти писала б і в тому разі, якби була зовсім убогою, бідною, мов церковна миша, якби знала, що ніхто не читатиме твоїх творів?

— Ще б пак, — відказала Емілі згорда. — Я мушу писати! Цій силі я не здатна опиратися, вона сильніша за мене…

— Тоді все добре! Спинайся на верхогір’я, дитино! Піднімайся вище і вище, не припиняй працювати! За тридцять років я, старенький, маю пишатися, що Емілія Берд Стар була моєю ученицею. А тепер іди, іди, поки я не згадав, які нешанобливі спостереження ти занотовуєш про свого вчителя, поки я добряче не розгнівався…

Емілі пішла, схвильована і ще трохи зніяковіла, однак утішена, незважаючи на пережиті страх і замішання. Здавалося, цілий світ променіє, поділяючи її радість. Пан Карпентер дивився їй у спину, допоки не зникла за дверима.

— Яка натура! — мовив пошепки. — Це дівчисько володіє тим, чого я ніколи не мав, а проте віддав би за це життя. Але «боги не дозволяють нам бути їхніми боржниками», отож і вона заплатить за свій дар, неминуче заплатить…

Надвечір Емілі сиділа у своїй кімнаті. Знадвору чути було силу-силенну звуків — сильніших і слабших. Долі, на лужку, юна киця Дафі ганялася за сухим листям. Її рухи були граційними, вишуканими, спритними. Емілі замилувалася ними, так само, як гладенькою поверхнею викошених лук та вижатих ланів, як он тою блідою зірочкою на чистій небесній блакиті.

Осінній вітер ніс павутиння бабиного літа — звідкись з-за пагорбів, напевно, з царства добрих чаклунок. З гайка Високого Джона долинав сміх; так можуть сміятися фавни, подумала Емілі. Там, у гайку, на неї чекають Ільза, Тедді та Перрі. Либонь, приготували на сьогоднішній вечір якийсь веселий сценарій. Вона приєднається до них — аякже! — втім, ще не зараз, пізніше. Була настільки сповнена почуттями, що, перш як вернутися зі світу мрій та видив до реальності, мусила «вихлюпнути» цей надмір почуттів на папір. Був час, коли вона виливала душу в листах до батька. Цей час минув без вороття. Зате ось на столі перед нею лежить новенька книга від Джиммі. Вона присуває її до себе, бере в пальці перо й виводить на першій, незаймано білій сторінці:

Місячний Серп

Чорноводдя

8 жовтня

Вестиму щоденник, який вийде друком, коли мене вже не буде на світі.

КІНЕЦЬ

Примітки

1

Засмажений шматок яловичини.

2

Казкова потвора.

3

Діти в Канаді знаходять різдвяні подарунки або під ялинкою, або, як і в Англії, в традиційній «панчішці», яку дитина у Святвечір кладе на комин. — Прим. перекладача.

Content

Монтгомері Лусі Мод Емілі з Місячного Серпа

Лусі Мод Монтгомері Емілі з Місячного Серпа

Розділ 1. Домівка в лощині

Розділ 2. Емілі пильнує цілу ніч

Розділ 3. Нова родина

Розділ 4. Сімейна рада

Розділ 5. Найшла коса на камінь

Розділ 6. Місячний серп

Розділ 7. Книга минувшини

Розділ 8. Випробування вогнем

Розділ 9. Приречення долі

Розділ 10. Нові знегоди

Розділ 11. Ільза

Розділ 12. Нова подруга

Розділ 13. Євина порода

Розділ 14. Жовтень

Розділ 15. Різні трагедії

Розділ 16. Панна Браунел

Розділ 17. Листи

Розділ 18. Отець Кассіді

Розділ 19. Порозуміння

Розділ 20. Листи повітряною поштою

Розділ 21. «Романтично, але неприємно»

Розділ 22. Запрошення

Розділ 23. Угода з духами

Розділ 24. Нова відміна щастя

Розділ 25. «Не могла це вчинити»

Розділ 26. Над затокою

Розділ 27. Емілі дає обітницю

Розділ 28. Захисник мрій

Розділ 29. Святотатство

Розділ 30. Коли завіса знялася

Розділ 31. Велика мить у житті Емілі

Примітки