Ернест СЕТОН-ТОМПСОН

МАЛЕНЬКІ ДИКУНИ

Роман

Ілюстрації автора

Частина перша

Ян і Ґленьян

I. Проблиски

Дванадцятирічний Ян дуже захоплювався індіанцями та мріяв про життя на природі з неймовірними пригодами. Цим марила більшість його однолітків, однак уподобання його ровесників із часом змінилися, а в Яна з роками це захоплення не згасало. Підростаючи, він дедалі з більшим задоволенням збирав будь-які відомості про індіанців, весь час поповнював свої знання про життя лісових мешканців.

Янів тато весь час перебував у фінансовій скруті. Він отримав непогане виховання і світську освіту, але заробляти грошей так і не навчився. Він був дуже лагідний до сторонніх і вельми суворий до власних домочадців. Його дратували часті Янові прогулянки лісом, тож одного дня батько заборонив хлопцеві навіть думати про ліс, мовляв це заважає його навчанню. Та підстав до таких звинувачень не було, адже хлопчик був першим учнем у класі, хоча був молодшим за багатьох своїх однокласників.

Ян дуже любив читати. Хлопчикове серце калатало від щастя, коли до рук йому потрапляли книжки про природу та життя індіанців. Однак книжки подібної тематики в той час годі було знайти навіть у публічній бібліотеці. «Скандинавські мисливці» Ллойда, «Ботаніку» Грея та одну чи дві повісті Фенімора Купера Ян зачитав до дірок.

Слухняний і сором’язливий хлопчик уперше не підкорився батькові. Щоправда, Ян не насмілювався відкрито йому перечити, тож хитрував і за будь-якої слушної нагоди втікав у ліс або в поле. І там він міг годинами вільно спостерігати за пташками, детально розглядати квіти й трави.

А коли знаходив там якусь нову пташку чи невідому йому рослину, аж тремтів од радості й розпуки: радів, бо бачив щось нове, і впадав у відчай, коли не знав їхніх назв.

Саме через цікавість до тварин маршрут Яна до школи й зі школи був такий кривулястий, що ніхто б не дотумкав так розтягнути невеликий відтинок шляху. Щодня він проходив повз салун.[1] Там у вітрині красувалася реклама шампанського: два тер’єри переслідували щура. На протилежному боці вулиці у віконці тютюнової крамнички господар вивісив неймовірної краси малюнок слона, навантаженого тютюном. Трохи збочивши з дороги, він потрапляв у крамницю, де торгували дичиною, і аж рота роззявляв од розмаїття диких качок, та найбільше там його приворожувало чучело, зроблене з голови оленя. А далі йшов до магазина хутра, де красувалось дивовижне чучело ведмедя.

На Джерві-стріт розташовувався будинок з високою терасою, під якою, подейкували, колись тримали ведмедя на товстенному ланцюзі. Відтоді спливло багато років, але хлопчина отримував величезне задоволення, коли проходив повз місце, з яким була пов’язана така неймовірна подія. На перехресті вулиці Пембертон і Ґранд-стріт колись убили тхора, і учні були певні, що й досі після дощу можна почути запах тварини. І коли сирого туманного ранку Ян опинявся на цьому перехресті, він з насолодою втягував носом примарний запах тхора.

Коли старший брат шпетив Яна за його дивацтва, хлопець червонів, як маків цвіт. Але він знав лишень, що без цього жити не може.

Та найбільше Яна приворожила крамничка на головній вулиці міста. Її власником був майстер чучел Сандер. Не один тиждень Ян провів біля вітрини крамниці, притуляючись обличчям до скла з такою силою, що аж ніс білів. У ній були голови лисиць і котів і близько п’ятдесяти пташок казкової краси. Сама природа могла повчитися на цій вітрині — настільки вдало пір’їнка була підібрана до пір’їнки, і не можна було відірвати ока від дивовижних барв оперення.

Хоча чучел було трохи більше півсотні, тільки дванадцять з них мали ярлики з назвами. І роздивлятися цих птахів: орлан, рибалочка, сиворакша, червоний снігур, співочий дрізд, кардинал, куріпка, фазан, бугай, печерна сова, іволга — було справжнім щастям для Яна, їхні назви він запам’ятав назавжди. Втім, пізніше з’ясувалося, що назви не зовсім точні: на ярлику було написано «співочий дрізд», а насправді то було чучело звичайнісінького сірого дрозда.

Крайній птах у верхньому ряді мав суцільно коричневе оперення, білі груди і довгий хвіст. Ярлик на ньому був пришпилений так, що знадвору його не вдавалось прочитати, і Ян щодня приходив до вікна подивитись, чи не повернули його зручніше. Та ярлик усе не повертали, і хлопчик не міг дізнатися, що ж то за птах.

Лише через рік в Яна визрів одчайдушний план: він вирішив зайти до крамнички!

Ще кілька місяців знадобилося Яну, щоби наважитись зайти туди — він був дуже сором’язливим хлопчиком. Та як же йому кортіло потрапити всередину! Скоріш за все, якби Ян просто підійшов і попросив дозволу подивитись колекцію, йому б не відмовили, та хлопчикові забракло сміливості — таке він мав виховання.

Вибравши у вікні найцікавішого птаха — печерну сову, — Ян рішуче стиснув зуби і зайшов. Як страшно дзеленькнув вхідний дзвіночок! За мить почулися кроки й у дверях постав сам господар крамнички:

— А скільки… скільки… скільки коштує оця сова, пане?

— Два долари.

І тут Янову хоробрість мов вітром здуло. Він чкурнув звідтіль. Якби вартість сови була десять центів, то й це було б йому не по грошах. Хлопчик і не чув, що гукнув йому навздогін господар крамнички — він вискочив з таким почуттям, ніби раптом потрапив у рай, та не гідний був там залишатись. Від хвилювання хлопчик навіть не встиг розгледіти як слід ті скарби, що були перед ним у крамничці.

II. Весна

Ян був кволим на вигляд хлопчиком, але, як і всі хлопчаки його віку, мріяв стати справжнім героєм. І в кожній уявній героїчній історії бачив себе Самсоном або Геркулесом. Усім своїм єством він прагнув до життя серед природи. Щороку з настанням весни, з першими ознаками пробудження природи в Янові прокидалось якесь непоборне бажання зірватися з місця і бігти світ за очі. І на початку березня, щойно почувши каркання першої ворони, Ян не міг знайти собі місця. Та особливо збуджувалась його кров, коли він бачив диких гусей, які довгими ключами з ґелґотінням прямували на північ. О, як він мріяв здійнятись у повітря й полетіти разом з ними! З появою кожної нової пташки, кожної нової звірини у хлопчика по спині пробігав якийсь незрозумілий трепет, і з кожним роком це відчуття посилювалось.

Усі Янові однокласники не раз стверджували, що їм подобається весна; а дівчатка тільки й торочили, що вони страх як її люблять. Та ніхто з них і збагнути навіть не міг, чому з настанням весни в Яна так бентежно спалахують очі. Щоки палахкотіли, прискорювалось дихання, він невідь-куди брів, щось гарячково робив, вибухав протестами проти шкільних обмежень, прагнув пригод і весь час поривався втекти на північ — і так щороку з настанням весни.

Ян не міг збагнути, що з ним коїться. Та він був твердо переконаний в одному: усім своїм єством він прагне втекти звідсіль.

— Мені б тільки втекти! Тільки…

Так схвильованим голосом він вигукував і, страждаючи від невимовної туги, важко дихаючи, падав на шовковисту зелень трави. Він тремтів усім тілом і страшився свого непоясненного стану.

Від божевільного вчинку — приєднатись до якогось племені індіанців або до найближчого циганського табору — його стримував лише страх перед батьком.

III. Янові брати

Ян мав брата Реда. Старший за Яна на два роки, він дуже погано вчився у школі, за що на молодшенького мав зуб і ніколи не проминав нагоди довести Янові свою перевагу в силі.

Одного разу Ян заліз під будинок і несподівано для себе опинився в ямі, у якій можна було спокійнісінько стояти, не згинаючись. І раптом його осяяло, що тут можна було б влаштувати досить зручну майстерню. Ян розумів, якщо Ред попросить в батька дозволу на облаштування майстерні, його, як «путню» дитину, неодмінно послухають. Ред одразу ж на це погодився й пообіцяв умовити батька. Так і зробив.

І робота закипіла! Дуже багато часу пішло на те, щоб поглибити яму чи не вдвічі. Щойно Ян приходив зі школи, він одразу брався до роботи. Ред натомість знаходив сотню відмовок, аби лишень не брати лопати до рук.

Під час роботи Ян постійно розповідав братові, що вони робитимуть тут, коли закінчать будівництво. Ред лише скупо підтакував, давав якусь цінну вказівку і йшов геть.

Нарешті було зведено стіни і навіть вставлено замок у дверцятах. Як же Ян сяяв од радості й гордості! Він начисто вимів долівку і вдоволений всівся на власноруч зробленій лавці, аби ще раз окинути оком майстерню. Та не встиг Ян вдосталь намилуватись результатом своєї праці, як Ред раптом мовив:

— А тепер вийдімо і замкнімо двері.

Ян чомусь вирішив, що це якийсь вкрай важливий ритуал, тож слухняно виконав братову вказівку. Ред замкнув двері, поклав ключ до кишені, обернувся до Яна й холодно мовив:

— Зарубай собі на носі: щоб ноги твоєї не було в цьому приміщенні. Дозвіл батько дав лише мені.

Інший брат, Ольнер, молодший за Яна на вісімнадцять місяців, був страшенний хвалько і лінюх. Він був однакового зросту з Яном, але на цьому подібність між братами закінчувалась. Ольнер прагнув лише бути модним. Якось він мало не до смерті налякав свою набожну матір. Під час молитви той щиро звертався до Бога: «Будь ласка, Боже, зроби мене дуже модним, заради Ісуса Христа!» Марнославство було його вадою, а лінь — гріхом, адже Ольнер і пальцем об палець на вдарив би заради здійснення своєї мрії.

У школі в Ольнера була репутація страшенного тупака, тоді як Ян вважався найкращим учнем.

Щоранку за батьковим наказом брати разом ішли до школи. Але у стінах шкільного приміщення вони не зустрічались. Брати були дуже різні, і їх нічого не пов’язувало. Ян був завзятий, енергійний хлопчина, серйозний у навчанні. Він мав пристрасний і неприборканий характер: міг миттєво спалахнути гнівом, але дуже швидко відходив, просив вибачення і продовжував дружити, ніби нічого й не було. Ольнер, хоч і був страшенним лінюхом, однак мав добру вдачу й хороше почуття гумору. Він весь час байдикував на шкільному подвір’ї. А ще він зовсім не поділяв прихильності Яна до індіанців у потертому одязі.

— Фу, це так огидно! — зазвичай кривився він.

Тож і не дивно, що з кожним днем Ян дедалі більше віддалявся від своїх братів.

IV. Книга

І от саме в цей час у Яновому житті сталася одна дуже важлива подія. Зі шкільних підручників з природознавства він дізнався, що у світі є лише два натуралісти — Вілсон і Одюбон. Ян дивувався, чому більше ніхто не пише книжок про життя тварин. Аж ось одного дня в газеті він прочитав анонс про вихід у світ книги «Птахи Канади» ціною в один долар!

Досі ніколи гроші не здавалися Яну такими необхідними і важливими.

«О, якби у мене був хоча б один долар!» — марив Ян.

І тут хлопчик почав діяти!

Граючи з товаришами в кульки, він виграв кілька мармурових камінчиків. Їх він поміняв на дзиґи, дзиґи — на складані ножі, складані ножі — на кроликів, а кроликів — на дрібні монети. За гроші Ян носив навіть дрова по хатах. Отак він назбирав аж дев’яносто центів.

З останніми десятьма центами йому не щастило: ніхто не пропонував роботи, і ніхто в нього нічого не купував. Минуло шість тижнів, перш ніж випала нагода роздобути такий жаданий десятицентовик.

Янові та Ольнерові доручили нарубати дров для кухні. Щодня кожен мав нарубати певну кількість. Ян сумлінно виконував свою роботу, а брат його всіляко від неї ухилявся. Ольнер був маленьким франтом, хоч батькова бідність і не дозволяла йому широко розмахнутися й похизуватися якимсь особливим вбранням. Єдине, що він міг собі дозволити, — міняти паперові комірці, та й то всього лишень один раз на тиждень. Тому Ольнер завжди носив у кишені гумку, якою ретельно щоранку доводив до пуття свій комірець. Ян, на відміну від Ольнера, зовсім не переймався своєю зовнішністю, можна навіть сказати, що в нього був не дуже охайний вигляд.

Ред, найстарший з-поміж братів, вирішив скористатися слабинкою Ольнера й запропонував приз — двадцять п’ять центів на краватку тому, хто протягом місяця краще і вправніше рубатиме дрова. Перший тиждень Ян і Ольнер не відставали один від одного, але зрештою лінивий Ольнер здався і навіть краватка не гріла його серця при згадці про важку роботу. А от Ян продовжував старанно працювати й цілком заслужено одержав двадцять п’ять центів на краватку. Але в магазині його осяйнула блискуча думка: п’ятнадцять центів піде на краватку, а решта — на книжку! Ось так Ян зібрав долар.

Ох і довго ж він чекав на цю мить! Тепер Янові здавалось, що книготорговець скаже: «Книга коштує тисячу доларів», або «Усі книжки продані». Та продавець мовчки обернувся, витяг із стосу однакових книжок одну, покрутив її в руках і спитав:

— В зеленій обкладинці чи в червоній?

— В зеленій, — відповів Ян, сяючи від щастя.

— Дев’яносто центів.

— Дев’яносто центів?! — повторив Ян, розкривши від подиву рот.

Хіба ж він міг подумати, що на книжки можуть бути знижки? За останні два місяці в нього мало мізки не закипіли від думок, як дістати злощасні десять центів. А як він тяжко працював, аби потай від усіх заощадити!

Вдома Ян на одному диханні прочитав книжку, та вона не виправдала його сподівань. На той момент хлопчикові здавалось, що він просто не доріс до неї. Він годинами вивчав сторінку за сторінкою, намагаючись зрозуміти кожне речення, і йому здавалось, що він тримає ключ до всіх таємниць і чудес природи.

А через кілька років Ян зрозумів, що зміст цієї книжки — суцільна нісенітниця, омана для довірливих покупців. Щоправда, в книзі було й дещо корисне: покажчик назв птахів і близько тридцяти невдалих копій зі спотворених малюнків тих таки американських натуралістів Вілсона й Одюбона.

Та хоч яким недосконалим був той покажчик і якими препоганими були картинки, вони все ж таки збагатили Янову пам’ять новими знаннями про пернатих мешканців лісів та полів.

V. Дивний незнайомець

Щороку навесні Яна нестримно вабило в ліс, і однієї сонячної квітневої днини він вирушив до невеличкого лісочка неподалік міста. Ліс був сповнений дивовижних квітів, пташиного гомону, таємничих шерехів. Янові здавалося, що кожне дерево й кожен кущ промовляв до нього своєю мовою. А з глибокого повноводого яру долинав дивний свист. «Пі-іп, пі-іп, пі-іп!..» — хтось закликав Яна підійти познайомитися. Хлопчик обережно ступав на заклик, як раптом зовсім поруч пролунав й одразу змовк голосний свист. Під колодою Ян помітив маленьку ящірку, яка з появою хлопчика миттю шугонула в нірку. Це була єдина жива істота, яку йому вдалося тут розгледіти. Він вирішив, що то була «свистяча ящірка».

Ян ліг біля озерця й довго когось вичікував, але марно — мабуть, він розполохав усіх лісових мешканців. Ян вирішив тихенько залягти біля іншого озерця, як раптом зовсім поруч зачув кроки.

Хлопчик озирнувся й побачив незнайомця, котрий спостерігав за ним.

Хлопчик почервонів і дуже зніяковів, немов його заскочили на місці злочину.

Незнайомець, чоловік середнього віку в благенькому одязі, виглядав трохи дивно. За спиною в нього була бляшана коробка, у руці він тримав сачок на довгому ціпку. Обвітрене обличчя, обрамлене сивою борідкою, було суворим, але очі випромінювали розум і м’якість. Коли незнайомець зняв капелюха, підставивши розпашіле обличчя вітрові, то виявилося, що в нього таке ж густе сплутане волосся, як у Яна.

— Що шукаєш тут, друже? — звернувся він до хлопчика.

— Нічого, — зніяковіло відповів Ян. — Просто мені хотілося подивитися на свистячу ящірку.

Незнайомець мовив з усмішкою:

— Сорок років тому я так само, як ти, лежав біля ставка й вистежував там «весняного пискуна». Лежав день і ще багато днів поспіль, перш ніж через три роки зрозумів, у чому річ. На твоє щастя, тобі не доведеться витрачати стільки часу. Ходімо, я покажу його.

Незнайомець понишпорив руками в листі попід берегом озерця і впіймав малесеньке жабенятко не більше дюйма завдовжки.

— Оце і є твоя «свистяча ящірка»! Це жаба. Вона висуває з води тільки носа, тож її важко помітити. Візьми її додому, годуй добряче, і, можливо, колись тобі вдасться побачити, що вона роздує горло і засвистить, як паровоз.

Після цього Ян насмілився розповісти незнайомцеві про ящірку, яку бачив під колодою.

— Навряд чи це ящірка, — засумнівався незнайомець, — тут вони не водяться. Напевне, це тритон. А ящірка — це та сама змія, тільки з лапками.

І тут хлопчика наче прорвало: він засипав незнайомця питаннями і навіть розповів йому про книжку, на яку так тяжко заробляв. На превелике Янове здивування, той дуже розлютився, почувши ім’я автора, а саму книжку назвав «суцільною нісенітницею».

Незнайомець повідав Яну, що таємничий чорний птах, якого той бачив у полі, називається «тоухі». Невідомий голос, який щоранку ніжно співає у лісі, належить сірому дроздові.

Чудесний птах із червоною шапочкою на голові, жовтуватими крильми і хвостом, виставлений у крамниці, — дятел. Іволга й оріол виявилися однією пташкою.

Над ними пролетів чорний метелик, і Ян дізнався, що це Кембервільська красуня, або Траурниця, котра, мабуть, десь тут перезимувала, бо їй ще рано пурхати в лісі. До того ж Янові стало відомо, що з’явився цей метелик зі звичайної бурої гусениці. Високо в синьому небі пронеслась велика зграя диких голубів, і незнайомець розповів Яну про місце гніздування цих птахів на далекому півдні, про те, як у пошуках їжі щовесни вони летять на північ за крилатими горішками канадського в’яза, у серпні — на рисові поля в Кароліну, а у вересні — в долини Міссісіпі, де дозрівають жолуді бука й дуба.

Проходячи по невеликому пагорбу, порослому сосною, вони сполохали двох великих птахів.

— Тетеруки полетіли, — сказав незнайомець. — Ця пара живе десь поблизу і прилітає сюди за ягодами.

Ян нагнувся, зірвав кілька ягід і став жувати їх на ходу. Раптом десь почувся тріск, подібний до легкого барабанного дробу.

— Що це? — вигукнув Ян.

— Тетеруки кльочать, — відповів незнайомець, — ті птахи, яких ти щойно бачив.

Цей весняний день Ян запам’ятав назавжди. І найчіткіше в його пам’ять врізалися не птахи й рослини, про яких він тоді довідався, а пахощі грушанки.

Індіанці знають, що запах найсильніше здатен збудити спогади, і багато хто з них зберігають на пам’ять про щасливі миті пригорщу соснових голок, грудку щурячого мускусу або ялинову смолу.

Було вже далеко за полудень, коли незнайомець сказав Яну:

— Ну, мені вже час. Може, ще зустрінемося, друже, — і простягнув хлопчикові руку.

Ян гаряче потиснув її, але так і не наважився запитати ім’я свого супутника.

Він похопився лише коли незнайомець зник. І скільки Ян не блукав потім лісом в надії знову натрапити на незнайомця, більше йому ніколи не довелося з ним побачитись.

VI. Ґленьян

Ох і гарно ж співали того року дикі гуси! Їхній трубний клич проникав Янові в душу, і серце його тріпотіло у відповідь. Це була пісня про затишне гніздечко, про чужину, про голод і спрагу. Пісня про великі чорні болота, призахідне небо й про сяюче сонце!

Хіба то була нова пісня? Ні! Дикі птахи завели свою стару пісню, а Ян наче вперше її почув. Ян брів безлюдним шляхом на північ, намагаючись збагнути її зміст. Річка завертала на схід, але з півночі в неї впадав струмочок, і Ян пішов уздовж струмка лісом по вузькій ущелині й незабаром опинився в долині, порослій рідкими деревами. Прозорий струмок дзюрчав під покровом величезних беріз, сосон і в’язів. У кронах дерев снували червоні білки. На березі струмка Ян знайшов сліди тхора, видри й ще якихось тваринок.

Ця місцина виглядала такою відлюдною, що Янові нескладно було переконати себе, начебто він перший відкрив її і, як першовідкривач, має право назвати долину своїм повним іменем — Ґленьян.

Відтоді в хлопчика тільки й думок було, що про свою долину. Ян був там, щойно в нього випадала вільна година. Часом йому кортіло поділитися з ким-небудь своєю радістю, і Ян мріяв знову зустріти того дивного незнайомця й показати йому свою долину.

Це був його особливий світ — його йому відкрили дикі гуси, як колись чайки відкрили Колумбу Новий Світ.

Тут Ян немов ожив. Він довго вдивлявся в густі крони дерев, годинами сидів біля прозорого потічка, де сріблястими стрілками пропливали рибки. І Янові здавалось, що весь цей лісовий світ належить йому.

VІI. Хижа

Ян не мав ні сокири, ні лопати, однак він будь-що заповзявся збудувати собі хатку. Його не можна було назвати винахідливим, і випадок заробляння грошей на придбання книжки був винятковим, адже Ян і комерція — речі несумісні. А коли про це довідались домашні, то хлопчині добряче перепало на горіхи за «не гідний сина благородних батьків учинок». Заробляти гроші йому заборонили під страхом найсуворішого покарання.

Батьки не давали Яну грошей, тож у його кишенях навіть і не дзенькало. Його товариші мали свої власні сокири та лопати, а Ян міг лише мріяти про такі скарби. Та він узяв старе лезо від рубанка, прибив його цвяхами до палиці, й такий нехитрий пристрій замінив йому і сокиру, і заступ. Він взявся до роботи, компенсуючи всю примітивність інструмента винятковою наполегливістю. Ян часто згадував про інструменти, які зберігались у Редовій майстерні, але після інциденту з майстернею не хотів ділитися з братом своїми таємницями.

В одній зі своїх улюблених книжок Ян прочитав, як сміливі розвідники пройшли крізь непролазні хащі й опинилися в добре впорядкованому житлі, якого невтаємничена людина нізащо б не знайшла. Тому хлопчикові спершу треба було подумати про замаскований вхід у таємне житло. І він уявив себе безстрашним розвідником, що веде до себе в хатину здивованих супутників. Хоча Ян нікому й не думав відкривати свій секрет.

Рідна земля — найкращий охоронець таємниць, і Ян наполегливо заходився копати яму на березі струмка. Тверда блакитна глина дуже уповільнювала роботу, та за два вихідних дні хлопчик викопав яму завширшки сім футів[2] і завглибшки майже чотири.

Він приступив до побудови хижі. Ян розрахував, що йому потрібно двадцять п’ять — тридцять колод завдовжки до восьми футів, а зрізати й обробити такі колоди саморобною сокиркою було неможливо. Та Ян не впадав у відчай, адже індіанці також не мали кращого інструменту! І він заходився збирати все, що міг подарувати йому ліс.

Хлопці його віку, напевне, спершу б стягували зібраний матеріал, а потім розпочинали будівництво, та Яну не терпілося швидше побачити, як виростають стіни, тож він будував у міру добування матеріалу.

За декілька днів, доклавши неабияких зусиль, Ян нарешті натягав колод. Він поскладав їх у три ряди довкруж ями. І тут Ян помітив, що забув про двері. Для того щоб прорізати їх у стіні, потрібні були справжні якісні знаряддя праці. Поміркувавши, Ян розібрав усю передню стіну, залишивши на місці тільки одну колоду, яку закріпив з боків дерев’яними оцупками й камінням. Хатина була вже заввишки три фути. З яких колод вона тільки не складалась — і коротких, і довгих, і кривих, і навіть порохнявих! Скоро біля будівництва хижки й трісочки зайвої не було, тож Ян мусив шукати будівельний матеріал за межами табору. Він згадав, що за півмилі звідси є купа колод. Кілька тижнів Ян переносив їх. Дев’ять із них пішли на стіни, а три залишилися для крокв. Він поклав їх на рівній відстані одна від одної й прикрив гілками. Зверху наслав кори в’яза, потім накопав глини й гарненько обмастив увесь дах. Щоб дах не дуже виділявся серед листя, Ян розкидав по ньому всякої зелені.

Тепер залишався тільки фасад. Янові дуже хотілося обійтися без важких колод, тож він відшукав у лісі кілька патичин завдовжки по шість футів. Потім він викопав по дві глибокі ямки біля кінців та посередині майбутньої стіни, а тоді повтикав патички у ці ямки. Патички виступали аж за край покрівлі, і з кожної пари один був усередині хатини, а другий — назовні. Ян засипав ямки землею і зрізаними на березі струмка довгими гнучкими лозинами, в палець завтовшки, міцно позв’язував кожну пару патичків. Тепер вони були доброю основою для передньої стіни.

Щоб заховати хижку від сторонніх очей, Ян обклав її хмизом і обплів диким виноградом. Нарешті після багатьох тижнів напруженої праці будівництво було закінчено. Хатина мала всього п’ять футів у висоту й по шість футів у довжину та ширину — тісна і незручна, але яким щасливим почувався її господар!

Ось так уперше Ян зрозумів, яку втіху приносить людині творіння її власних рук.

VIII. Життя в лісі починається

Ян так захопився зведенням хижки, що на якийсь час геть забув про птахів і звірів. Тепер у нього з’явилась нова мрія: хоч декілька днів переночувати у своїй новій оселі. Він мріяв жити, як справжній індіанець. І свої мрії намагався втілити в життя.

Ян змайстрував собі лук і стріли. Щоправда, вони виявилися геть непридатними для полювання, та з ними Ян відчував себе справжнім індіанцем. Стріляючи з лука, він уявляв, що осилив свого заклятого ворога.

Зі старої овечої шкури Ян зробив собі жалюгідну подобу мокасин. За допомогою декількох плиток акварелі та розбитого скельця Ян наносив на своє обличчя бойове тату. Із мушель він виготовив індіанське намисто. Хлопчик годинами лежав горілиць під палючим сонцем і аж підскочив на радощах, коли рідні нарешті помітили його чудову засмагу.

Якось на смітнику Ян угледів дивну пташку. Хлопчик навіть встиг перемалювати її, поки та спокійнісінько щось собі дзьобала. Попеляста, поцяткована золотом на голові й біля хвоста, пташка виглядала дуже гарно. Ян перелопатив усі книжки, але не міг знайти її назви. І тільки через багато років він дізнався, що це було пташа дубоноса.

Хлопчик малював по пам’яті всіх пташок, яких йому довелося бачити. Та якось він засумнівався, чи малювали індіанці тварин? Та коли пригадав, що вони прикрашали свої житла і щити зображеннями пташок і тварин, із радістю продовжив своє улюблене заняття.

IX. Сліди

Якось гуляючи вздовж берега струмка, на мокрому піску Ян помітив цікаві сліди. Хлопчик довго вивчав їх, а потім перемалював один із них у натуральну величину. Ян вирішив, що це має бути слід єнота — бо вважав його рідкісним звіром у своїй долині. І щойно випала нагода, хлопчик показав малюнок знайомому конюху, в якого, подейкували, собака колись уполював єнота, а отже, вважав Ян, цей чоловік мав упізнати його слід.

— Це слід єнота? — боязко запитав у нього Ян.

— А я звідкіля знаю? — грубо відповів конюх і продовжив свою роботу. Та, на Янове щастя, до конюха нагодився якийсь чоловік у поношеному костюмі й новенькому шовковому циліндрі.

— Дай-но гляну, — сказав він Яну. Той показав йому свій малюнок.

— Ти перемалював його в натуральну величину?

— Так, сер.

— Напевне, хлопче, це слід єнота. Ретельно оглянь всі великі дерева біля того місця. Як знайдеш дупло, пильніше придивись до кори дерева, і неодмінно помітиш на ній шерстинки єнота. От на цьому дереві й живе тварина.

Ян так і вчинив. Він пішов у ліс і справді знайшов велику липу, а на її стовбурі сірі жмутки шерстинок. Ян пригадав, що в одного з його шкільних товаришів була стара єнотова шкурка. Коли він порівняв знайдені шерстинки з хутром на шкурці, то остаточно переконався, що вони належать саме єнотові. Із цього Ян зробив висновок, що в кожної тварини свої неповторні сліди і своя шерсть. А ще він збагнув, що для вивчення тварин дуже корисно перемальовувати й описувати все, що бачиш.

Одного разу Ян побачив рослину з верхівкою у вигляді парасольки. Він викопав її з коренем і на кінці кореня знайшов білу бульбу. Ян покуштував її — вона мала смак звичайнісінького огірка. Хлопчик розгорнув «Шкільну ботаніку» і в алфавітному покажчику знайшов назву: «Індійський огірок». За описом він був дуже подібний до знайденої рослини, тож Ян включив його до списку відомих йому рослин.

А ще якось Янові спало на думку пожувати листя чудернацької рослини. Він читав, що у такий спосіб індіанці випробовують людину. Незабаром хлопця згинало навпіл од жахливого болю. Ян ледь дійшов додому. Мати нагодувала його гірчицею і змушувала пити багато води. Коли в горе-індіанця почалась блювота, він отримав добрячого запотиличника від матері, а потім ще й добавки від тата, коли той прийшов додому. Янові суворо заборонили ходити в ліс, одначе навіть страшні погрози не могли віднадити його від цього. Він просто діяв ще обережніше і ще з більшою насолодою проводив час у своїй хатинці на березі струмка.

X. Внесок Бідді

У Янових батьків з’явилася нова служниця на ймення Бідді, канадка ірландського походження. Її бабуся — відома знахарка чи не на весь край. Втім, дехто вважав її відьмою, хоча насправді старенька була ревною католичкою. Дівчина перейняла чимало знань про трави від своєї бабусі. Одного дня, коли всі дорослі були на кладовищі на гробках, Бідді нарвала оберемок трав, сама всілась просто на землі, посадила дітей навколо і стала розповідати про відомі їй рослини:

— Це гілочка сассафраса — настоянку з його листя використовують для лікування хвороб шкіри. Котячу м’яту вживають при застуді. А це тсуга — хвойна рослина; з її кори добувають рожеву фарбу. До речі, зелену фарбу добувають із горіха.

Бідді так захопилась своїм уроком, що перейшла на забобони. Ян, звісно, вірив усьому, що казала дівчина:

— Якщо застрелиш ластівку, твоя корова даватиме криваве молоко. Через це Сем Вайт втратив свій прибутковий бізнес.

Блискавка ніколи не влучає у сарай, де звила гніздо ластівка.

Якщо на собі раптом помітиш черв’яка, це означає, що скоро тобі перепаде обновка. Мій зять стверджує, що кожного літа по ньому повзають черв’яки, і справді, щороку він отримує новий костюм. А от взимку черв’яки не повзають, і взимку він ніколи не отримує нового одягу.

Якщо надрізати воронячого язика навпіл, то ворона розмовлятиме голосом дівчини. Бабуся знала чоловіка, в якого був брат, і той мав вороненя з роздвоєним язиком. Так от, те вороненя згодом говорило достоту як дівчина!

А ще індіанці курять тютюн. Роблять вони це за допомогою люльки миру. Моя бабуся також часом потягує люльку. (І Ян зробив запис у своєму записничку: «Неодмінно слід спробувати курити люльку».)

Ян слухав Бідді, затамувавши подих, і намагався запам’ятати кожне слово. Він знав, що індіанці зналися на рослинах, тож хотів якомога більше довідатись про це. Хлопчик був такий вдячний Бідді за отримані знання, що навіть подумував розповісти їй, куди він зникає щосуботи після того, як нарубає дров.

Можливо, через тиждень-два Бідді й дізналась би про Янову хижку, та, мабуть, не судилося…

XI. Бальзам для легенів

Одного дня Ян гуляв із Бідді в гайку, що на краю міста. Дівчина зупинилась перед черемхою і мовила:

— Кора черемхи дуже корисна при хворобах легенів. Моя бабуся завжди має її вдома, тож, гадаю, і нам треба нею запастись.

Отже, вони запланували сходити за корою черемхи. Для того щоб добути корінь, дівчина взяла сокиру із ящика з інструментом Янового батька — такий сміливий вчинок Бідді не на жарт перелякав хлопчика.

Янова мама побачила сокиру в її руках і запитала, для чого Бідді взяла інструмент. Бідді з невинним обличчям збрехала, що сокира їй потрібна для того, щоб полагодити стовп для білизни. Це був перший не дуже гарний урок для Яна, одначе він його засвоїв. Згодом сокира таємничим чином зникла із татового ящика.

Бідді сказала, що йде до крамниці, а тим часом Ян вже чекав її за рогом.

— Не всяка кора черемхи лікувальна, — пояснювала дівчина. — Годиться лише та кора, котра знаходиться із сонячної сторони.

Вона вщерть набила кошик корою і повернулася з Яном додому. Там наповнила флягу подрібненою корою, залила водою і залишила настоюватись на тиждень. А через тиждень вода набула темно-коричневого кольору, стала гіркуватою на смак і мала досить дивний солодкавий аромат.

— Ця настоянка надзвичайно корисна, — сказала Бідді. — Нею бабуся поставила на ноги багатьох людей. Лікар Бад Елліс весь час кепкував з бабусі. Та одного разу його підкосила хвороба легенів. І у відчаї він звернувся до бабусі по допомогу. Та спершу його навіть на поріг не пустила. Одначе лікар був такий хворий, що бабуня його пожаліла і дала бальзам для легенів. Через півроку лікар повністю одужав.

Через якийсь час настоянка була готова. Бідді казала Янові, що в неї страшенно болять легені й час од часу випивала настоянки. І треба ж було такому статись, Янова мама випадково побачила Бідді під дією «диво»-настоянки. Наступного дня дівчина вже не працювала у них.

Хай там як, а Ян на все життя запам’ятав, що кора черемхи вельми лікувальна, і це визнав навіть їхній сімейний лікар.

Якось Ян помітив на березі річки порожні мушлі прісноводної мідії. Навколо груди мушель виднілися дивні сліди. І слідів було так багато, що хлопчик довго не міг знайти бодай один чіткий відбиток. Та одного дня Янові вдалося побачити коричневу тварину, котра поїдала прісноводних молюсків. Вона пірнула у воду, щойно зачула його кроки, і попливла геть. Це була ондатра. Ян бачив її чучело крізь віконце крамниці.

Щодня блукаючи лісом, Ян збирав усілякі дивовижі, що їх він зносив до своєї хижки. Скоро в будиночку й стати ніде було через величезну кількість мушель, гілочок та камінчиків.

А одного дня з’ясувалось, що Ян — не єдиний мешканець у хижі. Було це так: хлопчикові раптом спало на думку, що в його оселі бракує коминка. Тоді б він міг розпалити вогонь, сидіти й грітися і милуватися вогнем холодної пори року, як раптом Ян помітив біля стіни якусь істоту. Хлопчик завмер. Маленька симпатична лісова миша дивилась на нього своїми очицями-намистинками. Спершу вона також завмерла в очікуванні, а потім стала квапливо вмиватися лапками. Ян потягнувся було за луком і стрілами, але тваринка вмить шугнула в шпарку. Тоді Ян спересердя став випускати стріли з лука. Одна стріла влучила в колоду й рикошетом відлетіла прямісінько хлопчикові в щоку. Ян із ойканням тер щоку і картав себе за те, що намагався вбити лісову істоту. Відтоді він не зачіпав мишу, навпаки, він з нею подружився і ділив їжу не лише з новою подружкою, а й з її численним сімейством.

Розповідь Бідді про люльку миру не давала Янові спокою. Хлопчик ніколи не курив, однак був певний, що має обов’язково цьому навчитися. Тож він зібрав тютюн і висушив його.

Тепер залишалось лише виготовити люльку миру. Він не мав червоного пісковику, щоб це зробити, однак хлопчик не засмучувався і вирішив, що непогана люлька вийде і з червоної глини. Він зробив грубу заготовку за допомогою ножа й намагався ним же просвердлити отвір, як раптом згадав, що в одній книжці було написано про індіанський спосіб просвердлювання дірок за допомогою смичкового дриля і мокрого піску.

Один з його однокласників, син теслі, бачив, як батько виготовляє дриль. Хлопчик охоче поділився знаннями з Яном. Згодом завдяки цьому пристрою Ян просвердлив не один отвір.

Щосуботи Ян змінював ненависний паперовий комірець на яскраве індіанське розфарбування. Він був маленьким мрійником. І тут, у хижці, він забував про всі проблеми, що чигали на нього вдома. Тут він був королем у власному королівстві. І, здавалося, ніщо не могло зруйнувати його щастя.

XII. Криза

У школі Ян вважався зразковим учнем. Та одного разу він розмалював класну дошку кумедними карикатурами на директора, для якого він був улюбленим учнем. Карикатури, варто зауважити, були досить дотепними, але дошкульними.

Директор, аби знайти винуватця, в присутності всієї школи почав допитувати найгіршого в класі учня, якого підозрював у скоєному. Хлопчик спробував було відмовлятися, але від його невпевненого тону директор ще більше впевнився в його провині. Директор потягнувся було за різкою, хлопчик заголосив, аж раптом вийшов Ян і сказав:

— Це я розмалював дошку.

Ох і розлютився директор! Він схопив Яна за комір, а потім на очах у всієї школи бив його різкою. Учні горланили: «Ганьба», а Ян навіть не зойкнув під час екзекуції.

А ввечері, коли Ян роздягався, Ред побачив пасмуги на братовому тілі. Довелося Янові все пояснити. Батьки, дізнавшись про негідну поведінку сина, всипали йому не менше за директора.

Наступного дня була субота. Ян нарубав норму дров для дому і, ледь живий од побоїв і приниження, побрів у свій єдиний щасливий куточок. Що ближче він підходив до долини, то краще почувався. Дорогою хлопчик мріяв, як зведе у хижці коминок і як виведе димар. Аж він почув, що із хижки долинають грубі, крикливі голоси! Ян підкрався ближче. Там, у його лісовій оселі троє волоцюг грали в карти та пиячили. По всій хижці валялися потрощені мушлі, а у вогнищі палали лук і стріли.

Бідолашний Ян кинувся в гущавину лісу, впав на траву й заридав од розпачу. Якби він тільки міг, то на місці повбивав би цих нелюдів!

За кілька годин хлопчик повернувся і побачив, що волоцюги пішли геть, зруйнувавши його улюблену хижку.

Ян почувався поваленим королем, в якого розтрощили трон. Вмить в нього занив кожен рубець на тілі. Ледь переставляючи ноги, хлопчик поплентався додому.

Настала осінь, а з нею прийшли затяжні зливи, задули холодні вітри, і Ян не міг навідуватись у свою долину. Він завзято взявся до навчання. Тепер лише книги стали для нього єдиною втіхою. У школі ним не могли нахвалитися, але вдома, як і раніше, на нього ніхто не звертав уваги.

Вчителі стали помічати, що Ян марніє на очах. Він і до цього не міг похвалитися міцним здоров’ям, а тепер виглядав зовсім хворим. Та вдома ніхто цього не помічав. Мама опікувалася лише молодшеньким. В Яна від образи боляче стискалося серце. А в школі Ян був гордістю директора. Він більше не малював карикатур, і вчитель вважав, що це лише завдяки його «лікуванню» різкою.

Ян усе марнів, усе дужче боліло в нього серце, і під Різдво зовсім зліг.

— Хвороба дуже запущена — це сухоти, — сказав лікар. — Він проживе місяць, максимум — два.

— Ні, він житиме! — в розпачі вигукнула мати, яка раптом відчула свою провину. — О Боже, він має жити! Господи, зроби так, щоб мій син жив!

Досвідчений лікар доклав усіх зусиль, аби врятувати хлопчика, але врятувала його материнська любов. Мати була з Яном удень і вночі, оповила його справжньою материнською любов’ю, щиро молилася, благаючи Бога, щоби він простив її гріх перед сином. Ян вперше відчув справжню материнську ласку. Чому ж досі вона так довго його не помічала?! Вона була ексцентричною особою, але хвороба сина докорінно її змінила.

XIII. Рись

Відлютувала зима, і Ян відчув себе здоровішим. Перше, що він зробив, коли звівся на ноги, — пішов до бібліотеки й запоєм читав усі природознавчі книжки. Та особливу увагу він приділив «Орнітології» Вілсона й «Індіанцям». Ці книжки він всотував, як спрагла од засухи земля всотує зливу.

Одного сонячного сніжного дня Ян вирушив на прогулянку із Редовим псом. Ян дихав свіжим живлющим повітрям, йшов і непомітно для себе вибрав дорогу, що вела до Ґленьяна.

Дорога зараз зовсім не виглядала таємною, адже дерева поскидали своє листя, і хлопчик бачив перед собою всю долину. Аж раптом він угледів на снігу дивні сліди. Спершу можна було подумати, що вони належать ведмедю, однак Ян зауважив, що на них відсутні сліди від кігтів, а ще сліди не сильно загрузали в снігу, тож тварина була не така важка, як ведмідь, а ще кроки були короткими.

Хлопець пішов по слідах, а от собака обнюхав усе довкола й не виявив жодного бажання йти далі. Сліди вели повз зруйновану хижу, при наближенні до якої в Яна боляче стислось у грудях. Тварина пересікла по колоді струмок, і з кожним кроком Ян дедалі більше переконувався, що сліди належать великій рисі.

Величезний ретрівер на ім’я Грім вважався неабияким боягузом, що, зрештою, він зайвий раз підтвердив своєю поведінкою: сховався за хлопчиком, весь час обнюхував сліди й уперто закляк на місці.

Сліди наче приворожили Яна. Він відчував, що натрапив на слід рисі і йому будь-що заманулося йти далі. Він збагнув, що не має навіть складаного ножика в кишені, та любов до пригод підштовхувала його вперед. Він ухопив першу-ліпшу суху палицю завдовжки два фути й завширшки два дюйми і пішов далі по сліду. Собака з похнюпленою мордою волочився позаду, не наважившись покинути хлопчика. Вони вже досягли густого лісу коли Ян раптом почув крик, подібний до котячого: «Яв! Яв! Яв!»

Ян завмер. Собака, вправний шукач, але заяча душа, скиглив, тремтів і підповз ближче до хлопчика.

А загрозливий звук дедалі наближався. Ян чув його все ближче й ближче, аж раптом хлопчик побачив зблиск хижих очей. Це була справжня рись. Собака більше не міг боротися зі страхом і чимдуж помчав у напрямку дому, залишивши Яна віч-на-віч з вірною смертю. Яну нарешті передалося хвилювання Грома, і він раптом відчув, наскільки ослабло його тіло після хвороби. Він розвернувся і пішов. Ян і справді спершу йшов, але пронизливе «Яв!» за спиною змусило його бігти щодуху не озираючись. Ян біг аж доки опинився за територією Ґленьяна. Там він наткнувся на свого доблесного ретрівера, що тремтів усім тілом. Ян копнув спересердя пса ногою і аж до самісінького дому жбурляв у нього камінці, що знаходив дорогою.

Своїм секретом Ян вирішив поділитися з Редом, адже в того була рушниця.

— Як щодо успішного полювання? — запитав Ян у брата.

— Це було б чудово! — мрійливо вигукнув Ред, який знудився сидіти без діла.

— За десять миль звідси я бачив рись.

— Так я тобі й повірив!

— Слово даю, я її бачив! Я покажу тобі дорогу, якщо ти нікому про це не розпатякаєш.

— Згода.

Ян докладно розповів про свою зустріч із риссю, й брати вирішили йти на полювання наступної суботи.

Наче справжній індіанець, Ян, аби не видати своєї долини, вів брата далекими манівцями — йому дуже не хотілося, щоби брат довідався про його власну долину. Та на стежці вони зустріли чоловіка, котрий на плечах ніс убиту рись. Так, це була Янова рись. Хлопці закидали вдатного мисливця питаннями й довідались, що він щойно її підстрелив, і що рись у цих краях — дивовижа, й, напевне, вона випадково забрела сюди з півночі.

Вбита рись була дуже велика. Смуги на голові й вибалушені жовті очі уподібнювали її з тигром.

Цей випадок у Яновому житті навряд чи можна було назвати пригодою, але він запам’ятав його на все життя. Хлопчик тішився з того, що за самим лише слідом зміг визначити тварину, про яку поверхово щось вичитав із книг.

XIV. Піна

Відтоді Яну ставало дедалі краще. Хвороба зблизила його з матір’ю. Вона силкувалась зрозуміти його тягу до природи, але в той же час вимагала, щоб і він зацікавився її світом. Янова мати була дуже набожною жінкою, свою мову вона пересипала цитатами зі Святого Письма, яких знала безліч і якими користувалась за будь-якої нагоди.

Побачивши групку молоді, що танцювала та веселилася, вона обов’язково повчала:

— Діти, чи впевнені ви, що Бог дає Своє благословення на все це? Невже ви думаєте, що вам ці гоцалки подарують безсмертя? Боюся, своїми розвагами ви дуже грішите. Пам’ятайте, що за кожне слово чи діло вам доведеться відповідати перед Найвищим Суддею землі та неба!

Вона щиро вірила у свою правоту і скрізь поводилась однаково. Тільки під час хвороби сина, за вимогою лікаря, уникала розмов про вічне блаженство й удавала, що її цікавить захоплення Яна природою. Це було благословенне перемир’я, що зблизило їх.

Вперше після зустрічі з незнайомцем у поношеному костюмі Ян знайшов людину, якій міг довірити найпотаємніші свої думки. Хлопчик часто розповідав матері, кого в лісі він любить і кого боїться. Він змальовував їй ту чи іншу пташку або квітку, сподіваючись, що мати знає, як вони називаються. Але мати лише сплескувала в долоні та дивувалась, як це людина може говорити про щось, окрім Біблії, коли їй треба думати про спасіння душі!

І щоб загладити гріх сина та свій власний, вона квапилась проказати побільше святих текстів. Іноді Ян намагався заперечити матері, але вона завжди відповідала:

— Яка користь із того, що людина здобуде весь світ, коли вона занапастить свою душу?

Хлопчик одужував, і такі сутички виникали дедалі частіше.

І Ян раптом зрозумів, що цікавість матері до його інтересів нещира, удавана. Він довго мовчав, а потім промовив:

— Мамо, ви любите говорити про Біблію. Вона вам відкриває все, що ви хочете знати, що ви прагнете вивчити. Ви були б нещасні, коли б не прочитували щодня хоч один-два розділи з неї. Такими ви створені, і тут нічого не вдієш.

Мене все життя примушували читати Біблію. Кожного дня я прочитував розділ, але не полюбив її. Я читаю її тільки з примусу. Вона не дає мені тих знань, яких я потребую. Зате, коли я приходжу в ліс, кожна пташка, кожна квіточка хвилює моє серце. Я не знаю, чому це так, але я їх дуже люблю. Я люблю їх всією душею, і вони для мене кращі за молитовний спів. Вони — моя Біблія. Таким створив мене Бог, і з цим також нічого не вдієш.

Мати змовчала на його слова, але Ян бачив, як вона довго за нього молилась.

За кілька днів вони вийшли вдвох погуляти. Був чудовий весняний ранок. Раптом степовий жайворонок, що сидів на грудці землі й вигрівався на сонечку, тихенько засвистів.

Ян не міг відірвати від пташки очей. Потім обережно почав підкрадатись до неї. Жайворонок злетів, і в цей час хлопчик жбурнув у нього палицю, яку ніс у руках. Палиця поцілила в пташку. Безпорадно змахнувши крильцями, пташка впала. Ян дико підскочив до неї і схопив її, не звертаючи уваги на те, що мати гукала його назад.

Він повернувся з пташкою, яка не прожила й кількох хвилин. Мати була засмучена. З відразою в голосі вона сказала:

— То он вона яка, твоя велика любов до природи! Не встигла заспівати перша весняна пташка, як тобі заманулося її знищити. Я не розумію такої любові. Життя горобця, звичайно, нічого не важить, але ти відповіси перед Богом і за його смерть.

Ян зазнав ганебної поразки. Він дивився на мертву пташку і зі сльозами на очах плутано пояснював:

— Я не хотів її убивати… Але ж вона була… така гарна!..

Ян був правдивим хлопчиком, та він сам не міг пояснити, для чого це зробив.

Через кілька тижнів Яну пощастило скористатися пільговим проїздом і вперше в житті побувати на Ніагарському водоспаді. Хлопчик стояв поруч з матір’ю і дивився на бурхливий потік в ущелині трохи нижче водоспаду. Раптом він помітив, що сміття, бульбашки й піна нібито пливуть проти течії.

Він спитав:

— Мамо, чи не здається вам, що піна пливе проти течії?

— Так, здається.

— Ми знаємо, що це лиш обман зору, що насправді це зовсім не так. Під піною вирує глибокий, нестримний, могутній потік, і мчить він у протилежному напрямку.

— Правильно, синку.

— Знаєте, мамо, коли я вбив жайворонка, то також була піна, що йшла проти течії. Я любив маленьку пташку. Тепер я розумію, чому вбив її. Тому, що вона хотіла втекти від мене. Коли б я міг роздивитись її зблизька, доторкнутись до неї або хоч слухати щодня її спів, то ніколи б її не скривдив. Я лише хотів її спіймати. Ви ж зриваєте квіти, бо любите милуватися ними в кімнаті, а не тому, що прагнете їх знищити. Коли вони в’януть, ви шкодуєте. Я тільки хотів узяти жайворонка, як ви берете квіти. Він помер, і я був дуже, дуже засмучений.

— Все одно, — заперечила мати, — милосердна людина повинна бути милосердною до всього живого. Бог чув крик маленької пташки перед смертю, і цей факт занесений до Великої Книги пам’яті проти тебе.

Відтоді Ян із матір’ю не вели відвертих розмов.

Частина друга

Сем і Сенгер

І. Новий дім

Яну виповнилось чотирнадцять років. Довготелесий і худющий, він неймовірно швидко тягнувся вгору. Під час огляду лікар порадив відправити хлопця на рік у село.

Батьки влаштували Яна працювати на фермі у Вільяма Рафтена в Сенгері.

Сенгер був новим поселенням. Він межував із непролазними хащами пралісу, де водилося безліч оленів. До лісу підступали вузькі просіки та вирубки. Далі йшло саме поселення, в якому ліс і вирубки займали приблизно однакову площу. А за ним починалася орна земля, на якій де-не-де ще були клаптики лісу.

Тридцять років тому в Сенгері оселилися вихідці з Ірландії, здебільшого із заможних селян. Разом з ними переїхала і стара ворожда, яка тривалий час розділяла Ірландію на два табори: католиків, або «доганів» (ніхто й пояснити не міг, звідки така назва), і протестантів, або «пратисонів». Кольорами католиків були зелений і білий, а протестантів — оранжевий з блакитним, їх називали ще «оранжменами».

Ці два ворожих табори розкололи сенгерське суспільство на дві частини по вертикалі. Ще існувало кілька горизонтальних пластів, які, подібно до геологічних, проходили через обидва повздовжні відрізки.

Тоді, на початку дев’ятнадцятого століття, британський уряд охоче надавав допомогу людям, які бажали переселитися з Ірландії в Канаду. Допомога ця зводилась до того, що їх безплатно перевозили через океан.

Але більшість сімей, які не зуміли добитися ласки уряду, проте мали якісь гроші, їхали разом з ними, заплативши за проїзд п’ятнадцять доларів. Здавалося б, яка між ними різниця, однак переселенці так не вважали. Ті, що заплатили за дорогу, були «пасажирами». Вони вважали себе незрівнянно вищими за тих, хто їхав за кошт уряду, і прозвали їх «емігрантами». Серед жителів Сенгера ця різниця ніколи не забувалась.

Проте існувало ще два поділи. Кожен дорослий чоловік і навіть кожен підліток у Сенгері майстерно володів сокирою. Ходячий вислів «це достойний чоловік» тут мав подвійний зміст. Стосовно до поселенця, який брав участь у щосуботніх змаганнях ірландців у сусідньому містечку, він означав, що той досить вправний у кулаках. Та коли йшлося про роботу на фермі, цей самий вислів означав, що поселенець вправний тесля. Того, хто не відповідав цій вимозі, за чоловіка не вважали.

Поселенці ставили собі рублені хати. Через те у великій пошані в них були професійні теслі. В цій місцевості були відомі два різновиди будинків: «свинюшники» — коли по всіх кутах виступали покладені навхрест колоди і «в’язані» будинки, або «ластівчин хвіст», — коли ці виступи були акуратно стесані. У Сенгері вважалося принизливим жити в хаті з виступами по кутах. Для тих, хто міг збудувати собі більш довершені житла, такі господарі були «нікчемами», «покидьками».

Пізніше з власників «в’язаних» будинків виділилась ще одна група, коли було відкрито цегляний завод, і заможні поселенці поставили собі чепурні цегляні будиночки.

На загальний подив дехто Філ О’Лірі, бідний, але плідний «доган», із поганенького дерев’яного «свинюшника» одразу ж несподівано переїхав до розкішного цегляного будинку, що не на жарт сполошило увесь вищий місцевий світ. Бачите, тепер дев’ять крижастих дочок Філа О’Лірі претендували на суспільне визнання. Та переважна більшість поселенців оголосили О’Лірі вискочкою і тривалий час не мали з ним ніяких справ, хоча самі обзавелися цегляними будинками років через п’ять.

Вільям Рафтен — найзаможніший господар у громаді — перший звів будинок із червоної цегли. Його непримиренний ворог, Чарльз Бойль, якого таки догризла дружина, і собі став зводити стіни цегляної хати. Бойль, щоправда, обійшовся без мулярів і клав цеглу сам із своїми сімнадцятьма синами. Рафтен і Бойль, хоч обидва й «оранжмени», були непримиренними ворогами, а їхні дружини зі шкіри пнулися за першість у громаді. Рафтен був впливовішим і багатшим. Зате Бойль, чий батько при переїзді сам заплатив за четвертий клас, знав про батьків Рафтена всі таємниці і щоразу йому шипів на вухо:

— Що з тобою розмовляти, вискочко! Всі знають, що ти емігрант!

Для Рафтена це було як ложка дьогтю в бочці меду. Але від правди не втечеш — його батько таки скористався безплатним проїздом. І хоч Бойлю дали тут дармову ділянку землі, це не мало ніякого значення. Старий Бойль був і залишиться назавжди «пасажиром», а старий Рафтен — «емігрантом».

Ось до такої громади потрапив Ян. Тут слова «доган» і «пратисон», «зелений» і «оранжмен» символізували запеклу ворожнечу.

Розмовляли у Сенгері мішаною мовою. Старе покоління вихідців з Ірландії говорило з акцентом, вплітаючи у свою мову велику кількість ірландських слів. Такі люди як Рафтен говорили вже рівніше, ну, хіба що могли вставляти ірландські слова у запалі. Молоде покоління вже говорило без акценту, та всі як один стали гаркавити в ніс, подібно до канадців із глушини.

Містер і місіс Рафтен зустріли Яна на станції. Вони всі разом повечеряли в таверні, а тоді поїхали додому. На фермі Яна привели до просторої їдальні, яка водночас слугувала за вітальню і кухню. За грубкою сидів високий, незграбний хлопчина з рудим волоссям і темними розкосими очицями.

Місіс Рафтен сказала:

— Семе, йди привітайся з Яном. — Сем боязко виступив уперед, мляво потиснув Яну руку й протягнув:

— При-и-ивіт!

Потім знову сховався за грубку і нишком почав стежити за Яном. Містер та місіс Рафтен пішли поратись по господарству, і Ян відчув себе самотнім та нещасним.

Хлопцеві довелося скоритися волі батька і поміняти улюблену школу на життя в селі. Трохи посумувавши, він навіть з радістю поїхав з Бокнертона в село. Як багато нового він побачить за рік! І не буде недільної школи. Можна забути про відвідування церкви! Натомість настане привільне життя на лоні природи, серед полів та лісів — це ж справжнє щастя! Та ось прибувши на місце, Ян раптом відчув гнітючу самотність, і перший вечір був для нього геть сумним. Йому не було на що скаржитись, але темна хмара розпачу миттю затулила йому світ. Губи його тремтіли, й він весь час кліпав очима, щоб стримати сльози, які самі підступно навертались. В цей час у кімнату повернулась місіс Рафтен. Вона одразу зрозуміла, в чім річ.

— Він тужить за домівкою, — сказала вона чоловікові. — Та це скоро мине.

І вона відвела Яна за руку нагору до спальні.

Через двадцять хвилин місіс Рафтен прийшла подивитись, чи добре Ян влаштувався. Вона підіткнула круг нього ковдру і, перед тим як залишити хлопця, нахилилась його поцілувати. У Яна все обличчя було мокре від сліз. Місіс Рафтен обняла його, приголубила й ніжно сказала:

— Нічого, любий. Завтра все буде гаразд. — і пішла, залишивши хлопця самого.

Звідки взялися тоді розпач і жах? І куди вони зникли вже наступного дня? Ян так і не дізнався про це. Зранку хлопчик вже з цікавістю вивчав своє нове оточення.

Вільям Рафтен мав кілька добротних ферм, вільних од застав. І його майно зростало з кожним роком. Рафтен був чоловіком розсудливим, здібним, хитруватим, за що його не дуже любили сусіди. Та, здавалось, Рафтену було байдуже до їхньої нелюбові, адже з часом він лише багатів. Він суворо ставився до всіх навколо, але був чуйним і лагідним зі своєю сім’єю. Хоча і м’якосердим його не назвеш. Рафтен з нуля нажив своїх статків без сторонньої допомоги. Здавалося, за життя він зазнав стільки горя, що його серце скам’яніло, та його рідні знали, що в грудях у нього б’ється добре серце. Часом Рафтен і з домашніми поводився різко і владно: його не можна було ослухатись, він не повторював двічі своїх наказів. Тільки з малечею та дружиною він завжди був лагідний. Щойно на хлібному ринку він був холодним і корисливим, здатним обійти навіть шулерів, а за годину вдома він уже ніжний, люблячий батько, підкидує на коліні свою маленьку донечку і незграбно жартує з веселою дружиною.

Рафтен не отримав належної освіти й навіть погано читав, а тому дуже поважав «книжних людей». Він вирішив дати дітям «усе те, що в цьому напрямку можна придбати за гроші»; імовірно, це означало «навчитися швидко читати». Сам він читав лише недільними ранками, ледь розбираючи по складах головні рубрики щотижневої газети. А «важливими» для нього були рубрики: «Хлібна біржа» та «Новини з рингу». Сам Рафтен був непоганим боксером, тож любив читати докладні звіти про останні боксерські змагання. Щоб догодити дружині, він раз на місяць ходив з нею до церкви і вважав несправедливістю те, що її зовсім не цікавить його улюблений вид спорту.

Хоча з людьми Рафтен поводився різко і часом навіть брутально, він терпіти не міг поганого ставлення до тварин.

— Люди кричать, коли їх б’ють, а бідолашна худобина не може постояти за себе.

Рафтен єдиний з усіх навколишніх фермерів не продавав і не віддавав на забій постарілих коней.

— Сердешна скотина все життя працювала й заслужила, щоб її годували до скону.

Дункан, Джеррі й інші конячки подовгу жили в нього на утриманні, одна навіть більше десяти років.

Багатьом сусідам перепало на горіхи від Рафтена за жорстоке поводження з кіньми, але якось він наскочив на справжнього геркулеса, який добряче нам’яв йому боки. Та цей урок Рафтен не засвоїв і, як і раніше, кулаками боронив «бідолашну скотинку».

Усі сусідські хлопчаки мали прибутки від продажу телячих шкур. На молоко був попит, а телята цінились дуже дешево, і тому їх забивали ще молочними. До того ж робили це самі хлопчаки, адже мали за це шкури. За кожну сиру шкуру на шкіряному заводі вони отримували п’ятдесят центів, а за висушену — двадцять п’ять. І тільки Рафтен забороняв своєму синові забивати телят.

— Це безневинна істота, і я не дозволю, аби мій син позбавляв її життя.

Сем за це мовчки дувся на батька, адже в нього через це не було своїх грошей.

Місіс Рафтен була чудовою жінкою, гарною господинею і дуже любила свій дім. Одне лише її завжди бентежило: Вільям часом був надміру суворий до дітей. У Рафтенів колись була велика сім’я, але залишились тільки п’ятнадцятирічний Сем та трирічна Мінні — інші діти померли.

Обов’язки Яна були одразу чітко визначені. Під його опікою мали бути птахи, свині й корови. А ще він мусив допомагати Сему.

Роботи було багато. Рафтен вимагав виконувати її швидко і сумлінно. Та після цього хлопці були вільні. Рафтен суворо контролював їх лише під час роботи, зате своїм вільним час вони могли скористатися як заманеться.

Ян побоювався грубого Рафтена. Цей чоловік зазвичай мовчав, доки не складав остаточної думки про щось чи когось. Зате тоді відверто говорив усе, що думав. Ян і досі не знав, чи задоволений господар його роботою, тому був стриманим із ним.

II. Сем

Сем Рафтен говорив дуже повільно, розтягуючи слова, а тому й складалося хибне враження щодо його розумових здібностей. Після того як містер Рафтен нашвидку показав Яну свій будинок, Сем розпочав більш докладну екскурсію.

— Оце-е-е віта-а-а-льня, — сказав він, зайшовши у якусь кімнату й навпомацки розшукуючи наглухо зачинене віконницями вікно.

Вітальня в Сенгері — приміщення особливого призначення. Її відчиняють лише тоді, коли в гості завітає приходський священик. Так само було й у Рафтенів.

У вітальні стояли такі меблі: шість фарбованих стільців (по п’ятдесят центів за штуку), два крісла-гойдалки (один долар сорок дев’ять центів), мелодіон[3] (тридцять два бушелі пшениці — спочатку комісійники запросили сорок), шафа з ящика до мелодіона, один благенький домотканий килим та круглий лакований (!) стіл (дев’ять доларів готівкою, за каталогом — одинадцять доларів). На круглому столі лежав альбом з пейзажами, Біблія та ще кілька товстезних книжок для гостей. Щотижня з них змітали пилюку, але ніколи не рушали їх з місця, і через кілька років виявилось, що вони намертво приклеїлись до лакованого столу. На одній стіні в саморобних рамочках висіли дощечки з іменами померлих членів родини — традиція вшанування покійників у Сенгері. Після поховання в рамку вставляли чорну іменну дощечку. На ній писався вислів із Біблії, підхожий, на думку родичів, померлому.

В кімнаті пахло, як у монастирі, адже вона ніколи не провітрювалася, за винятком недільних днів та під час відвідин священика. Обидва віконця завжди були наглухо зачинені зеленими віконницями й запнуті ситцевими фіранками. Це було щось зовсім відокремлене від решти будинку — ніби кімната з привидами, яку мусиш відвідувати раз на тиждень.

Та в цій кімнаті знайшлась одна цікава річ, яка миттю зблизила хлопчиків, — колекція пташиних яєчок. Яєчка були складені під скло у стару коробку до краваток. Вони були без бирок і навіть не вичищені як слід — колекціонер на них і не поглянув би. Але в даному випадку вони зробили чудо, ніби два ньюйорківці, перевдягнені один китайцем, а другий негром, випадково зустрілися в Гренландії, й раптом один подав іншому знак таємного братства, до якого обидва належали.

— Тобі це подобається? — спитав Ян з гарячою цікавістю, що зненацька прокинулась в ньому в цій досить непривітній «вітальні».

— Ще б пак, — відповів Сем. — У мене б їх було ще більше, але тато говорить, що цього не слід робити, бо птахи корисні для ферми.

— А ти знаєш, кому вони належать?

— Аякже! Я знаю всіх птахів у нашому лісі! — відповів Сем.

— І я хотів би знати. А можна буде тут дістати яєць, щоб повезти додому?

— Ні. Тато сказав, що коли я більше не грабуватиму гнізд, він позичить мені свою індіанську рушницю, щоб постріляти кроликів.

— Овва! У вас водяться кролики?

— Купа! Минулої зими я підстрелив трьох.

— Взи-и-и-мку, — розчаровано протягнув Ян, — я думав зараз.

— Ну, і зараз можна спробувати, але шансів менше. От виберемо день, упораємося з роботою, і я вимолю в тата рушницю.

«Упораємося з роботою» — це був улюблений вислів Рафтенів, коли вони хотіли відтягнути якийсь план на невизначений термін.

Сем відчинив нижні дверцята шафи й витяг звідти кілька кремінних наконечників, старий бобровий зуб і погано набите чучело сови. Ян аж затремтів, побачивши такі багатства.

— Оце так! — захоплено вигукнув Ян. Сем був дуже задоволений, що ці скарби справили на Яна таке враження.

— Цю сову тато поцілив на стодолі,[4] а наймит набив чучело.

Хлопчики швидко заприятелювали і весь день під час роботи вони ділились своїми потаємними думками. А після вечері Сем сказав:

— Хочеш, я тобі щось покажу? Тільки про це нікому анічичирк, — заприсягнись!

Ян, звісно, пообіцяв мовчати.

— Ходімо до стодоли, — запропонував Сем.

На півдороги він додав:

— Я удам, ніби повертаюсь назад, а ти обійди кругом, і ми зустрінемось під яблунею.

Коли вони зустрілись в саду, Сем примружив одне око й по-змовницькому прошепотів:

— За мною.

Він привів Яна у другий кінець саду до старої хати, в якій жили Рафтени, поки не справили цегляний будинок. Тепер вона слугувала за сарай. Сем приставив драбину до горища, а на горищі, в дальньому кутку під маленьким каламутним віконцем, він ще раз нагадав, що треба зберігати таємницю. Ян ще раз дав обіцянку, і незабаром Сем витяг із старого ящика лук, кілька стріл, іржавий дротяний капкан, старий кухонний ніж, рибальські гачки, кресало та кремінь, коробок сірників і брудні, жирні шматки чогось, що він назвав сушеним м’ясом.

— Я завжди мріяв стати мисливцем, а тато хоче зробити з мене зубного лікаря. Тато каже, що на мисливстві грошей не заробиш. А йому лише раз довелось побувати в зубного лікаря, і він заплатив чотири долари, хоч той працював усього пару годин. От він і вирішив, щоб я також був зубним лікарем, а я мрію бути мисливцем. Якось тато відлупцював мене й Буда. Буд — це мій брат, він помер у минулому році. Якщо послухати маму, то він був просто ангелом, але я завжди вважав його негідником, а ще він був найгіршим учнем у школі. Так от, тато добряче всипав нам за те, що ми не нагодували свиней. Тоді Буд вирішив утекти. Спочатку і я хотів тікати з ним до індіанців. Власне, я думав тікати, коли батько здумає ще раз мене побити, та вирішив приєднатись до брата. Буд замислив прихопити із собою татову рушницю, та я протестував. Я скоро охолонув із утечею і почав його умовляти. «Знаєш, Буде, — сказав я, — на захід доведеться плентатись щонайменше місяць. А уяви, що нас не приймуть індіанці і… скальпують? Кепсько буде. Та й тато, погодься, за діло нам всипав. Ми справді морили свиней голодом, так що одна навіть здохла». Коротше, мені дуже хотілось стати мисливцем, але тікати з дому назовсім — цілковита дурниця. А минулої зими Буд помер. Бачив у нас на стіні надгробну дощечку? То спомин про нього. Мама гляне на неї і плаче. Тато обіцяє послати мене в коледж, щоб я вивчився на зубного лікаря або на адвоката. Адвокати також гроші гребуть лопатою — тато це напевне знає, бо судився.

Ян теж вилив Сему душу. Він розповів йому про свою лісову хижу, про те, як будував її, як проводив у ній найщасливіші миті свого життя. І зараз він ще з більшим завзяттям збудував би нову. Ян розумів, що Сем майстерно володіє інструментами й тверезо мислить. Пригадуючи радісні дні у долині, Ян запропонував:

— А давай зведемо хатину в лісі біля струмка? Твій тато не розсердиться?

— Ні, не розсердиться, якщо це не заважатиме нашій роботі.

III. Вігвам

І вже наступного дня хлопці вирішили взятися за справу. Після роботи вони подалися в ліс на пошуки місця для майбутнього табору.

Неподалік ферми луг перерізав потічок, який із дзюркотом зникав у лісі. Береги, вкриті буйною травою, ховалися в густих кедрових заростях, де струмок поглинало болото. Тут важко було проходити, але Сем запевнив, що за кедровим гаєм є чудовий горбок. І справді, за сто ярдів підвищення ніби наскрізь проходило через ліс і вклинювалось у болото. Чудове місце для біваку[5] — високе, сухе, захищене пралісом.

Ян був у захваті, і цей захват передався Семові — він вже було поривався будувати, та Ян сказав:

— Семе, ми будемо індіанцями, а не білими мисливцями. Індіанці значно спритніші.

— Дурниці, — відповів Сем. — Тато казав, що білий вправніший за індіанця.

— Дурниці! — спалахнув Ян. — Білому мисливцю годі шукати слід ноги в мокасині на гранітній скелі. Білий мисливець не виживе у лісі, маючи лише ніж. Білий мисливець не вміє стріляти з лука і ловити звірів саморобним сільцем! Йому не під силу зладнати човника з березової кори.

Трохи випустивши пару, Ян повів далі:

— Семе, ми ж хочемо стати найкращими мисливцями? Тоді давай жити, як справжні індіанці, й робити все, як вони.

Сем погодився «спробувати» — пропозиція була вельми заманливою.

Тоді Ян нагадав:

— Індіанці живуть у тіпі. Тож і нам слід поставити тіпі!

— О, це було б чудово, — сказав Сем, який бачив на картинках житла індіанців. — А з чого ми його зробимо?

— От слухай, — відповів Ян. — Індіанці з долин роблять тіпі зі шкур, а індіанці, що живуть у лісах, будують житла з березової кори — повчав Ян, задоволений тим, що настала його черга керувати.

— Але ж тут не знайдеш ні шкур, ні березової кори навіть на тіпі для бурундука, щоб той гриз у ньому горішки.

— А ми візьмемо кору в’яза.

— Тоді інша справа. — відповів Сем. — Узимку ми зрубали багато в’язів, і тепер легко можна зняти з них кору. Але спершу розробімо план.

Янові така пропозиція здалась дуже слушною — сам би він до цього не додумався, Сема ж було привчено працювати обдумано.

Ян накреслив на гладенькому стовбурі контур індіанського тіпі, як він його пам’ятав.

— Ось таке воно за формою. Жердини трохи висунуті, тут отвір для диму, внизу — двері…

— Схоже на те, що ти його ніколи не бачив, — одразу в лоб видав Сем. — А втім, спробуємо. А який розмір?

Вирішили, що цілком вистачить будівлі восьми футів заввишки і завширшки. За декілька хвилин Сем зрубав чотири десятифутові жердини, обтесав їх, а Ян переніс на галявину біля струмка.

— А чим їх зв’язувати? — запитав Ян.

— Мотузком, чим же ще!

— Ні, мотузок не годиться, ми все маємо брати з лісу.

— Придумав! — вигукнув Сем. — Коли тато городив тин навколо саду, то зв’язував кожну пару кілків угорі вербовою лозиною.

— Як я міг забути! Точно! — зрадів Ян.

І хлопці миттю взялись до роботи. Вони силкувались зв’язати докупи верхні кінці жердин гнучкими вербовими лозинами, та в них нічого не виходило — лозини розповзались, щойно їх відпускали. Слизькі прутики раз у раз зісковзували й падали на землю. Хлопці вже було зовсім втратили надію і думали поскріплювати бруси трав’яними джгутами, як раптом почули в себе за спинами чиєсь невдоволене фиркання. Вони обернулись і побачили Вільяма Рафтена, який стояв, заклавши руки за спину — в такій позі, ніби стежив за ними не одну годину. Хлопці сторопіли. Рафтен мав звичку з’являтись там, де щось затівалось і ця справа йому не подобалась, і ніщо не зупиняло його висловити своє невдоволення. От і зараз хлопці завмерли, затамувавши подих в очікуванні реакції Вільяма Рафтена. Звісно, коли б вони гаяли отак робочий час, він розгнівався б і відіслав їх додому, але ці години були відведені їм на розваги. Тому Рафтен лиш запитливо подивився на них і протяжно гукнув:

— Агов, хлопці! (У Сема відлягло від серця: батько сказав би «харцизяки», якби сердився.) — Навіщо марнуєте час? (У Яна похололо в грудях.) Для чого робите дурну роботу, зв’язуючи лозою оцю штуковину? Все одно лоза не триматиме. Краще наробіть перевесел або візьміть уже мотузку в сараї.

Хлопці зітхнули з полегшенням, але навіть дружнє звернення Рафтена могло обернутися добрячим прочуханом, тому Сем прикусив губу в очікуванні. Та Ян пояснив:

— Правила забороняють користуватися тим, чого не мають індіанці або чого не можна знайти в лісі.

— То он воно що! — сказав Вільям, ніби це його дуже здивувало. — Зрозуміло! Ходіть за мною!

Він заглибився в ліс, щось розшукуючи, і нарешті зупинився перед низькорослим чагарником.

— Що це, Яне?

— Не знаю, сер.

— Нумо, подивимось, чи стане тобі сил — зламай гілочку.

Ян спробував. Серцевина ламалась без зусиль, зате кора здавалась міцнішою за шкіру, і в хлопця забракло сили, щоб відірвати навіть вузеньку смужку.

— Це шкіряне дерево, — пояснив Рафтен. — Індіанці завжди ним користуються, і ми ним користувались, як оселилися тут.

Оце так допомога замість прочухана! Все пояснювалось тим, що це був «час для забав». Рафтен пішов, але на прощання нагадав:

— Через півтори години треба годувати свиней.

— От бачиш, — сказав Сем, задоволено усміхаючись, коли Рафтен пішов, — батько зовсім не злий, коли зроблена робота. І як я сам не дотумкав про це дерево! Мені ж не раз розповідали, що коли не було мотузок, використовували це дерево. А індіанці зв’язували лозинами бранцям руки.

Хлопці поздирали кілька смужок лика зі шкіряного дерева і міцно зв’язали вгорі чотири жердини. Потім поставили їх вертикально і розсунули внизу так, що вийшов каркас тіпі або, правильніше, вігвама, бо житло планувалося покрити корою.

Потім вони вирізали з верби довгу гнучку лозину завтовшки в дюйм і, зігнувши її в обруч, прив’язали лозинами шкіряного дерева до кожної жердини на висоті чотирьох футів од землі. Вирубали ще чотири коротших жердини, вбили їх у землю, а верхні кінці прикріпили до вербового обруча. Каркас був готовий, залишалось тільки обкласти його корою.

Хлопчики пішли туди, де лежали зрубані в’язи, і Сем знову показав, як вправно він володіє сокирою. Він прорубав кору одного із стовбурів поздовж, за допомогою кількох дерев’яних клинів краєчком сокири відділив усю кору, — сувій вісім футів завдовжки й фута чотири впоперек. Із трьох стовбурів вони здерли три чудових сувої кори, а з інших — по кілька шматків різного розміру. Великими смугами хлопчики покрили каркас тіпі. Щоправда, ці смуги були надто широкими для верхівки і в той же час не сходилися внизу. Дірки можна було б залатати меншими шматками, аби вдалося їх якось пришити.

Сем запропонував просто прибити їх до жердин і не мучитись, та лише згадування про цвяхи викликало в Яна жах.

— Які цвяхи в індіанців?!

— То чим же вони користуються? — запитав Сем.

— Ремінням і… дерев’яними коликами.

— Але ж у нас жердини з твердого дерева, — заперечив практичний Сем. — Можна забити дубові кілочки в сосну, але в твердому дереві спершу треба просвердлити дірочки. Принести буравчик?

— То ти б ще майстра привів! Це ж зовсім не по-індіанському. Давай гратися за правилами. Ми щось придумаємо. А давай прив’яжемо кору шкіряним деревом!

Сем витесав гострий дубовий кілок, а Ян поробив ним дірочки в кожному шматку кори. Потім він позшивав шматки докупи і вирішив, що споруда чудово накрита. Та коли вони ввійшли досередини, то із сумом виявили безліч наскрізних щілин. Хлопці ніяк не могли позатикувати всі дірки, і тому нашвидку позатикали тільки найбільші з них. На наших «індіанців» чекала священна церемонія розпалення вогню у новому житлі.

Вони назбирали купу сушняку, Ян приготував сірники.

— Та ти що! — критично зауважив Сем. — Хіба це по-індіанському — розпалювати вогнище сірниками?

— І правда, — зніяковів Ян. — Але в мене немає ні кременю, ні кресала, і я не знаю іншого способу добування вогню. Тому якщо ми хочемо мати вогонь, то мусимо запалити сірник.

— А це вже ні! В нас буде вогонь! — упевнено сказав Сем. — Виймай свої сірники. Вігвам без вогнища — все одно що пташка без гнізда!

Ян чиркнув сірником, але сірник погас. Тоді він чиркнув другим, третім… Сем зауважив:

— Щось ти не дуже вправно розпалюєш багаття. Дай-но покажу. Зараз білий мисливець повчатиме індіанця, — додав він уїдливо.

Сем наколов сокирою паличок із сухого соснового коріння, ножем настругав жменю стружок.

— Точно! Я бачив на малюнку процес виготовлення цих паличок. Їх називають «молитовними», — сказав Ян.

— Еге ж, ці молитовні палички добре спалахують, — відповів Сем.

Він запалив сірника, й за мить посеред вігвама палахкотів яскравий вогонь.

— Стара бабуся Невіль все знає про ліс, вона навчила мене цьому.

— А хто ця бабуся Невіль?

— Стара знахарка. Вона живе за вигином ріки.

— А чи немає в неї, часом онуки Бідді? — запитав Ян, раптом пригадавши, що в них у домі була служниця родом із Сенгера.

— Є! Звісно, є! Бідді п’є, мов риба, і весь час згадує, як жила в Боннертоні. З кожною поштою вона одержує листи, в яких її благають повернутися назад.

— Як хороше! — сказав Ян, умощуючись на купі ялинового гілля у вігвамі.

— І справді чудово, — відповів Сем, що сидів з протилежного боку. — Тільки чуєш, Яне, не підкладай більше хмизу. Тут дуже жарко, і, здається, щось не лади в нас із тягою. Може, забилась?

Вогонь палахкотів, а у вігвамі диму більшало. Він пробивався крізь щілини в корі, густими клубами валив у двері й за кілька хвилин викурив із тіпі обох хлопчаків. Очі в них сльозилися, і вони похнюпили голови.

— Може, — припустив Сем, — ми переплутали отвори? — Зробили б двері вгорі — дим тільки через них виходить.

— В індіанців тяга добра, — заперечив Ян, — тож білий мисливець повинен знати, як це робиться.

— А індіанець тим паче, — ущипнув його Сем. — Може, зачинити двері, й тоді дим підніметься вгору?

Так і вчинили. Спершу дим і справді вийшов, та потім знову став збиватися внизу.

— Наче виповзає крізь щілини і труба його назад всмоктує! — розсердився Сем.

Невдача дуже засмутила хлопців. Вони так мріяли посидіти біля вогню у власному тіпі! Та їм на заваді став дим.

— Чи не краще звести хижу? — запропонував Сем.

— Нізащо, — вперся Ян. — Ми обов’язково виправимо цей недолік — в індіанських вігвамах не курно. І ми доможемося свого!

Та всі намагання розпалити вогонь у тіпі виявились марними. А ще воно було дуже тісне. Та й вітер задував крізь щілини, яких додавалось на очах, бо кора в’яза висихала й тріскалась.

Одного разу їх заскочила у лісі злива. Хлопці сховалися були у своєму недоладному помешканні, та дощ лив потоками крізь димовий отвір та діряві стіни — що у вігвамі, що надворі!

А ввечері знялася страшна буря. Наступного дня хлопчики знайшли на місці свого невдалого тіпі лише руїни.

Через кілька днів Рафтен, сидячи по обіді за столом, дуже серйозно спитав:

— То як там ваш вігвам?

— Розвалився дощенту під час бурі, — понуро відповів Сем.

— Чому?

— Хтозна. А як він димів! І секунди в ньому не всидиш.

— Бо не так зробили, — сказав Рафтен і раптом відчув щиру цікавість до витівки хлопчаків. Він і сам охоче приєднався б до них, аби міг скинути років сорок. Рафтен запитав:

— А чом би вам не зробити не вігвам, а справжній тіпі?

— Ми не знаємо як… та й матеріалу нема.

— Що ж, досі ви старанно працювали, не били байдиків, не ухилялись од роботи — за це дарую старий верх од фургона. Якби тут був мій двоюрідний брат Берт, він би вам показав, як зробити тіпі. Калеб Кларк теж міг би навчити, — додав Рафтен, багатозначно підморгуючи оком. — Спитайте в нього. — Він одвернувся й почав давати вказівки наймитам, що, як завжди, обідали за одним столом із хазяями.

— А що, тату, можна піти до Калеба?

— Ідіть, як хочете, — відповів Рафтен. Сем знав, що батько не кидає слів на вітер, тому хлопці негайно витягли старий верх од фургона. Розгорнувши його, вони виявили, що це величезний брезент. Хлопці перенесли свій подарунок у сарайчик, що дали їм на вжиток, і тоді Сем сказав:

— Пропоную негайно йти до Калеба. Краще за нього ніхто не знає, як робляться тіпі.

— Хто цей Калеб?

— Та це старий Козел Біллі, котрий стріляв у тата, коли той обдурив його на кінському ярмарку. Вони посварилися. А потім тато за безцінь купив якісь його старі заставні й примусив заплатити по них. З того часу йому вже не щастило.

Цей Калеб дуже дивний! Та він довго був мисливцем і як ніхто знає ліс. Ну і перепаде ж мені, коли він дізнається, чий я син! Що ж, спробуємо його перехитрити!

IV. Сенгерська знахарка

Друзі подались до Калеба. Вони йшли у протилежний бік від їхнього табору. Біля повороту хлопчики побачили маленьку рублену хатку, під дверима якої ліниво греблися кури та важно походжала свиня.

— Тут живе знахарка, — сказав Сем.

— Бабуся Невіль?

— Еге. А як вона мене любить! Як стара курка коршака. Очей, мабуть, вночі не стулить — все думає про мене.

— А за що?

— Гадаю, все почалося із свиней. Ні, з дерев — тато зрубав чималенько в’язів і тим зіпсував краєвид з її віконця. Її страшенно дратує, коли вирубують дерева, наче всі дерева належать їй.

А потім трапилась халепа зі свинями. Якоїсь зими їй прийшлося дуже скрутно, а в неї було дві свині. Вона сама їх оцінила по п’ять доларів кожну — їй краще знати, — бо ж ці свині жили в хаті! Вона прийшла до нас, і тато збив ціну за обох свиней до семи доларів — таку вже має вдачу.

Потім він прийшов додому і сказав мамі: «Кепсько зараз старій. У суботу передай їй два мішки борошна, свинини, картоплі». Тато завжди так робить добро — потихеньку. Так от, мама привезла старій усього добра — не менше як на п’ятнадцять доларів. Знахарка спершу почекала, поки все занесуть до неї в комору, а тоді як почне ганити: «Геть звідси, така-сяка! Не треба мені твоїх подачок! Твій чоловік украв у мене свиней! Так що тепер ми квити. Забирайся звідси! І щоб ноги твоєї тут більше не було!» Вона дуже образилась на нас, коли тато купив у неї свиней, але ще дужче образилась, коли отримала наші продукти. Очевидно, вони скисли у неї в животі.

— І не соромно їй, старій відьмі? — обурився Ян.

— А це вже ти даремно сказав, — заперечив Сем, — вона дивачка, але сенгерці її поважають.

Бабця Невіль дуже не любить, коли вирубують дерева, а навесні, щойно повитикуються перші квіти, вона йде в ліс і годинами сидить біля них, примовляючи: «Мої манюні-гарнюні!» І пташок вона дуже любить. Взимку сама ледь не помирає з голоду, а годує всіх птахів, які злітаються до її хати. Вони їдять у неї просто з рук. Тато каже, що птахи, мабуть, приймають її за старий сосновий пеньок, а мені здається, вона вміє їх приголубити. Стоїть на морозі й кличе: «Мої манюні-гарнюні!»… Бачиш вгорі віконце? — вів далі Сем, коли вони наблизились до хатини знахарки. — То горище, і воно вщерть забите травами та різним корінням.

— Для чого?

— Лікує ними.

— Бідді й справді розповідала, що її бабуся лікує травами.

— Ой, лікар з неї геть нікудишній, зате бабця Невіль знає кожну рослину в лісі. Трави знаходяться на горищі цілий рік, на них лежить кішка — от від цього, мабуть, вони й набирають своєї цілющої сили.

— Хотілося б мені побачити цю бабусю.

— Легко, — відповів Сем.

— Та вона ж тебе терпіти не може!

— Воно то так, але я її піддурю, — пояснив Сем. — Понад усе на світі вона любить хворих. Сам зараз у цьому переконаєшся.

Сем закасав рукави й ретельно оглянув свої руки — не знайшов. Тоді він скинув підтяжки, опустив штанці й почав вивчати ноги. У хлопчаків завжди знайдуться садна і синці. Сему сподобалась подряпина під коліном від цвяха. Він вже було забув про цю подряпину, але тепер вирішив «використати її для справи». Свинцевим олівцем Сем розмалював навколо шкіру так, неначе вона омертвіла. Зеленим лушпинням з волоського горіха він надав їй відразливого жовто-коричневого відтінку. На нозі в нього з’явилась подоба жахливої рани. Сем пожував якоїсь трави, зробив жовто-зелену кашку і намастив її на хустку, якою туго перев’язав «рану». Потім він узяв патерицю і зі скривленим обличчям пошкутильгав до знахарки.

Коли друзі підійшли зовсім близько, прочинені двері раптом рвучко зачинилися. Сем не розгубився, тільки зиркнув хитро на Яна, а потім постукав. У відповідь почувся гавкіт маленького собачки. Сем постукав ще раз. В хаті хтось ходив, але відповіді знову не було. Сем постукав утретє, і тоді різкий голос крикнув:

— Забирайтеся! Геть від мого порога, нечестивцю!

Сем усміхнувся до Яна. Потім, розтягуючи слова трохи більше, ніж звичайно, заскиглив:

— Ой я нещасний! Пожалійте мене, бабусю! Лікарі безсилі у моєму випадку! — що, зрештою, було чистісінькою правдою.

Але за дверима знову мовчок. Тоді Сем зважився прочинити двері. В хаті біля вогню сиділа стара з люлькою в зубах і сердито зиркала червоними очима на непроханих гостей. На колінах у неї куняв кіт, а в ногах крутилося миршаве цуценя і гарчало на незнайомців.

— Сем Рафтен? — розгнівано запитала стара.

— Так, бабусенько. Я, на свою біду, наштрикнувся на цвях у паркані, а ви ж бо знаєте, що від цього можна отримати зараження крові, — бурмотів «хворий». Сем вплітав у своє бурмотіння стогони, зойки і кумедно морщився наче од болю, намагаючись викликати співчуття.

Слова «геть звідси» знахарка вже забула — вона одразу відчула жаль до страждальця. А ще їй було приємно бачити, як ворог принижено благає в неї допомоги. Стара буркнула:

— Показуй.

Сем зі стогонами почав було розв’язувати страшне шмаття, яким обліпив коліно, як раптом до кімнати увійшла Бідді.

Вона і Ян одразу впізнали одне одного попри те, що з часу їхньої зустрічі хлопець виріс у довжину, а Бідді — у ширину. Обоє дуже зраділи несподіваній зустрічі.

— Як поживають твої тато й мама? Чи всі здорові в сім’ї? А пам’ятаєш, як ми готували бальзам для легенів? Ми тоді були такими зеленими! Пам’ятаєш, я розповідала тобі про бабусю? Оце вона і є. Бабусю, це — Ян.

Ми були з ним найкращі друзі, коли я служила в його мами. Правда, Яне? А бабуся моя може повідати тобі все про трави.

Сем нагадав про себе страждальницьким стогоном і всі обернулись до «хворого».

— А, це нібито Сем Рафтен? — холодно промовила Бідді.

— Так, серденько, тільки з хлопчиком скоїлося щось жахливе, — відказала бабуся. — Лікарі відмовились лікувати, от він і прийшов до мене.

Сем жалібно застогнав на підтвердження її слів.

— Бідді, подай ножиці — розріжемо штанину і подивимось рану, — звеліла стара.

— Ні, ні! — зарепетував раптом Сем, при самій думці, як йому перепаде вдома за подерті штани. — Я можу її закасати.

— То закасуй, — погодилась знахарка. — Господи, Боже! Та в тебе дике м’ясо! Його можна було б вирізати, — сказала вона, намацуючи щось у кишені (Сему здалося, що вона шукає ніж, і він сидів уже напоготові, аби чкурнути у двері), — але це штучки недоумкуватих лікарів. Мені вони не потрібні.

— Та навіщо вони вам! — палко вигукнув Сем, ухопившись за цю думку. — Різати — то справа безголових лікарів, а ви дасте мені чогось випити.

— Аякже, дам.

І хлопці з полегкістю зітхнули.

— Ось тобі, пий!

Стара подала «хворому» кухоль води із сухим товченим листям. Сем випив.

— А ці гілочки візьми із собою. Настоюй на двох галонах води і пий по склянці через кожну годину. Потім прикладай двічі на день до рани розрубане курча — дике м’ясо і зійде. Ти скоро видужаєш, тільки не забудь — курча має бути щоразу свіже — двічі на день!

— Може… краще… індича? — простогнав Сем. — Мама для мене не пошкодує грошей.

— Краще стули пельку і не згадуй при мені батьків! Вони вже достатньо покарані. Дай боже, щоб за свої гріхи вони зовсім тебе не поховали. Такого нещастя я і сама їм не побажаю.

— Що це за рослина, бабусю? — запитав Ян, уникаючи погляду Сема.

— Лісова рослина.

— Я знаю, але як вона зветься? На що схожа?

— Як це «на що схожа»? Сама на себе схожа — ліщина то.

— Як буде нагода, я вам покажу ліщину, — сказала Бідді.

— А з неї можна робити бальзам для легенів? — лукаво кинув дівчині Ян.

— Мені полегшало — час додому, — тихо вставив Сем. — Де моя палиця? Ти, Яне, неси ліки, та, дивись, обережніше з ними.

Ян взяв у руки гіллячки ліщини, але ніяк не міг зважитись підвести на Сема очі.

— Заждіть-но! — кинула їм бабуся. Вона відгорнула простирадла на ліжку — під ними лежали червоні яблука. Вона вибрала два найкращих і простягла хлопцям.

— Я сховала їх тут від свиней. Таких гарних яблук у мене ніколи не родило.

— Звісно, не було! — прошепотів Сем, коли вона відійшла. — Її син Ларрі накрав їх з нашого саду. Тільки в нас є цей пізній сорт.

— До побачення! Дякуємо вам! — сказав Ян.

— Мені вже кра-а-аще, — промовив Сем, розтягуючи слова. — Хвороби як і не бувало. — Й одразу додав пошепки, так щоб стара не почула: — Скоріше б викинути цю бридоту, поки копита не відкинув.

А Сем припустив, який би вийшов переполох, коли б він зараз пожбурив геть свою палицю і дременув щодуху до лісу, та Ян ледве умовив друга хоч трохи припадати на ногу, поки вони не зникнуть з очей. Покращення було таким явним, що добра стара знахарка голосно покликала Бідді, аби та на власні очі переконалась, як швидко подіяли на молодого Рафтена її ліки. А всі ж лікарі «махнули на нього рукою».

— А тепер хутчіш до Калеба Кларка, — сказав Сем.

— Щось ти занадто прудкий, як для каліки, що на нього всі лікарі махнули рукою, — зауважив Ян.

— Та це мене дике м’ясо на правій нозі підганяє, аж ліва відстає!

— Спершу давай сховаємо ліки, — Ян підняв у руці гілочку ліщини.

— Давай сховаємо, — сказав Сем і жбурнув свої ліки в струмок.

— Семе, що ти накоїв? Треба було просто повернути, а раптом бабусі Невіль дуже потрібна ліщина!

— З мене вистане і тих помиїв, що я випив у хаті. Смерділи кішкою — фе! — скривився Сем.

— І що ж ти їй скажеш при зустрічі?

— Скажу, що її лікувальні травки принесли неабияку користь. Я розмочив їх у воді, як вона казала, і пив аж прицмокував.

Ян змовчав, але йому не сподобалась поведінка Сема. А ще він був переконаний, що ліщину нечемно викидати та ще й неподалік бабусиної хати. Та ще дужче хлопцеві кортіло на власні очі побачити дію ліків.

V. Калеб

Хатина Калеба Кларка стояла за милю далі по потічку. Він орендував тут ферму, що колись була його власністю.

Біля хатини хлопці побачили високого сутулого чоловіка з довгою сивою бородою, котрий із оберемком дров зайшов досередини.

— А он і наш Козел! — мовив Сем.

Ян пирснув, коли второпав, за що саме старому дали таке прізвисько.

— Розмовлятимеш з ним ти. Калеб не стане з нами панькатися, як знахарка. Та й з татом він побив горшки.

Ян обережно постукав у відчинені двері хатини. Спершу голосно задзяволив собака, а потім на порозі з’явився сивобородий хазяїн:

— Чого тобі?

— Перепрошую, ви містер Кларк?

— Так, — і, повернувшись до чорно-бурого собаки, грізно гукнув: — Ану цить, Турку!

— Я прийшов… я… Ми хочемо дещо у вас спитати, якщо зволите…

— Як тебе звати?

— Ян.

— А то хто?

— Мій товариш Сем.

— Сем Хорн, — додав Сем і не збрехав. Його повне ім’я було Семюель Хорн Рафтен, та ця майже невинна хитрість дуже засмутила чесного Яна.

— Звідки ти?

— З Боннертона, — відповів Ян.

— Сьогодні? — із сумнівом у голосі запитав Калеб.

— Ні, не сьогодні, — став пояснювати Ян. Але Сем злякався, що його наївний товариш викладе всю правду-матку, і притьмом додав:

— Бачите, містере Кларк, ми розбили табір у лісі й хочемо поставити собі тіпі. Матеріал у нас є, а як робити його ми не знаємо. Нам сказали, що ви можете розповісти, як його робити.

— Хто сказав?

— Стара знахарка, що живе на березі річки.

— А де ви зараз живете?

— Ну! — Сем знову випередив Яна з відповіддю. — Правду кажучи, ми побудували у лісі вігвам з кори, але зовсім невдало.

— На чиїх землях?

— За милю звідси, біля річки.

— Гм! Це ліс або Рафтена, або Бернса.

— Здається, — відповів Сем.

— А ти викапаний Сем Рафтен! — раптом вигукнув Калеб. — Ах ти мала паскудо — вирішив ошукати мене? Геть звідси!

Ян почервонів як рак і відступив назад, Сем закусив губу і зробив те ж саме, та він був сином свого батька. Він обернувся і гукнув:

— Послухайте мене лишень, містере Кларк. Ми прийшли сюди, щоб ви розповіли нам про лісове життя. Ви єдиний у Сенгері, хто може нам допомогти, інакше ми б не турбували вас. Я вирішив приховати своє ім’я тільки тому, що знаю про вашу сварку з татом. Ось тому я не прийшов до вас і не сказав відверто: «Доброго здоров’ячка, містере Кларк, я Сем Рафтен, прийшов до вас по допомогу». Я навіть подумати не міг, що ви так розсердитесь на мене і мого друга.

— Ти теж Рафтен? — звернувся Калеб до Яна.

— Ні, сер.

— Ти їм родич?

— Ні.

— З Рафтенами я не водитимусь. Про що хотів спитати?

— Ми побудували вігвам із кори, але він розвалився. Нам подарували великий брезент, і ми прийшли спитати, як із нього зробити тіпі.

— Тіпі? Гм! — замислився старий.

— Кажуть, ви самі жили в тіпі, — наважився додати Ян.

— Гм! Років сорок тому, та носити одяг і шити його — це зовсім різні речі. Здається, він мав приблизно такий вигляд… — Калеб став креслити вуглиною на клаптику обгорткового паперу: — Так-так… дай згадаю. Ага! Я бачив раз, як індіанські жінки робили тіпі. Спершу вони позшивали шкури… Ні, спершу вони справляли довгий обряд — ви обійдетеся і без нього. Зшиті шкури вони розстелили на лузі. (мал. 1 на с. 74) Посередині верхнього краю вбили кілок. Потім прив’язали до нього мотузку з обвугленою паличкою на кінці, й намалювали півкола. Після цього обрізали шкури по лінії, а з клаптів, що залишились, викроїли два димових клапани для тяги. На клапанах, у куточках, є кишеньки для двох довгих жердин, а вздовж усього розкрою з обох боків робляться отвори (мал. 2), щоб сколювати краї покрівлі дерев’яними шпильками. До самої верхівки прив’язується короткий ремінець. Бачиш як?

Для десятифутового тіпі вистане десять жердин та ще дві — для димових клапанів. Спершу зв’яжи на одному кінці три жердини докупи і, розсунувши їх, встроми в землю.

Потім постав ще шість. Кожну слід обмотати по кілька разів мотузкою. До останньої, десятої, ременем прив’яжи верхівку накриття, постав жердину на місце, обведи накриття кругом разом із димовими жердинами, зчепи обидва краї дерев’яними кілочками. Дві довгі жердини встав у димові клапани. Ними можна припасовувати віддушину до напряму вітру.

Увесь цей час Калеб звертався до Яна, ніби Сема тут і не було, але той, як гідний син свого батька, не вельми тим переймався. Він знав, що попереду будуть практичні труднощі, тому не вагався поставити ряд запитань.

— Як закріпити тіпі, щоб вітер його не зірвав?

— Зробиш так, — відповів Калеб, звертаючись лише до Яна. — Довгу мотузку, якою зв’язані всі жердини, пропускають униз і гарненько обкручують навколо кілка, вритого в землю — він наче виконує функцію якоря. Ще низ покрівлі прибивають кілочками до землі.

— А як влаштувати димову тягу? знову запитав Сем.

— Розхитуєш жердинами клапани, поки вони не пристосуються до вітру — тоді тяга добра.

— А як зачиняються двері?

— Деякі просто загортають один край шкури на інший, але в пристойних тіпі робляться двері з того матеріалу, що й покрівля. Їх туго напинають на раму з молодих деревець і пришпилюють дерев’яними кілочками.

Здавалося, Калеб виклав усе, що знав. Дбайливо згорнувши брудний папір з планом, Ян засунув його до кишені подякував попрощався і зібрався йти.

Калеб мовчав, а коли друзі відійшли на кілька кроків, гукнув услід:

— То ви розбили табір?

— На горбку біля річки, на болоті Рафтена.

— Може, я якось заскочу до вас.

— Приходьте! — вигукнув Сем. — Ідіть по міченій стежці від живоплоту.

— Яка ще мічена стежка, Семе? — запитав Ян, коли вони відійшли. — Для чого ти це бовкнув? Нема ж ніякої міченої стежки.

— Як на мене, чудово звучить, — спокійно відповів Сем. — До того ж варто лишень захотіти — і мітки там з’являться.

VI. Спорудження тіпі

Рафтен аж гикнув од здивування, коли дізнався, що хлопці побували в Калеба й таки домоглися свого. Його дуже втішала хитрість і кмітливість сина.

— Здається мені, старий Калеб не такий вже й дока у зведенні тіпі, — підсумував Сем.

— Але того, що він сказав, нам досить, аби розпочати роботу, — зауважив Ян.

Хлопчики розіслали покриття від фургона на підлозі в коморі, прибили його в кількох місцях цвяшками, а по краях поклали камені, щоб не совалось.

І тут вони з прикрістю виявили, що брезент страшенно твердий і геть увесь у дірках.

— Тепер зрозуміло, чому тато віддав його нам, — промовив Сем. — Доведеться спершу його залатати, а потім кроїти тіпі.

— Ні, — відповів Ян власним тоном, яким завжди говорив, коли мова йшла про лісове життя. — Спочатку розмітимо все по плану, щоб не робити зайвих латок.

— Ти голова! Боюсь тільки, що латки не вельми прикрашатимуть нашу оселю.

— Це нічого, — відповів Ян. — Індіанці часто латають свої тіпі після куль і стріл.

— Я щасливий, що не сидів у цьому тіпі, коли точилися бої, — мовив Сем, тицяючи пальцем у великі дірки.

— Краще відійди і подай мені мотузку.

— Ша-ша! — вигукнув Сем, — в мене хворе коліно.

Ян не звертав на нього уваги.

— Давай прикинемо: якщо обрізати все оце лахміття, то й тоді вийде дванадцятифутовий тіпі. Дванадцять футів висотою — двадцять чотири фути по всій ширині. Чудово! Ну, я розмічаю.

— Зажди, що ти робиш?! — запротестував Сем. — Не можна крейдою! Калеб говорив, що індіанці малюють обвугленою паличкою. Крейда тут зовсім не годиться — тоді вже теслю наймай! — ущипнув Сем.

— Гаразд, збігай за обвугленою паличкою, а не знайдеш, то мерщій неси хоча б ножиці.

Щохвилини звіряючись із планом Калеба, вони нарешті викроїли тіпі — це виявилось не такою вже й складною справою. Тепер справа дійшла до латання дірок. Вони шили шпагатом, засиленим у циганські голки, й робили довгі стібки, але робота просувалась повільно. На це пішов увесь вільний час одного дня. Сем сипав дотепами на адресу кожного клаптика, що йому доводилось зшивати. Ян шив зосереджено і мовчки. Спочатку в Сема латки виходили кращими, але скоро Ян теж набив руку й почав шити не гірше за свого товариша.

Того ж вечора хлопці показали свою роботу Сі Лі. Він вже другий рік працював на Рафтена. Літній чоловік поглянув на роботу з добродушною зневагою і сказав:

— А чому не попришивали латок із середини?

— Не допетрали, — відповів Ян.

— Ну ми ж усередині житимемо — хай там і буде красиво, — викрутився Сем.

— А для чого навколо оцієї дірки ви зробили аж десять стібків? Вистачило б і чотирьох, — і Сі Лі голосно розреготався, тицьнувши пальцем на величезні грубі стібки. — Тільки час змарнували.

— Як тобі не до смаку наша робота, — випалив Сем, — то зроби краще. Тут ще шити й шити.

— Де?

— А спитай он Яна — він тут за головного. Старий Калеб мене навіть не підпустив до себе — ледь серце не розірвалось од розпуки. Всю дорогу додому я ревів як білуга. Еге ж, Яне?

— Треба пришити й підрубити димові клапани, поробити кишеньки у верхньому куточку кожного клапана, і… і… — боязко додав Ян, — краще було б… підрубити кругом.

— Ну от що, хлопці, збігайте увечері до шевця, заберіть у нього мої чоботи, а я пришию вам клапани.

— Згоден, — одказав Ян. — І знаєш, Сі, це нічого, що ми накладали латки зверху. Брезент можна перевернути, і вони будуть всередині.

Хлопці взяли гроші, щоб забрати полагоджені чоботи, й після вечері подались до шевця, який жив за дві милі.

— Цей Сі Лі якийсь дивакуватий. Та й ім’я в нього, як у китайської пралі. Здається, тільки пралею він і не був. А так уміє робити все на світі, хоча все однаково погано. Він служив у солдатах, був підрядчиком, коком, грає на саморобній скрипці. Ще набиває чучела птахів, наша сова — його рук справа. Він править бритви, лікує коней, лагодить годинники — і все це робить з однаковим успіхом. Коняці він пускає кров, не спитавши, на що вона хвора, а коли береться почистити годинник, то не одмінно забуде поставити на місце якесь коліщатко. Якось він узявся почистити для Ларрі Невіль його старий годинник, а коли знову зібрав його докупи, то виявилось, що в нього залишилось зайвих коліщат майже ще на один годинник. Він може зробити все на світі як-небудь і нічого не може зробити як слід.

Але у зшиванні брезентів він майстер, бо три роки служив матросом — ні на якій роботі так довго не уживався. Та воно й не дивно, бо то було китобійне судно з трирічним плаванням.

VII. Тихий вечір

Був тихий червневий вечір. Сила-силенна пташок ось уже вдруге за день влаштували чудовий концерт. На кожній гілочці сиділа яка-небудь пташинка і розповідала всім довкола про своє неймовірне щастя.

Хлопчики вийшли із саду на дорогу і побачили в небі яструба. Вмить урвався пташиний концерт. Усі пташки поховались, тільки польовий жайворонок, який щойно висвистував на купині посеред широкого лугу, марно шукав собі прихистку. Яструб прискорив політ — жайворонок метнувся убік, напружуючи всі сили, щоб швидше дістатись до саду. Та хижак наздоганяв його… Ось він у нього над головою, ось… Ще мить, і він би схопив наляканого до смерті співця, та раптом з-за яблунь випурхнула невеличка чорна з білим пташка — мухоловка. З голосним пронизливим криком, з настовбурченим сірим пір’ячком на голові, під яким, мов бойове знамено, вибивалось яскраво-червоне, мухоловка блискавкою кинулася на хижака.

— Клік-клік-клік — видала вона бойовий клич і помчала назустріч удесятеро більшому яструбу. Чорно-білою стрілою пташка уп’ялась яструбу поміж крил саме в ту мить, коли жайворонок у розпачі припав до землі й сховав голову в очікуванні смертельного удару. Од несподіваного удару яструб із жахом відскочив. Раптом, наче дикий кінь, він скинув нападника і зник у лісових хащах, а мухоловка завернула додому.

— Оце молодець! — промовив Сем із щирим захопленням.

Його голос ніби розбудив Яна од сну, в якому той бачив битву маленької безстрашної мухоловки.

Попереду дорогою стрибав горобчик. Коли Ян і Сем його наганяли, він злітав, тріпочучи білими крильцями на хвості, і знов сідав попереду хлопців.

— Диви, плиска, — кинув Сем.

— Та ти що! Де ти бачиш плиску? Це ж горобець! — впевнено вигукнув Ян.

— Ну, можливо, не знаю, — погодився Сем.

— А ти ж казав, що знаєш усіх птахів, — згадав Ян їхню першу розмову.

Сем пирхнув:

— Ну трохи похвастав, з ким не буває?..

Червоноголовий дятел з лимонницею в дзьобі пролетів до живоплоту й сів на гілку, скоса позираючи на хлопців. Призахідне сонце осявало його яскраве пір’я, китицю бузку, жовтого метелика — і це чудове поєднання фарб зачарувало Яна. На іншій гілочці — луговий жайворонок; трохи далі від нього — плиска; внизу, на камінчику — вечірня ластівка. І всі вони тішили зір та слух.

— Яка краса! — вигукнув Сем, а Ян онімів од щастя й не міг вимовити і слова.

Пташки не терплять вітру, і то був їхній день — довкола панувала мертва тиша.

Хлопці пройшли повз стодолу, біля якої з щебетом кружляли з пару сотень шпарких ластівок. По узбіччях насипної дороги кублилися тисячі серпокрильців; біля струмка звили собі гнізда балакучі рибалочки, а на болоті пурхали зграйки чорних дроздів.

Спостерігаючи таку велику кількість прекрасних живих істот, Ян не міг стримати своєї радості, радості дослідника природи. Сем також відчував щось подібне й примовк, а останні півмилі друзі пройшли, не промовивши жодного слова.

Чоботи були готові. Сем перекинув їх через шию, і хлопчики пішли додому. Сонце вже зайшло, але пташки не поховались. Вони сиділи, зачаровані теплим тихим вечором.

Співочий горобець біля струмка та берестянка на високому в’язі все ще сипали дзвінкими трелями в густі вечірні сутінки.

— Я хотів би лишитися тут назавжди, — сказав Ян і трохи зніяковів, пригадавши, як не хотілось їхати в Сенгер.

Вони мовчки й повільним кроком вийшли на потемнілу дорогу. Кожен думав про своє.

Раптом у них над головою з дерева почулося гучне й лунке, але водночас ніжне «гу-ху-ху-у-у», наче десь угорі туркотів дикий голуб. Вони зупинились, і Сем прошепотів:

— Сова! Велика сова-реготуха!

У Яна стріпнулось од радості серце. Він багато читав про сов, навіть бачив їх живими в клітках, але йому вперше доводилося чути крик справжньої дикої сови.

Вже зовсім посутеніло, та звідусіль доносились звуки: в лісі жалібно волала дрімлюга, скрипіли й кумкали сотні ропух та жаб, з мулкого озерця долинав якийсь дивний крик, що звучав наче моторошний сміх. Раптом із густого чагарнику пролунало високе, але неголосне «уа-уа-уа-уа-уа-уа-уа-уа!»

— Що це? — вигукнув Ян.

Тремтливий пронизливий крик, не схожий на пташиний, прокотився вже ближче. Він здавався надто різким для птаха, і Сем прошепотів:

— Єнот. Це крик єнота. От зберуть хліб, і ми прийдемо сюди на полювання.

— Це буде чудово! — захоплено вигукнув Ян — Шкода, що не можна полювати зараз. Я ніколи не полював на єнота і взагалі не полював. А для чого чекати осені?

— Бо восени єнота легше знайти. Тільки скажи: «Сьогодні вночі я буду зі своїми собаками на покосі», і єноти обов’язково там будуть — їх тут і зараз багато. Щойно ми чули одного, а ось і другий.

У деревах пролунав довгий, протяжний крик.

— Ти помиляєшся, — сказав Сем. — Навіть мисливці плутають. Це кричить сова-сипуха. Голос у неї ніжніший за єнотів і свистячий.

Ніжний звук пролунав ще кілька разів, і лише тоді Ян збагнув, що єнот кричить пронизливіше, різкіше.

Коли друзі наблизились до дерева, з якого кричала сова, чиясь велика сіра тінь безшумно промайнула над їхніми головами, закривши на мить яскраві зорі.

— Бачив, бачив? — прошепотів Сем. — Ото й була сова-сипуха. І зовсім вона не сипить.

— Як же хочеться пополювати на єнотів! — знову завів своєї Ян.

— Що ж, давай спробуємо, — відповів Сем. — Якщо дуже хочеш, підемо. Зрештою, можна й зараз.

— Про тварин я знаю більше, ніж про птахів. Може, зубний лікар — чудова професія, але я мрію побути хоч трохи мисливцем. Тато обіцяв якось походити зі мною в лісі. А уявляєш, як буде класно, коли ми натрапимо на оленів у Довгому болоті, що за десять миль звідси! Шкода тільки, що тато посварився з Калебом. Калеб чудово знає ліс, а його старий Турок вислідив стільки єнотів, що ти й не порахуєш.

— Якщо ця собака єдина у Сенгері може вистежити єнота, я обов’язково його добуду. От побачиш! — палко вигукнув Ян.

— Вірю! — відповів Сем, і в його голосі прозвучало змішане почуття щирого захоплення й подиву.

О десятій годині друзі повернулись додому. Всі вже спали, крім містера Рафтена. Хлопчики теж одразу полягали, а на ранок, зайшовши в комору, вони побачили, що Сі Лі не тільки пришив та підрубив димові клапани, але й заново поперешивав усі латки та підрубив знизу покришку тіпі, вклавши в рубець тонку мотузку. Тепер усе було готове. Хлопці одразу перенесли покришку на місце майбутнього табору. Ян прихопив із собою сокиру. Коли вони проходили повз живопліт біля струмка, де починалось болото, Ян сказав:

— Семе, а давай зробимо мітки для Калеба. Що для цього потрібно?

— Через кожних п’ять-шість кроків роблять зарубки на деревах.

— Так? — Ян рубонув дерево в трьох місцях, і на ньому з’явилося три білих плями.

— Ні, це «мітка мисливця» для пасток. А «мітка шляху» ставиться з обох боків дерева, — отак — тоді її видно, куди б ти не йшов. А якщо цією стежкою йдуть уночі, то зарубки слід зробити глибшими.

VIII. Священний вогонь

— Десять товстих жердин… Дві довших, тонких, — читав Ян уголос свої нотатки.

Жердини одразу ж були зрубані й перенесені на місце табору.

— …Зв’язати їх докупи на одній висоті з покриттям тіпі… Зв’язати? А чим? Він сказав — сиром’ятним ременем, але він також говорив, що покриття треба робити зі шкур. Доведеться взяти звичайнісіньку мотузку, — і Янові стало якось ніяково від своєї ж пропозиції.

— Я так і знав, — промовив Сем, — і вдома поклав довжелезну мотузку в брезент, тільки промовчав.

Хлопці міцно зв’язали мотузкою триніжок і вбили його в землю. Дев’ять жердин стояли з рівними проміжками по правильному колу. Всі жердини добре укріпили мотузками, а десяту, останню, з покриттям, прив’язаним до неї за виступ між клапанами, поставили навпроти майбутніх дверей. Потім за допомогою двох довгих «димових жердин» обвели покриття навколо каркаса. Тепер потрібні були з’єднувальні шпильки. Ян спробував наробити їх із пагонів горішини, але товста, м’яка серцевина кришилась і кожного разу ламалась. Побачивши це, Сем сказав:

— Для дерев’яних шпильок незамінний білий дуб, — і миттю вирубав цурку з білого дуба, розколов її навпіл, потім кожну половину розколов знову, і так аж поки вийшли зовсім тоненькі кілочки, які він загострив і обтесав ножем. Ян також узяв сокиру.

— Не так, — пояснив Сем. — Завжди треба половинити, інакше, крім трісок, нічого не буде. От порозколюй протягом зими колоди, тоді й навчишся це робити.

Хлопці зробили з десяток кілочків і повтикали їх у заготовлені дірки. Вийшло дуже гарно, адже всі кілочки були однакової форми. Нарешті покриття було напнуте. Залишалось тільки закріпити тіпі внизу.

— Приготуй десять дубових кілків, з фут завдовжки і з дюйм завтовшки. Я знаю, як її укріпити, — сказав Ян. А сам відрізав десять шматків мотузки по два фути й поробив дірочки приблизно через кожні три фути вздовж усього нижнього краю покриття і трохи вище довгої мотузки, протягнутої у зовнішній шов. У кожну дірочку він протягав двофутовий відрізок мотузки і зашморгував його тугим вузлом. Вийшло десять петель, які він накинув на вбиті в землю кілки. Намет був чудово укріплений.

Наближався час найважливішої церемонії — розпалення першого вогню. Друзі відчували себе справжніми індіанцями, адже розведення першого вогню в новому тіпі криє в собі таємничість і є запорукою майбутнього щастя.

— Краще не поспішати, — сказав Сем. — Треба, щоб вогонь запалахкотів з першого разу.

— Еге ж, — відповів Ян, відчуваючи той самий забобонний страх. — Та в ідеалі вогонь слід добути тертям!

— Агов, хлопці! — почувся голос за спиною. Друзі обернулись. Перед ними стояв Калеб. Він наблизився до них і кивнув головою.

— Бачу, поставили-таки тіпі. Непогано! Але для чого ви повернули його на захід?

— Виходом до річки, — пояснив Сем.

— Я забув вам сказати, — вів далі Калеб, — що в індіанців тіпі завжди стоять виходом до сходу. Так вранішнє сонце освітлює середину, вітер дме переважно з заходу і, нарешті, так краще витягується дим.

— А коли вітер східний, наприклад, під час дощів? — запитав Сем.

— Якщо вітер східний, — пояснив Калеб, ні до кого окремо не звертаючись, ніби це й не була відповідь на поставлене запитання, — тоді клапани відтягують і щільно накладають один на один, ось так. — І він схрестив на грудях руки. — Східний бік захищений, тож дощ не заливає багаття. В тиху погоду можна підкотити покриття під дверима, щоб трохи продувало вітерцем. І ще важливо: як здумаєте перемінити місце — не ставте тіпі під деревом. Дерева небезпечні. В грозу вони притягують блискавку, в бурю сиплять обламаним гіллям, а після дощу з них капотить годинами, і ніяке сонце не висушить під ними ваш тіпі.

— Містере Кларк, а як індіанці добувають вогонь тертям?

— Нині більшість індіанців користується сірниками, але раніше я часто зустрічав запалювальні палички.

— А важко це зробити? Довго треба терти?

— Якщо вмієш, не довго й не дуже важко.

— Як би я хотів навчитись добувати вогонь за допомогою паличок! — вигукнув Ян. Може, спробуймо розпалити вогнище у такий спосіб?

— Можна, та не кожне дерево годиться для цього — треба брати лише певну породу. Степовим індіанцям служить для цього коріння сухоцвіту, гірським — коріння чагарникової шавлії. Я бачив, як канадські індіанці з успіхом користувалися липою, кедром і висушеною білою сосною, та найкращий матеріал дає канадська смерека. Тут у нагоді стане лук-дриль. Маєте клаптик оленячої шкури?

— Ні.

— А м’який ремінець?

— У мене шкіряні шнурки в черевиках, — сказав Ян.

— Шнурок не годиться — він тонкий, хоча можемо скласти його вдвоє. Підійшов би і мотузок, тільки він швидко перетреться.

Калеб взяв сокиру й сказав:

— Знайдіть круглий камінець з невеличкою ямкою посередині.

Хлопці подались до струмка шукати камінь, а Калеб заглибився в ліс.

Він повернувся з плоским шматком та п’ятнадцяти-дюймовим кілком пересохлої канадської смереки, трифутовою паличкою, злегка вигнутою, мов для лука, сухим сосновим трутом і сухою кедровою тріскою.

Кілок був заструганий на обох кінцях і мав восьмигранну форму.

— Щоб тримався ремінець, — пояснив Калеб.

Калеб прив’язав шнурок до зігнутої палички, як тятиву до лука, але вільно, щоб можна було обкрутити ним ще кілочок і таким чином туго натягти. Плоский шматок смереки він обтесав, зробив на краєчку зарубку і вирізав кінчиком ножа невеличку ямку. Зі шматка сухого кедру старий мисливець настругав і дрібно накришив стружки. Він видовбав у землі ямку завглибшки півдюйма і поклав туди плоский шматок трухлої сосни, зверху прикрив запалювальною дощечкою. Кінець дриля він вставив у ямку біля зарубки на дощечці, а саму дощечку притиснув до землі ногою, кілок обкрутив шнурочком, а на верхнє вістря насадив камінь, принесений хлопцями. На цей камінь Калеб міцно натиснув лівою рукою.

Тримаючи лук у правій руці, Калеб почав смикати його сильними енергійними рухами; від цього кілок завертівся у своїй ямці. За кілька секунд через зарубку посипався коричневий порошок. Цей порошок дедалі темнішав, ямка глибшала, з неї раптом маленькими кільцями здійнявся димок. Калеб міцніше притиснув ліву руку і швидше почав «пиляти» правою. Диму побільшало, чорний порошок заповнював зарубку на дощечці. Дим, здавалося, вже здіймався над порошком. Тільки-що Калеб це помітив, він облишив свій лук і обережно почав розгрібати купку курного порошку. Він одсунув дощечку й показав хлопцям жарину, яка там тліла. Калеб обережно подув — кедрова тріска задиміла і раптом яскраво спалахнула. За кілька хвилин посеред нового тіпі палахкотів огонь.

Обличчя старого мисливця аж світилося від задоволення. Ян і Сем почувались щасливими.

IX. Луки та стріли

— Твоя зброя нікуди не годиться, — сказав Ян, коли вони одного разу стріляли в саду з лука. — Вона схожа на мій перший лук, який я змайстрував у дитинстві.

— Що ж, дідусю, давайте подивимось, який лук ви змайструєте зараз.

— Він має бути принаймні в п’ять разів тугішим.

— Але ж його тоді не натягнеш!

— Еге ж, коли так тримати стрілу. Взимку я читав книжку про стрільбу з лука. Ти затискаєш стрілу і через те можеш розтягнути лук всього на шість-вісім футів. Та коли просунути пальці під тятиву, його можна розтягнути в п’ять разів дужче — так і треба стріляти з лука.

— Зате не дуже зручно, — сказав Сем, пустивши стрілу новим способом.

— Це тільки спочатку незручно, до того ж виріз на стрілі має бути глибший.

— Ну що ж, роби, коли вмієш. А що сказано в твоїй книжці про те, яке дерево для цього потрібне?

— Найкраще використовувати іспанський тис.

— Уперше чую.

— Можна також з орегонського тису.

— Ніколи не чув.

— Можна взяти апельсинове дерево.

— Щось чудне.

— Тоді червоний кедр, горішник чи в’яз.

— Червоного кедра не зустрічав, зате інших — скільки завгодно.

— Але дерево повинно бути зрубане взимку, добре висушене й без жодного сучка.

— Таке підійде? — спитав Сем, показуючи на цілу в’язку ліщинових палиць, що лежали на долівці в сараї. — Їх зрубали два роки тому.

Друзі вибрали палицю завдовжки п’ять футів. Сем розколов її поздовж та вміло обтесав сокирою. Тепер вони мали дві добрі основи для луків по п’ять з половиною футів завдовжки й по два дюйми завтовшки.

Ян пригадував по пам’яті вказівки з книжки та форму довгих англійських луків, що він їх бачив колись у вітрині однієї з крамниць. Сем чудово управлявся з інструментами, і скоро у хлопців були два добрих луки. Чимало клопоту завдала їм тятива. Жодна мотузка, яку вони могли знайти вдома, не витримувала більше двох-трьох пострілів і лопалась. Помітивши їхні труднощі, Сі Лі послав друзів до чоботаря по дратву й віск. Він розрізав дратву на декілька шматків, навощив її і сплів мотузок.

— Така петля не скоро розірветься! — сказав Сі Лі, коли луки були готові.

Друзі покрили свої луки тонким шаром лаку, який знайшли серед фарб у сараї.

— На мій старий лук і дивитись не хочеться! — признався Сем, порівнюючи новий лук зі своїм старим, зробленим колись із поламаного обруча. — А що вам відомо про стріли? — додав він, приміряючи стару стрілу до нового лука.

— Я тільки знаю, що в тебе погана стріла, — відповів Сі Лі. — Повір мені: гарну стрілу зробити набагато важче, ніж лук. Кожен з вас має виготовити по дванадцять стріл.

— А як їх роблять індіанці?

— Найчастіше вони використовують гордовину. Та тут її годі знайти. До того ж вона не дуже пряма, а стріли повинні бути прямими, інакше вони летітимуть криво. Недарма ж кажуть: прямий, мов стріла. Можна зробити кращі стріли, ніж індіанські, бо ми використовуватимемо найкращу деревину й оброблятимемо її сучасними інструментами.

— Ну-ну, зараз назвеш рослину невідомої породи, якої біла людина в очі не бачила і про яку навіть не чула?

— А от і ні! Для стрільби по мішені найкращі стріли — з білої сосни, а мисливські — з ясена або горіха. Які ми зробимо?

— Я мисливець! Мені потрібні мисливські стріли. Що для них треба?

— Більше двадцятип’ятидюймових паличок в три восьмих дюйма завтовшки, наколених з добре вилежаного ясеня, а ще гарячого клею та індичих пер.

— Ось пера, — Сем витягнув пучечок індичого пір’я, заготованого для чищення печі. — А я наколю паличок.

Ян взяв одну з них і почав стругати складаним ножем, щоб надати їй потрібної форми та розміру.

— Це можна зробити краще, — зауважив Сем і переніс усі палички на верстат, де взявся обробляти їх рубанком.

Яну це не сподобалось:

— Але ж індіанці не користуються рубанками!

— І складаними ножами також, — відрубав Сем і це була правда. Та все ж Ян мріяв виготовити стріли, як їх робили колись індіанці, що ніколи не користувалися знаряддям білої людини.

— Мені здається, що більш по-індіанському буде робити все з допомогою того, що можна знайти у лісі. Індіанці не мали складаних ножів, проте колись вони користувалися гострими уламками кременю.

— То бери й стругай гострою каменюкою. Цього добра ти знайдеш скільки завгодно на дорозі, тільки зніми свої черевички та прогуляйся босоніж. А я обійдуся рубанком. Побачимо, чиє буде зверху.

Ян все ще вовтузився з першою стрілою, коли Сем вистругав рубанком аж шість штук і набагато кращих.

— Які ставитимемо наконечники? — запитав Сем.

— Саме над цим я зараз думаю, — відповів Ян. — Колись індіанці робили кремінні наконечники і прив’язували їх сухожиллями, але в нас немає підходящого матеріалу. Кращими вважаються залізні наконечники з обідком, щоб насаджувати на стрілу, але їх нам теж не дістати, бо треба купувати. Доведеться зупинитись на кістяних та рогових. Я вже випилював наконечники з кістки, та вони швидко ламались. А ще я брав великі цвяхи з обламаними головками і прикручував їх тонким дротом, щоб дерево не розщеплювалось. Є ще індіанські стріли без наконечників — їх обпалюють, а потім загострюють.

— Давай змайструємо і таких по кілька штук, — запропонував Сем.

Хлопчики зробили на кожного по шість стріл з наконечниками із відточених цвяхів, прикручених тонким дротом — це були «бойові» стріли. А також по шість «мисливських» — без наконечників, з обпаленими на вогні кінцями.

— Тепер давай пера!

Ян показав Сему, як треба розчіплювати стрижень та відділяти борідку індичого пера.

— Стривай, тобі треба двічі по двадцять чотири, тобто сорок вісім пер?

— Ні, по дві смужки на стрілу замало, — відповів Ян. — Треба щонайменше по три, отже, сімдесят дві смужки. Для кожної стріли беруться пера з одного крила.

— Знаю. З різних крил не можна, бо стріли кидатимуться в різні боки.

В цей час до них підійшов Сі Лі.

— Що тут у вас із луками?

— Готуємо стріли.

— А як прикріплюєте пера?

— Білі приклеюють їх, а індіанці прив’язують, — відповів Ян, цитуючи по пам’яті з «тієї книжки».

— А як краще?

— Приклеєні краще летять, прив’язані краще переносять негоду.

— То робіть такі й такі.

— Немає сухожиль.

— Показую одну штуку. Давайте клей і дратву. А ще мені здається, що пера ставляться під кінець. Краще спочатку поробити виїмки.

— Точно! А ми забули…

— Це ти трохи не забув, нема чого на мене бочку котити! — гордовито вигукнув Сем.

У кожній стрілі він уже встиг пропиляти, розширити й зачистити по маленькій виїмці в чверть дюйма завглибшки. За кілька секунд такі самі надрізи було пороблено в решті стріл, і тоді Сі Лі заходився одразу клеїти і прив’язувати пір’їни провощеною дратвою.

Ян позначив місце для кожного пера так, щоб жодне з них під час пуску стріли не чіплялось за лук. Він спершу приклеював їх, потім обмотував кінці стрижня, що виступали на півдюйма спереду, а ззаду доводив нитку до виїмки, аби дерево не розщепилося. Він акуратно підрізав кінчики ниток, прокачав на верстаті паличкою обмотані місця, і тоді окремі нитки ніби злились докупи і утворили гладеньке кільце.

Стріли були готові. А щоб їх розрізнити, наступного дня Ян пофарбував стріли Сема в червоне з синіми смужками, а свої — в червоне з білими смужками. Залишалось поробити для стріл сагайдаки.

— А хіба в індіанців бувають сагайдаки? — запитав Сем, сподіваючись ухилитись од обтяжливої роботи.

— Аякже! Без них ніяк!

— А з чого вони робляться?

— Та з чого завгодно.

— А точніше?

— Одні роблять сагайдаки з березової кори, інші — зі шкури якого-небудь звіра, а в кого немає іншого матеріалу — обходяться брезентом.

— Отакої! То можна використати обрізки, що залишилися від тіпі!

— Точно… та давай спершу пошукаємо щось краще.

Кожен пошив собі брезентову торбинку, трохи коротшу за стріли, а Ян розмалював обидві торбинки справжнім індіанським орнаментом.

— Тягни сюди зброю, — сказав Сем, і задоволені хлоп ці вискочили надвір. — Подивимось, хто влучить в оте дерево.

Хлопці дуже здивувались, коли побачили, що наче однакові стріли літали по-різному. У Сема, наприклад, була така стріла, яка в польоті описувала зиґзаґи. Вони нарекли її «Бумерангом». Друга, з куценьким пір’ячком, отримала назву «Дальнобійна», бо летіла найдалі. Найкращу стрілу з легким наконечником та індичим пером Сем охрестив «Вірною смертю». Була ще одна стріла з маленьким пером, яка не боялась вітру. Вона отримала ім’я «Легковій».

Стріла, яку вистругав Ян складаним ножем, називалася «Різаною» або «Веселухою». Вона постійно виробляла в повітрі несподівані викрутаси, і пускаючи її, ніколи не можна було передбачити, куди вона полетить. Ян мав свою улюблену стрілу, з жолобком біля наконечника, яка в польоті тонко свистіла. Її так і називали «Сюрчком» або «Торохтійкою».

X. Гребля

Якось на початку липня, коли була неймовірна спека, хлопчики з насолодою хлюпались в обмілілому потічку. Сем сказав:

— Тут дуже мілко. Ще трохи і потічок, як завжди, пересохне.

Перспектива була не з приємних, тож Ян за пропонував:

— А давай побудуємо греблю!

— Забагато клопоту.

— Зате ж весело, та й плаватимемо ціле літо! Починаймо негайно.

— А хіба індіанці зводять греблі?

— Як ні, то поки будуємо греблю, давай гратися в бобрів. Глянь, це для початку, — і Ян скотив великий камінь у найвужче місце струмка. Він так завзято схопився за роботу, що скоро поперек потічка вивищувалась кам’яна стіна.

Тим часом Сем сидів на березі, опершись підборіддям на коліна й обхопивши ноги руками. Бойове розфарбування у вигляді голубих і червоних смуг патьоками розтікалась по його грудях.

— Годі вже байдикувати, глянь, аж тату плавиться на сонці — невже тобі не хочеться скупатися? — гукнув Ян і на підкріплення свого запрошення пожбурив у Сема жменю піску.

— Ти що, забув про моє хворе коліно? — мляво запитав той.

— Я не робитиму все сам, — надувся Ян.

— Слухай, — осяяло Сема. — Тут напувають худобу. Влітку річка пересихає, і тоді худоба змушена повертатися до хліву й пити з корита, а воду для цього треба качати. Потім вона годинами тиняється по дворі і не хоче йти знову на пашу в ліс. Я так собі думаю: якщо там перекинути дві великих колоди — більше половини роботи буде зроблено. Попросимо тата, щоб прислав нам коловорот. Ми перекинемо колоди, зробимо загату, й худобі буде куди ходити на водопій. Знаєш, як мені шкода бідолашну худібку? Очей ночами не змикаю, все про неї думаю. Аж плакати хочеться, коли вона в страшенну спеку плентається додому, щоб ковтнути водички.

І Сем чекав слушної нагоди, щоб «натякнути» батькові про свої плани.

Наступного ранку за сніданком Рафтен глянув через стіл на Яна і, раптом запитав:

— Яне, якщо кімната має двадцять на п’ятнадцять футів, скільки треба клейонки, щоб оббити підлогу? Ширина клейонки — три фути.

— Тридцять три з третиною ярда, — миттю випалив Ян.

Рафтен аж гикнув од подиву. Ян дав чітку впевнену відповідь, але старий Вільям не міг зрозуміти, як це хлопчина обчислив таке в голові?

Обличчя фермера вперше просяяло від захоплення.

— І коли ти навчишся так обчислювати? — звернувся він до Сема.

— Ніколи, — відповів батькові син із властивою для нього дотепністю. — Дантистові не треба сушити голову над клейонкою. — Послухай, Яне, — прошепотів Сем, — а давай ти поговориш з татом про греблю. Він такий пришиблений твоєю вченістю, що до обіду до тями приходитиме. Коваль клепле, поки тепле.

І після сніданку Ян зважився:

— Містере Рафтен, — сказав він, — річка наша зовсім пересихає. Ми хотіли б загатити її, щоб можна було напувати худобу, а для цього треба перекинути через неї дві великі колоди. Чи зможете ви дати нам коловорот на кілька хвилин?

— А мені здається, що ви задумали зладнати загату для купання! — добродушно мовив Рафтен.

— Та й поплавати там можна буде, — порум’янів Ян.

— Щось мені здається, ніби ти промовляєш Семовими словами, — ущипнув Рафтен, здогадавшись, як було насправді, — Що ж, ідімо, я подивлюсь.

— То де ви зібрались гатити? — запитав Рафтен, коли прийшов із хлопцями до потічку — Тут? Ні, не годиться. Місце вузьке, але греблю прорве з обох боків раніше, ніж прибуде вода. Отут краще місце. Правда, воно трохи ширше, зате тут вийде непогана загата. Де ваші колоди? Оце? Та ви що! Мій сухий ліс? Нізащо не дозволю. Ліс я заготував для нової комори, отого теж не чіпайте, то для воріт. Можете взяти дві колоди іншого сорту. Я пришлю коловорот, та якщо побачу, що ви поцупили хоч одну колоду звідси — начувайтеся! Буде вам і гребля, і тіпі!

Рафтен не забарився з коловоротом. За вказівкою Яна дві великих колоди були перетягнуті й покладені упоперек струмка на відстані чотирьох футів одна від одної. Друзі вбили по суцільному ряду кілків із внутрішнього боку кожної колоди. Тепер проміжок між двома «парканчиками» треба було заповнювати камінням та глиною. Вони планували зробити греблю вище рівня води. Глину було важко копати, й робота просувалась повільно. До того ж вода піднялась дуже високо. Та хлопці гарували, як справжні бобри й нарешті закінчили роботу.

Тієї ж ночі пройшла велика злива. Наступного ранку, подавшись у ліс, друзі ще здалеку почули якийсь приглушений шум. Вони зупинились і здивовано прислухались. Раптом Ян радісно закричав:

— Гребля! Семе, це вода пішла через греблю!

Обидва з виском помчали до потічка. Там, де було кам’янисте дно, виблискувало дзеркало стоячої води, а через низьке місце посередині греблі проривався могутній потік.

Хлопчачі серця сповнились невимовною радістю — це результат їхньої напруженої праці! Ян із Семом роздяглися на ходу і разом шубовснули у воду.

Глибина загати подекуди сягала п’яти футів, а вся вона простягалась не менше як на сотню ярдів!

— Ну що, хіба не варто було напружитися? — радісно запитав Ян.

Ян був непоганим плавцем, і коли друзі хлюпались та борюкались, Сем раптом заявив:

— Тепер я знаю, хто ти. Більше від мене цього не приховаєш! Я здогадувався про дещо, коли ти тільки взявся за греблю. Ти — той червоношкірий, якого звуть Маленьким Бобром.

— А я оце дивлюсь на тебе, — відповів йому зі сміхом товариш, — і мені здається, що ти і є той червоношкірий на ім’я Юнак-що-сахається-лопати.

— Брехня, — заперечив Сем. — Хоч я також і не Зухвалий-Орел-що-звісив-з-кичери-свій-хвіст-у-прірву. Тобто, ще рано гадати, хто я…

— Нещодавно я чув, як Сі Лі назвав тебе Дятлом, — сказав Ян.

— Так мене в школі прозвали. Коли я був малим, мама часто казала, що в мене чудове золоте волосся. І тільки в школі я дізнався, що воно руде, і хлопці прозвали мене Червоноголовим Дятлом. Спершу я поривався у бійки, та зрештою мені добряче перепадало. Тоді я махнув рукою, а пізніше навіть звик. Тільки частіше мене називають просто Дятлом — так коротше. І знаєш, це мене аж ніскілечки не турбує.

Коли друзі повсідались біля вогнища, розпаленого з допомогою тертя, Ян сказав:

— Послухай, Дятле, я розкажу тобі цікаву історію.

Сем скривився й настовбурчив руками вуха, ніби справді урочисто приготувався слухати.

— Колись, — почав розповідь Ян, — одна індіанська скво[6] потрапила в полон до ворожого північного племені. Якось темної ночі їй вдалося втекти. І побігла скво не прямо додому, бо знала, що на цій дорозі її наздоженуть і вб’ють, а в протилежний бік.

Скоро жінка заблукала на чужині. Єдиною зброєю скво був ніж, а єдиною стравою — ягоди. Наближалася зима, скво до морозів не могла дістатися додому. І вона вирішила перезимувати в лісі: поставила вігвам з березової кори, добула вогонь тертям, зробила сільця на кроликів із лозової кори, ялинового коріння та сушняку. Спершу вона голодувала, їла березові бруньки та внутрішній шар кори, а потім натрапила на місце, де водилося багато кроликів. Коли їй пощастило спіймати кількох звіряток, вона використала все аж до останньої шерстинки. Вона сплела рибальську волосінь із жил, наробила гачків з кісток та зубів і з’єднала все це у вудку з допомогою жил та соснової живиці. Вона зробила собі одяг з кролячих шкурок. А ще наробила посуду з березової кори. Перезимувала вона сама-самісінька. Навесні її випадково знайшов відомий мандрівник Семюель Хірн. Її чудесний ніж майже зовсім стерся, але вона була сита, здорова й готова була вирушити до своїх.

— Це так цікаво! — вигукнув Сем, уважно вислухавши розповідь Яна. — О, як би мені хотілося так пожити в лісі! Тільки з рушницею…

— Ще б пак! Хто ж не хоче?

— Еге ж… та не кожен зміг би так жити. А я зміг би!

— Як? Обходитися тільки ножем? Хотів би я бачити, як би ти зробив тіпі! — розсміявся Ян, а потім додав серйозно: — Семе, досі ми тільки балувалися в індіанців, а тепер давай гратися по-справжньому. Будемо робити все тільки з того, що знайдемо в лісі. Ми будемо сенгерськими індіанцями, й обидва будемо Вождями. Я — Маленький Бобер. А ти хто?

— Кривава Грозова Хмара.

— Ні, це не годиться. Треба коротше і щоб можна було зробити твій тотем.

— Який тут найхитріший звір?

— Здається… росомаха.

— Та ні! Хіба вона хитріша за лисицю?

— В книгах сказано, що хитріша.

— Їй під силу здолати бобра?

— Гадаю, що так.

— Значить, я Росомаха!

— Протестую! Не хочу дружити з тим, хто збирається мене побити. Та й жодне ім’я не пасує тобі краще, ніж Дятел. Дятел вмить хороше дерево зіпсує чи кору подірявить.

— А все ж краще, ніж бобрувати, — відповів Сем.

Слово «бобрувати» мало в Сенгері свою історію. Сокира та ліс посідали в житті сенгерців перше місце. Вміння володіти сокирою цінувалось, як особливе мистецтво. Перші поселенці робили все домашнє начиння з дерева, і єдиним інструментом у них була сокира. Говорили навіть, що вони «трохи підгострюють сокиру й голяться нею в неділю».

Коли син починав самостійне життя, то батько дарував йому добру сокиру. Всі майстерно володіли сокирою. Існували непорушні правила, як треба рубати дерево і як його валити в потрібному напрямку, докладаючи при цьому якомога менше фізичної сили. І жителі Сенгера знали ці правила мало не з пелюшок. Кажуть, що бобер навмання підточує дерево з усіх боків, поки воно впаде. В Сенгері, якщо лісоруб хоч трохи відхилиться від правил, його працю називають «бобруванням». І тоді як вислів «працювати, мов бобер», означав найбільшу похвалу, «бобрування» дерева вважалося останньою ганьбою.

Семову насмішку по-справжньому міг оцінити лише житель Сенгера.

XI. Ян і знахарка

Щойно випала слушна нагода, Ян зібрався йти до бабусі Невіль.

— А це вже без мене, — запротестував Сем, коли дізнався про його намір. — Вона на тебе й не подивиться, якщо з тобою буду я. Адже ти виглядаєш цілковито здоровим!

І на своє превелике задоволення Ян пішов сам. Хай як він любив Сема, але той часто-густо діставав його своєю балакучістю. А ще гіршим було те, що Сем завжди перебивав розмову в найцікавішому місці.

Ян прихопив із собою записничка та олівці. По дорозі хлопчик нарвав оберемок різних квітів і трав. Цього разу бабуся зустріла Яна зовсім інакше.

— Заходь, заходь, любий! Як здоров’ячко? Як там тато й мама? Сідай, сідай. Як поживає харцизяка Сем Рафтен?

— Сем уже здоровий, — відповів Ян і вкрився густою фарбою сорому.

— Та куди він дінеться! Я знала, що поставлю його на ноги, і він це знав, і мати його теж знала, коли посилала до мене. Вона щось переказувала?

— Ні, бабусю, не переказувала.

— Невдячна! Я врятувала їм хлопця, а вона хоча б дякую сказала, паскуда! Що це в тебе, квіти? Люди дерева винищують, а квіточки щовесни розпускаються. Мої манюні-гарнюні!

Ян розклав перед нею букет. Бабуся вибрала кліщинець, або арум, і стала розповідати:

— Оце арізема, або індіанська ріпа. Діти її називають коричневим драконом. Не здумай спробувати її на смак — язика обпечеш! Індіанці виварюють з неї отруту, а тоді їдять. Звісно, це краще, ніж помирати з голоду.

Потім вона розповіла про жовтокорінь канадський, який в народі ще називають золотою печаткою. Саме цією травичкою бабуся Невіль минулого разу лікувала коліно Сема.

— У цьому році дуже запізнився адамів корінь! Його називають ще майським яблуком, або царським коренем. Індіанці їдять його від шлунку, а я сама не раз бачила, як він виліковував коней від болячок за вухами… А ось синій когош — я називаю його спазмовим коренем. П’єш його замість чаю — і спазм як рукою знімає. Бачиш, як листочки скорчились? Так людину мучить при спазмах. До всього треба лише придивлятися — на цій землі є відповіді на всі питання… А глянь на оцю рослинку, — це венерин черевичок. Для індіанців вона — всього лиш мокасинова рослина, але вони геть не тямлять у травах… Цей корінь — істеричний — чудове заспокійливе. Придивись до нього пильніше: ось обличчя жінки в істериці з розпатланим волоссям і відвислою щелепою! Пригадую, як дочка Ларрі, коли ще була малою, не хотіла працювати і впала в істерику, дурепа. Вони покликали мене, а я принесла істеричний корінь. Я дала їй гарячого відвару і, хай мені язик відсохне, як брешу, — істерика вщухла від першої ложки… Та не можна корінь викопати, коли заманеться. Треба копати до цвітіння, бо сила не може бути одразу в двох місцях. Вона або у квітці, або в корені. Якщо вже з’явилась квітка, то корінь — вже зотліла солома. А це що? Еге — тхоряча капуста. Значить, ти йшов берегом — тільки там вона й росте.

— Точно! — зчудувавсь Ян. — Тільки зачекайте хвильку, я намалюю всі ці рослини й запишу їх назви та все, що ви про них розказуєте.

— Якби я розповіла все, що знаю, то в тебе вийшла б товстенна книга, — з гордістю відповіла старенька й запалила люльку.

— А це — індіанський тютюн. Ти, мабуть, зірвав його біля річки. Щось завчасно він з’явився. Як вип’єш його — блюватимеш. Глянь, глянь, як він скарлючився! Зверни увагу на пропасний кущ. Його пагони дають чудову настоянку від пропасниці, і взагалі коли людину лихоманить. Ти не помічав, як цей кущик труситься від найлегшого вітерцю?..

— Оце липка трава, — вела далі знахарка, показуючи Яну стебельце підмаренника. — Як ти вважаєш, від чого він допомагає?

— Не знаю. А від чого?

— А ти пильніше придивись. Тут навіть ясніше написано, ніж у книзі, бо тут я все можу прочитати, а в книзі не розберу і слова. То на що це схоже? — перепитала вона, простягаючи Яну дволопатеву насіннєву коробочку.

— Ніби на мозок і спинний хребет.

— Е, мій любий, я маю гостріший зір. Бачиш дві бруньки, схожі на нирки? Ось їх і виліковує липка трава. Я скажу тобі, як саме: її треба настояти на холодній воді, а от гаряча нашкодить, як найстрашніша отрута…

…А це сідач, конопельник, або костоправ. Від нього піт градом ллється. Раз я вилікувала ним чоловіка, якого слабість, мов тріску, висушила. Хоч як морочилися з ним лікарі, а зарадити нічим не могли. Тоді я дала його матері пучечок листя цього самого конопельника, вона заварила чай, і з хворого полився піт. Звісно, лікарі подумали, що це їхніх рук справа.

— А це золототисячник — од виразок у роті… Зимолюбка зонтична помагає від пропасниці та ревматизму. Поглянь, на білій квітці червоні цяточки, як у людей з пропасницею… А м’ята рятує від отруєння спазмовим коренем — вони й ростуть завжди поруч.

…Глянь-но, це червиве насіння від глистюків — навіть на листі видно черв’ячків… А це плевритовий корінь… А ось подивись сюди!.. Це дуже цілюща травичка, — вона лікує від усього. Якщо не знаєш, чим лікувати, бери цю траву — ніколи не помилишся. Її показав мені один індіанець… Він таки трохи тямив у травах…

Ян наспіх занотовував назви рослин, але геть не встигав робити малюнки.

— А ти, прив’яжи папірці з назвами до трав і зберігай їх — так робив доктор Кармартін, коли навчався в мене. Ось так, — похвалила вона, коли Ян почав прикріплювати до кожного стебла ярличок з назвою рослини.

— Ото віник! — здивувався Ян, побачивши в кутку символ порядку й чистоти.

— Еге. Буковий. Це Ларрі зробив.

— А хто такий Ларрі?

— Мій хлопчик (Ларрі було вже під шістдесят). Ларрі робить віники з синього бука.

— Як? — запитав Ян, взявши віник у руки й з цікавістю розглядаючи його.

— Ножем. Ларрі дуже любить гемблювати,[7] тож бере оцупки синього бука, стругає їх поздовж, але стружок до кінця не знімає, і вони закручуються собі.

— Як на молитовних паличках, якими розпалюють багаття?

— Еге, тільки стружки довші, а синій бук, як тобі відомо, дуже міцний. Коли оцупок стане тоненьким, він вивертає стружки і зв’язує їх смужкою шкіряного дерева. Потім прироблює держак, підрівнює сокирою. Коли вона висохне, готовий найкращий віник. Ларрі робив такі віники, поки не вліз у шлюб із паскудою Кітті Коннар. Я сама була не своя, коли він її обрав! Знає тільки покупний крам — більш нічого! Та в її бік жоден парубок не дивився, поки вона не запала на мого Ларрі. Щиро кажу, — нахабно на нього запала! — вже верещала стара. Видно було, що ця історія й досі не давала їй спокою.

В цю хвилину прочинилися двері й зайшла Бідді. Вона була дочкою тієї самої «паскуди» Кітті, тож стара урвала розмову.

— Яне, я така рада тебе бачити! — привітала дівчина Яна.

Бабуся Невіль тимчасом хильнула з пляшки чимало рідини, яка за кольором та запахом дуже скидалась на той самий бальзам для легенів.

— Щось ти раненько сьогодні, Бідді, — зауважила бабуся.

— Я йшла коротшим шляхом.

— Слухай, онучко, а давай Яна пригостимо обідом. Щоправда, ми не запекли качки, та голодним його не залишимо. Щодня Бідді готує мені обід, та інколи я й сама собі зварю якоїсь юшки. Поки Бідді накриє на стіл, я тебе чимсь пригощу. І вона відгорнула заяложені простирадла, під якими лежали останніх п’ять червонобоких яблук.

— А вам не страшно спати самій, бабусю?

— А кого я тут маю боятись? Раз до мене влізли злодії, та й у тих скоро зникло бажання сюди ходити. Якось вночі лізуть, а я й питаю: «Що тут забули?» — «Гроші давай», — відповідають вони. Бачиш, почули вони від когось, що я збула корову за двадцять п’ять доларів. «Заждіть, встану, допоможу вам, — сказала я, — бо відколи зібрала яблука, то не бачила жодного цента». «Дай нам двадцять п’ять доларів, а не даси — кінець тобі». — «Що ж, до смерті я вже давно готова, а з грошей не маю вам дати і двадцяти п’яти центів», — відповіла я. Тоді один злодій — коротун, а широченний, ледь у дверях поміщається, — питає: «Хіба ти не продала корову?» — «Он стоїть у хліві, — відповіла я. — Тільки не перелякай диви, бо пропаде молоко — що мені з нею робити тоді?». І тут вони нарешті допетрали, що пошилися в дурні, аж розреготались. А той коротун сказав: «Що ж, стара, живи, тільки про нас нічичирк». Другий злодій похмуро мовчав. «Німа, як риба, — заприсягнулась я, — друзі навіки». Вони в двері, а я їм гукаю: «Заждіть! Хіба можна, щоб друзі пішли від мене й не попоїли? Одверніться, я накину спідницю». Встала, одяглася й кажу: «Дам вам скуштувати найкращий бальзам для легенів». Коротун так закашлявся, наче в нього коклюш. А другий знущався з нього. Я помітила, що той шульга або ж прикидається, та до пляшки він потягнувся правою рукою, і на ній виявилось тільки три пальці. В обох були величезні, чорні й страшні бороди, — я ці бороди скрізь упізнаю! Голова низенького була обмотана якоюсь ганчіркою. Він сказав, що в нього болять зуби. Та хіба зуби болять під чуприною? Коли вони зібралися йти, низенький поклав мені в руку долар і сказав: «Це все, що маємо». — «Спасибі, люди добрі, — відповіла я. — Це перші гроші, які я бачу, відколи зібрала яблука. Коли вам щось потрібно буде, не забувайте про мене».

— Бабусю, а якими фарбами користуються індіанці? — запитав Ян, повертаючись до найцікавішої для нього теми.

— Вони йдуть до крамниці й купують їх у пакетиках, як і ми.

— А раніше з яких лісових рослин вони добували фарби? Чим вони фарбували в жовте голки дикобраза? Я говорю про ті часи, коли ще не було магазинних фарб.

— Є одна жовта квіточка, що росте в полі й попід парканами — золотий дощик. Індіанці виварюють цю квіточку, а потім кладуть в окріп голки дикобраза. Поглянь, ось шерсть, пофарбована таким способом.

— А червоний? — запитав Ян, ледь встигаючи записувати.

— Червоний в них був поганенький. Його вони добували з ягідного соку. Та якось мені довелось бачити, як стара скво виварювала голки дикобраза спочатку в жовтій, а потім у червоній фарбі й утворився вельми приємний колір.

— Бабусю, які ягоди дають кращий червоний колір?

— Найкращими вважаються «ягоди скво».

— Які вони?

— Ходімо, покажу тобі листочки, — вони вийшли з хати, та скільки не шукали, не знайшли потрібного. — Ще дуже рано, — сказала бабуся. — Зате в серпні цих ягід не вибереш. Лаконос іще не зацвів. На ньому ростуть темно-червоні, аж наче чорні ягоди.

— А з чого роблять блакитну фарбу?

— В індіанців я такої не стрічала. Блакитної фарби я сама ніколи не бачила і не робила. Можна настояти пагони бузини, але такого кольору не буде, — і вона показала на стрічку в косах Бідді. — В коричневе фарбує кора волоського горіха, в чорне — кора білого дуба. Можна одержати майже блакитний колір, якщо вмочати в дві фарби: в жовту, а потім у чорну. В чорне фарбує також кора американської горішини, гікорі; в оранжеве — спідні шари березової кори; у жовте — коріння розквітлого ясеня; в ясно-червоне — корінці дерену. Але в лісі немає справжньої блакитної фарби. Синю фарбу дає індиго, але вона такою не буде (стара показала на яскравий кобальт). Та раз природа такого кольору не дала, то нічого нам його вигадувати…

XII. Обід у знахарки

Бідді тим часом накривала на стіл, гупаючи по дерев’яній підлозі босими п’ятами.

— А де ваша скатерка, бабуню?

— Ви тільки гляньте на неї! Яка скатерка, онучко? Та в нас її зроду не було. Добре, коли на стіл є що поставити, а їй, бач, скатерті подавай! — відповіла бабуся.

— Тобі чаю чи кави, Яне? — запитала Бідді.

— Чаю, — стиха промовив Ян.

— Як добре, що ти вибрав чай, — сплеснула в долоні бабуся, — бо в нас кавою не пахло від Різдва, а трави для чаю я збираю в лісі. Хоча стривай, для тебе в мене є дещо й таке, чого не знайдеш у лісі, — стара пошкутильгала до полиці. Звідти вона зняла пошарпану коробку від сигар і серед сірників, тютюну, пір’я, цвяшків, шпильок та голок з нитками, здобрених позаторішнім пилом, віддерла шість грудочок сірого од пилу цукру.

— Ось, я притримувала його для якогось гарного гостя. Пий на здоров’ячко! — і вона кинула три грудочки Яну в чай. — Решту залишимо на другу кружку. Хочеш вершків?

Вона присунула до Яна замусолену чашку для гоління, наповнену чудовими вершками.

— Бідді, дай Яну хліба! — Бідді розрізала буханець і поклала кілька скибочок на тарілку Яна.

— Здається, масло трохи згіркло, — заявила господиня, помітивши, що Ян його не бере.

— Почекай! — вона знову потупцяла до полиці і зняла скляного слоїка з пощербленими краями та погнутою бляшаною покришкою. В банці, очевидно, було варення. Стара підняла покришку й вигукнула:

— Ой, лишенько! — вона виловила пальцями дохлу мишу й викинула її за двері, спокійнісінько додавши: — А я ламала голову: де це поділася клята миша? Вже тижнів зо два її не бачила, і вирішила, що її з’їв Том. Нагрішила на бідну тварину.

— Тепер їж, Янику, доїдай усе на здоров’ячко. У мене ще є багато варення, — сказала бабуся, хоч цілком ясно було, що вона поставила на стіл усі свої припаси.

Бідолашний Ян розгубився. Він розумів, що добра бабуся в пориві гостинності віддавала йому свою тижневу пайку, але він також відчував, що може образити бабусю, коли відмовиться від її частування.

З поданого на стіл, їстівним виявився тільки хліб, і Ян наліг на нього. Хлопчик відкусив трохи, але хліб виявився також непридатним до вживання.

— А скуштуй-но ще цього, — припрошувала бабуся і наклала чудової вареної картоплі. Та, на превеликий жаль, Ян бачив, як стара несла цю картоплю в пелені заяложеного фартуха, і йому навіть дивитись не хотілось на свою тарілку.

Ян нічого не їв, і це дуже засмучувало гостинну хазяйку.

— Може, з’їси яєчко? — запропонувала Бідді.

— О, залюбки — вигукнув Ян, щиро зрадівши нагоді щось свіже кинути до рота.

Бідді повернулася з трьома яйцями.

— Варене чи смажене?

— Варене, — відказав Ян, розсудивши, що так буде надійніше.

Бідді очима пошукала якоїсь посудини.

— А ось кипить, — показала бабуся на величезний казан, у якому виварювалась купа брудної білизни. Бідді опустила туди яйця.

Ян тремтів у душі, щоб вони не полущились. Два яйця дали тріщини й вилились, але він взяв собі третє — ось і все, що він скуштував.

Ян зібрав свої рослини з ярликами і, попрощавшись, пішов додому.

— До побачення, любий! Приходь іще, та принось рослинки — розповім про кожну з них! — гукнула навздогін бабуся.

Ян повернувся до Рафтенів. На столі для нього дбайливо залишили обід.

— Сідай поїж, — ласкаво припросила місіс Рафтен з материнською турботою. — Я підсмажу тобі м’яса. За п’ять хвилин буде готове.

— Дякую, та я вже обідав з бабусею Невіль.

— Мабуть, вона одним пальцем колотила тобі чай, а другим намащувала варення на хліб? — грубо запитав Рафтен.

Ян почервонів. Очевидно, всі мали уяву про гостинність старої знахарки, та він із запалом заперечив:

— Вона була до мене дуже щедрою, пригощала, чим Бог послав!

— А все ж таки ти б краще поїв, — сполошилась місіс Рафтен.

Як спокусливо пахнув кусень підсмаженого соковитого м’яса! Як же Янові хотілось його скуштувати! Але з поваги до старої бабусі Ян уперше в житті сказав неправду:

— Ні, дякую, але я не голодний. Бабуся Невіль чудово мене нагодувала.

І з голосним бурчанням в животі він узявся до вечірньої роботи.

XIII. Шпигун

— Цікаво, де Калеб знайшов березову кору? — спитав Ян. — Ми могли б зробити з неї посуд.

— Скоріше за все, у лісі Бернса, бо в нашому лісі берези немає. Доведеться і нам туди йти.

— Ти попросиш кори у Бернса?

— Та кому потрібна стара береза? Підемо й надеремо, коли його не буде поблизу! — Ян вагався. Сем взявся за сокиру.

— Здійснимо воєнну вилазку у ворожий табір. Бернс належить до татових ворогів.

Ян погодився, хоча дуже сумнівався щодо чесності їхнього вчинку.

У Бернсовому лісі вони досить швидко натрапили на велику березову колоду. Хлопці одразу ж взялися здирати з неї кору, як раптом побачили високого чоловіка з хлопчиком. Вони, напевне, прийшли на стук сокири.

Сем ледве чутно прошепотів:

— Це старий Бернс — ушиваймось!

Хлопці схопили сокиру і давай тікати! Вони вдало перескочили через огорожу, а Бернс у спину їм посилав лайки та погрози. Йому не шкода було деревини, бо ліс тут не надто цінувався, та Рафтен побив горшки з багатьма сусідами, а в Бернса з’явилась нагода роздути з мухи слона.

Його синок, з виду трохи молодший за Яна та Сема, вискочив на огорожу й почав образливо вигукувати:

— Агов ти, іржавий! Начувайся, рудий злодюго — тато тебе спіймає й навішає тобі стусанів!..

— Воїни відступили і зберегли свої скальпи, — підсумував Сем результат походу і поклав сокиру на місце.

— Тільки честь зганьбили, — додав Ян. — А хто цей пацан?

— Гай Бернс. Підлий малий. Та ще й брехун страшенний. Якось йому вручили приз — щітку — та звання головного нехлюя у школі. Причому за нього проголосували всі одностайно.

Наступного дня друзі вчинили новий наскок на березову колоду. Та не встигли вони розпочати свою справу, як раптом почули десь поблизу страшенну лайку. Дитина намагалась імітувати голос дорослого чоловіка:

— Ану забирайтеся звідсіль геть, окаянні!..

— Може, візьмемо в полон цього поганця? — запропонував Сем.

— І підсмажимо на повільному вогні після страшних тортур, — відповів Ян.

Вони пішли на голос, але поява Бернса змусила хлопців знову тікати.

Ото ганьба!

Хлопці ще не раз намагались прокрастися в ліс Бернса, та як на біду Бернс весь час працював поблизу, і Гай як тут уродився. Спершу малий шибеник тримався на відстані, але скоро дав зрозуміти, що знає все про тіпі — мабуть, встиг побувати на бівуаку. Друзі не раз помічали, як Гай з цікавістю спостерігав за їх тренуваннями у стрільбі з лука. Та щойно вони його викривали, Гай відбігав на безпечну відстань і звідти вже сипав градом кепкувань.

Якось друзі прийшли на бівуак раніше звичайного. І раптом у кущах біля тіпі Ян помітив голу п’ятку.

— А це що таке? — він нагнувся й намацав ногу, власником якої виявився Гай Бернс.

Гай підскочив і з вереском чкурнув щодуху, рятуючи життя, бо індіанці гналися за ним, погрожуючи кривавою розплатою. Ян чудово бігав, тож без проблем нагнав коротуна Гая. Хлопчика зловили і потягли назад на бівуак, а він пручався і верещав, мов різаний:

— Пусти мене, Семе Рафтен, пусти!

— Перш за все треба зв’язати полоненого, — мовив Сем і витяг мотузку.

— Ця не годиться! — сказав Ян. — Принеси шкіряного дерева.

Смужки міцної кори не довелося довго шукати. Не звертаючи уваги на лемент бранця, індіанці холоднокровно прив’язали Гая до молодого зеленого стовбура, який, за словами Яна, довше горить.

Після цього воїни посідали перед вогнищем, підібгавши по-індіанському ноги. Старший запалив люльку миру, й обидва почали вирішувати долю нещасного полоненого.

— Брате! — сказав Ян, зробивши рукою величний жест. — Як приємно чути скиглення цього нікчемного блідолицього! (Насправді скиглення робилося дедалі нестерпнішим.)

— О, так! — відповів Дятел, скорчивши гримасу блаженства.

— Відпустіть мене! Мій тато з вас три шкури здере за це! — верещав полонений.

— Спершу ми його скальпуємо, а потім спалимо! — заявив Маленький Бобер і на мигах показав, що вони робитимуть із бранцем. Він плюнув на камінь і заходився гострити свій складаний ніж. Лезо скреготіло: «дзи-дзи-дзи», і від цього неприємного різкого звуку в Гая пробігали мурашки по спині.

— Брате Дятле! Дух нашого племені жадає крові цієї жертви!

— Ти хочеш сказати «Великий Вождь Дятел», — тихо виправив його Сем. — Якщо ти не називатимеш мене вождем, я теж тебе не буду так називати.

Великий Дятел і Маленький Бобер зайшли в тіпі, наново розмалювали один одному обличчя, поправили головні убори й повернулися назад, аби розпочати страту.

Дятел знову заходився гострити ніж, чому не було ніякої потреби, але йому подобався звук «дзи-дзи-дзи».

Маленький Бобер приніс оберемок сухого гілляччя і поклав його перед полоненим, але Гаю не зв’язали ноги, і він одним ударом все розкидав. Вожді відскочили.

— То ось ти як! — вигукнув розлючений Дятел. — Зв’яжи йому ноги, о Брате Великий Вождь Маленький Бобер!

Кілька нових смужок шкіряного дерева, і ноги жертви були міцно прив’язані до стовбура.

Тоді Вождь Дятел виступив з ножем наперед і сказав:

— Великий Брате-Вождь-Червоноголовий-Дятел-що-си-дить-на-пні-й-вимахує-хвостом. Не скальпуй його! Здери шкіру з його тупої головешки, і ми розділимо її навпіл!

— Правильно! — погодився Сем. — Ти чудово придумав, Брате-Старий-Індіанський-Вождь-Великий-Малень-кий-Бобер-що-підточує-дерева!

Дятел витяг з попелу вуглинку і з похмурим виглядом провів на лляному волоссі полоненого «лінію справедливого поділу». Маленький Бобер заявив, що він має право на одне вухо та половину маківки — головної частини скальпа. Тоді Дятел тицьнув пальцем у чубчик на тімені бранця і сказав, що це друга маківка і молодшому Вождеві теж пощастило. Індіанці досить довго обговорювали, як розділити трофей, і нарешті дійшли обопільної згоди. Досі бранець тримався доволі хоробро. Він не переставав погрожувати, що розповість таткові, вчителю, усьому світові і, нарешті, самому містеру Рафтену. Останнє магічним чином подіяло на Дятла, і той трохи занепокоєно звернувся до Маленького Бобра:

— Брате Вождь! Ти розумієш натяки буйного блідолицього? Про що він каже?

— Мабуть, він співає передсмертну пісню мовою свого племені, — була відповідь.

Гай був не з полохливих і мужньо тримався, поки був певен, що все гра. Та коли він відчув, що страшна лінія, проведена вуглинкою, остаточно поділила його череп між двома дикими розмальованими істотами, і коли після тривалого «дзи-дзи-дзи» ножем по каменю Дятел наблизився та схопив його за чуприну, в Гая тенькнуло серце і він зарепетував:

— Ой, не чіпайте мене! Ой, татуню! Ой, мамуню! Відпустіть, будь ласочка, я більше не буду! — ворог капітулював.

— Почекай, Великий Брате Вождь! — сказав Маленький Бобер. — В індіанців є звичай, за яким звільняють і навіть приймають до свого племені сильних духом полонених.

— Якщо вимірювати його силу духу за силою вересків, то її вистачило б на шістьох.

— То давай звільнимо його, нехай біжить до своїх.

— Краще лишити його тут на ніч, аби до ранку він сам зміг утекти, — сказав старший Вождь.

Бранець помітив, що його ситуація виправляється, тож одразу пообіцяв принести Вождям скільки завгодно березової кори, а також зробити все, що вони накажуть, — тільки б його відпустили. Гай навіть обіцяв, якщо його залишать в живих, украсти для своїх мучителів найкращі яблука з батьківського саду.

Маленький Бобер став перерізати пута.

Дятел взяв свій лук та стріли й вигукнув:

— Я б залюбки підстрелив би його на бігу!..

А коли впала остання смужка шкіряного дерева, Гай мовчки чкурнув до своєї межі. Опинившись по той бік огорожі, він вибухнув цілою зливою погроз та лайки, про які соромно навіть згадувати.

Після таких переживань інший хлопчина і носа не по-тикнув би до ворожого табору, та Гай добре знав Сема, тож незабаром зметикував, що даремно тоді перелякався. Хлопчача цікавість взяла верх, і Гай частенько підкрадався до тіпі.

І от, нарешті, одного дня підійшовши до бівуаку, індіанські Вожді застукали там Гая. Вони спіймали його і притягли назад. Гай був похмурий, але вже не репетував, як уперше. Вожді вирішували, спалити його на вогні, піддати страшним тортурам чи просто втопити, — проте з його вуст не злетів жоден звук. Тоді вони вчинили допит полоненому. Той мовчав. Що він робив у таборі? Для чого прийшов? Гай тільки зиркав на них з-під лоба.

— Зав’яжімо йому очі й пустимо по спині гаяскутус, — запропонував Ян замогильним голосом.

— Ловко придумав! — зрадів Сем, хоч не більше за полоненого знав, що таке «гаяскутус».

Потім додав:

— Це дуже милосердно. Принаймні, наш бранець не страждатиме…

Невідоме завжди лякає. У Гая серце впало в п’яти, куточки губ затремтіли, і він уже приготувавсь був розплакатись, коли Ян раптом запитав:

— Чому ж ти не хочеш сказати, що ти тут робив?

І тут бранець зайшовся плачем:

— Я теж хочу гратися в індіанців!

Хлопці ледь стрималися, щоб не пирснути зо сміху.

Маленький Бобер звівся на ноги й вигукнув:

— Великі Вожді сенгерського народу! Коли ми катували цього полоненого й збиралися спалити його живцем на вогні, він справив на нас неабияке враження, бо досі жоден з наших полонених не виявляв такого доблесного геройства. Пропоную прийняти його в наше плем’я!

Тоді підвівся Дятел і сказав:

— О другий за мудрістю Вождь нашого племені! Слова твої справедливі, але ж ти знаєш, що жоден воїн не може приєднатися до нас, якщо він не поборе якого-небудь воїна з нашого племені. Бранцю! Чи можеш ти це зробити?

— Ні…

— А чи можеш випередити когось із нас або влучніше стрельнути, або… або… зробити нам подарунок? Ну що ти взагалі вмієш робити?

— Я вмію красти кавуни… Я бачу краще за всіх у школі… Я можу тихенько підкрадатись. Я безліч разів підглядав за вами з кущів. Бачив, як ви будували греблю і плавав у вашому потічку раніше за вас самих. Я курив люльку у вашому тіпі, коли вас там не було. Я чув, коли ви домовлялись, щоб красти у нас березову кору…

— Не бачу в цьому геройства і сили духу. Може, ти маєш подарунки для Старшого Вождя племені?

— Я роздобуду вам скільки завгодно березової кори. Тієї, що ви зрізали, уже немає — ми з татом спалили її, але я принесу вам ще більше і… може, вкраду для вас курча…

— Бачу, в нього чесні наміри. Приймаємо його! — оголосив Ян.

— Згоден! — відповів Вождь Дятел. — Хай увійде в нашу сім’ю. Тільки я не відмовляюсь од свого права на ліву половину скальпа аж до вуха.

Гаю хотілось думати, що це жарт, але в Сема був такий серйозний вигляд обличчя, він із такою жадобою в очах уп’явся в «ліву половину скальпу», що в бідолахи знову серце в п’яти упало.

— О Великий Маленький Бобре! Тобі, звичайно, відомо, через що новенький має пройти, аби вступити до індіанського племені?

— У кожного племені свої вимоги. Але й донині в пошані Сонячний танець і Випробування вогнем.

— А яке випробування пройшов ти? — поцікавився Великий Дятел.

— Обидва, — відповів Ян і посміхнувся, пригадуючи свої обпечені на сонці руки та плечі.

— Невже? — засумнівався Великий Дятел.

— Я мужньо витримав ці випробування, тож усі одноголосно визнали мене найкращим у племені. — Маленький Бобер промовчав, що він був єдиним представником того племені. — Мені одностайно присвоїли ім’я Вогненний Схід Сонця.

— Я теж хочу бути Вогненним Сходом, — пропищав Гай.

— Ти? Ще треба подивитись, на що ти здатний, Жовтий Оселедець! Яке випробування ти обираєш?

Гай побажав Сонячний танок, себто засмагнути по пояс. Він і так мав непогану засмагу, тому, хоч він і витанцьовував навколо тіпі в самому лише спідньому, шкіра його не потемнішала.

Надвечір Вожді зібрались на Раду. Старший Вождь оглянув молодого воїна, скрушно похитав головою і промовив:

— Надто зелений, щоб засмагнути. Назвімо його Молодою Гілкою.

Марно Гай протестував. Він мусив залишатися Гілкою, аж поки не заслужить більш почесного імені. Хлопчаки посідали колом, викурили люльку миру, й після цього Гілку було урочисто проголошено Третім Воєнним Вождем сенгерського племені.

Гілка був найбільш сумирним членом індіанського племені, але йому страшенно подобалось вдавати кровожерного дикуна. Він дуже любив тату і за допомогою фарб перетворював свою круглу усміхнену пичку на обличчя розлюченого дикуна. Очі в Гілки були не зловісні та чорні, як у «кровожерних червоношкірих», а ясно-блакитні. Він міг прикрити і пасмами кінського волосся свою скуйовджену чуприну, міг зафарбувати всіяну ластовинням шкіру, але не існувало ніяких засобів, щоб замінити білі вії та світлі банькуваті оченята. Проте Гілка ні з ким не ділився своїм горем, бо знав, що коли інші хоч запідозрять про це його почуття, то одразу ж назвуть його «Пупсом» або «Пташам», або дадуть якесь інше, ще ганебніше і зовсім неіндіанське, ім’я.

XIV. Сварка

— А я сьогодні вранці бачив тут вільшанку.

— Це щось нове, — недовірливо промовив Ян.

— Вона в нас найкрасивіша пташка!

— А колібрі?

— Теж мені сказонув! Колібрі просто маленька і аж ніяк не красива.

— Тепер зрозуміло, як ти тямиш у пташках, — сказав Ян, — бо ці крилаті перлини є одночасно найменшими і найкрасивішими представниками з-поміж усіх пернатих! — цю фразу Ян десь вичитав і дослівно запам’ятав.

— Ну! — вигукнув Сем. — Говориш, наче книжку читаєш! Кажу тобі, що бачив сотні колібрі в нашому саду, але жодна з них не зрівняється з тією пташкою. Червона, мов кров, сяє, наче вогонь, а крильця у неї чорні. Бабуся Невіль розповідала, що індіанці називають її «птахом війни», бо де вона пролетить, там буде війна.

— А, то це ж кардинал! — перебив Ян. — Де ти його бачив?

— Він перелітав з гілки на гілку, а потім сів на наш тіпі.

— Сподіваюсь, ми не воюватимемо. Ото б упіймати кардинала на чучело!

— Я вистрілив із лука, та ні стріли, ні пташки більше не бачив. А то ж була моя найкраща стріла. Вірна смерть.

— Віддаси мені стрілу, якщо я знайду її? — раптом поцікавився Гай.

— З якого дива? І що мені з того?

— А подаруєш смолу для жування?

— Ні.

— То хоч позичиш?

— Гаразд.

— Тримай свою стрілу, — сказав Гай, витягаючи її з розщілини в дереві. — Я бачив, як вона там застрягла.

Ще на зорю не займалося, індіанці в бойовому розфарбуванні вирушили на розвідку. Вони озброїлись луками і стрілами і обережно просувалися вперед, уважно вивчаючи на землі кожен слід та прислухаючись, чи не причаївся десь поблизу ворог.

Воїни безшумно пересувались у мокасинах. Їхні засмаглі тіла мелькали між величезними стовбурами столітніх дерев, а гострі очі впивались у кожен листочок. Принаймні так Ян записав у своєму нотатнику.

І хоч воїни ступали майже нечутно, проте все ж таки сполохали молодого яструба, що спурхнув з верхівки смереки.

Три стріли негайно полетіли в птаха, та марно.

Ян кинув погляд на дерево, з якого злетіла пташка, і вигукнув:

— А я гадаю, то просто відьмина мітла, — сказав Гай.

— Що ти! — заперечив Ян. — Хіба не звідти вилетів яструб?

Ян найкраще з-поміж усіх трьох лазив по деревах. Він скинув головний убір, куртку та штани, поклав на землю зброю і подерся на смереку, не звертаючи уваги на живицю, що виступала прозорими краплями зі щілин кори.

Не встиг Ян зникнути серед нижніх гілок, як Гай запропонував пожартувати над Маленьким Бобром.

Сем погодився. Вони набили травою Янову куртку й штани, натягли головний убір Вождя на чучело, стрілою пришпилили його до землі, а самі дали драла.

Тим часом Ян досяг верхівки дерева й переконався, що то й справді було не гніздо, а звичайнісінький наріст, відомий під назвою «відьмина мітла». Він гукнув своїх товаришів, але не дочекався відповіді і спустився вниз. Спершу незграбне опудало навіть потішило Яна, та раптом він побачив, що куртка його порвана, а стріла поламана. Він знов і знов кликав хлопців, та ті як у воду канули. Ян повернувся до тіпі — хлопців і тут не було. Ян посидів трохи біля вогню, потім попрямував до греблі. Хлопчик не помітив, як до тіпі прокрались Гай і Сем. Сем перегортав його записну книжку, а потім почав голосно читати:

— Мухоловка безстрашна. Ти…

В ту ж мить Ян вихопив у нього книжечку з рук.

— Б’юсь об заклад, там рима: безстрашна — пташка, — сказав Сем.

Обличчя Яна спалахнуло від гніву та сорому. Йому подобалось складати вірші, але він приховував свій талант. Бій мухоловки з яструбом під час їхньої довгої вечірньої прогулянки справив на Яна глибоке враження. Хлопчикові не раз доводилось спостерігати за наскоками цієї безстрашної маленької пташки на яструбів та круків, тож він вирішив оспівати її героїзм у віршах. Гай підспівував Сему. Він хихикнув кілька разів, а потім промовив байдужим голосом, неначе повідомляв зовсім дріб’язкову новину:

— Кажуть, сьогодні в лісі убили безстрашного чубатого індіанця.

Яну було не до жартів. Він здогадався, що всю сьогоднішню катавасію затіяв Гай. Обернувшись до нього, Ян сердито крикнув:

— Замовкни, гаденя!

— Я з тобою не розмовляю, — хихикнув Гай і пішов за Семом у тіпі. Звідти долинав їхній голосний регіт. Ян підійшов до греблі й почав замащувати глеєм тріщини та дірочки. В тіпі знов пролунав регіт. Незабаром звідти вийшов Гай, став у театральну позу й почав декламувати, звертаючись до дерева над головою Яна:

— Мухоловка тиранна — безстрашна і смілива маленька пташка.

Грудка рідкої грязюки полетіла у Гая, забризкавши хлопця з голови до ніг. Гай з поросячим виском сховався у тіпі.

— Тебе зустрічають квітами! — почувся голос Сема. — Вийди з уклоном. Ти їх чесно заслужив. Коли викликатимуть автора, подай сигнал.

І хлопці в тіпі зареготали ще голосніше.

Ян втратив над собою контроль. Він схопив палицю і кинувся в тіпі, але Сем підняв покриття з протилежного боку і вислизнув надвір. Гай спробував зробити те саме, проте Яну вдалося схопити його.

— Я ж нічого не зробив! — пручаючись, запищав Гай.

У відповідь посипались гучні удари палицею.

— Пусти мене, дурню! Я ж нічого тобі не зробив! Відпусти мене! Семе! Се-е-ме! Се-е-е-еме! — верещав Гай, а палиця тим часом ходила по його спині.

— Не заважай мені! — відповів Сем знадвору. — Я пишу вірші. Це дуже серйозна робота. А Ян добрий, він тільки трохи тебе провчить.

Гай верещав, обливаючись сльозами.

— Замовкни, а то всиплю ще більше, — сказав Ян і вискочив до Сема, який знову заволодів його записником і тепер щось дряпав у ньому.

Побачивши Яна, Сем звівся на ноги, відкашлявся й почав:

— Мухоловка тиранна…

Ян налетів на Сема і давай його гамселити! Гай підскочив на допомогу Сему і пару разів штурхонув його в бік. Ян був худий, але дуже вправний, до того ж він добре зміцнів за час перебування в Сенгері. Ще в школі він навчився перекидати супротивника через спину. Злість надала сил, то ж Сем лише блиснув п’ятами в повітрі й бухнув у пилюку.

— Дивись, як би тебе не потурили звідси! — відпльовуючись, закричав розлютований Сем. — Я скажу татові, що ти заважаєш мені працювати!

Ніхто з хлопців не звернув уваги, що за двадцять кроків від них стояв Вільям Рафтен. Обличчя фермера відбивало не гнів, а глибокий сум та розчарування. Його син, старший і сильніший за своїх товаришів, був переможений у відкритій боротьбі кволим суперником!

Рафтен мовчки повернувся і пішов геть, а про те, що бачив, не згадував ніколи.

XV. Мир

Того вечора хлопці уникали один одного. Ян майже нічого не їв. Стурбованій місіс Рафтен він сказав, що трохи нездужає. Після вечері всі ще сиділи за столом у якомусь дрімотному стані. Ян переживав ранкові події і був певен, що Сем усе розповість батькові, а Гай підтвердить його слова.

«Кінець веселим дням у Сенгері!» — думав Ян і почувався злочинцем, що чекав на виконання вироку.

З усіх присутніх тільки трирічна Мінні веселилась і голосно торохтіла. Як і всі діти, Мінні дуже любила говорити щось «по-секрету». Мінні гралась на колінах у братика. Сем пригорнув маленьку до щоки, і вони почали про щось перешіптуватись. Потім Мінні сповзла додолу й потупцяла до Яна. Ян поцілував її з особливою ніжністю, бо йому здавалося, що тепер тільки вона його любить. Мінні нагнула Янову голову, обняла рученятами за шию і прошепотіла:

— Не говори нікому! Це секрет.

Після цього вона пошкандибала від нього, таємниче тримаючи пальчик біля рота.

Що це значило? Послав її Сем до нього чи вона просто гралась, як завжди? Хай там як, а Ян відчував, що Мінні внесла струмінь теплого почуття в його ображене серце. Він покликав дівчинку і так само таємниче прошепотів:

— Ні, Мінні, я нікому не скажу.

Яну раптом стало соромно за свою поведінку. Він вважав Сема хорошим товаришем, він любив його і радий уже був помиритись. Та ні! Адже Сем погрожував прогнати його! Після цього він не проситиме пробачення.

За вечір Ян кілька разів стикався з містером Рафтеном, але той нічого йому не сказав. Вночі хлопець майже не спав і підхопився вдосвіта: йому хотілося віч-на-віч поговорити з хазяїном, щоб покінчити з усім одним махом. Та розмова не відбулась. За сніданком Сем поводився невимушено, як завжди, і навіть до Яна не виказував будь-якої ворожості. Губа в нього розпухла, і він пояснював це тим, що «трохи показився з хлопцями».

Після сніданку Рафтен сказав:

— Яне, поїдеш зі мною до школи. «Кінець!» — майнуло в голові хлопця, бо школа була по дорозі на станцію. Та чому Рафтен не сказав прямо: «На станцію»? Зазвичай він чітко висловлюється. І про речі теж не згадав… та в легкому візочку для них не знайшлося б і місця.

Рафтен мовчки правив, а потім спитав:

— Яне, на кого тебе хоче вивчити батько?

— На художника, — відповів Ян, дивуючись, який це має стосунок до його від’їзду.

— А хіба художнику потрібна освіта?

— Що грамотніший, то краще.

— Ну звісно, звісно. Я завжди про це товчу Сему. А багато художники заробляють?

— Деякі багато. Знаменитості іноді наживають мільйони.

— Мільйони? Ти диви! Невже правда?

— Так. Тернер став мільйонером, Тиціан жив у палаці, і Рафаель.

— Гм! Я їх не знаю, але, може, це й правда, може, воно й так. Грамота, вона чудеса творить. Я завжди кажу Сему.

Вони підкотили до школи. Попри те, що були канікули, біля відчинених дверей школи на східцях стояли два сивих бородані, які вклонились Рафтену. То були шкільні опікуни: Старий Мур — останній бідняк, але доброї душі людина — та Чарльз Бойль. Найбільшою пошаною користувався Бойль, але Рафтена завжди обирали в опікуни, бо знали, що він дбатиме про гроші, школу й самих учнів.

Цього дня опікуни зібрались на особливу нараду — поговорити про нове приміщення школи. Рафтен витяг цілу купу паперів, серед яких були й листи з департаменту освіти. Місцева шкільна округа мала зібрати половину суми для будівництва. Решту давав департамент на певних умовах. Однією з основних умов було те, щоб у шкільному приміщенні на кожного учня припадала встановлена кількість кубічних футів повітря. Це було дуже важливо, але як неосвічені опікуни могли додержати цієї норми? Запросити департамент — незручно, а вчитель саме поїхав у відпустку. Рафтен блискуче розв’язав це важке математичне завдання, розшукавши доброго помічника в особі худорлявого хлопчика з блискучими очима.

— Яне, — сказав Рафтен, передаючи хлопцеві двофутову лінійку, — ти можеш визначити, скільки футів повітря припадає в цій кімнаті на кожного учня, коли всі місця зайняті?

— Кубічних футів?

— Зачекай.

І Рафтен з Муром стали розбирати замацані документи.

— Саме так, кубічних футів.

Ян швидко виміряв довжину, ширину та висоту кімнати. Дорослі чоловіки шанобливо і з щирим захватом спостерігали, як впевнено він це робив. Ян полічив усі місця, а потім спитав:

— Вчителя брати до уваги?

Троє старих людей порадились поміж собою і вирішили:

— Авжеж! Він забирає вдвічі більше повітря, ніж будь-який з учнів. Ха-ха-ха!

Ян прикинув на папері, підрахував і повідомив:

— Близько двадцяти футів.

— Бачите! — урочисто промовив Рафтен. — Вийшло те ж саме, що і в інспектора. Казав я вам, що він упорається! Тепер поглянемо на план нової школи.

Вони знов почали обмацувати та гортати папери.

— Яне, а що вийде, коли учнів удвоє більше, один вчитель і розміри кімнати такі? — тицьнув Рафтен пальцем у план.

Ян замислився на хвилину й відповів:

— Двадцять п’ять футів на кожного.

— Ну що, тепер бачите? — проревів Рафтен. — Не казав я вам, що цей архітектор крутій? Та нас не проведеш! Цей план нікуди не годиться! Ви тільки погляньте на нього! Всі вони шахраї!

Ян зазирнув у план, яким Рафтен розмахував у повітрі.

— Дозвольте, — сказав він з авторитетом, якого раніше ніхто не дозволяв собі по відношенню до Рафтена. — Треба ще відкинути прихожу та роздягальню.

Ян обчислив об’єм цих кімнат і переконався, що креслення правильні — кількість повітря збігалась з урядовою нормою.

Тепер в очах Бойля спалахнули іскорки злобливого торжества. Рафтен, здавалося, був розчарований, що йому не вдалося викрити ніякого шахрайства.

— Все одно всі вони крутії, і з них ока не можна спускати, — пробурмотів він, аби хоч якось виправдатись.

— Тепер скажи-но, Яне. Минулого року оціночний грошовий збір становив у нас двісті шістдесят п’ять тисяч доларів і ми додали до нього шкільний податок — двісті шістдесят п’ять доларів, по одній тисячній на кожен долар. У цьому році новий оціночний грошовий збір — двісті дев’яносто одна тисяча чотириста доларів. Яка сума нам лишиться від шкільного податку, якщо норми його стягнення залишаться ті самі?

— Двісті дев’яносто один долар і сорок центів, — відповів без заминки Ян, і троє опікунів відкинулись на стільцях, пороззявлявши від подиву роти.

Це була остаточна перемога. Навіть старий Бойль сяяв од задоволення, а Рафтен розчервонівся, наче в цьому була і його заслуга.

Рафтен якось особливо, майже улесливо посміхнувся до нього. Ян лише один раз бачив у Рафтена такий вираз обличчя, коли фермер потискував руку відомому боксерові, що завоював приз на великих змаганнях.

Дорогою додому Рафтен говорив з ним, як з дорослим, про майбутнє Сема. Він порушив свою улюблену тему — про «грамоту».

Отже, з Рафтеном, на думку Яна, було все гаразд, але як помиритися з Семом? Яну хотілось покінчити з цим, та він не знав, як це зробити. Сем також перестав дутись і тільки чекав зручного моменту для примирення.

…Нагодувавши свиней, Сем тільки встиг поставити на землю порожні відра, як раптом до нього причимчикувала Мінні з проханням її покатати. Для цього треба було зробити з Яном «стільчик», сплівши руки. Сем і Ян покірливо сплели руки. Дівчинка обхопила рученятами їхні шиї і зблизила голови хлопчиків майже впритул. Ситуація стала явно безглуздою, тож Сем раптом розсміявся і сказав:

— Яне, а давай помиримось!

— Я давно хотів, — запинаючись промовив Ян, ледве стримуючи непрошені сльози. — Я не хотів, щоб усе так сталось. Вибач.

— Пусте, — сказав Сем, — то Гай у всьому винен. Ну, та годі про це. Хто старе пом’яне, того лихо не мине. Цікаво тільки, як ти зміг мене перекинути? Адже я старший і сильніший за тебе, я можу більше підняти й довше працювати, а ти пожбурив мене, мов мішок із стружками. Як ти це зробив?

Частина третя

У лісі

І. По-справжньому в лісі

— Здається, ви марнуєте дуже багато часу, бігаючи до бівуаку й назад. Чому б вам зовсім туди не переселитися? — запитав якось Рафтен, і з того запитання не можна було зрозуміти, серйозно він говорить чи кепкує.

— Це було б щастя! Але ми не можемо, — відповів йому син.

— Чого це? Коли б я був хлопцем і грався в індіанців, то напевне оселився б у лісі.

— Ура! — вигукнув Сем. — Ми залишимось там!

— Гаразд, хлопці, — погодився Рафтен. — Тільки пам’ятайте: щодня ви повинні годувати й напувати худобу!

— І це ти називаєш переселенням, коли нам все одно треба приходити додому на роботу?

— Ні, ні, Вільяме, — втрутилася місіс Рафтен, — так не годиться. Треба дати їм справжні канікули. Я певна, що хтось із робітників міг би підмінити їх на місяць.

— На місяць? Хіба я казав на місяць?

— А чом би й ні?

— Бо скоро жнива; ніколи вгору буде глянути.

— Я попрацюю за Яна пару тижнів, якщо він подарує мені свій малюнок обійстя, — відгукнувся Майкл з протилежного боку стола. — За винятком неділь, — додав він, раптом схаменувшись, бо по неділях в нього були важливіші справи.

— Ну, а я вже підміню його в неділі, — сказав Сі Лі.

— Ви всі проти мене, — пробурчав Вільям, усміхаючись. — Ну, гаразд, нехай побавляться.

— Ура! — загорлав Сем.

— Ура! — приєднався до нього Ян, виказуючи ще більше захоплення і менше стриманості.

— Заждіть, я не договорив…

— Тату, а свою рушницю даси нам? В лісі не можна жити без рушниці!

— Заждіть, кажу! Ви можете піти з дому на два тижні, але йдіть по-справжньому. Сірників і рушниці вам не треба. Я не хочу, щоб діти бавились рушницею, а потім говорили: «Ми ж не знали, що вона заряджена», і перебили всіх пташок, білок та один одного!

— Візьміть лише свої луки, стріли — тоді хоч знатиму, що нікому шкоди не завдасте. Можете брати будь-які продукти, але куховарити повинні самі. Якщо ж підпалите мені ліс, прийду з паском і всиплю по перше число.

Весь ранок тривали збори. Керувала ними місіс Рафтен.

— Хто ж у вас буде за кухаря? — спитала вона.

— Сем!.. Ян!.. — в один голос вигукнули хлопці.

— Гм! Не годиться звалювати один на одного. Треба встановити чергування. Почне Сем.

Вона показала їм, як готувати каву, як варити картоплю та смажити м’ясо.

— По молоко приходьте додому щодня або хоч через день, — напучувала місіс Рафтен.

— А чи не доїти нам корів просто на пасовиську? — бовкнув Сем. — Це буде як у справжніх індіанців.

— Спіймаю біля корів — шкуру спущу, — пригрозив Рафтен.

— А яблука та вишні можна красти? — запитав Сем і пояснив: — Ми вживаємо тільки крадені.

— Фруктів можете брати скільки завгодно.

— А картоплю?

— Беріть.

— А яйця?

— Яйця теж, тільки не більше ніж з’їсте.

— А пряники з комори? Справжні індіанці так роблять.

— Так, досить! Розійшлися! Мені цікаво, як ви дотягнете свої пожитки на бівуак? Вантаж, здається, добрячий: тут ваші постелі, каструлі, сковороди, харчі.

— Ми підкинемо його на візку до болота, а звідти понесемо по міченій стежці на власних спинах, — сказав Сем і показав у вікно на Майкла та Сі, які саме тягали на подвір’ї мішки зі збіжжям.

— Дорога пролягає вздовж струмка. Давайте зробимо пліт, — запропонував Ян, — і на плоту переправимо все до загати. Оце буде по-індіанському!

— А з чого робитимете пліт? — запитав Рафтен.

— З кедрових стовбурів, — пояснив батькові Сем.

— Ні, тільки без цвяхів! — заперечив Ян. — Це не по-індіанському.

— А я не дам на це кедрових стовбурів, — додав Рафтен. — Найбільш по-індіанському буде перенести все на собі, та й постелі не замочите.

Отже, пліт відпав. Хлопці відвезли пожитки на берег струмка. Рафтен пішов з ними.

— Дайте й мені що-небудь нести, — сказав фермер здивованим хлопцям, — і він звалив на свої могутні плечі добру половину всього вантажу.

Стежка тяглася всього на двісті ярдів, і всі речі перенесли за два рази.

Сему дуже сподобалось несподіване завзяття батька.

— Ти такий, як і ми, тату! Правда ж, ти б не відмовився пристати до нас у компанію?

— Це нагадує мені перші дні життя в Сенгері, — відповів Рафтен з тужливою ноткою в голосі. — Скільки разів ми ночували з Калебом Кларком біля цієї самої річки, коли на місці полів стояв ще густий ліс… А ви умієте робити ліжко?

— Ні, — відповів Сем, хитро підморгнувши Яну. — Покажи нам.

— Гаразд, давай сокиру!

— В індіанців немає сокир — у нас томагавки.

Рафтен посміхнувся, взяв «томагавк» і, показавши пальцем на низеньку смереку, сказав:

— Із неї вам буде чудове ліжко.

Скоро поруч зі смерекою лежав молодий ясенок і, поваливши його, Рафтен розрубав його на чотири частини: дві по сім футів, і дві — по п’ять. Під кінець він вистругав з пагонів білого дуба чотири гострих кілки по два фути завдовжки.

— Ну, хлопці, де ви поставите ліжко? — запитав Рафтен і, над чимось замислившись, додав: — Може, ви не хочете, щоб я допомагав? Надумали все зробити самі?

— О ні, містере Рафтен, що ви! — вигукнув Ян. — Ми вам дуже вдячні за допомогу. Бачите, ми ще не вирішили, де його ставити. Здається, я десь читав, що краще місце в тіпі — проти дверей і трошечки вбік. Мабуть, там і поставимо.

Рафтен збив з чотирьох колод раму для ліжка й поклав її на чотири кілки, вкопані в долівку. Ян приніс кілька оберемків гілок, які Рафтен почав настилати в ряд, починаючи з узголів’я і ретельно загинаючи кінці під спід. На це пішли всі обрубані гілки смереки, зате після закінчення роботи рама вкрилася щільним шаром м’якої зеленої глиці у фут завтовшки.

— Ось вам індіанська перина, пухка й тепла, — пояснив Рафтен. — А тепер нумо застилати ліжка!

Коли Сем і Ян упорались із постіллю, Рафтен сказав:

— Там десь мати поклала невеличкий брезент. Натягніть його на жердинах, як запону над ліжком.

Ян стояв мовчки з явним невдоволенням.

— Тату, подивись на Яна! Він вже надувся, як індик. Значить, ми порушили правила.

— А що ми порушили? — поцікавився Рафтен.

— Наскільки мені відомо, в індіанців не буває положків, — сказав Ян.

— Яне, ти коли-небудь чув про «підкладку тіпі» або «покришку від роси»?

— Чув, — відповів Ян, здивований, що фермер знає такі речі.

— А ти бачив її?

— Ні…

— А я бачив. Оце вона і є. Точнісінько така була й над ліжком у старого Калеба.

— Правильно! Тепер пригадую! Я читав, що індіанці малюють на ній свої подвиги. От чудасія! — вигукнув Ян, коли Рафтен поставив усередині тіпі дві довгих жердини, що підтримували покришку від роси, мов балдахін.

— А я й не знав, тату, що ти колись полював разом з Калебом. Гадав, що ви завжди були ворогами.

— Гм! — буркнув Рафтен. — Ми були добрими приятелями.

— Шкода, що ви не приятелюєте зараз.

— А навіщо він хотів зробити тебе сиротою?

— Ти певен, що то був він?

— А хто ж тоді?.. Яне, принеси соснового гілля!

Ян вийшов по гілля, що було звалене в купу недалеко від тіпі. Раптом він помітив між деревами якогось високого чоловіка. Придивившись уважніше, Ян пізнав Калеба. Старий мисливець приклав палець до рота й похитав головою.

— Не завадив би вам тут собака, — сказав раптом фермер, змінюючи тему розмови. — Кращий захист від волоцюг — собака. Та, мабуть, старий Keн не захоче лишатися тут. А втім, до хати недалеко, волоцюги не наважаться вас чіпати… Ну що ж, час уже блідолицьому прощатись. Я обіцяв матері проконтролювати, щоб постіль ваша була в порядку. Якщо спати на сухому, в теплі та ще добре їсти, не причепиться ніяка хвороба.

Рафтен пішов, але на кінці галявинки зупинився.

— Чуєте, хлопці? Дозволяю вам убивати бабаків — вони псують зерно. Ну ще сойок стріляти, яструбів і ворон — вони знищують інших пташок. Полюйте на кроликів та єнотів — це непогана дичина. Та, глядіть, не зачіпайте білок, бурундуків та співочих пташок! Зловлю — три шкури здеру!

II. Перша ніч та перший ранок

Дивне нове почуття охопило хлопців, як пан Рафтен пішов. Коли кроки фермера завмерли на міченій стежці, вони відчули себе самотніми в лісі. Нарешті здійснилась заповітна Янова мрія!

— Вогню! — вигукнув Сем.

Ян як справжній майстер узяв палички, і за хвилину в тіпі вже палало багаття. Сем заходився готувати вечерю. Він запік «м’ясо бізона з корінням прерій» (яловичину з картоплею). Миттю ум’явши цю страву, хлопці посідали біля вогню один навпроти одного. Розмова чомусь не клеїлась, і скоро зовсім стихла. Кожен думав про своє.

— Оху-оху-оху! — пролунав знайомий хлопцям крик вухастої сови, а за ним розляглося над верхівками дерев якесь тужне протягле завивання.

— Що це?

— Не знаю.

Друзям стало якось не по собі. Таємнича урочистість ночі пригнічувала їх, а бліді відблиски згасаючого багаття нагонили в серця незрозумілу тривогу Хлопці не на жарт перелякались, проте жоден з них не наважувався запропонувати піти на ніч додому: тоді на їхньому бівуачному житті можна було поставити хрест. Сем підвівся й поворушив багаття; пошукав очима хмиз, переконався, що його вже немає, і вийшов з тіпі, бурмочучи собі щось під носа. Він не наважився зізнатися, яких зусиль йому вартувало вийти в глупу ніч із тіпі. Сем приніс оберемок хмизу й щільно затулив за собою вхід — і в тіпі знову запалахкотів яскравий вогонь. Хлопчики, мабуть, і не підозрювали, що їхній пригнічений настрій був викликаний тугою за рідною домівкою.

В тіпі стало трохи курно, і Сем сказав:

— Можеш поправити димові клапани? В тебе це краще виходить.

Тепер настала Янова черга примушувати себе вийти з тіпі. Вітер посилювався і тепер дув з іншого боку. Ян переставив димові жердини, пристосував віддушину до вітру й хрипким шепотом запитав:

— Ну як?

— Тепер краще, — так само пошепки відповів Сем, хоч насправді нічого не змінилося.

Ян вскочив у тіпі і швиденько прив’язав двері.

— Давай підкинемо дров та ляжемо спати. — запропонував Сем.

Вони лягли майже одягнені, але довго крутились. Особливо збуджений був Ян. У нього серце рвалося з грудей, коли він виходив з тіпі, і таємнича тривога все ще не вляглася. Тільки язики полум’я заспокоювали хлопця. Ян почав дрімати, але прокидався від найменшого шелесту. Йому вчувся дивний звук на покрівлі тіпі, просто в нього над головою: «тік-тік-скрап, тік-тік-шур». «Ведмідь!» — майнула думка, але одразу зметикував, що то сухе листя скочується по брезенту. Незабаром Ян прокинувся знову, почувши у себе під боком «дряп, дряп, дряп». Він мовчки прислухався — жива істота!

А, то, мабуть, миша. Ще прислухався — звісно, миша. Ян з усієї сили почав гупати по брезенту та свистіти, аж поки прогнав її. Та раптом десь у кронах дерев знову пролунало дивне страхітне виття. В Яна волосся стало дибки. Він простягнув руку і палицею поворушив багаття. Хлопець на якусь мить провалився у сон, та тут його щось розбудило. Хлопчик підхопився й побачив, що Сем сидить на ліжку й до чогось напружено прислухається.

— Семе, що сталося? — прошепотів Ян.

— Не знаю. Де сокира?

— Ось.

— Я покладу її біля себе, а ти — тесак.[8]

Нарешті сон остаточно зморив хлопців, і ті проспали без задніх ніг до ранку. Ян розплющив очі, коли сонце крізь брезент заливало тіпі струменями світла.

— Дятле! Дятле! Годі спати! Прокидайся! — горлав Ян у вухо своєму другові.

Сем спершу ліниво відмахувався, але згадавши, де він, протягнув:

— Тобі сьогодні куховарити, ось ти і вставай. Подаси мені сніданок у ліжко, бо щось у мене знову колінце розболілось…

— Здрастуйте! Ану вставай, ходімо на греблю — викупаємось перед сніданком.

— Оце вже ні — я не купатимусь у холодній воді, — зарепетував Сем.

Ранок був ясний і свіжий. В лісі щебетали пташки. Ян скочив з ліжка і сам узявся за сніданок. Тепер, коли в небі світило сонечко, йому стало дивно й трохи соромно за свою поведінку вночі. Зараз ніщо не лякало хлопця, ба більше, йому навіть кортіло почути оте страшне виття у кронах дерев, щоб дізнатись, звідки воно походить.

Серед попелу ще тліли жаринки, і згодом у тіпі яскраво запалахкотів вогонь, в каструлі закипіла вода для кави, а на сковорідці весело зашкварчало м’ясо, своїми пахощами розпалюючи апетит.

Тим часом Сем, лежачи в ліжку, спостерігав за другом, час від часу зауважуючи:

— Кухар із тебе вийде непоганий, але вогонь нормально ти не можеш розвести. Це нікуди не годиться.

Величезні іскри вилітали з вогнища і сипались на постіль та на покриття тіпі.

— То що ж мені робити?

— Закладаюсь на найкращу татову корову проти твого складаного ножа, що ти поклав у вогонь в’яз або ж тсугу.

— Точно, — розгубився Ян.

— Синку мій! — напучував Великий Вождь Дятел. — Іскри можуть вщент спалити тіпі. Від берези, клена, горішини, ясеня ніколи не буде іскор. Соснове гілля та коріння теж не дає іскор, але вони страшенно чадять, ну… ти вже і сам про це знаєш. Тсуга, в’яз, каштан і кедр іскрять, а тому не годяться для вогнища в тіпі. Для індіанця неприпустимо розводити багаття, яке шипить та стріляє: ворог почує, ну і… оселя може згоріти.

— Зрозумів, дідусю, — відповів куховар, у думці занотовуючи все сказане Семом. — А тепер — марш із ліжка, чуєш! — закричав він грізним голосом і схопив відро з водою.

— Великий Вождь Дятел і справді перелякався б, якби Великий Вождь Кухарчук мав окрему постіль, а так йому залишається лише презирливо посміхатися, — гордовито відповів Сем.

Та пахощі сніданку все ж виманили його з-під ковдри.

Живлюща кава наповнила друзів енергією, і не встигли вони поснідати, як лісом вже лунало радісне гигикання. Про нічні страхи всі геть забули.

ІІІ. Кульгавий воїн і «грязьові альбоми»

— А що, Семе, візьмімо Гая до себе?

— Я саме про це думав. У школі чи в якомусь іншому місці я б не став водитися з таким жевжиком, але тут, у лісі, відчуваю, що роблюсь добрішим чи що… А ще втрьох веселіше, ніж удвох. Більше того, він член нашого племені.

— Ото ж бо й воно. Гукнімо його нашим кличем, — і хлопці крикнули довгим протяжним криком, чергуючи його із короткими уривчастими звуками. Це був умовний клич, на який Гай з’являвся миттєво, коли в нього не було термінової роботи і коли тата поблизу не було, бо він обов’язково перешкодив би його втечі до індіанців. Гай скоро з’явився, розмахуючи гілкою на знак того, що він іде як друг.

Та йшов молодий Вождь дуже повільно, і хлопчики звернули увагу на те, що він кульгає і спирається на ціпок. Він ішов, як завжди, босий, але ліва нога в нього була обмотана.

— Гілко! Що трапилось?

— Упав. Тату чомусь здалося, що я не працював, а цілий день верхи прогасав на лопаті. Він замахнувся на мене, а я миттю кинувсь йому під ноги — от так і зачепив він мене лопатою по нозі. Ох і горланив я від болю! Аж до вас, мабуть, луна докотилась…

— Еге ж, — відповів Сем. — Коли це сталося?

— Вчора, десь о четвертій.

— Точно! Ми чули страшний рев. А Ян ще каже: «Обідній поїзд запізнився». А я йому: «Який там поїзд! Це малий Бернс березової каші куштує».

— Я вже видужую, — сказав Воєнний Вождь Гілка й розмотав ногу, на якій виявилась така незначна подряпина, що за інших обставин він і уваги на неї не звернув би. Щойно ганчір’я злетіло з його ноги, Гілка, з головою поринув у табірне життя.

Як добре прокидатись удосвіта — майже на кожному дереві стрибали білочки й усюди пурхали пташки. А на загаті плескалась дика качка, що з появою хлопців миттю шугнула ввись.

— Що там? — гукнув Сем до Яна, який уважно щось розглядав на березі ставу.

Сем так і не отримав відповіді, тож підійшов до Яна і побачив, що той перемальовує чийсь слід.

— Чий це слід? — поцікавився Сем.

— Не знаю. Для ондатри надто широкий, для кішки — дуже довгі пазурі, для єнота — замалий, для норки — забагато пальців.

— Може, цей слід належить банші?[9] — Ян пирснув зі сміху.

— Чого регочеш? — скорчив серйозну міну Сем. — Побачимо, як ти сміятимешся, коли банші з’явиться в тіпі.

— А знаєш, чиї це сліди? — сказав Ян, пускаючи повз вуха всі ті страхіття, що про них базікав Сем. — Тхорячі!

— Маленький Бобре! Сину мій! Я зібрався був підказати тобі, та потім вирішив: «Ні, нехай краще сам допетрає. Хай визначить, кому ж належать ці загадкові сліди», — подумав я і так вчинив.

Сем дав легкого запотиличника Другому Вождеві й схвально кивнув. Він не мав і половини Янових знань про звірів, та все ж базікав, як справжній дока.

— Маленький Бобре! Ти майстер розгадувати сліди. Молодчага! По них ти можеш розказати все. Справжній герой! Ти можеш бути розвідником у нашому племені, та все ж тобі бракує клепки в голові. У наших мисливських володіннях є лише одне місце, де можна помітити сліди, — це тут, на грузькому березі. Може, ти й не знав, але по інших місцях — саме каміння або трава. І коли б я був слідопитом, то вигадав би такі місцинки, де кожна жива істота залишала свої сліди. Краще зробити їх на початку й у кінці стежки, а ще по обох берегах річки.

— Семе, ти геній! І як я до цього сам не дотумкав!

— Сини мої! Великому Вождеві належить думати, а тобі, Маленький Бобер, і тобі, Зелена Гілко, — працювати.

Однак Верховний Вождь взявся за справу разом з Яном, а Гілка нипав за ними, інколи припадаючи на ногу. З обох кінців хлопці розчистили від сушняку та сміття ділянку футів у двадцять і покрили її на три-чотири дюйми чорним мулом. Вони розчистили також береги струмка в чотирьох місцях: у двох — де він ховався в лісі, та ще у двох — де він заходив у Бернсові землі.

— Ну ось, — підсумував Сем, — тепер у нас є «книга відвідувачів». Майже як та, що її завели дев’ять гладух Філя Лірі, коли їх батько спорудив цегляний будинок. Кожен, хто до них приходить, може занести туди своє ім’я — звісно, коли вміє писати. Та наші гості всі залишать про себе вісточку, бо в нас може писати кожен, хто має ноги.

— І як я раніше не додумався? — не міг заспокоїтись Ян. — А знаєш, — звернувся він до Сема. — Навколо тіпі ми також маємо зробити альбом.

Це було нескладне завдання, адже поверхня тут була рівна й чиста. Гай навіть геть забув припадати на ногу й завзято допомагав виносити попіл та пісок з ями посеред намету. Потім він тупнув своєю лопатоподібною босою ступнею по сторінці «альбому», залишивши на ній перший слід.

— Як? Ви тут ночуєте? — здивувався Гай, побачивши в тіпі ліжко, каструлі та сковорідки.

— Еге ж!

— Я теж хочу до вас. Мама стовідсотково відпустить мене, а от тато…

— Ой, ти не знаєш, як переконати свого тата? Скажи йому, що ми тебе не приймаємо, і він дозволить. А ще краще, поплач, що старий Рафтен погнав тебе зі своєї землі, і він сам тебе сюди приведе.

— Тут таке ліжко, що вистачить місця й для трьох, — зауважив Гілка.

— А оце дзуськи, — попередив Дятел. — Ми — проти, бо Третій Вождь — лідер із призів за неохайність. Постав собі окреме ліжко — по той бік вогнища.

— Я не вмію.

— Ми навчимо. Ти спершу злітай додому за ковдрою та харчами.

Хлопчики самі зладнали друге ліжко, а Гай не поспішав додому. Він добре знав, що вдруге сьогодні йому не пощастить вибратись на бівуак. Після заходу сонця Гай знову обмотав ганчір’ям ногу й пошкандибав до своєї садиби, млявим голосом кинувши: — Я скоро буду, — та хлопці чудово розуміли, що цього не станеться.

Після вечері друзі всілись біля вогню й стали гадати, чи повторяться знову нічні страхи. Десь на деревах заухала сова, і в цьому було навіть щось цікаве, романтичне. Хлопчики палили хмиз аж до десятої години і, стомились, полягали — з настановою більше не лякатись.

Та щойно вони склепили очі, як у лісі, десь зовсім близько від них, щось жахливо завило, а потім почулись одчайдушні людські зойки. Хлопці миттю посхоплювалися з ліжка. Біля тіпі неначе точився справжній бій. Раз у раз лунав переляканий голос: «Ой-ой-ой, Семе!». Двері тіпі з тріском розчинились, і хлопці побачили сполотнілого Гая. Коли запалили вогонь, малий трохи прийшов до тями і розповів, що тато, звісно, заборонив ночувати йому в тіпі, та коли всі в домі полягали спати, він згріб постільну білизну й ковдру і втік через вікно. Коли Гай прийшов на бівуак, то вирішив полякати хлопців і завив вовком. У відповідь він почув страхітливе виття, від якого Гай мало не вмер од страху. Він кинув на землю свою постіль і щодуху помчав до тіпі.

Довелось хлопцям брати смолоскипи і йти на пошуки ковдри й простирадла. За годину всі троє вже спали.

Вранці Сем підхопився першим і вискочив з тіпі розім’ятись. Дійшовши до стежки, що вела додому, він раптом закричав:

— Яне, а йди-но сюди!

— Ти мене гукаєш? — невдоволено спитав Маленький Бобер.

— Тебе, Великий Вождю! Мерщій сюди! Будеш вгадувати, хто провідував нас уночі!

І він показав на «книгу відвідувачів».

— Недарма щотижня я чистив їхні черевики сажею! Тепер я чітко бачу, що один слід — від татових черевиків, а другий — від маминих. Та чи далеко вони йдуть? Ідімо подивимось на сліди біля тіпі. Друзі повернулися назад і переконались, що батько з матір’ю справді потай навідувались до них.

— Що ж, Великі Вожді, ви переконалися, що нам таки треба придбати собаку, бо якоїсь ночі отак підкрадуться злодії та й винесуть усе, поки ми спатимемо. Навіть уявити не можу собі справжній індіанський табір без собак!

Наступного ранку на Великій Раді постановили: Третій Воєнний Вождь має добре вмитися і протягом дня виконувати обов’язки кухаря.

Умившись, Гай пробурчав:

— І для чого таке вигадувати, коли я одразу ж замурзаюсь! — і це була щира правда.

А от куховарити Гай заходився з великим запалом, якого, втім, вистачило всього на годину. Ще й після цього йому довго не хотілось навіть згадувати про кухню, проте він став розуміти, як багато зусиль докладає на кухні мама. Обід Гілка подав у брудних тарілках із таким поясненням: «Якщо кожен їсть зі своєї тарілки, нічого страшного в цьому немає». А ще на кухні в нього «від постійного тупцяння на місці» страшенно розболілась нога. Та коли після обіду хлопці пішли з луками в ліс, Гай вже почувався цілком здоровим.

— Гляньте, червона пташка! — закричав він, вказуючи на кардинала, що сів низенько на гілку. — Я поцілю в неї з першого пострілу! — і Гай пустив стрілу.

— Гей, ти, дерев’яноголовий! — гримнув на нього Сем. — Не смій чіпати маленьких пташок! Це до добра не приведе. Ще, чого доброго, накличеш на себе велику біду під назвою «татова різка». Ворогу не побажаю її відчути на своїй спині!

— То для чого ж тоді гратися в індіанців, коли не можна стріляти? — здивувався Гай.

— Стріляй ворон, сойок, бабаків.

— О! Я знаю, де живе один бабак завбільшки з ведмедя!

— Ого! А який завбільшки ведмідь?

— Смійтеся скільки завгодно, а він вирив нору на нашій конюшині. Вона така велика, що туди провалилась косарка і потягла за собою тата.

— А як же звідти вибралися коні?

— Е-е-е! Косарка зламалась, ох і лаявся тато, ви б чули! Він, до речі, обіцяв мені четвертак, якщо я вб’ю цього старого злодюгу. Я ставлю капкан просто в нору — але він риє новий хід… Мабуть, немає хитрішого звіра, ніж старий бабак!

— Він і зараз там? — спитав Другий Вождь.

— А де ж іще? Він уже згриз півполя конюшини.

— То давайте підемо на нього облавою, — запропонував Ян.

— Прикінчимо його! — вигукнув Дятел. — Може, твій тато видасть кожному з нас по четвертаку.

— Наче ви мого тата не знаєте! — пирснув Гай.

Коли вони підійшли до конюшини, Сем запитав:

— І де ж твій бабак?

— Тут.

— Щось не видко.

— Та кажу ж, що він тут, тільки зараз кудись заповітрився.

— Принаймні ось його слід, — проголосив Дятел, показуючи на кілька відбитків, які він щойно і непомітно для друзів зробив своєю власною широкою долонею.

— Ну! — торжествував Гілка, — Що я казав?

— Атож! А худобу він у вас не тягає? Як ви не боїтеся жити поруч із таким страховиськом?

IV. Напад на блідолицих

— Я знаю, де лежить зрубана береза. Кому потрібна кора?

— Мені потрібна, — відповів Маленький Бобер.

— Тільки не зараз — вона з самого краєчку лісу, а тато ще на городі. Треба почекати.

— Якщо ми хочемо здійснити справжній напад на блідолицих, то ліпше це зробити біля річки, — сказав Старший Вождь. — Там ми добудемо молока, бо своє ми вже випили, Та й взагалі непогано було б дізнатись, що там у них новенького.

Хлопчики поховали луки, стріли, головні убори, та геть забули взяти відро. Вони йшли «індіанським ключем» по міченій стежці, ступаючи тільки на кінчики пальців. Дорогою вони спілкувались знаками, час від часу показуючи, що на них чатує велика небезпека.

Ховаючись за парканом, вони проповзли до стодоли й заглянули на подвір’я. Люди щиро припали до роботи — всі двері настіж. Із загороди вискочила свиня й миттю помчала до комори. Стук-грюк. Свиня заверещала й вискочила назад, услід їй посипались прокльони Рафтена:

— Кляті свині! Слід би хлопцям повернутись, щоб наглядати за ними.

По цих словах хлопців наче вітром здуло в льох. Там вони провели Воєнну Раду.

— Слухайте мене, о Великі Вожді Сенгера! — сказав Ян. — Я візьму три соломинки: довгу — для Великого Дятла, середню — для Маленького Бобра, а коротку й товсту, з вузликом на кінці та тріщиною вгорі — для Гілки. Дивіться, я їх зараз кидаю. Куди вони впадуть, туди ми й повинні йти. Так роблять індіанці.

Соломинки впали: Семова показувала на його власний дім; Янова — трохи південніше; а Гаю слід було повернутися додому.

— Бачиш, Гілко, ти мусиш повернутися — так показує соломинка.

— Не вірю я вашим дурницям!

— Ти не маєш права виявляти непослух — накличеш біду!

— Хай так, але звідси я не піду! — вперто сказав Гай.

— Моя соломинка велить мені йти просто в дім, це означає, що я беру молоко.

— Я залишаюсь із вами, — уперто повторив Гай. — Ми з Яном підемо в сад і нарвемо вишень. Для мене це не нове завдання!

— Зустрічаємося всі під липою, де починається мічена стежка. Туди і знесемо здобич, — сказав Перший Вождь і пірнув у кущі.

Сем поповз між кропивою та купою гною до північної частини подвір’я і зупинився біля дровітні. Трохи далі була кухня, а молоко стояло в льоху, єдине віконце якого виходило в темний закуток дровітні. Сем легко підняв його і забрався в льох — там було вогко і прохолодно. На довжелезних полицях стояли гладишки з молоком. Сем припідняв накривку з крайньої гладишки, сьорбнув на повний рот, облизнувся і раптом згадав, що забув відерце. Поміркувавши, де взяти інше, Сем обережно піднявся східцями, переступивши через першу і сьому сходинки, бо пам’ятав (коли лазив по кленовий сироп), що вони риплять. Двері в будинок з боку кухні були зачинені зсередини не клямку. Сем просунув лезо складаного ножика в щілинку і відкинув клямку. Він насторожено завмер, але з кухні не долинало жодного звуку. Тоді він обережно прочинив старі скрипучі двері. В кімнаті було порожньо, у колисці лиш спала маленька Мінні. Вхідні парадні двері були прочинені. На диво, на ґанку не було собаки. Над кухнею було розташоване горище, куди лазили по драбині, піднявши ляду. Драбина була приставлена, ляда піднята, але на горищі ані звуку. Сем підійшов до колиски, прогарчав: «У, блідолиця комашня!», грізно замахнувся рукою, ніби хотів завдати бойовою палицею смертельного удару своїй сплячій сестричці, а потім нахилився й так ніжно поцілував її в рожеві губки, що вона вві сні почала терти їх пухкими кулачками.

Після цього Сем прослизнув у комору, взяв там великий пиріг та порожнє відерце і знову спустився в льох. Спершу він тільки причинив за собою двері, але раптом його охопив жах при думці, що Мінні прокинеться і почне бігати по кімнаті, а потім ненароком штовхне двері й упаде. Тож Сем повернувся, підняв клямку і лезом ножа знову накинув защіпку на петлю.

Захопивши з собою пиріг та відерце з молоком, Сем побіг з усіх ніг.

За всім цим крізь велику щілину між балками на горищі спостерігала з усмішкою мама. Вона трохи почекала й спустилась по драбині. Мати бачила, як Сем залазив у льох; вона саме була на горищі, коли син прокрадався до кухні, але причаїлась, щоб не зіпсувати йому гру.

Наступного разу Дятел знайшов у льоху папірець із таким текстом:

До уваги індіанців!

Під час наступного нападу на наше поселення принесіть відерце та не забудьте понакривати гладишки…

Тим часом Ян повз уздовж паркану. Навколо все було надійно вкрите зеленню, та індіанець просувався по-пластунськи. Він вже майже дістався садочка, коли почув за собою шум. Ян озирнувся й побачив Гілку.

— Ну чого причепився до мене, як реп’ях? Твоя соломинка показувала в інший бік. Ти граєш нечесно!

— То й що! Я додому не піду. Ви навмисно підлаштували соломинки, щоб відправити мене додому!

— Не переслідуй мене!

— А я не переслідую! Просто ти повзеш туди, куди я хотів, значить, це ти мене переслідуєш! Я казав, що піду по вишні.

— Вишні он де, а я повзу до яблунь!

— Гр-гр!..

— Гр-гр!..

Нарешті Гілка поповз до вишень, а Ян почекав трохи й завернув до яблунь. Ярдів через двадцять-тридцять Маленький Бобер помітив у бур’яні червоний гребінець, а під ним — яскраве жовте очко, що незмигно стежило за ним. Ян, виявляється, ненароком наскочив на курку. Коли він наблизився, курка втекла з голосним кудкудаканням. На землі лежало штук дванадцять яєць, чистих і лискучих, але різного сорту. Гребінець у сполоханої курки був не блідий, як у квочки, а яскраво-червоний. Ян дещо знав про курей і одразу ж вирішив: «Дві курки несуться в одне гніздо, але жодна ще не сіла на яйця».

— Соломинка знає, де кури несуться! — задоволено вигукнув Ян.

Маленький Бобер зібрав яйця в капелюх і подався до дерева, біля якого було умовлено всім зустрітися. Та не встиг він доповзти й до огорожі, як раптом почув громоподібний гавкіт, а за ним одчайдушні зойки та крики про допомогу. Ян обернувся й побачив, що Гай видирається на вишню, а Keн, стара шотландська вівчарка, люто гавкає на нього знизу. Уникнувши небезпеки, Гай розсудливо замовк. Маленький Бобер кинувся його визволяти. Собака пізнав Яна й одразу послухався, але, певно, був дуже здивований, що його женуть додому, коли він так старанно несе свою службу.

— От бачиш! Треба слухатися соломинки. Коли б не я, то тебе спіймали б кинули б на поживу свиням.

— Коли б не ти, нічого такого б не сталося. Я не злякався вашого старого пса! Якби не ти, то я б випустив йому всі кишки.

— О, перепрошую, я зараз гукну собаку.

— Не зараз, іншим разом… Ходімо, знайдемо Сема.

Індіанці зустрілися під липою і, нав’ючені здобиччю, переможцями повернулися до табору.

V. Полювання на оленя

Того ж вечора друзі влаштували справжній бенкет.

Опісля полягали спати, ніч минула без особливих тривог. Правда, на світанку Гай підняв усіх на ноги, бо йому здалося, що десь поруч ходить ведмідь. Та все було значно прозаїчніше: Гай уві сні скреготів зубами, і хлопці пояснили, що ведмідь йому просто почувся. Утихомирені, всі повлягались досипати.

Вранці Ян оглядав «грязьові альбоми» і знайшов кілька свіжих слідів. Один з них його дуже зацікавив. Старанно перемалювавши відбиток маленького гострого копитця — той самий відбиток, що про нього Ян стільки мріяв — хлопчик гукнув:

— Семе, Семе! Гілко! Хутчіш сюди! Тут сліди оленя!

Йому у відповідь закричали:

— Не вигадуй дурниць, то, мабуть, собака!

Але Ян уперто стояв на своєму, та друзі були впевнені, що він кепкує з них, тож навіть не пішли подивитись. До півдня слід висох і потьмянів, хлопці його остаточно затерли, проте в Яна залишився малюнок і, попри глузування, він запевняв, що перемалював його один в один.

Нарешті Гай прошепотів Сему:

— Слухай, а давай покажемо йому звіра, щоб не мучився! Поможемо йому нарешті побачити оленя.

Він підморгнув і знаками показав Сему, щоб той відволік Яна.

— Ходім подивимось, чи не пройшов твій олень нижнім «грязьовим альбомом», — запропонував Сем. Ян погодився, і вони пішли.

Тим часом Гай витяг з тіпі мішковину, набив її травою, зав’язав у формі оленячої голови й настромив на палицю. Із кори він приладнав вуха, намалював вуглинкою очі й носа та обвів їх сірою глиною. Глина висохла й побіліла. Потім Гай замаскував «оленячу голову» між кущами й побіг у ліс розшукувати друзів. Він поманив їх руками і стиха гукав:

— Семе! Яне! Олень! Це точно той самий, що залишив сліди!

Навряд чи вдалось би Гаю переконати Яна, коли б Сем не виявив зацікавленості. Вони бігом помчали до тіпі, схопили свої луки та стріли і разом з Гаєм, який тримався позаду, почали підкрадатись до того місця, де він бачив оленя.

— Он він, он! Бачите, ворушиться?

В першу мить Янове серце сповнилось неймовірним щастям. Він почувався ущерть задоволеним, як тоді, коли вперше купував книжку. В нього виник дикий імпульс — вбити цього оленя. Ось він націлив стрілу, та раптом завагався.

— Стріляй, стріляй! — заохочували його хлопці.

Ян спершу здивувався, чому вони самі не стріляють. Він обернувся і зрозумів, що Сем із Гаєм мало не вмирають від сміху. Тоді Ян придивився до оленя пильніше, підступив трохи ближче і нарешті розгадав трюк.

Хлопці голосно розреготались — в Яна опустилися руки. О, яке то було захопливе почуття і яке болісне розчарування! Але Ян швидко опанував себе.

— Я застрелю вашого оленя, — кинув виклик Ян і випустив стрілу. Та вона пролетіла нижче голови.

— Слабак! — в один голос вигукнули Сем і Гай і теж вистрілили. Стріла Сема вп’ялася оленю в ніс.

Потім почали стріляти всі троє і стріляли доти, доки не втикали стрілами всю голову.

На обід вони повернулись до тіпі. Товариші все ще кепкували з Яна, але той заявив Гаю:

— Ти не такий розумний, яким себе вважаєш, але завдяки тобі в мене виникла непогана ідея.

По обіді Ян узяв мішок завдовжки три фути і напхав його сіном. Потім зробив менший мішечок — у два з половиною фути завдовжки та шість дюймів завтовшки, але з вигином, що поступово звужувався на одному кінці. Його він також натоптав сіном, а тоді пришив кістяною голкою до більшого мішка. Потім вирізав чотири палиці з м’якої сосни і увіткнув їх як ноги. З плоских шматочків кори він вирізав вуха, намалював чорні очі та ніс, обвів їх білою глиною і додав на кожному боці по великій чорній плямі. Вийшло опудало, і справді схоже на оленя.

— Стійте тут, а я піду заховаю оленя. І нікуди не рипайтесь до мого повернення! — наказав Ян і подався зі своїм опудалом на північ, потім за кущами повернув на схід і сховав його далеко від тієї лінії, по якій починав бігти. Повернувся він назад тією самою дорогою і крикнув:

— Готово!

Полювання починається. Індіанці, озброєні луками, вирушили на пошуки здобичі.

Ян проголосив:

— Хто перший побачить оленя — тому десять очок і право першого пострілу. Якщо він схибить, наступний підступає на п’ять кроків і стріляє. Схибить і цей — наступний підходить ще на п’ять кроків і стріляє. І так, аж поки хтось поцілить в оленя. Тоді всі стріляють з того місця, звідки було пущено останню стрілу. Влучення в серце — десять очок, у сіре поле — п’ять. Це справжні рани, а в інших місцях — подряпини, за які дається одне очко. Якщо ніхто не влучить у серце, двадцять п’ять очок зараховується мені. Хто раніше знайде оленя, той ховатиме його наступного разу. Кожен має по дванадцять пострілів.

Двоє мисливців розпочали пошуки. Сем дивувався, чому звір не залишив слідів, а Гай зазирав під кожний кущ. Він не міг похвалитись фізичною силою чи особливою кмітливістю, зате його маленькі поросячі очиці гостро бачили й усе помічали.

— Я бачу його! — раптом заверещав Гілка і показав у напрямку, де за сімдесят п’ять ярдів виднілося вухо й частина голови.

— Десять очок Гілці — сказав Ян, роблячи відповідну помітку.

Гай мало не луснув од гордощів. Він приготував лук і сказав:

— Я міг би побачити вдвічі далі, якби… якби… це… якби це було потрібно.

Він спустив тятиву, але стріла подолала не більше півшляху.

— Тепер я можу наблизитися на п’ять кроків. Байдуже, якої величини будуть кроки? — спитав Сем.

— Так.

— Чудово.

І Сем почав цибати, мов кенгуру. П’ять його кроків були варті десяти. Відхилившись трохи вбік, він з-за дерева добре бачив оленя, який тепер був від нього не більше як за шістдесят п’ять ярдів. Сем прицілився і… схибив. Гай підійшов ще на п’ять кроків і схибив.

Нарешті, з відстані у тридцять кроків Сем влучив у сірий бік оленя.

— Непоганий постріл! Справжня рана. П’ять очок Великому Вождю! Тепер стріляйте з цього місця, — встановив Ян. — Тільки я теж хочу постріляти.

— Тобі не можна, бо ти олень. Це було б самогубством, — заперечив Сем. — Та гаразд, стріляй уже — все одно схибиш.

Звісно, заява була голослівною, і Ян вирішив спробувати щастя. Дві чи три стріли вп’ялися в стегно опудала, три чи чотири — в дерево, одна чи дві — в ніс, і раптом… Ура!.. Гай поцілив у самісіньке серце — й змагання завершилось. Вожді пішли рахувати свої стріли.

Перше місце посів Гай: попадання в серце — десять, одна рана — п’ять, одна подряпина — одне, і за те, що перший помітив оленя — десять. Тобто двадцять шість очок. Сем зробив дві рани та дві подряпини — дванадцять очок. Ян — одну рану і п’ять подряпин — десять очок. Олень, обтиканий стрілами, нагадував старого дикобраза, а щасливий Гай почувався імператором.

— Ось як треба полювати на оленів! Наступного разу я з першого пострілу поцілю прямісінько в серце!

— А це вже дзуськи! Ти будеш оленем, тож стрілятимеш тільки після нас.

Досі ще жодна гра не захоплювала так Гая. Він гордо взяв на плечі опудало й пішов його ховати. Малий хитрун засунув оленя в густий чагарник зі східного боку табору, він оббіг кругом і з’явився із заходу з криком:

— Готово!

Хлопці шукали довго і марно.

— Що ж тепер робити? Як рахувати очки? — запитав Дятел.

— Раз оленя не знайдено, тому, хто його ховав, присуджується двадцять п’ять очок, — відповів винахідник гри, і знову Гай був попереду.

— Це найцікавіша гра з-поміж усіх, в які мені доводилось грати! — захоплено вигукнув переможець.

— Мені здається, Бобре, олень обов’язково має залишати сліди — зауважив Сем.

— Правильно, — погодився Ян. — Може він тягтиме за собою дрючок?

— На снігу це було б легко, а так…

— А давай нарвемо папірців, і олень залишатиме паперовий слід.

— Давай!

Вони побігли в табір і порвали весь папір, що трапився під руку, на дрібні клаптики й поклали в спеціальний «мішок слідів».

А що минулого разу ніхто не знайшов оленя, то Гай мав право знову його ховати.

Гай дуже заплутував сліди і так старанно заховав оленя, що хлопці побачили «тварину» лише за п’ятнадцять кроків. Сему було зараховано десять очок за знахідку. Він вистрілив і схибив. Ян підступив на п’ять кроків, але надто поквапився і теж дав маху. Гай пустив стрілу і з відстані п’ять кроків, ясна річ, поцілив оленеві в серце. Від таких блискавичних перемог у Гілки запаморочилась голова, він усе дужче вихвалявся своїми досягненнями, і два інших Вожді вирішили встановити нове правило: не підступати до цілі ближче ніж на п’ятнадцять кроків.

Гра дедалі більше захоплювала хлопців і вже нагадувала справжнє полювання. Вожді зрозуміли, що можуть іти по слідах або очима розшукувати свою дичину, але найкраще поєднувати те й друге. Ян частіше натрапляв на слід, а Сем помічав здобич при візуальному огляді місцевості. Проте найбільший успіх випадав на долю Гая. Його маленькі поросячі очиці схоплювали все, і він нарешті знайшов царину, в якій міг перевершити інших. Хлопцям навіть здалося, що малий і справді мав хист до мисливства. Часто Гай дуже оригінально ховав дичину. Раз він провів слід до греблі, потім на протилежний берег і там поставив оленя на відкритому місці так, що його було видно здалеку. Треба було або стріляти через греблю, або йти в обхід по п’ять кроків, або забрідати глибоко в воду. І цього разу переміг Гай. По ходу гри придумали ще одне правило: не ховати оленя в чагарнику та між камінням, бо стріли губляться в заростях.

Хлопчаки так захопилися, що й не помітили, як ускладнили гру. Повсюди лежали паперові сліди, й тепер неможливо було визначити, які з них старі, а які свіжі. Та Ян знайшов вихід із непростої ситуації. Він запропонував використовувати кольоровий папір. Якийсь час це працювало, але запаси паперу зрештою вичерпались. У лісі тепер аж в очах рябіло від папірців. Гра добігала кінця. І саме в цей час хлопців навідав Калеб. Він завжди наче випадково до них заскакував. І хлопці завжди були раді його бачити — старий мисливець давав їм багато корисних порад.

— О, то у вас є дичина, — промовив Калеб, киваючи в бік опудала, що стояло на відстані сорока ярдів. — І справді скидається на живого. Молодці! Просто молодці!

Його дуже потішили розповіді хлопчаків про полювання на оленя. Його цікавість помітно посилилась, коли він почув, що не Сем Рафтен виявився найбільш вправним стрільцем і мисливцем.

— Гаю Бернс, то ти молодчага! Не раз мені доводилось полювати на оленів із твоїм батьком біля річки.

Коли старий довідався про труднощі у визначенні слідів, кілька хвилин він мовчки попихкував люлькою, а потім сказав:

— Яне, а чом би вам з Гаєм не роздобути мішок пшениці або кукурудзи? Зерно дасть кращий слід, ніж папір. До того ж ви розкидаєте слід сьогодні, а взавтра його підберуть птахи та білки.

— Класно! — вигукнув Сем, хоч зверталися зовсім не до нього, та це його не бентежило. І вже через десять хвилин він здійснив новий «напад на білих», тобто збігав у батькову комору і за півгодини повернувся з кукурудзою.

— А давайте я буду оленем! — запропонував Калеб. — Дайте мені п’ять хвилин, а тоді біжіть за мною щодуху. Я покажу вам, що виробляє справжній олень.

Він взяв опудало й зник у лісі. За п’ять хвилин, тільки-но хлопці пустились на пошуки здобичі, Калеб повертався їм назустріч. Троє Вождів просувались по кукурудзяних слідах. Зерна були розкидані рідко, футів за десять одне від одного, та юні мисливці вже мали досвід і швидко орієнтувалися на місцевості.

Спочатку слід ішов майже прямо, потім він робив коло й ніби перетинався (А). Хлопці й справді думали, що це так, і міркували, куди б міг подітися олень, якби він був живим, та Калеб попередив:

— Слід не перетинається.

Що це могло означати? Сем звернув увагу на те, що слід у цьому місці дуже широкий, наче роздвоєний.

— Зрозуміло! — вигукнув Гай. — Олень повернув назад.

Калеб мовчав. Ян пильніше придивився до сліду і знайшов те місце, де він розгалужувався. Гай, визначивши загальний напрямок, зовсім уже не дивився під ноги й посунув уперед (у напрямку В). Сем слідом. Обачливий Гай, аби часом не збитися, щоразу озирався на Яна.

Вони подолали ще трохи шляху, коли Ян натрапив на нове відхилення сліду. Тепер він завертав назад від В.

Глянувши в тому напрямку, Ян побачив у точці С оленя, який лежав на боці в траві. Ян переможно заверещав:

— Олень!

Коли інші мисливці підбігли до Яна, то їм залишалось тільки стати свідками, як його стріла пробила серце оленя.

VI. Військова шапка, тіпі та подвиги

За сорок кроків і так влучно! В індіанців це було б гранд ку, — сказав Калеб, і його обличчя засяяло, як того дня, коли він добув тертям вогонь.

— А що таке гранд ку? — запитав Маленький Бобер.

— Це великий подвиг. Індіанці подвиг називають ку, а великий подвиг — гранд ку. Звучить ніби по-французьки і, можливо, навіть запозичене у французів. Кожен індіанець вів облік своїм ку. За кожний ку він мав право увіткнути орлине перо в свою шапку. За вияв особливої мужності додавалося перо з червоним пучечком волосся на вістрі.

— А що ви скажете про наші головні убори? — поцікавився Ян.

— Хм. Скажу, що напевне ви ніколи не бачили справжніх головних уборів індіанців, бо вони виглядають зовсім не так. Пера повинні бути білими, з чорними вістрями, а прикріплюють їх не наглухо, а вільно, на м’якій шкіряній шапочці. У кожному пері зроблена ремінна петелька, що прив’язується до стрижня. Через цю петельку протягується стрічка, яка тримає перо на шапці. Всі пера прошиваються посередині тоненьким шнурочком, що скріплює їх між собою. На перах є позначки, з яких можна дізнатись, за що саме відзначився індіанець.

— От би пожити серед справжніх індіанців! — вигукнув Ян і глибоко зітхнув.

— Ця пристрасть швидко минає. Я вже це пережив, — відповів Калеб. — Суцільні полювання та сутички, й дня спокою немає, шлунок весь час порожній — собаче життя.

— А мені лише б подивитись, як нагороджують перами, — вставив Сем. — Тут у нас є герой, якому вже давно світить нагорода за вміння красти курчат, — і він перевів погляд на Гая.

— Калебе, а скажи-но, будь ласка, — сказав Гай (він ніколи б земляка не назвав містером), — індіанці давали пера за полювання на оленя? Мені б рушницю — і всі пера були б мої!

— Хіба ти не чув? Я ж казав, що постріл Яна зарахувався б як гранд ку.

— Теж мені постріл! Та я його миттю переплюну! Ян випадково влучив. В індіанців усі пера були б моїми.

— Що ж, подивимось, що ти за один… — почав був найстарший Вождь, але Маленький Бобер перебив його.

— Хлопці, — сказав він, — а давайте гратися в індіанців по-справжньому. Нехай містер Кларк покаже нам, як робляться індіанські шапки, і тоді кожен одягне тільки пера за свої подвиги.

— За скальпування білих та конокрадство?

— Та ні! За біг, полювання на оленя, плавання, стрільбу з лука…

— Іде!

Калеб показав їм, як робиться індіанський головний убір. Він використав для основи денце старого повстяного капелюха (на превелике незадоволення Яна). Білі гусячі пера, акуратно підстрижені й пофарбовані на вістрях у чорне, пішли замість орлиних. Тепер справа дійшла до обговорення подвигів, за які слід нагороджувати. Кожен на це мав свою власну думку.

— Якщо Гілка нарве в саду вишень і його не помітить Keн, я дам йому перо з червоним волосяним пучком, — сказав Сем.

— Ой, а ти нізащо не поцупиш курчати з нашого курника, бо наш собака тебе просто зжере! — відрубав Гай.

— Дуже треба мені красти твоїх курчат! Я не дикун, я — шляхетний червоношкірий. Головний Вождь! І не забудь, що я обіцяв зняти з тебе скальп, яким потім поділюсь з Яном.

І Дятел голосно загарчав на Гая, розмахуючи руками — Гілка боязко відступив.

Ян випадково оглянувся на Калеба. Той про щось напружено думав.

— Ходімо в тіпі, — запропонував Ян. — Тут дуже пече, містере Кларк.

— Гм! В тіпі хіба що затінок, а пече там так само, як і надворі, — відповів старий мисливець. — Підкотіть брезент з того краю — піде свіже повітря.

— Хіба справжні індіанці так роблять?

— Звісно, роблять. Вони крутять і вивертають свої тіпі на всі лади. В тіпі можна жити в сорокаградусний мороз чи в п’ятдесятиградусну спеку і чудово почуватись. У спеку високо підгортають заслону. Індіанці добре почуваються в тіпі, бо навчились точно прогнозувати погоду. Не раз я прокидався у преріях серед задушливої ночі від монотонних стуків. Я ніяк не міг збагнути, для чого всі скво працюють поночі. А то вони швидко опускали заслони, глибоко вбивали кілки, і за якихось півгодини здіймалась буря. І досі не второпаю, за якими ознаками вони передбачали негоду. Одна стара скво запевняла мене, то її попереджає койот. Може, і справді перед негодою койоти виють. А друга переконувала, що певні квіти перед нічною грозою якось по-особливому схиляють голівки. Третя казала, що погано спить перед бурею. Не відкидаю, що в усьому цьому є якась правда. Індіанці дуже спостережливі.

— І що, вони ніколи не помиляються? — запитав Маленький Бобер.

— Помиляються, але не так часто, як білі.

За вказівками Калеба хлопці підкотили заслону з навітряного боку низько, а з тіньового — вище. Й одразу ж у тіпі стало прохолодно.

— Щоб визначити напрям вітру в безвітряну погоду, послиньте палець і підніміть угору. З боку вітру одразу відчувається холодок. Це допомагає правильно виставити димові клапани.

— Розкажіть нам ще про військові головні убори, — попросив Ян. — За які ще подвиги можна заслужити пера?

— Бігайте, плавайте, стріляйте з лука. Влучити стрілою за двісті кроків — це все одно, що вбити бізона. Такий стрілець має отримати вищу винагороду.

— Гранд ку?

— Авжеж, гранд ку! Влучити за п’ятдесят кроків — значить забити оленя, і це буде ку, — вів далі Калеб. — Якщо ви з першого пострілу попадете своєму оленю в серце за п’ятдесят кроків — це буде великий подвиг. Ну а того, хто влучить у серце за сімдесят п’ять кроків, незалежно з якого пострілу, можна назвати першокласним стрільцем. Якщо ж ви за сорок кроків поцілите в дев’ятидюймове вічко дві стріли з кожних трьох, то не ославитеся перед індіанцями, хоча ті стріляють по живих мішенях, а не по іграшкових.

Я бачив, як мідно-червоні малюки влучали в метеликів. Іноді індіанці влаштовують змагання і дивляться, в кого одночасно буде більше стріл у повітрі. П’ять стріл у повітрі вже добре. Це означає, що мисливець швидко й далеко стріляє. Тільки раз у житті мені пощастило побачити, як один воїн пустив у повітря одразу вісім стріл — це вважалось великим чаклунством. Але мати в повітрі сім стріл теж дуже почесно.

— А що нам ще підійде, крім стрільби? Як ви гадаєте?

— Я гадаю, — втрутився в розмову Сем, — що можна позмагатися в добуванні вогню тертям. Цього Гай точно не вміє. Хто добуде вогонь — одержує перо, хто добуде його за одну хвилину — одержує особливе перо. Ми з Яном змагатимемось, а Гай буде осторонь рюмсати.

— Зате я краще полюю на оленя. Тут я вас обох за пояс заткну!

— Гілко, краще помовч, бо нас вже верне від твого патякання про полювання на оленя. Про цю гру ми забули назавжди.

І Сем запитав, звертаючись, очевидно, до Калеба:

— Ви знаєте які-небудь індіанські ігри? — Калеб промовчав, удавши, що не почув запитання. Тоді спитав Ян:

— Містере Кларк, а як індіанці бавляться?

— Я можу показати вам дві індіанські гри. Вони допоможуть перевірити ваш зір.

— Все. Вам кінець! І тут я вас переможу! — вигукнув Гай. — Адже я побачив оленя раніше, ніж Ян міг…

— Замовкни! — гримнув на нього Ян.

Характерний звук примусив Гілку обернутись. За спиною в нього Сем гострив великого ножа.

— Час настав, — зловісно промовив Дятел ніби сам до себе.

— Відчепись од мене! — жалібно пропищав Гай. Його лякав такий вигляд Дятла.

Гай зиркнув на Яна і, помітивши в нього ледь вловиму посмішку, трохи заспокоївся, але знову злякався, коли подивився в дико розмальоване й застигле обличчя Дятла.

— Чому ти не гостриш ножа, Маленький Бобре? Хіба ти не прагнеш своєї частки? — процідив крізь зуби Головний Вождь.

— Я пропоную поки що залишити йому скальп, а коли він знову почне вихвалятись — оббілуємо його до кісток, — відповів Ян. — То розкажіть же нам про індіанську гру, містере Кларк.

— На землі або на шкурах вони малюють два квадрати. Кожен квадрат ділять на двадцять п’ять клітинок. Один гравець бере десять фішок: п’ять горіхів і п’ять крем’яшків — і розкладає їх по клітинках як йому заманеться. Ніхто не повинен дивитися, доки все не буде готово. Потім він обертається й дивиться, поки інші співають коротеньку пісеньку.

Після цього перший квадрат накривають, а другий гравець мусить по пам’яті розкласти свої фішки по клітинках точнісінько так, як і на першому квадраті. За кожну правильно покладену фішку йому зараховується очко, за кожну помилку — очко знімається.

— Ну точно, я… — відкрив було рота Гай, але Сем ухопив його за чуприну. — Не чіпай мене! Це правда! Я кажу правду, а не вихваляюсь!

— Якщо я здеру з тебе скальп, ти застудишся й помреш. Тобі це відомо? — просичав Сем.

— А є ще друга гра. — провадив Калеб. — Індіанці вирізують два шестидюймові квадрати з білого дерева або картону і малюють на кожному кролика. Потім на один з них прикріплюють шість чорних кружечків по півдюйма у поперечнику. Квадрат відносять на сто кроків.

Гравець бере порожній квадрат і наближається до першого квадрата доти, доки не зуміє прикріпити кружечки у тих самих місцях. Якщо він побачить їх за сімдесят п’ять кроків — він молодець, якщо за шістдесят — теж непогано, але менше п’ятдесяти — це вже не годиться. Я часто бачив, як індіанські хлопці захоплювались цією грою. Іноді вони задля жарту клали по два кружечки разом або якийсь знімали зовсім — непогана перевірка очей.

— Та Боже ж ти мій… — почав знову Гілка, але Сем обірвав його грізним і диким гарчанням — подіяло.

— Індіанці і в інший спосіб визначали гостроту очей. Старий Вождь показував молодим воїнам сузір’я з дуже маленьких зірок, яке в індіанців називається Гроно.

Він питав, скільки у гроні ягід. Одні бачили п’ять, інші — шість, а деякі навіть сім. Хто побачить сім — у того добрі очі. Зараз ви не знайдете Плеяд: їх видно лише в зимові ночі. А от Велику Ведмедицю можна спостерігати протягом року — її легко знайти від Полярної зірки.

Велику Ведмедицю індіанці називають Горбатою спиною. Я чув, як їхні діди питали хлопців: «Бачите ви стару скво (це друга зірка від краю, якраз на горбу) з дитиною на спині? Бачите ви її дитину?» Коли мої очі були молодшими, я теж міг розглядіти маленьку зірочку, що пригорнулась до великої. Це ознака дуже гострого зору.

— А… — тільки встиг мовити Гай, та Сем своїм гарчанням швидко втихомирив його.

Калеб підвівся і вийшов з тіпі. Ян розібрав бурмотіння старого:

— От малий паршивець. Смішить — стриматись не можна…

Він одійшов трохи в ліс і раптом гукнув:

— Яне! Гаю! Мерщій сюди! Всі троє вискочили з тіпі.

— Ми говорили про гостроту очей. Хто скаже, що там бігає?

Крізь листя видно було Бернсову конюшину.

— Наче ведмежа…

— Бабак! Наш бабак! Це він поламав татову косарку! Де моя кістяна стріла? — заверещав Гай і метнувся по зброю.

Хлопці обережно почали підкрадатись до конюшини, але старий бабак нашорошився. Незграбна тваринка і справді скидалася на ведмежа. Спина й голова бабака були геть сиві, а грудка коричнева.

— Тато каже, що бабак посивів за свої страшні гріхи. Злодій він, хочу вам сказати — ще той! Зараз я його…

— Стій! Шикуйсь! — скомандував Сем, бачачи, що Гай уже збирається стріляти.

Вони вишикувалися в ряд і на бабака градом посипалися стріли. Майже всі вони падали далеко за його спиною. Він шуснув у нору, щоб підготуватись до нових вилазок проти людини з косаркою.

VII. Життя у таборі

— Як спалося, Семе?

— І очей не склепив.

— Еге ж. Я цілісіньку ніч ловив дрижаки. Витяг запасну ковдру, але й це не допомогло.

— Може, вночі випав малярійний туман або щось на зразок того?

— А ти спав, Гілко?

— Без задніх ніг!

— Туману не відчував?

— Ні!

Наступної ночі було ще гірше. Гай посопував собі уві сні, а Сем із Яном ніяк не могли вгрітися, аж підскакували на ліжку від холоду. На світанку Сем скочив з ліжка.

— Все, з мене досить! Гра грою, та краще перебратись додому, аніж отак ночі проводити.

Ян не опирався, але настрій в нього помітно підупав. Яну теж вже набридли холодні безсонні ночі, та й з лісу він також іти не хотів.

Вдень було досить тепло, однак хлопці вже з острахом думали про ніч.

— Ніяк не збагну, в чому заковика, — чухав потилицю Маленький Бобер.

— Дивний стан: кидає то в жар, то в холод… Чи то ми отруїлись болотяною водою, чи Гай нам шлунки зіпсував своїм варивом?

— А, може, ми занедужали на цингу через надмірне вживання м’яса? Що на це скаже Калеб?

Якби Калеб не провідав їх по обіді, вони б самі подалися до нього. Старий мовчки вислухав розповідь Яна, а потім запитав:

— Ви хоч раз просушували свої постелі?

— Ні.

Калеб зайшов у тіпі, обмацав ліжко й пробурчав:

— Гм! Ясна річ — мокрі. Щоночі пітніють, і дивуються, чому спати не можуть. І де ваші очі? Мати щодня провітрює ваші постелі! Кожна індіанська скво знає, що треба стерегтися вогкості й не рідше ніж через день виносить постіль на сонце години на три або просушує її біля вогнища. Просушіть гарненько простирадла — і міцно спатимете.

Хлопці послухались поради Калеба і, справді, наступної ночі спали міцним солодким сном.

Незабаром їм довелось іще дещо дізнатись про лісове життя. Хлопці весь час страшенно потерпали від москітів. Увечері комахи заганяли хлопців у тіпі, але вони незабаром навчилися викурювати комах, підкидаючи у вогонь свіжої трави. У сутінках вони розкладали багаття, клали траву, щільно причиняли двері, а самі вечеряли на дворі біля вогнища, де готувалася їжа. Після вечері Вожді з осторогою заходили в тіпі. Трава на цей час прогорала, вогонь пригасав, угорі стояла густа хмара диму, але нижче повітря було чисте й свіже. Вони змітали з одягу москітів, шмигали в намет і ретельно затуляли кожну шпаринку. В тіпі не лишалося жодного живого москіта, а дим, що стояв під клапанами, не пускав усередину нових, і хлопці могли спати спокійно. Ось у такий спосіб вони спекались найбільшого клопоту боліт і лісів. Але вдень приходила нова біда — сині мухи. Їх з’являлось дедалі більше, вони клали цілі купи яєчок на все, що мало запах м’яса або гнилля. Вони дзижчали над столом і падали в тарілки зі стравою. Мертві мухи псували всю їжу. Калеб помітив цю напасть і одного разу сказав:

— Це ваша провина. Живете, як свині.

І справді, кроків на п’ятдесят довкола тіпі вся земля була захаращена папірцями, бляшанками, рештками їжі. Під дверима назбиралася величезна купа картопляного лушпиння, кісток, риб’ячих голів та луски. Увесь день тут живилися мухи. Під вечір варту приймали москіти.

— А як із цієї ситуації виходять індіанці? — запитав Маленький Бобер. — Як нам здихатися цієї напасті?

— Звісно, можна перенести бівуак. Але краще прибрати сміття.

Іншого підходящого місця для табору не знайшлося, і тоді Ян вигукнув із запалом:

— Пропоную все прибрати і більше не смітити. Викопаємо яму і звалимо в неї все, чого не можна спалити, — і Ян хвацько взявся до роботи: ухопив лопату — й давай копати яму в кущах. Сем із Гаєм теж кинулись до роботи: позбирали все сміття і звалили його в яму. А як черга дійшла до кісток, лушпиння та шматків хліба, Ян сказав:

— Дивитись боляче, як ви хліб закопуєте. В лісі є безліч живих істот, які ним поживляться.

Калеб, який сидів на колоді і курив люльку, зауважив:

— Справжні індіанці щодня недоїдки відносять на узвишшя, так званий Вакан. Роблять вони це, щоб догодити добрим духам. Їжу поїдають птахи та білки, на втіху індіанцям, адже інколи вона вся зникає. Якщо ж їм пояснити, що їжу забирають не духи, а птахи, вони вам скажуть: «Без дозволу духів птахи її не візьмуть», або «Птахи відносять її духам».

Тож Велика рада і собі давай шукати скелю Вакан. На узліссі хлопці побачили підходящий горб і з цього дня по черзі відносили на нього всі недоїдки. Незабаром вони помітили, що птахи з радістю прилітають частуватися на їхній Вакан, а постійний слід від струмка свідчив, що чотириногі теж не гребують щедротами добрих духів.

Дуже скоро від синіх мух лишилась тільки згадка. Хлопці ж затямили раз і назавжди, що захаращувати брудом табір — значить шкодити самим собі.

Якось Калеб сказав:

— Яне, не можна пити річкову воду. Вона зараз стояча, спека, тож скоро вода цвістиме.

— А що ж нам пити? — запитав Сем.

— Що ж нам робити, містере Кларк? — поквапився й собі сказати Ян, знаючи, що старий не стане розмовляти з Рафтеном.

— Викопайте колодязь.

— Тю! Зараз у нас канікули, — знову не стерпів Сем.

— А ви викопайте індіанський колодязь, — уточнив Калеб. — На це піде не більше як півгодини. Давайте, покажу, — і він узяв лопату, знайшов сухе місце футів за двадцять від греблі, викопав яму приблизно у два квадратних фути. На глибині трьох футів вода вже почала помітно просочуватись. На четвертому футі довелось припинити роботу через бурхливий приплив. Тоді Калеб узяв відро й вичерпав каламутну, глинисту рідину аж до дна. Коли яма наповнилась, знову вичерпав до кінця.

Нарешті, після третього разу потекла холодна, приємна на смак і чиста, мов кришталь, вода.

— Це вода з вашого потічка, — пояснив Калеб, — але вона профільтрувалась через двадцятифутовий шар землі та піску. Так добувають холодну чисту воду з найбруднішого болота.

Це і є індіанський колодязь!

VIII. Індіанський барабан

— Справжній індіанець зробив би з цього барабан, — сказав Калеб Яну, коли вони підійшли до великої липи, що впала під час грози. Вся серцевина дерева згнила, залишилась сама кора.

— А як індіанці роблять барабан?

— Давай сюди сокиру.

Ян збігав за сокирою. Калеб відрубав прямий і без тріщин шматок стовбура і вони віднесли його на бівуак.

— Тепер для барабана потрібна ще шкура.

— Яка?

— Коняча, собача, волова, теляча, — байдуже, аби міцна.

— У нас в коморі висить теляча шкура, а ще одна лежить у сараї, тільки її погризли пацюки, — сказав Гай. — Вони мої, бо я сам забивав телят. Тато віддає мені шкури за те, що я їх забиваю, а потім білую. О, якби ви тільки бачили, як я це роблю!.. — і Гай знов почав було вихвалятися, але Сем боляче смикнув Гілку за жовтий віхтик на голові. Гілка гепнувся долі й заскиглив:

— Чого причепився?

— Ну годі, Семе, облиш його, — заступився за Гая Маленький Бобер.

А потім, звертаючись до Третього Вождя, додав:

— Нічого, Гаю, не ображайся. У полюванні на оленя ти найкращий — це всі знають.

— Так отож! А він заздрить. Я бачу в п’ять разів далі за нього, — відповів Гай ображеним голосом.

— Так, Гілко, біжи хутчіш за шкурами, якщо хочеш мати барабан для військового танцю. Тут лише ти один майстер по шкурах.

І Гай щодуху побіг додому.

Тим часом Калеб обробляв колоду. Він акуратно зняв кору, а потім вичистив усередині. Після цього старий мисливець поставив обрубок на землю, розпалив у ньому вогонь і повертав та піднімав його, стесував обвуглені місця, підстругував, аж поки стінки зробилися гладенькими зовні й усередині.

Друзям раптом здалося, що вони чують крики Гілки, та час минав, а Гілка не повертався. Минуло кілька годин — Гай так і не з’явився. Нарешті Калеб сказав:

— Ну от, тепер і шкуру можна напинати.

— Здається мені, що Гілка потрапив до рук старого Бернса і тепер стоїть наш Гай раком, сапає город. Мабуть, це він так верещав, коли куштував березової каші, — підсумував Сем.

«Старий Бернс», худий, згорблений чоловічок, мав дуже погану вдачу. Йому було всього лиш тридцять п’ять років, але в Сенгері кожен одружений називався «старим». А от якщо якийсь, скажімо, Том Нолан у вісімдесят років залишався без пари, сенгерці його звали «парубком». Та варто було цьому ж Томові одружитись у двадцять років, як він одразу став би «старим Ноланом».

Бернси народили купу дітей, але кілька з них померли. Живими лишилися старший Гай — материн пестунчик — і четверо дівчаток від одного до чотирьох років. Мати була огрядною, але вродливою і життєрадісною жінкою. Вона весь час воювала зі своїм чоловіком, бо вважала його запеклим ворогом дітей. Джим Бернс намагався привчати хлопця до праці, а Гай лише мріяв про безтурботне життя. Мати при цьому всіляко потурала синові. В її очах синочок був святим: все, що він робив, здавалось їй правильним. Опецькувата мармизка Гая, всіяна ластовинням, для матері була найгарнішою у світі. Вона бачила в синочку тільки позитивне.

Бернс також любив Гая, але поводився з ним дуже нерівно: іноді він просто ні за що міг віддубасити його, іншим же разом сміявся навіть із досить серйозної провини. Хлопець не знав, чого чекати від батька, а тому завжди намагався уникати зустрічі з ним. Бернсу не подобалось, що син його бігає в табір. І справа була не в тому, що він перебував на землі «старого Рафтена», просто син таким чином ухилявся від роботи. Місіс Бернс щоразу заступалась за сина. Крок за кроком вона перемагала, мов той досвідчений рибалка, якому на гачок вдалося підчепити велику рибину. Завдяки її вдалій «риболовлі» Гай приєднався до індіанців. Мати аж мліла від щастя, коли син хвастав, як перемагає своїх старших товаришів. Та нині Гаю не пощастило. Татко таки підловив його, коли малий ішов з лісу, і жорстоко відшмагав. Ось тоді-то до бівуаку й долинули репетування Гая.

— Ах ти ж гультіпако! Я тобі дам тікати з дому! Усі двері настіж! Ану негайно ставай до роботи!

І Гай був змушений взятись за ганебну, «зовсім не індіанську» роботу на городі.

Не минуло й п’яти хвилин, як він почув материн голос:

— Гаю, сину мій!

Син слухняно кинув сапу і поплентався до кухні.

— Ти куди? — гримнув батько. — Я що тобі наказав робити?

— Та ж мама гукає!

— Ану мерщій до роботи, кажу! Я тобі зараз піду до мами!

Але Гай удав, що не чув останніх батькових слів. Він був переконаний, що батько вже тільки кричатиме, але бити не стане. Незабаром Вождеві Гілці вже геть не боліло, бо мамуся зі своїх ніжних рук нагодувала дитину величезною скибкою хліба, щедро намащеною варенням.

— Моє любе дитяточко! Аж живіт до ребер присох — таке голодне, а татко ще й скривдив моє чадо. Ну їж, не плач, — сказала мати, бо Гай, щойно згадав образи, раптом знову почав було схлипувати. Потім вона прошепотіла йому на вухо:

— По обіді татко їде в місто. Щойно він зникне за ворітьми — ти втечеш. Ось тільки попрацюй старанно, щоб татко бачив, тоді він не сердитиметься, коли ти додому пізно прийдеш. Та диви не забудь підперти хвіртку, бо як свиня опиниться в Рафтеновому лісі — батько тобі всі ребра перелічить!

Гай прийшов на бівуак пізно. І щойно він вискочив з дому, його мати, й без того обтяжена безліччю хатніх турбот, кинула все і сама підгорнула кілька рядів капусти, щоб «татко» побачив, як старанно попрацював його син.

Телячі шкури виявились твердими й неочищеними.

Калеб замочив шкури в калюжі й сказав:

— Щоб їх привести до ладу, потрібно не менше двох-трьох днів.

Через три дні Калеб витяг шкури. Якщо раніше вони були тонкі, цупкі, жовтуваті й навіть прозорі, тепер зробилися товстіші, молочно-білі та м’які як шовк. Вони легко зчистилися. Незабаром обидві шкури визнали цілком придатними для барабана.

Калеб ретельно вимив їх у теплій воді з милом, щоби видалити рештки жиру, а потім обскріб з обох боків тупим ножем. Після цього він натягнув один край більшої шкури й почав обрізати навколо неї тонку смужку. Ця смужка мала піти на ремінь завдовжки близько шістдесяти футів. Із залишку шкури Калеб вирізав круглий шматок. Ще один такий самий шматок вийшов у нього з другої шкури. Склавши обидві заготовки докупи, Калеб вістрям ножа попроколював у них дірочки на відстані дюйма від краю і два дюйми одна від одної. Потім він розстелив один круг на землі, поставив на нього дерев’яну частину барабана, а зверху накрив її другим кругом. Обидві шкури він зашнурував довгим ременем, протягуючи його з першої дірочки вгорі в другу дірочку внизу, потім у третю вгорі, в четверту внизу і так далі аж до кінця. Після цього він повторив усе заново, тільки в зворотному порядку. Вся шнурівка перехрещувалась. Спочатку ремінь просилювався вільно, але потім Калеб стягнув його міцніше, від чого покришки напнулися і щільно облягли краї барабана. Гай одразу ж ухопив готовий інструмент.

— Шкури мої, тож і барабан мій! — заявив він.

Калеб хитро підморгнув, вистругав паличку для барабана й обмотав її на кінці клаптиком полотна:

— Дерево додається.

Гай спробував грати, але барабан йому не сподобався, бо він видавав глухий звук.

— Повісь його в затінку. Шкура має висохнути, — порадив Калеб.

Барабан собі сохнув і, мабуть, добряче натягувався, бо час від часу він тихо потріскував і якось дивно гудів. Коли ж він остаточно висох, шкура на ньому зробилась напівпрозорою, а звук тепер міг зворушити серце кожного червоношкірого.

Калеб навчив хлопців індіанської пісеньки, й вони почали танцювати під неї, а сам старий мисливець барабанив і стиха наспівував. Здавалось, що в усіх них прокидалися дикі інстинкти. Але в найбільшому збудженні був Ян. Підстрибуючи в такт, він ніби зливався душею з пісенькою індіанців. І в цю мить він з радістю віддав би всі блага білої людини тільки за те, щоб збереглося назавжди оце дивне почуття, що його викликав індіанський барабан.

IX. Кішка і скунс

Того дня Сем здійснював «напад на блідолицих» — його завданням було добути хліба. Гая вкотре вистежили, і він потрапив у полон до ворога й відбував примусову працю на городі. На бівуаку залишився тільки Ян. Він уважно оглянув усі «альбоми», але не знайшов нічого нового, проте слідів було більше. Він побачив серед них сліди маленького скунса і нориці. Біля струмка, на «нижньому альбомі», Ян знайшов новий ланцюжок слідів, які спершу його дещо спантеличили. Перемальовуючи їх, Ян раптом зрозумів, що то, мабуть сліди молодої болотяної черепахи. Він побачив також багато знайомих йому слідів і серед них сліди звичайної кішки. Ян дивувався, звідки вони сюди потрапили. Кішки — взагалі то нічні тварини, і дивно, що вони не боялись хлопців, які майже весь час блукали з луками довкола свого бівуаку.

Ян приліг на березі струмка, де в густій траві тріскотіли коники та цвіркуни. Високі трави яскріли жовтими, червоними, синіми квітами.

Ян дивився на них закоханим поглядом — тепер він знав їх назви. Лежачи на березі струмка, Ян пригадував ті дні, коли він майже нічого не знав ні про птахів, ні про квіти, коли все це було для нього чуже. Все життя в Боннертоні, до найменших його подробиць, постало зараз в уяві Яна: батько, мати, брати й шкільні товариші. Усе це здавалось дуже далеким, хоч відтоді минуло не більше двох місяців.

Думки його обірвав легенький рух біля струмка, де лежала велика повалена грозою липа. Вона являла собою майже суцільне дупло. Стовбур потопав у літніх травах, але одна гілляка відламалась і на її місці залишилась діра. І з цієї діри вистромилась голова з блискучими зеленими очима. За мить звідти вискочила сіра кішка. Вона сіла на сонечку, вмилася лапками, потяглася, потім пройшлася на край колоди й спустилася до потічка. Там вона напилася, граційно струсила з лапок краплини води і трохи пригладила шерстку. Янові стало смішно, коли кішка почала уважно вивчати сліди, як він сам вивчав їх перед цим. Звісно, вона керувалася більше нюхом, ніж зором.

Тварина пішла вздовж струмка, залишаючи на глині цікаві відбитки, які хлопець вирішив неодмінно перемалювати.

Раптом кішка зупинилась і принишкла. Очі її спалахнули зеленим вогнем. Вона легко стрибнула на трав’янистий берег і зникла.

Яна дуже зацікавила домашня кішка, котра самотою живе в лісі. Він завмер на кілька хвилин, сподіваючись, що кішка прийде знову, та раптом трохи вище по струмку він зачув шерех камінців. Ян обернувся й побачив кремезну тваринку з білими плямами й великим пухнастим хвостом. Хлопчик одразу пізнав скунса, хоч раніше живим його ніколи не бачив. Скунс повільно йшов, до чогось принюхуючись, і зупинився майже напроти Яна. За ним дріботіло троє маленьких скунсенят.

Натрапивши на свіжі сліди кішки, скунсиха так довго їх обнюхувала, що дітлахи встигли її наздогнати. Одне маля підійшло до того місця, звідки спускалася кішка. Воно повернуло свій носик по свіжому запаху. Самиця скунса підбігла до нього, схвильовано заметушилась і полізла на кручу. Дитинчата подерлися за нею, штовхаючи одне одного.

На березі скунсиха стрибнула на стовбур і пішла до отвору в дупло. Вона подивилась, понюхала і залізла всередину. Раптом зі стовбура пролунало жалібне нявчання. Скунсиха позадкувала з дупла, тягнучи в зубах маленьке сіре кошеня.

Воно голосно нявчало, відчайдушно чіпляючись пазурчиками за дупло. Але скунсиха була набагато сильнішою і витягла його. Притиснувши кошеня передніми лапками, вона міцніше вхопила його зубами за шию і понесла до берега. Кошеня запекло відбивалося і, нарешті, боляче подряпало їй око. Скунсиха послабила свою хватку, кошеня скористалося цим і здійняло несамовитий лемент. У Яна аж у серці похололо. Він уже мало не кинувся на допомогу, коли в траві майнула сіра тінь, і перед скунсихою постала кішка-мати. Очі в неї палали, шерсть здибилась, вуха були щільно притиснуті до голови. Матір-кішка дихала страшною хижою люттю. Із спритністю оленя й відвагою левиці вона стрибнула на супротивницю. Скунсиха нестямно завертіла головою і відсахнулась, але швидко опанувала себе. Кожен мускул її наливався пекельною злістю і тремтів од напруження, коли кішка налітала на неї. Скунсиха не встигала ухилятись від страшних пазурів і тільки бризкала смердючою рідиною.

Кішка рвала зубами й кігтями. Чорна шерсть летіла навсібіч. Скунсиха зовсім розгубилася й обдавала задушливими бризками не лише кішку, але й саму себе. Голова та шия були в неї жорстоко пошматовані. Обливаючись кров’ю, вона кинулась шукати порятунок у воді. Очманіла кішка, хоча й не була поранена, теж ледве переводила дух. Вона б погналася за ворогом і далі, та кошеня, яке забилось під колоду, почало жалібно пищати. Матір одразу вгамувалась, витягла кошеня зовсім неушкодженим. Кішка перенесла його в дупло, а сама вийшла й розпрямилась, помахуючи хвостом та кліпаючи почервонілими очима, в які потрапили бризки. Вона знов, мов тигриця, готова була захищати своїх кошенят.

Одначе скунсиха була вже досить покарана. Вона шкутильгала, залишаючи позад себе кривавий слід і задушливий запах, а дитинчата перевальцем дріботіли за нею.

Ян був зворушений одчайдушною боротьбою старої кішки. З цього дня він перейнявся повагою до всього котячого роду. Досить було тієї обставини, що звичайна домашня кішка могла переселитися в ліс і жити там з полювання, щоб Ян заніс її до свого списку тварин-героїв.

Кішка насторожено ходила по колоді від дупла, де сиділи її кошенята, до самого краю. Вона посилено кліпала очима й, мабуть, дуже страждала, але Ян добре знав, що навіть найбільший і найсильніший звір не зміг би її зігнати звідси. Ніхто не може змагатися у непохитній мужності з матір’ю-кішкою, яка захищає своїх малят.

Упевнившись, нарешті, що небезпека минула, вона обтрусила лапки, протерла ними очі й полізла в дупло.

X. Історія білячого сімейства

— А хочете, я вижену дятла он з того дупла? — сказав Гілка, коли одного дня троє індіанців з луками гасали по лісу Бернса.

Він показав на дупло у великому засохлому дереві, щосили вдаривши по ньому кийком. На превеликий подив хлоп’ят, звідти випурхнув не дятел, а… летюча білка — полетуха. Вона метнулась на верхівку стовбура, роззирнулась, випростала ноги, розпушила хвіст і, шугонувши вниз, плавно приземлилась біля кучерявого дерева. Ян кинувся ловити її і вже був учепився пальцями за пухнасту спинку, але білка так боляче вкусила його своїми гострими зубками, що він миттю її відпустив. Білка стрибнула на дерево й за мить уже зникла в гіллі.

Гай був страшенно вдоволений, що йому пощастило виконати обіцянку.

— Полетуха чи дятел — байдуже, — самовдоволено заявив Гілка.

Гай так розійшовся у своїх вихваляннях, що стукав по кожному дереву, в якому був бодай найменший отвір. Нарешті йому таки поталанило, і він зігнав з гнізда… запізнілого дятла.

Хлопці зауважили, що цей спосіб годився для розшукування живих істот, тож Ян підшукав дебелу палицю і декілька разів ударив нею по грубезному стовбуру, в якому хлопці помітили кілька дірок. З нижнього отвору вискочила руда білка, але одразу ж пірнула в отвір вище. Новий сильний удар вигнав її, і вона вмить опинилась на самісінькій верхівці, а потім з розгону знов ускочила в нижнє дупло.

Хлопцям припала до душі така забава — вони почали разом гепати кийками по стовбуру. Та білка не з’являлась.

— Давайте зрубаємо дерево, — запропонував Маленький Бобер.

— Ось, що треба робити! — повчально мовив Дятел. Він знайшов міцну жердину завдовжки двадцять футів, приставив її до шершавої кори і з силою штурхонув. Верхівка легенько здригнулась. Сем ударив ще раз і ще раз, вибираючи ті моменти, коли дерево трохи відхилялось від нього. Ян з Гаєм і собі взялися за жердину та почали штовхати її всі разом.

Один поштовх у триста-чотириста фунтів навряд чи похитнув би стовбур, але ці маленькі поштовхи, зроблені в належний момент, розхитували його все дужче й дужче. Через три-чотири хвилини коріння затріщало і почало ламатись. Величезне дерево впало на землю.

Хлопці кинулись шукати білку. Та, на їх велике розчарування, білки ніде не було. Вони знайшли передню частину стовбура з невеличким отвором. Під нею лежала ціла купа дрібно покришеної кедрової кори — гніздо. Ян нетерпляче почав розгрібати тирсу — там лежала руда білка, нерухома й ніби не ушкоджена, тільки з носа текла цівка крові. Біля білки лежали п’ятеро білченят, пізній виводок, бо вони були ще голенькі, сліпі й зовсім безпорадні. В одного білченяти теж закипіла на носику крапелька крові, й воно лежало так само нерухомо, як і його мати. Спершу індіанці подумали, що білка лише прикидається мертвою, але виявилось, що вона мертва.

Хлопцям стало ніяково. Вони так загралися, що вбили безневинну білочку-матір, яка оберігала своїх маленьких діточок, яким загрожувала голодна смерть. Найбільше переживав Ян: він вважав себе винуватцем трагедії.

— Що ж нам робити? — запитав Дятел. — Вони ще надто малі, нам їх не вигодувати.

— Потопимо та й усе на цьому, — запропонував Гілка, пригадавши, як він удома розправлявся із армією котенят.

— От якби знайти гніздо іншої білки та підкласти їх туди, — з покаянням у голосі промовив Ян. Він дивився на маленьких безпорадних звірят, що лежали в його долонях, і на очі йому навернулися сльози. — Я знаю, хто їм допоможе: сіра кішка, яка оселилася в лісі. Вона догляне їх, треба тільки підкласти їх кішці в кубло, коли її там не буде.

І хлопці попрямували до потічка. Полуденне сонце сяяло так, що навіть у дуплі видно було кожну травинку. Обережно ступаючи, індіанці підійшли до спостережного пункту Яна на березі потічка і залягли у високій траві. Ян поповз до колоди і, впевнившись, що кошенята зараз самі, швиденько підклав до них білченят і повернувся до товаришів.

Стара кішка з’явилася аж через годину. Та хлопцям не довелося сумувати. Вони лежали тихо, тож їм пощастило побачити багато цікавого.

У траві прошмигнула польова мишка, а трохи перегодом по її слідах погналася маленька землерийка. Коричневий звірок на коротеньких ніжках, завбільшки з кролика, пройшов мимо, обнюхуючи пересохле русло струмка. Ян визначив, що це мускусний щур, або ондатра, яка, очевидно, шукала воду.

Біля загати тепер постійно крутилося чимало живих істот, і вона зробилася місцем «тамування спраги», як висловлювався Сем.

Не встигла пройти ондатра, як хлопці здаля помітили ще одну тваринку.

— Ще один мускусний щур. На побачення, мабуть, поспішає, — прошепотів Дятел. Та коли тваринка наблизилась до індіанців, вони одразу ж упізнали в ній норку.

Норка, смертельний ворог мускусного щура, переслідує свою здобич. Норка швидко зникла за поворотом, обнюхуючи слід, мов собака. Коли їй вдасться догнати ондатру раніше, ніж та пірне у ставок, на березі відбудеться драма.

За якихось п’ять хвилин хлопці побачили, як на колоду стрибнула сіра тінь. То була кішка. Кішка оглядалась, чи немає поблизу небезпеки. Хлопці стежили за нею з напруженою увагою. Вона ще раз пройшлася по стовбуру, а потім шаснула в дупло. З ніжним муркотінням, що завжди приносило радість зголоднілим кошенятам, кішка-мати простяглася біля своїх рідних малят і раптом помітила серед них рожевих білченят. Вона перестала облизувати кошеня, тицьнулась носом до білченят й почала їх обнюхувати. Хлопці напружились, та кішка облизала білченят, а потім розляглась, підгорнула всіх лапами до себе, відкинула голову, і за хвилину Гай радісно сповістив:

— Маленькі білченята ссуть молочко разом із кошенятами!

Хлопці почекали ще трохи і, впевнившись, що білочки любовно прийняті своїм запеклим ворогом, тихо повернулися до табору. Відтоді вони щодня ходили дивитись на змішану родину.

Та історія маленьких білочок мала досить сумний фінал.

Сіра кішка сумлінно годувала своїх нових діточок, пестила їх, як рідна мати. Здавалося, все йшло гаразд. Ян чув колись історію, як одна кішка виростила кролика, і він нетерпляче чекав того дня, коли кошенята та білочки вийдуть разом бавитись на сонечку. Через тиждень Гай помітив, що кішку ссе лише одне білченя, а днів за десять і його не стало.

Ян підкрався до дерева й побачив, як усі чотири білочки непорушно лежали в кублі. Ніхто не знав причини їх смерті. Стара кішка зробила все від неї залежне. Вона виявляла до них любов і ніжність, та все ж не змогла стати для малих білченят рідною матір’ю.

XI. Як спостерігати за мешканцями лісу

Дні пролітали весело. Кожен ранок починався полюванням на бабака. Хлопці так обвиклися у лісі, що свої страхи згадували з усмішкою.

Одного разу Сем заговорив про це:

— Яне, а пам’ятаєш, як я спав з великою сокирою, а ти з топірцем?

Нині все стало на свої місця. Індіанців більше не лякали незручності лісового життя. Тепер у лісі вони почувались, як удома.

Вони вивчили лісових мешканців і вже знали, що дзвінке, голосисте «ку-у, ку-у, ку-у» виспівувала чорнодзьоба зозуля. А ще Ян дізнався, що пронизливий свист, схожий на пташиний, що долинав із кущів під час дощу, належав деревній жабі.

Із настанням посушливих днів почали пересихати струмки, тож у повноводій загаті тварин побільшало. Щовечора після заходу сонця тут збиралися ондатри, а на глибоких місцях плюскалась риба. Її тут було дуже багато. Хлопці багацько часу проводити з вудками, тож не раз ласували смаженою рибкою із власного ставу.

Кожен день приносив щось нове. На сусідньому полі Сем знайшов ще одного бабака. Ночами, особливо коли на небі світив місяць, на бівуак прибігали кролики. А якоїсь ночі індіанці чули жалібне хрипке дзявкання. Калеб казав, що то лисиця, «стара розбійниця, яка живе в лісі Каллагана».

Індіанці частенько провідували сіру кішку. Та підходити близько не наважувалися. На це були свої причини. Їм не хотілось злякати тварину, щоб часом вона не забралась геть звідсіль. А ще вони були певні, що мама-кішка не вагаючись кинеться на них, якщо буде порушено спокій її дітей.

Ян на власному досвіді переконався, що в лісі найбільше вдається побачити мовчазному спостерігачеві, та оскільки сидіти мовчки було дуже важко, він брався за малювання. Тож сидячи на березі загати, Ян годинами малював.

Одного разу, коли він отак сидів собі тихенько й малював, з води раптом вискочила рибка уклейка і на льоту вхопила муху. В цей час над очеретом кружляв рибалочка, вишукуючи здобич. Він на якусь мить неначе повис у повітрі, а потім зі швидкістю стріли кинувся в воду і так само блискавично випурхнув з неї, тримаючи в дзьобі уклейку. Примостившись на гілці, рибалочка вже зібрався проковтнути пійману рибку, як раптом з дерева вилетів яструб. Вчепившись пазурами у пташку, хижак поніс її на берег ставу. Ще мить — і він би розшматував рибалочку, але в цей час з нори на самому березі вискочила видра і кинулася на яструба та його жертву. Птахи розлетілися в різні боки: яструб наліво, рибалочка направо.

Уклейка плюснулася назад у воду, а видра залишилась на березі з повним ротом пір’я. Поки вона обтрушувала пух зі свого рильця, з кущів безшумно вислизнула сіра кішка. Видра вищирила гострі білі зуби, хижо загарчала, але відступила під коріння дерев. Кішка нашорошила вуха. Шерсть на її спині та хвості здибилася. Вона легенько вигнула спину. В очах її спалахували недобрі вогники, кінчик хвоста метлявся в повітрі. Вона стримано відповідала на гарчання видри. Тоді видра сховалася ще глибше під корінням, так що виднілись тільки її блискучі зелені очі. Кішка спокійно проминула її засідку і пішла далі у своїх справах. Гарчання під корінням затихло, і щойно ворог зник, видра вискочила й пірнула в ставок.

Ян бачив, як обидві тварини зустрілися ще раз… Почувши сплеск води, він оглянувся й помітив кола, що розбігались біля самого берега майже у нього під ногами. Потім на воді з’явилися брижі в протилежному кінці загати. На мить там майнула коричнева тінь і знову пропала. Трохи перегодом вздовж берега крадькома пробігла ондатра і, перепливши загату, сховалася під навислим корінням. А за хвилину на поверхні води знову вигулькнула видра. Шерсть на ній так облипла, що вона схожа була на чотириногу змію. Видра підпливла до берега, по якому щойно пробігала ондатра, і пішла по її слідах. Там, де сліди губились, вона покрутилась на одному місці, понюхала, а потім шубовснула у воду й виринула аж на протилежному березі. Тут вона знову натрапила на слід і кинулась під коріння. Почулось гарчання, і незабаром видра вилізла, тягнучи в зубах мертву ондатру. Вона саме розпочала трапезу, коли за десять футів знову з’явилася сіра кішка. Видра помітила її, але не зрушила з місця. Передніми лапами вона притримувала свою здобич і сердито гарчала на кішку, кішка ж тільки пильно подивилась на неї і вискочила на високий берег, пробігла у видри над головою, а потім знову спустилася вниз і пішла своєю дорогою.

Ян усе думав: «Чому першого разу видра побоялася кішки, а тепер кішка побоялася видри?». Через якийсь час він дійшов висновку, що за звичайних обставин кішка може перемогти видру, але в цьому випадку право було на боці видри, бо вона захищала свою здобич. Тож кішка уникала сварки, але та сама кішка на смерть стояла б і перед тисячею видр, якби їй довелося захищати своїх кошенят.

Через кілька днів Яну довелося трохи ближче познайомитись з ондатрами.

Якось він із Семом вирівнював на ніч «нижній грязьовий альбом», коли раптом струмінь води хлинув по річковому руслу, яке вже з тиждень було зовсім сухим.

— Звідки вода? — здивувався Сем.

— Невже греблю прорвало? — сполошився Маленький Бобер.

Хлопці кинулись до греблі й переконались у правильності своєї здогадки. На одному кінці вони виявили круглий отвір, проритий ондатрою.

Хлопцям пощастило не тільки повністю ліквідувати течу, а й захистити від руйнування в майбутньому цей відрізок греблі, адже знайшлася лопата і багато в’язкої глини.

Довідавшись про цю пригоду, Калеб сказав:

— Ну ось тепер ви знаєте, чому бобри переслідують ондатр. Вони нищать свого ворога, бо знають, що ондатри в будь-який час можуть попсувати їм греблі.

Маленький Бобер рідко коли просиджував годину, щоб не побачити чогось цікавого на болоті. Гілці й Дятлові бракувало терпіння чекати так довго, та й малювати вони не вміли.

Ян влаштував собі кілька засідок в таких місцях, звідки було найзручніше спостерігати за живими істотами.

Одного разу він малював старе розлоге дерево, яке йому дуже подобалось. Ось у полі його зору з’явився дятел. Птах довго стукав по стовбуру й, нарешті, витяг з-під кори маленького черв’ячка. А ось смугастий бурундучок вискочив з-під куща і пробіг мало не по ногах Яна. Десь поблизу чубата синичка затягла свою простеньку пісеньку. Темно-буре пухнасте звірятко безшумно вискочило з-під зеленого листя на березі, перестрибнуло через вузенький струмочок, не замочивши навіть кінчиків лапок, зупинилося раз, другий, і нарешті сіло на відкритій галявці. Це був кролик. Він так довго сидів нерухомо, що Ян встиг зробити з нього ескіз, витративши на це три-чотири хвилини, а потім витяг годинник і почав стежити за ним. Минуло ще три хвилини, перш ніж кролик поворухнувся й почав пастися.

Великий жук-рогач прогудів над головою кролика й сів поблизу нього на суху гілку. Кролик зіщулився й немов закам’янів, але скоро він впізнав у жукові свого старого знайомого і знову взявся жувати обід.

З’явилася одна ворона, слідом за нею прилетіла друга…

Червоногрудий яструб пискляво закричав у лісі. Кролик чув цей крик, але не злякався. Він знав, що червоногрудий птах його не зачепить. Але враз після цього над галявкою мовчки почав кружляти великий яструб з червоним хвостом — кролик знову наче закам’янів. Червоний хвіст — це його смертельний ворог. І звідкіль це все знати малому кролику?

На десерт кролик хапонув ще пучечок конюшини, а потім стрибнув убік і сховався в густій високій траві просто посеред галявки. Відкинувши вуха на спину, він згорнувся в клубочок, і тепер його можна було прийняти за буро-зелений наріст моху. Мабуть, він задрімав на сонечку. Яну страшенно кортіло побачити, чи заплющені в кролика очі, бо він чув, що ці звірятка сплять із розплющеними очима, але з такої відстані Ян нічого не міг розглядіти.

Останні сонячні плями непомітно розтанули на землі, а на загату з західного боку лягла тінь від дерев. Берестянка заспівала вечірній гімн на високому дереві, звідки вона могла бачити рум’яне призахідне сонце. В бузині цвіркун завів своє нескінченне «сон, сон, сон».

Ян помітив, як до нього тихо наближався якийсь невідомий звірок. Звір на мить завмер. Ян послинив палець і підняв його вгору. Легенький бриз віяв у його бік, отже звір його не почує. Тварина наближалася. По гострій мордочці, нашорошених вухах та пухнастому хвосту Ян упізнав лисицю, можливо, ту, що серед ночі дзявоніла поблизу тіпі. Лисиця побігла собі геть, не підозрюючи про присутність хлопчика та сплячого кролика.

Яну закортіло ближче розглянути хитрунку. Приклавши руку до рота й посмоктуючи шкіру, він писнув, як миша — найсолодший звук для голодної лисиці! Вона рвучко обернулась і витягнула морду вперед. Ще один писк — і лисиця повільно рушила на звук. Вона пройшла між Яном та кроликом, перетнула кролячі сліди, та раптом вітерець доніс до неї запах крільчатини. Лисиця з миші переключила свою увагу на невидимого кролика. Керуючись виключно нюхом, вона йшла, обережно ступаючи й задерши носа проти вітру.

З кожним кроком лисиця наближалась до сплячого кролика. Ян хотів крикнути, щоб припинити це полювання, поки ще кролик не став жертвою хитрунки, але в ньому заговорив дослідник природи. Янові закортіло побачити, як діятимуть тварини. Лисиця вже підійшла на п’ятнадцять кроків до трави, в якій лежав кролик. Ось уже їх розділяють всього лиш дванадцять кроків, десять, вісім — лисиця помічає свою жертву. Ян ледве стримує себе, щоб не закричати. Шість кроків!.. Лисиця готується до стрибка.

«Невже допустити?» — думає Ян, і серце його стривожено б’ється.

Лисиця присіла на лапах і з усього розмаху стрибнула на сонного кролика. Ні, він не спав! Тієї миті, коли лисиця опинилася в повітрі, він стрибнув у протилежний бік. Лисиця опустившись на траву, стрибнула знову, але кролик відлетів, мов м’ячик, у протилежному напрямку. Марно лисиця силкувалась поспіти за кроликом — боком він стрибав значно спритніше за хижачку. Кролик зиґзаґами довів лисицю до густого чагарнику, а потім стрілою чкурнув у кущі.

Коли б кролик вискочив, як тільки помітив лисицю, то хижачка нагнала б його за три-чотири стрибки. А так лисиця змушена була пошукати собі вечері десь в іншому місці.

Ян повернувся на бівуак страшенно задоволений: йому пощастило розкрити ще одну з лісових таємниць.

XII. Умовні знаки індіанців

— Містере Кларку, поясніть, будь ласка, що це за індіанські знаки, про які ви згадували? — якось запитав Ян у старого.

— Слід мокасину, запах диму, надламана гілочка, вігвами, складені камінці, — все це індіанські знаки. Кожен з них щось означає, а індіанці читають по них, як білі по книзі.

— Пам’ятаєте, ви нам казали: три дими означають «повертаюсь з перемогою»?

— Не зовсім так. Вони означають взагалі «добрі вісті», та це лише в деяких племен. У різних племенах їх тлумачать по-різному.

— А що означає один дим?

— «Тут бівуак».

— А два?

— В одних це означає «тривогу», в інших — «я заблукав». Трьома, як я вже казав, сповіщають добрі вісті. І взагалі непарні числа вважаються щасливими.

— А чотири дими?

— Чотири майже ніколи не зустрічаються, та коли б я побачив одразу чотири дими на бівуаку, то подумав би, що там відбувається щось дуже значуще, скажімо, Велика Рада.

— А що б ви подумали, коли б побачили одразу п’ять димів?

— Я подумав би, що якийсь дурень хоче спалити ліс, — відповів Калеб і хитро всміхнувся.

— Ви казали, що складені камінці також дещо означають. А що саме?

— В одних індіанців це означає одне, в інших — інше, та на заході один камінь поверх другого означає: «Ось дорога». Невеличкий камінчик, покладений зліва від цих двох — «Тут ми повернули ліворуч», а з протилежного боку: «Тут ми повернули праворуч». Три каменя один на одному попереджають: «Тут можна пройти», або: «Обережно, остерігайся». Каміння, складене купою, може означати: «Тут ми зупинялись, бо один з нас захворів».

— А що вони роблять там, де немає каміння?

— В лісі?

— І в лісі, і в безлісих преріях.

— Це було так давно, що нічого вже я й не пам’ятаю.

Та Ян не відчепився, тож довелось Калебу напружувати свою пам’ять. Незабаром вони склали таблицю індіанських знаків, хоча Калеб постійно зауважував, що в кожному індіанському племені це тлумачиться по-різному.

Ян одразу ж узявся розпалювати сигнальний вогонь, але виявилось, що дим не піднімається навіть над верхівками дерев.

— Спершу розпали багаття як слід, — пояснив Калеб, — а потім підкидай потроху трави та гнилої деревини. Ось тоді й побачиш, що вийде…

І тільки тоді, коли Ян зробив усе за порадою Калеба, великий стовп диму почав швидко здійматись у небо.

— З пагорбка ти помітиш цей дим за десять миль — гарантовано.

— А я побачу його й за двадцять, — вигукнув Гай.

— Містере Кларк, а чи губились ви у лісі? — виникло нове запитання в допитливій голові Яна.

— І не раз. Не блукає тільки той, хто сидить удома.

— І що, навіть індіанці губляться в лісі?

— Та хіба вони не такі ж люди, як ми? Коли почуєте, як хтось вихваляється, що він ні разу не блукав у лісі, не вірте, що він заходив туди більше ніж на десять кроків. Кожна людина може заблудитись, але тільки той, хто добре знає ліс, завжди подолає перешкоди.

— І що ви робили?

— Якщо це траплялось у незнайомій місцевості, а на бівуаку в мене були друзі, я розпалював два димових багаття. Коли ж я був сам, то намагався визначити шлях за сонцем або зорями. А от у негоду, ясна річ, цього не вдасться зробити. В незнайомій місцевості можна йти за течією будь-якого струмка, але я вам цього не побажаю. Звичайно, ви хоч кудись та вийдете і не будете кружляти на одному місці, але так не просунешся більш як на чотири-п’ять миль за день.

— А правда, що напрямок можна визначити за мохом на деревах?

— Можна, але не завжди. Ось поглянь: відомо, що мох вкриває дерево чи скелю з північного боку; найбільші гілки виростають на тій частині стовбура, яка обернена на південь; верхівка тсуги показує нам на схід, а найтовщі кільця на пеньку зазвичай бувають з південного боку і так далі. Та все це стосується лише дерев, які ростуть на відкритій місцевості. Коли ж дерево стоїть у південній частині галявки, тоді найгустіші пагони виростають з півночі. Коли ти візьмеш компас у руки, то все це виявиться лиш наполовину правильним, а коли ти до того ж у скруті та ще потребуєш допомоги — то зовсім неправильним. Я знаю одну рослину-компас — степовий золотушник. Якщо винести його на відкрите місце, то майже всі головки повернуться на північ, але в затінку дерев вони хаотично розкидаються…

Як помітиш стежинку, протоптану дикими звірами, йди по ній: вона обов’язково приведе до води. Тільки в цьому випадку треба не помилитися напрямком і йти туди, де вона краще протоптана. Коли ж вона звужується й губиться — повертай назад… А ще про близькість води свідчить велика кількість диких качок або гаг, що пролітають. Тоді можна без вагань іти у напрямку їх лету. Кінь та собака напевне тебе виведуть додому. Тільки одного разу мені траплявся кінь, що зблукав у лісі, але він був скажений.

Та компас — найбільш надійний прилад. Можна ще йти за сонцем чи зорями. А ще, коли ти знаєш напевне, що тебе шукатимуть, — просто розпали два димових багаття, сядь собі спокійно і час від часу гукай на допомогу.

XIII. Як вичиняти шкури і шити мокасини

Сем повернувся зі шкурою нещодавно забитого теляти. Батько дозволив узяти її, і тепер він приволік на бівуак «шкуру щойно забитого бізона для одягу».

— Цікаво, як індіанці шиють одяг, — сказав він товаришам. — Розпитайте в Калеба. Він вам розказуватиме, а я послухаю тихенько.

Відтоді як мисливець втратив власне житло, він став частим гостем на бівуаку. Тому не дивно, що вже за годину після приходу Сема до тіпі навідався і Калеб.

— Як індіанці вичиняють шкури для одягу? — кинувся розпитувати Ян.

— По-різному…

Та Калеб не встиг пояснити як саме, бо в цей час примчав захеканий Гай і закричав:

— Хлопці! Татова стара коняка копита відкинула! — і він весело засміявся, радіючи з того, що приніс найсвіжішу новину.

— Слухай, Гілко, щось ти дуже багато регочеш — гляди, зуби спалиш на сонці, — і Головний Вождь із удаваним сумом поглянув на Гая.

— Та правда здохла! Я візьму її хвіст на скальп. Ось побачите, я буду найсправжнісіньким індіанцем!

— А чому б тобі не оббілувати коня? Я навчу тебе зі шкури робити індіанські речі, — додав Калеб, запалюючи люльку.

— А ти вмієш?

— З коня здирають шкуру так само, як і з теляти. Ось знімемо шкуру, я вам покажу, які жили брати для шиття.

Вони разом пішли на поле Бернса. Гай метнувся назад і сховався в кущі, побачивши батька, який саме віз на запряжці волів кінський труп.

— Здрастуй, Джиме, — привітався Калеб до Бернса, з яким був у товариських стосунках. — Шкода скотинки?

— Не дуже. Я цього коня майже на дурняка купив — на чоботи виміняв. Та й добре, що здох, бо давно вже кульгав — толку з нього…

— Віддай нам шкуру, якщо вона тобі не потрібна.

— Та забирай, що хочеш.

— Ти тільки перевези його за межу, а ми візьмемо, що нам треба. Все, що лишиться — закопаємо.

— Гаразд… Вам не попадався на очі мій шибеник?

— Та щойно пробігав повз, — втрутився в розмову Сем. — Він начебто побіг до вашої садиби.

— Гм! Ну, може, я застану його вдома. Хай тільки попадеться на мої очі! — стиснув кулаки Бернс.

Бернс пішов, а через кілька хвилин із кущів вигулькнув Гай і приєднався до товаришів.

Калеб виконував основну роботу. Сем та Ян допомагали йому. Гай стояв і дивився, розповідаючи про те, як він сам здирає вдома шкури з телят.

Коли зняли шкуру, Калеб сокирою вирубав печінку й мозок.

— Цим, — пояснив Калеб, — вичиняють шкуру, а звідси індіанська скво добуває собі нитки, — він зробив глибокий розріз поздовж хребта від середини спини до крупу і, просунувши пальці під пасмо білястих волокон, почав його витягувати. Ця стрічка жил, майже в чотири дюйма завширшки, була дуже тонкою. Вона легко розщеплювалась на окремі волокна, що нагадували шовковисті нитки.

— Ось вам цілий моток ниток, — сказав Калеб. — Візьміть і спершу їх добре висушіть. А щоб вони не ламались, занурте їх у теплу воду на двадцять хвилин. Нитки зробляться м’якими й готовими для роботи. Індіанська скво, коли шиє, тримає нитку в роті, щоб її розм’якшити. Тепер у нас є коняча шкура і теляча шкура. Треба їх якнайкраще використати.

— А як вичиняють шкури?

— У різні способи. Інколи просто чистять, поки не зішкребуть весь жир і м’ясо. Потім натирають галуном[10] та сіллю і залишають згорнутою. А коли вона наскрізь пройдеться галуном, шкура побіліє, тоді її розтягують і мнуть, аж поки вона зробиться зовсім м’якою. Та в індіанців немає галуну та солі, тому вони змащують шкури сумішшю печінки та мозку. Зараз я вам покажу.

— Давайте все робити, як справжні індіанці! — запропонував Ян.

— Тоді дістань печінку й мозок теляти.

— А чому не кінські?

— Не знаю, але я не бачив, щоб індіанці змащували телячу шкуру кінською сумішшю. Мабуть, так краще…

Сем приніс із дому телячий мозок та печінку. Потім вони з Яном заходилися шкребти телячу шкуру. Після тривалої й напруженої роботи шкура зі споду зробилася синювато-білою. На дотик вона вже не була жирною. Печінку варили з годину, а потім розтерли із сирим мозком. Сумішшю змастили шкуру, після чого згорнули її навпіл, скрутили в сувій і поклали в прохолодне місце. Через два дні шкуру відмили в потічку і повісили сушитись. Коли вона добре просохла, Калеб вистругав міцний, загострений на кінці кілок і показав Яну, як розминати шкуру вістрям кілка, щоб вона зробилася м’якою та еластичною.

Конячу шкуру, після того як з неї зчистили шерсть, належало обробляти в такий самий спосіб, але вона була значно грубішою, тож мала просочуватись сумішшю значно довше.

Через два дні старий мисливець вискоблив її і розім’яв на гострому кілку. Шкура була вже обробленою, за винятком двох-трьох місць. Оглядаючи її, Калеб сказав:

— Гм! Вона не вся просочилася рівномірно.

Він знову змастив її сумішшю і поклав ще на день у холодок, після чого довго розминав на вістрі кілка, поки вся шкура зробилась м’якою та волокнистою.

— Ось так індіанці вичиняють шкури, — сказав Калеб. — Я ще бачив, як шкури вимочували у відварі канадської смереки, але наша шкура вийшла кращою. Тепер залишилось її прокоптити, щоб вона не задубла у воді.

Калеб розклав димове багаття і підвісив шкуру над густим димом. Шкура потемніла й почала пахнути, як пахнуть усі шкіряні вироби індіанців.

— Містере Кларк, а покажіть нам, як індіанці шиють мокасини і воєнні куртки! — знову попросив Маленький Бобер.

— Мокасини робити просто, а от воєнні куртки — не обіцяю. Кожне плем’я шиє мокасини по-своєму. Варто індіанцю глянути на взуття, він миттю визначить, з якого племені незнайомець. Найбільше славляться мокасини оджибва, тобто зі зборками. Їх викроюють із одного шматка шкіри, який загортається у зборки на підйомі ноги. В них м’яка підошва. Другий вид мокасинів поширений переважно у преріях. У них тверді підошви, щоб колючки кактусів та каміння не кололи ногу.

— Я хочу тверді підошви! — сказав Ян.

— Зараз спробуємо, — відповів Калеб.

— І мені мокасини! Це ж моя коняка! — вигукнув Гай.

— Неправда, твій батько віддав коня мені, — спокійно мовив Калеб.

Старий мисливець спеціально залишив шматок недубленої, але ретельно вичищеної шкури. Тепер він розпарив її в теплій воді. Поставив на шкуру ногу Яна, обвів її лінією і вирізав підошву. Цю підошву він поклав виворотом на той самий шматок шкури й викроїв по ній другу підошву.

Тоді Калеб зміряв довжину ступні хлопця, додав ще один дюйм, зміряв ногу в підйомі та додав півдюйма. Потім він викроїв шматок із м’якої шкіри і зробив розріз по середній лінії. Калеб вирізав другий такий самий шматок і язичок, який пришивався до великої викройки так, щоби краї збіглися. Такий самий язичок був пришитий і до другої заготовки.

— Це переди, — сказав Калеб. — Їх можна вишити бісером.

— Я не вмію.

— Вишивання — жіноча робота, тож я не навчу тебе цьому, але можу показати узор моїх перших мокасинів. Я запам’ятав його на все життя, бо сам убив бізона й від початку до кінця бачив, як скво робила мокасини.

Старий втримав на язиці, що згодом одружився з тією скво.

— А виглядали вони так, — вів Калеб далі. — Червоні та білі трикутники навколо — це гори; на п’яті маленька синя доріжка — це твоє минуле. На підйомі три: червона, блакитна і біла. Вони спрямовані вперед — це твоє майбутнє. Кожна доріжка має багато різних позначок, які означають зміни в житті та дороги, але всі три закінчуються орлиним пером — почестями. Коли мокасини будуть готові — розфарбуй їх. А зараз ми зшиємо їх голкою та доброю міцною жилою. Стібки треба робити через край, щоб не перетерлися.

Ян і Калеб не були вправними шевцями. Тож Сем з Гаєм час від часу підсміювались над ними. Сем хихотів, що із Сі Лі вийде краща скво, ніж із них обох, разом узятих.

Та зрештою вони обшили перед і стягнули міцним рубцем розріз на п’яті. Потім у кожній халявці вони попробивали по чотири пари дірочок, в які затягнули шнурки.

Ян справжніми індіанськими фарбами розмалював мокасини. Робота завершилась. Звісно, за цей час індіанська скво могла б зробити пар шість добрих мокасинів, та навряд чи так втішалася, як Ян із Калебом.

XIV. Філософія Калеба

Час від часу в «книзі відвідувачів» біля струмка Ян знаходив сліди великої нориці.

Хлопцям закортіло спіймати її, і вони звернулись до Калеба по допомогу.

— Містере Калеб, а як можна зловити норицю? — запитав Ян.

— Зараз немає сенсу її ловити, — відповів старий мисливець. — Треба почекати жовтня.

— Ну, а як ви їх ловите, коли настає пора?

— По-різному.

Цього разу нелегко було розговорити Калеба, але помалу Ян зумів це зробити.

— Колись на норицю ми ставили капкани. Принаджували маленькою пташкою чи головою куріпки. Капкан убивав звіра одразу на смерть. В холоди трупик замерзав і довго зберігався, тож навіть через декілька днів його можна було знайти нормальним. А от в теплу пору багато шкурок псувалось, якщо вчасно не перевірити капкани. Тому доводилось весь час ходити й перевіряти, чи не потрапила бува в капкан норка.

…Потім хтось вигадав сталевий капкан із зубцями, який хапав звіра за лапу. День по дню тварина мучилась, поки не помирала з голоду або не відгризала собі лапу й тікала. Одного разу я спіймав норицю, в якої залишилось тільки дві ноги. Це означало, що до цього вона двічі побувала в сталевому капкані і двічі звільнялась.

Такі капкани не потребують частої перевірки, та, як на мене, аби їх розставляти, замість серця треба мати камінь. Коли я думав, яких страждань зазнала ця бідолашна нориця з двома лапами, я назавжди відмовився від сталевих капканів. «Хочеш ловити звіра — сказав я собі, — став пастки або лови живцем, але не каліч і не знущайся над ним». Капкани зі сталевим корпусом варто заборонити законом. Це жорстоко…

А от щодо полювання скажу вам, що це непогане заняття. За все своє життя я жодного разу не бачив, щоб полювання зіпсувало людину. По-моєму, справжній мисливець значно добріший за інших. А те, що йому доводиться вбивати, так дикі ж звірі не гинуть самі по собі: все одно вони потрапляють до пащек інших диких тварин. Тож краще померти від кулі, аніж бути розтерзаним іншим звіром. От тільки не треба бути жадібним — не варто винищувати весь рід. Якщо матимете голову на плечах, то до кінця днів радісно переживатимете свої мисливські пригоди.

…Колись, уже давно, супроводжував я одного європейця. Поранив він оленя, що той не міг уже звестися на ноги, а сам розсівся біля нього снідати. Жує собі не поспішаючи та через кожні дві-три хвилини стріляє в бідолашну тварину, а та ніяк не сконає. Коли я побачив, чим він займається, в мене аж кров скипіла від гніву. Я сказав йому все, що про нього думав, а сам прикінчив бідолашну тварину. Після цього я не міг навіть дивитися на того нелюда. Коли б він пристрелив оленя на бігу, той би не конав у таких страшних муках. Рана від вірної кулі німіє. А стріляти в поранену тварину заради потіхи — це ганьба і наруга. Дуже погано, що випускають зброю, з якої можна стріляти багато разів підряд. Потрапить вона до рук отакого дурня, зустріне він десь оленяче стадо і почне бахкати у всіх без розбору. Накалічить їх, а вони порозбігаються і сконають у страшних муках. Для полювання слід брати одностволку.

Полювання — чудова річ, от тільки в ньому не має бути жорстокості. Сталеві капкани, розривні кулі, багатозарядні рушниці, — все це жорстоко.

Калеб говорив довго. А коли замовкав, то Ян знову ставив питання, щоби старий продовжував свою розповідь.

— А яке ваше ставлення до полювання з луком, містере Кларк?

— З луком і стрілами на ведмедя не підеш, але я був би радий, коли б на дрібну дичину дозволялось полювати тільки з луків. Стріла — це вірна смерть або вірний промах. Нею не скалічиш. Одним пострілом з лука не знищиш цілу зграйку пташок, як це можна зробити з дробовика. Але ця зброя, повторюю, розрахована виключно на дрібну дичину.

— Ваша правда, містере Калеб. Луки та стріли — не така руйнівна зброя, як вогнепальна. З нею краще можна пізнати лісове життя, і вона дуже спортивна. А коли хто зловживає нею, то по стрілі найлегше знайти її власника.

Калеб, що бувало з ним рідко, сам того не помічаючи, розфілософствувався. Ян пожадливо ловив кожне його слово і не переставав штурмувати старого питаннями.

— А як робляться пастки? — запитав він.

— На яку дичину?

— На норицю.

— Зараз у нориці погане хутро. До того ж вони саме вигодовують маленьких.

— А я не ставитиму пастку. Мені тільки хочеться її змалювати.

— Ну гаразд, якщо й поставиш ненадовго, страшної біди не станеться. Знайдеться у вас кілька дощок? Ми колись робили пастки із суцільного обрубка ялиці або білої сосни. Я покажу вам, як робиться пастка, тільки за умови, що ви пообіцяєте навідуватись до неї щодня.

Хлопці навіть уявити не могли, як можна не навідуватися до пастки щодня, тож із радістю дали обіцянку Калебу.

Вони зробили пастку у вигляді ящика, замінивши задню стінку дротяною сіткою.

— Сюди можуть ловитися нориці, ондатри, тхори, кролики та інші звірятка, залежно від того, де її поставити і яку приманку покласти.

— Я гадаю, що для спроби найкращим місцем буде наш Вакан.

Як приманку до дротяного гачка міцно прив’язали риб’ячу голову.

Вранці, наближаючись до пастки, Ян помітив, що вона закрита. Почувши жалібні зойки та дряпання, хлопець схвильовано закричав:

— Хлопці! Хлопці! Нориця піймалась!

Хлопці винесли пастку на сонячну місцину. На їхнє розчарування, попалась їхня давня знайома сіра кішка. Щойно вони підняли кришку — вона вискочила і втекла.

Певна річ, вона побігла додому до своїх котенят, які так довго були без її нагляду.

XV. Візит Рафтена

— Семе, в мене закінчилась записна книжка, — сказав Ян. — У блідолицих такого немає, тож доведеться йти на мирні переговори з твоїм батьком. Може, він купить мені її, коли буде їхати в місто.

Сем нічого не відповів. Він обернувся в бік стежки, прислухався і сказав:

— Про вовка помовка, а вовк тут.

Коли з-за кущів показалась огрядна фігура Рафтена, Ян із Гаєм зніяковіло принишкли. Тільки Сем у повному бойовому розфарбуванні тримався невимушено, як завжди.

— Доброго ранку, татуню. Впізнаєш мене? Мабуть, у тебе якась біда, раз ти прийшов за порадою…

Рафтен розтягнув губи в широкій усмішці, і хлопці полегшено зітхнули.

— Я прийшов подивитись, чи ви не похворіли часом.

— Тату, а ти дозволиш нам пожити тут іще? — запитав Сем і, боячись почути не те, що йому б хотілось, поквапився із другим запитанням: — Скажи, тату, давно вже тут немає оленів?

— Та років із двадцять.

— Обернись, — прошепотів Дятел.

Рафтен повів очима і навіть здригнувся, бо опудало, добре замасковане в кущах, справді скидалось на живого оленя.

— Спробуйте вистрілити, — запропонував Ян.

Рафтен взяв заряджений лук. Не влучив.

— Ця штукенція не для мене. Я надаю перевагу рушниці. — Потім запитав: — Старий Калеб заходить до вас?

— Старий Калеб? О, так! Він наш частий гість.

— Бачу, до вас він краще ставиться, ніж до мене.

— Слухай, тату, а чому ти думаєш, що це Калеб у тебе стріляв?

— Мабуть, у суді я цього не довів би, але того дня, коли ми обмінялись із ним кіньми, між нами виникла сварка. Він заприсягся вбити мене і поїхав з міста. Його пасерб Дік Пог стояв поруч і все чув. Вночі, коли я повертався додому, в мене вистрілили з-за кущів, а вранці ми знайшли поблизу гаман[11] Калеба та кілька його листів. Це все, що я знаю, і цього досить. Пог нечесно відібрав у нього ферму, але мене це не обходить. Я думаю, цього старого звідтіль скоро зовсім потурять.

— А він, здається, добрий, — вставив Ян.

— Воно то так, тільки коли хильне зайвого, від нього можна всього чекати. А так він дуже спокійний.

— Що ж сталося з його фермою? — запитав Сем. — Хіба вона йому вже зовсім не належить?

— Ні, тепер ферма не його. Хоча я не певен. Чув, що казали. Саріанна йому не рідна дочка, і навіть не родичка. У нього більше нікого немає. Дік раніше наймитував у мене. Язик у нього жахливий, але працював він добре. Цей Дік одружився з Сарою й умовив старого переписати на них ферму. Дік обіцяв, що Калеб житиме з ними до кінця своїх днів. Та прибравши до рук ферму, Дік задумав спекатись старого. Перша сварка відбулася через Турка. Дік заборонив тримати його на фермі, бо той ганяв курей і душив овець. Мою овечку він точно загриз. Якби я стовідсотково був певен у цьому, то дав би десять доларів, щоб його вбили. Калеб відмовився розлучитися з собакою і перейшов жити в хатину біля струмка на другому кінці своєї земельки. Справи пішли на краще. Дік із Саріанною навіть посилали старому борошно та іншу провізію. Та люди кажуть, що вони надумали зовсім вижити старого. Я цього не знаю, бо мене це зовсім не обходить, хоч Калеб певен, що саме я підбиваю проти нього Діка… Ну, як твої нотатки? — запитав Рафтен, помітивши записну книжку в руках Яна.

— О, добре, що нагадали, — відповів Ян. — Скажіть, будь ласка, що це таке? — і Ян показав перемальований у записну книжку відбиток незнайомого копитця.

Рафтен примружив око:

— Не знаю. Нібито схоже на слід великого оленя. Але це неможливо. Оленів тут давно вже немає.

— Слухай, тату, — не вгавав Сем, — ти теж був би спантеличений, коли б тебе вигнали з дому? Чи не так?

— Звичайно. Та коли б я невдало обміняв коняку, то не став би за це стріляти в людину. Ну відлупцював би його; можливо, й сам би дістав здачі, тільки й усього. Ну, годі про це. Поговоримо про щось інше.

— Містере Рафтен, купіть, будь ласка, мені записну книжку, коли поїдете до міста. Я не знаю, скільки вона коштує, я б зразу дав вам гроші, — сказав Ян, непокоячись у душі про те, щоб ціна книжки не перевищила п’яти або, щонайбільше, десяти центів, які він встиг назбирати.

— Обов’язково. Але тобі не треба чекати. В поселенні білих є новісінька записна книжка, яку ти можеш отримати за так.

— Знаєте, містер Рафтен, — встряв у розмову Гай, — я краще за всіх стріляю в оленя!

Сем та Ян перезирнулись, подивились на Гая, одночасно вхопилися за ножі й в один стрибок опинилися біля Третього Вождя.

Той сховався за спину Рафтена і, як завжди, здійняв ґвалт:

— Не чіпайте мене! Відчепіться!..

Рафтен підморгнув:

— А я думав, що ви мирне плем’я.

— Скажіть, щоб вони не чіпали мене! — скиглив Гілка.

— Ми тебе відпустимо, якщо ти знайдеш того бабака. Вже другий день ми ні з ким не воюємо.

— Добре, знайду.

Гай зник у кущах, а хвилин через п’ять уже біг назад, подаючи руками якісь знаки. Хлопці взялися за луки, але, побоюючись обману, не дуже поспішали. Гай швидко кинувся за своїм луком та стрілами, і це розвіяло їх сумнів. Тоді всі троє побігли на поле. Рафтен теж приєднався до хлопців, попередньо запитавши, чи не заважатиме він полюванню.

Старий сивий бабак їв конюшину. Хлопці обережно поповзли вперед, мов справжні індіанці. Коли бабак підводився, щоб оглянути все довкола, хлопці завмирали. Коли ж він знову починав гризти, вони повзли далі і, нарешті, зупинились кроків за сорок від нього. Бабак насторожився, Сем шепнув:

— Тільки-но він знову почне їсти, ми вистрілимо всі разом.

І ось бабак повернувся до них спиною. В ту ж мить хлопці підхопились і спустили тятиви. Стріли продзижчали навколо старого гризуна, але жодна не влучила, і він сховався в нору набагато раніше, ніж мисливці встигли перезарядити зброю.

— Чого ж ти дав маху, Гілко?

— Ось побачите, наступного разу…

Рафтен почав з них кепкувати:

— Ех ви, мисливці нещасні! Коли б поруч не було поселення білих, ви б давно вже померли з голоду. Справжні індіанці не відійшли б від нори цілу ніч, а вранці обов’язково його спіймали б. Коли ви з ним покінчите, я покажу вам, де водиться ще один.

З цими словами Рафтен рушив додому. Сем крикнув йому навздогін:

— Тату, а де ж записна книжка для Яна? Він літописець у нашому племені, і скоро вона йому знадобиться.

— Я покладу її на твоєму ліжку.

Він так і зробив, а Ян із Семом отримали неабияке задоволення, витягуючи книжечку через вікно кінчиком розщепленої палиці.

XVI. Як Ян вивчав качок

Одного дня Дятел, лежачи у затінку, сказав владним голосом:

— Мені сумно, Маленький Бобре! Розкажи щось.

— А давай я навчу тебе своєї мови — запропонував Другий Вождь, який вже не раз поривався навчити Гая і Сема стародавній мові свого племені (яку, звісно, сам придумав).

— Я просив тебе розповісти щось, — замогильним голосом повторив роздратований Дятел.

— Тоді слухай, — почав Маленький Бобер. — Я розкажу про одну людину, котра поселилась у лісі, щоби познайомитись із життям лісових мешканців. Було дуже важко, адже йому ніхто не допомагав, та він усе одно жив у лісі. Він прочитав книжку про пташок, і йому здавалось, що він бачить цих пташок на власні очі. Насправді ж пташки були дуже далеко, і його це засмучувало. Одного дня він побачив дику качку на ставку. Йому вдалося як слід розгледіти оперення пташки, тож він замалював її у свій нотатник. Трохи згодом за малюнком він дізнався, що то була качка-чиранка. І тоді йому сяйнуло: кожна качка має свої плямки і смужки, які слугують їй за солдатський мундир. Якщо змалювати плямки кожної качки, то можна буде розрізняти птахів. Так він і вчинив. Якось він змалював качку, котру потім частенько бачив. Ніхто не міг йому сказати, що це за пташка, але малюнок на ній був пречудовий! Пішов він у тіпі і з горя поцупив останнє яблуко Великого Вождя, і став заїдати своє нещастя.

З цими словами Ян вийняв яблуко і з печальним виглядом уп’явся в нього зубами.

На обличчі в Дятла жоден м’яз не сіпнувся. Зі спокоєм Верховного Вождя він продовжив оповідь Яна:

— Коли Великий Вождь довідався про змарноване життя, він промовив: «Мені безкінечно жаль це старе яблуко. Я виловив його у старому кориті. Я вважаю, коли людина не доводить справу до кінця, то чинить дуже нерозважливо. Якби цей хоробрий юнак не крав яблука, по яких тупцяли свині, а прийшов і поділився своїми сумнівами з Великим Вождем племені, то благородний червоношкірий індіанець сказав би йому: „Сину мій, ти правильно вчинив, що прийшов до мене. Ти хочеш вивчити качок? Чудово!“ І він повів би цього допитливого юнака в готель у місті Дауні і показав би йому всі види качок, які існують на світі. На кожній качці там висить бирочка з назвою. Я завершив свою промову».

Дятел кинув сердитий погляд на Гая, який не знав, як сприймати оповідку, тож вирішив, що це кепкування. Одначе Сем говорив про це досить серйозно.

Остання пропозиція Головного Вождя видалась усім досить розумною, тож вони вирішити навідатись у Дауні, що розташовувався за п’ять миль від табору.

— Я вважаю, що Третього Вождя слід залишити тут для охорони. А ще мені здається, що в Дауні ми маємо йти як білі, — зауважив Сем.

— Ти хочеш знову стати білим?

— Так. А ще взяти двоколку[12] й коня. До міста п’ять миль.

Ян страшенно засмутився. Він сподівався, що вони підуть пішки через ліс. Але пропозиція Сема була розумною, тож він погодився.

Рафтена вдома не було. Хлопці швидко запрягли коняку і поїхали в місто.

У Дауні вони спершу зайшли в крамницю, де Сем закупив усе за маминим списком. Хлопці придбали олівець, гумку і зошит для Яна, і лише тоді попрямували до готелю. Ян почувався, як сільський хлопчик, котрий уперше відвідав цирк — нарешті він побачить те, про що так довго мріяв!

Від обіду до вечора Ян малював качурів і качок. Їх виявилось більше п’ятдесяти видів. Ян почувався Аладіном у чарівному саду перед незліченними скарбами. У кожного птаха був ярличок із назвою, тож Ян повіз із собою купу замальовок. Його щастю не було меж. Згодом він склав величезну таблицю з назвами качок, що допомогло йому розгадати багато загадок.

Коли присмерком вони повертались до табору, на стежці їх перестрів привид. За голову йому слугував гриб-дощовик, вирізаний у формі черепа, а за тулуб — стара газета.

В тіпі було порожньо. Очевидно, Гай настромив привид на палицю і не побажав залишатися з ним наодинці, тож утік під покровом ночі.

XVII. Подвиг Сема

Теслярством Сем захоплювався чи не з пелюшок. Навіть досвідчені теслі визнавали, що він майстерно володіє інструментом. «Індіанці» ж вважали Сема справжнім чарівником. Ян міг півгодини сопіти над якоюсь цуркою, марно силкуючись її розколоти, та підходив Сем і казав: «Стукни ось тут» — і все виходило. Коли ж Сем брався до сокири, цурка миттю розліталась навпіл. Для влучного удару не існувало певних правил. Іноді треба було рубати над сучком, іншого разу навпаки, знизу. Сем завжди знав, де опустити сокиру. Помилявся він вкрай рідко і ніколи не хизувався своїм талантом.

Одного разу Ян марно бився над товстою ключиною. І Гай намагався йому пособити — та де там!

— Ну, Семе, — вигукнув Ян, — цю штукенцію і тобі не під силу розколоти!

Сем покрутив у руках ключину, поставив її сторч і вилив на неї кухля води. Коли вода всоталась, він з усього маху рубонув по лінії, де волокна сходилися у вузол. Ключина одразу розпалась на дві частини.

— Ура! — захоплено вигукнув Маленький Бобер.

— Тю, — буркнув Гілка, — йому просто пощастило. Вдруге він цього не зуміє.

— Не тобі з ним змагатися, — обірвав його Ян.

Він розумів, що Сем не тільки вправний, але й кмітливий: кварта води зменшила опір деревини й перемістила рівновагу.

— Тож я для нього почав! — зневажливо кинув Гілка.

— По-моєму, це треба вважати за ку, — сказав Маленький Бобер.

— За що ку? — сердито фиркнув Гілка. — Дурня! А зможеш зрубати за три хвилини дерево завтовшки шість футів?

— А яке дерево?

— Та будь-яке.

— Закладаюсь на п’ять доларів, що я зрубаю білу сосну за дві хвилини і повалю її в будь-який бік за вашим бажанням. Ви тільки вкажіть, куди валити, вбийте там кілок, і я вжену його в землю.

— Навряд чи в когось із нашого племені є п’ять доларів, та якщо ти це зробиш, отримаєш перо гранд ку, — відповів Маленький Бобер.

— Тільки без підпорок! — загорлав Гай, намагаючись унеможливити повалення дерева.

— Подумаєш, — відповів Дятел. — Я зроблю це без підпорок.

Він нагострив сокиру, і всі пішли в ліс вибирати дерево. Вони швидко знайшли підходящу білу сосну. Сему дозволили трохи розчистити довкола чагарник, аби легше було валити дерево. Кожне дерево в лісі нахиляється, куди йому заманеться. Ця сосна трохи нахилилась на південь. Вітер дув з півночі, тож Ян вирішив вбити кілок з північного боку.

Семові очі зблиснули радісним вогником, та Гай, який трохи тямив у рубанні дерев, презирливо фиркнув:

— Подумаєш! Проти вітру й дурень повалить дерево, а він хай спробує під кутом. Ось так!

І Гай вбив кілок з північно-західного боку.

— Хай покаже, який він мастак.

— Гаразд, за хвилину починаю, — і Сем обійшов навколо дерева, визначив його точний нахил та силу вітру у кроні. Потім закасав рукави, скинув підтяжки і, ставши із західного боку дерева, сказав:

— Я готовий.

Ян подивився на годинник:

— Давай!

Сем двічі впевнено вдарив по дереву з південного боку, — і на ньому з’явилась глибока зарубина. Тоді він підійшов до дерева з північно-західної сторони й зробив ще одну зарубину, трохи нижче першої. Він не квапився, кожен його рух був виваженим, кожен удар точно розрахованим. Спершу вилітали тріски дюймів у десять завдовжки, але зарубка дедалі поглиблювалась, і вони все меншали й меншали. Стовбур був уже підрубаний на три чверті своєї товщини, коли Ян вигукнув:

— Збігла перша хвилина!

Тоді Сем зупинився, сперся рукою на південний бік дерева й безтурботно почав дивитись на його верхівку.

— Семе, не зволікай! Час спливає! — хвилювався Ян.

Сем ані пари з вуст. Він стежив за напрямком вітру й чекав сильного пориву. Нарешті верхівка дерева хитнулась. Почувся загрозливий тріск. Тільки-но дерево почало хилитися, Сем трьома швидкими ударами прорубав усю виїмку з західного боку, лишивши тільки невеличкий трикутничок. Тепер центр ваги перемістився на північний захід. Дерево нахилилося в цей бік, але все ще трималось на тоненькій ніжці.

Та з новим поривом вітру воно з шумом упало, до кінця увігнавши кілок у землю.

— Ура! Ура! Ура! Хвилина сорок п’ять секунд! — радісно закричав Ян.

Сем мовчав, але очі в нього весело блищали. А Гай завів своєї пісеньки:

— Подумаєш, дивина! Я й не таке бачив!

Ян витяг свою рулетку і заміряв пеньок:

— Сім з половиною дюймів! — молодчина, старий! Це таки справжній великий подвиг — гранд ку.

Незважаючи на вмовляння Гая відкласти церемонію нагородження до приходу Калеба, Сем отримав велике орлине перо — як найкращий тесля серед сенгерських індіанців.

XVIII. Сови і вечірня школа

Якось увечері Сем вийшов поглянути на зорі перед сном. Десь неподалік кричала сова: «Ху-хоху-хохо-ху-у-у-у!»

Раптом за двадцять кроків від нього безшумно сіла величезна пташка.

— Яне! Яне! Мерщій неси лук та стріли! Тут вухата сова, що тягає курчат!

— Яне, не слухай його — пробурмотів з-під ковдри вже сонний Гай. — Я б не пішов.

Та Ян вискочив з тіпі, захопивши свою і Семову зброю.

Сем вистрілив у великого птаха, та дав маху. Сова розправила крила і зникла в пітьмі.

— Пропала моя найкраща стріла!

— Мазило! — досадував Ян. — Стріляти спершу навчись!

Раптом над ними прошуміли крила. І на магічний стовп знову сіла сова.

— Моя черга, — прошепотів Ян.

Він пустив стрілу, але теж схибив.

— Яне, ти промазав у таку мішень! Та в неї навіть дитина влучила б!

— Якщо вона повернеться, покличте мене! — верескнув Гай із тіпі. — Я покажу вам, як стріляє влучний стрілок. Ви тільки згадайте полювання на оленя…

Але тут Перший і Другий Вожді з такою люттю кинулись на Третього Вождя, що той миттю змінив свій тон і запищав:

— Відчепіться від мене!

Вночі індіанців розбудив пронизливий крик на верхівках дерев. Ян схопився з ліжка:

— Здається, сова повернулась!

— А чого їй боятися? — відгукнувся Сем.

Вранці хлопці пішли розшукувати свої стріли. Магічним стовпом у них називалась висока жердина, на якій було повішено щит, прикрашений перами. Як і годиться індіанцям, Ян намалював на ньому тотем свого племені — білого буйвола. Не пройшли вони й двадцяти п’яти футів, як раптом Ян здивовано вигукнув:

— Дивіться! Дивіться! Що це значить?

На землі лежали дві величезні вухасті сови. Обидві були пронизані в самісіньке серце, одна «вірною смертю» Сема, а друга — Яновою «торохтійкою». Постріли були такими влучними, що хлопчики могли тільки сказати:

— Коли б ми це бачили на картинці, то нізащо б не повірили.

На Великій Раді двоє мисливців отримали гранд ку. Один голос був проти.

Гай зневажливо буркнув:

— Подумаєш, випадково влучили у ціль, що була просто перед носом. Навіть самі здивувались на ранок, що поцілили. От коли б я стріляв…

— Гаю, а що ти скажеш про крик на верхівках дерев?

— Гр-р-р-р!

Захопленню Яна не було меж. Він ретельно виміряв розмах крил у кожної сови і відстань від дзьоба до кінчика хвоста. Він вивчав порядок розміщення пер, з інтересом дивився у великі жовті очі, тремтячими пальцями торкався довгих міцних пазурів. Він просто не міг відвести очей від птахів. Тож коли він подумав, що через кілька днів ці неймовірні створіння почнуть розкладатись, і що їх доведеться закопати в землю, у нього від болю аж стислося серце.

— От би навчитися набивати чучела! — вигукнув Ян.

— А ти попроси Сі Лі, він покаже, — порадив Сем. — Здається, я не раз бачив у книжках індіанських чаклунів з чучелами птахів, — додав він з лукавою посмішкою.

— Точно. Треба попросити Сі Лі.

Але тут виникло питання: йти самому до Сі Лі й таким чином перетворитись на «білого», чи спробувати затягти його сюди. Тоді Сі Лі доведеться працювати без потрібних інструментів.

І все ж вирішили запросити Сі Лі до табору.

— Ще бракувало, щоб тато подумав, ніби ми повернулись!

Хлопці розжилися необхідним приладдям, спіймали із засідки Сі Лі й після нетривалих переговорів вирішено було організувати вечірню школу набивання чучел.

Сі Лі прийшов у табір і приніс клоччя, трохи вати, міцні суворі нитки, дві голки-циганки, кремоподібне арсенове мило, кукурудзяне борошно, товстий і тонкий дріт із м’якого заліза, терпужок, плоскогубці, різак для дроту, гострий ніж, ножиці, свердло, дві готові дерев’яні підставки і лампу.

Це був перший урок Яна з мистецтва набивання чучел. Згодом воно принесло йому багато радості й немало невдач.

Гай зацікавився новим заняттям, хоча з його мармизи не зникав зневажливий вираз. Сем дивився, захоплено роззявивши рота. А Ян почувався на сьомому небі.

Спершу Сі Лі позатикав совам ватою горлянки та рани. Потім одній з них зробив розтин від грудної кістки майже до хвоста (мал. 1 на с. 246)*. Ян, точно копіюючи всі його рухи, зробив те саме на другій сові.

Сі Лі пальцями здер шкуру з тіла сови до суглобів гомілки. Їх він перерізав ножем. Зняв м’ясо далі, залишивши тільки лапи зі шкурою. Після цього Сі Лі перейшов до хвоста й відрізав його від тулуба до гузки, пояснивши, що це місце найважче обійти. У Сема одразу ж народився жарт, мовляв, їм вдалося обійти мис Горн. Оголене м’ясо Сі Лі щедро посипав кукурудзяним борошном, щоб не забруднити пір’я.

А далі все пішло як по маслу. Сі Лі махом здер шкурку до крил, а самі крила обрізав у суглобах біля верхньої частини грудної кістки. Першу кісточку кожного крила він очистив од м’яса, а зняту виворотом аж до самої голови шкурку теж посипав борошном.

Сі Лі пояснив, що в більшості птахів шкурка легко знімається через голову, але в сов, дятлів, качок та деяких інших іноді доводиться робити допоміжний розріз на потилиці.

— Сову важко набивати, — повчав Сі Лі, — а водоплавних птахів ще важче. Початківцям краще братися за берестянку, чорного дрозда, але тільки не за дятла.

Вуха відокремилися від черепа без ножа, а коли навколо очей обрізалась шкурка, тіло з вивернутою оболонкою виглядало, як на мал. 2. Тулуб і шию Сі Лі відрізав і викинув. На цьому перша частина операції закінчилась.

В Яна робота також непогано просувалась. Щоправда, він примудрився порізати шкурку в кількох місцях, та досить швидко він зрозумів, як більше цього не робити.

Залишалось вичистити всю оболонку.

Очі вони обережно вирізали, а мозок вишкребли і старанно зчистили м’ясо з черепа. З гузки і взагалі з усієї оболонки вони зішкребли м’ясо і жир, та натерли її борошном. Залишалось протруїти заготовку. Для цього всі кістки та м’ясисті частини вони змастили арсеновим милом, після повернули на місце череп і вивернули на лице всю шкурку.

Робота була завершена пізно вночі. Гай спав, Сем куняв, а Ян мав дуже стомлений вигляд.

— Щось я засидівся. Піду додому, — сказав Сі Лі. — Шкурки сховай, тільки пильнуй, щоб вони не засохли.

Сі Лі загорнув шкурки у мокру торбину та поклав у відро на добу. Він обіцяв прийти наступного вечора, щоб закінчити навчання.

Тим часом Сем трохи продер очі і взявся розрізати совині шлунки, щоб вивчити їх вміст. Незабаром він повідомив, що одна сова розтерзала недавно куріпку, а друга повечеряла молодим кроликом.

Наступного вечора Сі Лі прийшов з поганою новиною: він не знайшов скляних очей для сов, та замість очей він прихопив із собою чорну та жовту олійні фарби і пояснив:

— Ми поки що зробимо дерев’яні очі, а пізніше, коли ви купите в місті скляні, ми їх замінимо.

Сем вистругав чотири дерев’яних ока, а потім ретельно обробив їх та зачистив. Сі Лі пофарбував їх у жовтий колір, поставив з чорнію цятки посередині й залишив сохнути (мал. 9).

Після цього Сі Лі та Ян витягли з відра обидві шкурки. Вони обмили закривавлене пір’я на грудях теплою водою, витерли насухо і посипали кукурудзяним борошном. На кістки ніг та крил вони намотали ганчірки, де раніше було м’ясо, а западини очей до половини заповнили ватою. Потім скачали валок з м’якої ганчірки і всунули в шию сови аж до черепа.

Кістки крил були прив’язані за кінці міцним мотузочком на відстані двох дюймів одна від одної. Залишалося зробити тулуб.

Сі Лі взяв добрячий шмат тканини, перев’язав її міцними нитками, надаючи форми совиного тулуба. Потім відрізав товстий дріт, загострив обидва кінці, загнув один з них у вигляді гачка (мал. 5) і проткнув другим кінцем від хвоста до того місця, де починається шия (мал. 3 і 4). Це було зроблено так спритно, що гачка зовсім не було видно. Сі Лі протягнув прямий кінець дроту через шию, увів його в череп аж до маківки, а потім уклав увесь тулуб в оболонку разом з мотузочком, що зв’язував на спині кістки крил (мал. 7).

На ноги пішло дві великі дротини, загострені з одного кінця. Їх він протягнув крізь підошву попід шкірою ніг (мал. 6), а потім крізь тулуб до середини кожного боку. Гострі кінці Сі Лі загнув обценьками у вигляді гачків і пропустив назад у кістки, як і шийний гачок.

Ще одна загострена дротина скріплювала з тулубом хвостові кістки.

Залишалось тільки зашити отвір унизу, а також прорізи на крилах і на потилиці.

Вільні кінці дротин на ногах були всунуті в отвори, просвердлені в поперечній жердинці й міцно закріплені. Чучела сов були готові. Щоправда, мали вони досить дивний вигляд: крила опущені, а голови пониклі.

— А зараз почнуться справжні дива, — з гордістю в голосі промовив Сі Лі.

Він випрямив тулуб сови, трохи розігнувши дротини на ногах, повернув їй голову набік і вправив шию в плечі.

— Сова завжди дивиться через плече, — пояснив він.

Два пальці кожної ноги Сі Лі перегнув на жердці вперед, і два пальці назад. На цьому дуже наполягав Ян, запевняючи, що саме так сидить сова. Він трохи потягнув хвіст, затиснувши його між двома обрізками картону, відповідно нахиливши його (мал. 10).

Крила були опущені, тож Сі Лі протягнув тонкий загострений дріт між суглобами кожного крила і прикріпив їх до тулуба. Потім встромив у спину довгу шпильку-скріпу для ниток і обмотав нитками птаха.

Ян старанно повторював за Сі. Учитель помітив успіхи учня:

— В мене багато хто вчився набивати чучела, але ти дуже здібний.

І ці не зовсім досконалі витвори Яна ще довго приносили втіху всьому племені сенгерських індіанців.

XIX. Випробування характеру

Калеб навчив хлопців робити справжні індіанські військові шапки. За орлині пера їм правили пофарбовані в чорний колір на кінцях білі пера з індичих хвостів та з гусячих крил. Решту матеріалу складали жмути кінського волоса, пофарбованого у червоний колір, смужки червоної фланелі з подертої сорочки та обрізки овчини. Калеб дедалі більше цікавився справами хлопчиків і допоміг їм також визначити, за що слід присуджувати ку, а за що — гранд ку. Сем отримав декілька пір’їн за стрільбу, плавання, «набіги на блідолицих» і ще два чудових пера з червоними китичками — за повалену сосну та вбиту сову.

Ян отримав декілька ку за блискавичне визначення слідів. За кожен наступний подвиг він отримав по гран ку: за те, що поцілив оленю в самісіньке серце, що проплив двісті ярдів за п’ять хвилин, подолав чотири милі за годину, пробіг сто кроків за дванадцять секунд, знав назви багатьох рослин, ну і, звісно, за вбиту вночі сову.

Гай заслужив декілька ку за гострий зір. Він бачив у сузір’ї Великої Ведмедиці «немовля на спині скво». Гілку дуже засмучувало, що він і досі не заслужив жодного гранд ку. Та Калеб, який прихильно ставився до Гая, не міг присудити йому вищу нагороду.

— От скажи, Калебе, що індіанці найбільше цінують в чоловікові, за що його найбільше поважають? — запитав якось Гілка, сподіваючись, що старий мисливець похвалить його гострий зір.

— Хоробрість, — відповів Калеб. — Вони все пробачать, аби тільки людина була хороброю — ось, що головне для індіанців. Втім, не лише для індіанців — сміливих людей усі поважають.

— А от я нічого у світі не боюсь, — із запалом вигукнув Гай.

— Тоді спробуй поборотися з Яном.

— Це нечесно. Ян старший за мене.

— Тоді збігай в наш сад і принеси відро вишень. О дев’ятій годині там уже нікого не буде.

— Шукай дурня, щоб старий Кен зжер мене!

— Кричиш, що безстрашний, а боїшся собачки, меншого за годоване теля.

— Та не боюсь я Кена, просто вишень терпіти не можу.

— Тоді давай влаштуємо для тебе справжнє випробування. Ось камінь, — сказав Калеб, піднімаючи з землі невеличкий круглий камінець з дірочкою посередині. — знаєш, де могила старого Гарні?

Гарні був безпутний солдат, який, за свідченням його друзів, випадково застрелився із власної рушниці. Його поховали на північ од володінь Рафтена, на перехресті доріг. Люди казали, що коли над головою Гарні проїжджають возом, він починає дуже голосно стогнати. Хто почує цей стогін, мусить висловити бідоласі щире співчуття, інакше йому загрожуватиме страшна біда. Калеб нагадав хлопцям легенду про Гарні, причому розповідав її дуже виразно, бо легенда, мабуть, справляла велике враження на нього самого.

— Я покладу цей камінь за плитою в узголів’ї Гарні, — сказав Калеб, — і вночі пошлю тебе по нього. Підеш?

— П-пі-іду, — пробелькотів Третій Вождь без особливого ентузіазму.

— Цікаво, як Гай піде вночі, якщо він уже зараз здувся? — зауважив Дятел.

— Я прив’яжу до камінця мотузок, щоб тебе перевірити.

Серед ночі хлопчиків розбудив голос знадвору й дряпання палицею по брезенту.

— Гей, хлопці! Гаю, Яне! Гаю!

— Хто там?

— Це я, Калеб Кларк! Так, Гаю, зараз пів на дванадцяту. До півночі ти встигнеш відвідати могилу Гарні й принести камінь сюди. Якщо зіб’єшся з курсу — йди на стогони, тоді точно прийдеш до могили.

Калеб говорив хрипким шепотом, удаючи, що йому самому страшно.

— Та, та, та… — забелькотів Гай, — зараз не видно дороги.

— Гілко, а як же гранд ку? За свою мужність ти отримаєш перший у житті гранд ку! Я чекатиму тут твого повернення.

— У таку темінь я не побачу каменя. Я не піду-у-у.

— Боягуз, — прошепотів Калеб.

— Я не боюсь, але навіщо йти, коли точно знаєш, що не знайдеш тієї клятої могили вночі? От буде місяць-повня, тоді й піду!

— То, може, знайдеться інший сміливець, котрий збігає за каменем?

— Я піду! — в один голос відповіли Перший і Другий Вожді. Втім, обидва сподівались, що піде не він.

— Що ж, Яне, нехай ця честь випаде тобі, — прорік Дятел.

— Охоче зроблю це, але ж ти старший за мене, хіба я можу так нахабно лізти поперед тебе? — і собі спробував виплутатись із непростої ситуації Маленький Бобер.

— Що ж, тоді визначимо за соломинками.

Сем знайшов довгу соломинку, а Ян тим часом поворушив жар, щоб розгорівся вогонь. Сем переламав соломинку на дві нерівні частини й затиснув їх у кулаці.

— Хто витягне довшу соломинку, той і піде.

Ян знав, що коротку соломинку висовують вище, тому він став витягувати ту, що вища. Йому здалося, що соломинці не було кінця. Сем розкрив долоню — в нього лишилась коротка соломинка.

— Тобі йти. Щасливець! — вимовив Сем із явним полегшенням.

Якби можна було якось відвертітись, Ян обов’язково скористався б такою нагодою. Гордість, а не мужність не дозволяла йому відмовитись. Намагаючись зберігати спокій, він став одягатись. Його руки помітно тремтіли, коли він зашнуровував черевики.

Калеб чекав біля тіпі. Коли він побачив, що Ян збирається йти, старий по-батьківськи обняв його зі словами:

— Молодчина! Ти справжній сміливець! Я проведу тебе до узлісся і почекаю, поки ти повернешся. Йди попід огорожею до молодого в’яза, потім відрахуй чотири межі — побачиш велику білу плиту, за нею і лежить круглий камінь. Мотузка перекинута через плиту, ти її легко намацаєш. Ось тобі про всяк випадок грудочка крейди. Якщо мужність тебе зрадить, познач на огорожі, до якого місця ти дійшов. Стогони — звичайнісінькі вигадки, ти їх не почуєш. Твоє головне завдання — позбавитись страху.

— З цим важче впоратися, але я піду.

— От і молодець! — вигукнув старий мисливець. — Справжній сміливець той, хто йде попри страх. Тільки в такий спосіб можна позбутися страху.

Так за розмовою вони вийшли з лісу.

— Скоро північ, — сказав Калеб, запаливши сірника й поглянувши на годинник. — Іди, а я тут почекаю.

І Ян пішов. Він старався йти попід огорожею, щоб не збитися із шляху. Ось уже півдороги. Навколо була мертва тиша, тільки, якщо прислухатися, можна було розчути писк польових мишей. Раптом у темряві, справа від дороги, Ян почув шарудіння й побачив щось біле. Кров стугоніла в його скронях. Він розгледів білу пляму, схожу на людську постать без голови — достоту як говориться в легенді. Яна наче паралізувало. та перегодя в ньому заговорив здоровий глузд, і він заспокоїв себе, що це всього лишень біла плита. Аж ні, біла постать рухалась! Тоді в Яна де взялась сміливість. Він замахнувся палицею, що тримав її в руках і голосно крикнув:

— Геть звідсіль!

Примара знову заворушилась. Ян намацав каменюку на дорозі й жбурнув її в білу постать. Постать відсахнулась і з важким тупотом побігла геть. І тут Ян зрозумів, що тільки-но пожбурив каменюку в білу корову бабусі Невіль.

Минуло трохи часу, перш ніж Ян поборов тремтіння в жижках. Хлопець себе заспокоював: «Якщо беззахисна стара корова лежить тут цілу ніч, то чого ж я боюсь?»

Він прискорив ходу й незабаром наблизився до узвишшя. Залишалося знайти маленький в’яз. Він пішов далі, але в’яза знайти не міг. Яна з новою силою накрила паніка — він злякався, що проминув в’яз і тепер не знайде його вночі. Що ж тепер робити? Розвернутись або йти далі? У всякому разі треба позначити крейдою на огорожі, як далеко він пройшов. Ян обережно прокрався до огорожі, щоб зробити позначку, і раптом, на превелику радість, кроків за двадцять п’ять побачив в’яз. Він одміряв від дерева чотири межі на захід і тепер знав, що стоїть прямо перед могилою. Раптом Ян наче почув якісь невиразні звуки. Він спотикнувся, підняв голову й побачив, як через дорогу біліє надмогильна плита. Коли нарешті він дістався до неї, то почав обмацувати плиту тремтячими руками, шукаючи мотузку. Мотузки не було, тож Ян вийняв крейду і написав на плиті своє ім’я. Ян став обмацувати землю навколо плити — є мотузка! Очевидно, її скинуло вітром. Ян узяв мотузочку. Раптом до нього долинув чийсь стогін. Щось гепнулось у багнюку. Яну здалося, ніби хтось когось неподалік намагається задушити. Охоплений жахом, Ян присів. Він трохи заспокоївся, коли згадав про корову, а тоді зірвався з місця й кинувся щодуху з цього місця. Дорогою він мало не збив когось із ніг, коли почув:

— Яне, ти?

То Калеб пішов йому назустріч. Ян тремтів усім тілом.

— Що сталося, хлопчику? Я чув, що там щось відбувається…

— Н-не-не знаю, — заїкався Ян. — Щось сталось на… на мо-мо-гилі.

— Там і справді щось було, — занепокоївся Калеб. — Повертаймось у табір.

Коли вони вибрались на мічену стежку, Ян вже трохи заспокоївся. Калеб пішов попереду.

Ян нарешті спромігся вичавити із себе:

— Я маю камінь і написав на могилі своє ім’я.

— Молодчина! Ти справжній сміливець! — захоплено вигукнув Калеб.

Вони дуже зраділи, коли побачили вогонь у тіпі. На галявині Калеб з Яном голосно закричали:

— Оху-оху-оху-у-у!

З тіпі долинула така сама відповідь. Крик сови в індіанців слугував за нічний сигнал.

— Ян із честю витримав випробовування. Тепер він заслуговує на гранд ку! — оголосив Калеб.

— Якби я пішов, — вставив Гай, — то впорався б не гірше за Яна.

— Можеш іти хоч зараз!

— Навіщо, коли там уже немає каменя?

— А ти зроби, як Ян — напиши своє ім’я на могилі.

— Відчепись, — відмахнувся Гай, — пізно вже щось доводити.

Друзі одразу ж стали вимагати всіх подробиць. Вони повсідались навколо багаття і стали слухали розповідь Яна.

— То що, Гаю, ідеш на могилу? — запитав Ян по завершенні своєї оповіді.

— Відчепись! — буркнув Гай. — Завівся, не спиниш!

Калеб уже збирався йти додому, як Ян запропонував:

— Містере Кларку, може, переночуєте в нас? У Гая он яке широченне ліжко!

— Маєш рацію, я залишуся, — пізно вже.

XX. Білий револьвер

Після сніданку Великий Дятел запропонував усім піти на могилу.

— Перевіримо, чи справді Ян написав своє ім’я на камені. Може, він нашкрябав його на спині якої-небудь корови, а їй це було не до шмиги, від чого бідолашна тварина голосно протестувала?

На поверхні могильної плити нерівним почерком, але цілком розбірливо було написано: «Ян».

— Ну й почерк! — вигукнув Гай.

— Молодчага — палко мовив Сем. — Я навряд чи спромігся б на такий подвиг.

— А я спромігся б! — похвастав Гай.

— Тут я перейшов канаву — ось мій слід у багнюці! А звідти я почув крик. Подивимось, чи залишають привиди сліди. Гляньте, мерщій! — вигукнув Ян.

В багнюці, у канаві, видно було сліди дорослої людини. Вона, очевидно, впала ниць. Очевидно, він упав на руки, бо на землі залишились відбитки його долонь.

Раптом гострозорий Гай помітив якийсь предмет. Він підняв його — всі побачили револьвер із білою рукояттю.

— Дай-но гляну, — сказав Калеб.

Він витер з револьвера грязюку. В очах його спалахнули вогники.

— Це мій револьвер. Він зник у мене разом з речами та грошима.

Калеб оглянув зброю з усіх боків і промовив задумливо:

— Дивно!

Потім похитав головою, і повторив:

— Дуже дивно.

Більше нічого цікавого вони не знайшли і повернулись у табір.

На зворотному шляху Калеб весь час про щось напружено думав. А коли вони наблизились до хатини бабусі Невіль, Калеб зупинився й сказав:

— Я зайду сюди. Скажи, Яне, а ти сам не горланив минулої ночі?

— Ні, і слова не зронив! Я трохи нашумів тільки, коли потягнув камінь по надмогильній плиті.

— Гаразд. Я ще заскочу до вас, — сказав Калеб і пішов до хатини.

— Доброго ранку, Калебе! — радісно привітала його стара жінка. — Заходь, заходь. Сідай, будь ласка. Як поживають Саріанна та Дік?

— Мабуть, непогано, — з гіркотою в голосі відповів старий. — Скажіть, бабусю, ви певне, чули історію про могилу Гарні?

— Господи Боже мій, для чого це тобі? Я знаю історію Гарні, а минулої ночі я чула його самого. Перелякалась так, що й досі мене колотить.

— Що ж ви чули, бабусю?

— Такий вереск стояв, наче з пекла! Собака й кішка перелякались до смерті, а стара корова перескочила через тин, аби тільки скоріше у хліві сховатися.

Калеб уважно слухав знахарку.

— Бабусю, а ви чули, що в місті минулого тижня когось обікрали?

— Та ти що! — вигукнула вона, сплеснувши руками. — Кого ж обікрали?

— Здається, Джона Еванса.

— Джон від цього не збідніє. А от коли до мене вдерлися розбійники, то я їм швидко мізки вправила. Вони, бісові діти, самі добре знають, у кого водяться гроші, я тоді саме корову збиралась продавати.

— То коли вас обікрали, бабусю?

— Обікрали? Я не казала, що мене обікрали! Я сказала «вдерлися»! — по цих словах стара хихикнула. — Вони мене не скривдили.

І бабуся Невіль докладно розповіла про те, як до неї вдерлися два злодії, коли пішла чутка, ніби вона продала корову. Стара аж реготом зайшлася, коли розповідала, як вони вподобали «легеневий бальзам». Вона докладно описала зовнішність волоцюг: один з них високий на зріст чолов’яга, був похмурий, а другий, низенький і товстий — веселий. Вона також згадала, що обидва мали чорні бороди, що «довгов’язий» був поранений в голову, також те, що він був шульгою і, коли під час розмови ненароком виставив правицю, то виявилось, що на ній лише чотири пальці.

— Коли це було, кажете?

— Років три тому.

Глибоко зітхнувши, Калеб пішов від старої в глибокій задумі.

За останні чотири роки довкола було зареєстровано багато грабунків. Злодіїв жодного разу не спіймали, але ясно було одне: всі наскоки мали один характер, всюди брались тільки гроші. Грабіжники мали точні дані, бо завжди нападали тоді, коли у жертви були чималі гроші.

Тільки-но Калеб зник за дверима хатинки бабусі Невіль, Ян рішуче мовив:

— Ви, хлопці, йдіть уперед, а я вас скоро нажену.

Янові раптом спало на думку, що варто перемалювати сліди в багнюці. І можна буде спробувати визначити особу чоловіка, котрий був уночі на могилі. Ян повернувся.

На місці нічної пригоди по слідах Ян визначив, що підбори підбиті дрібними цвяшками у три ряди. Робота, як видно, була домашня, бо цвяшки розміщались нерівно. Підошва лівого чобота стерлась до дірки. Ян оглянув сліди рук. Почав із правої — як раптом щось дивне впало йому в око: на всіх відбитках цієї руки бракувало середнього пальця!

Ян ішов деякий час по слідах, але за поворотом вони загубились у траві.

Повертаючись до табору, Ян зустрівся з Калебом — той саме йшов від старої знахарки.

— Містере Кларку, — сказав хлопець, — я оце ходив перемальовувати сліди… Дивно, але у того чоловіка тільки чотири пальці на правій руці!

— Що? — вигукнув Калеб. — А ти не помилився?

— Ходімо, самі переконаєтесь.

Ян і справді не помилився.

— Дуже тебе прошу: про це поки що нікому анічичирк! — сказав старий мисливець і пошвидкував до будинку Пога.

Біля дверей у пилюці він помітив ті самі сліди, але їх залишив не Дік. На мотузці сушились заляпані штани.

З тієї ночі Ян значно виріс в очах старого, а до боягузливого Гая він охолов. Він запросив Яна до себе в хатину подивитись на лижі, які він майстрував. На його запрошення прийшло все плем’я. Ян не бував у Калеба з часу перших відвідин. Як і того дня, у відповідь на стукіт пролунав голосний собачий гавкіт.

Поки Ян розглядав лижі, гострозорий Гай угледів на лаві вичищений і доведений до ладу білий револьвер. Знахідка явно потішила старого, бо назбирати грошей на нову зброю йому не під силу.

— А давай, Калебе, постріляємо! — вигукнув Гілка. — Ось тоді ти переконаєшся, що я найвлучніший стрілок у таборі.

Калеб витяг кілька патронів і показав на білу цятку в пеньку кроків за сорок від хатини. Гай вистрілив три чи чотири рази, Ян — стільки ж, але обидва невдало. Тоді Калеб сказав:

— А тепер моя черга.

Маленьке руків’я револьвера наче потонуло в міцній долоні старого мисливця. Калеб вистрілив шість разів поспіль. Всі кулі влучили в білу цятку, а дві — навіть у мітку вугіллям, що позначала центр.

— Овва!

Хлопці були вражені пострілами Калеба.

— Років двадцять тому я непогано стріляв, — скромно промовив старий мисливець, і його обличчя аж просяяло. — Та це дрібниці, я вам покажу дещо цікавіше.

На відстані двадцяти п’яти кроків він поклав рядочком три патрони головками до себе й трьома швидкими пострілами збив їх один по одному. Після цього він сховав револьвер у бокову кишеню піджака, зарядив його, не витягаючи звідти й не показуючи, а потім недбало пустив кулю, без промаху влучивши в білу цятку за двадцять кроків. Нарешті він знайшов стару порожню бляшанку, звів курок і поклав револьвер на долоню, а бляшанку — на пальці правої руки. Швидким рухом Калеб підкинув револьвер у повітря на десять футів, а бляшанку — на двадцять, підхопив револьвер і пробив у бляшанці дірку, перш ніж вона впала на землю.

Хлопці аж роти пороззявляли від зчудування. Тим часом Калеб пішов у хатину, щоб взяти ганчірку для протирання револьвера.

— Тепер мене ніхто не переконає, що Калеб стріляв у тата. Калеб не схибив би! — вигукнув Сем.

Почувши ці слова, Калеб уперше прихильно поглянув на Сема. Усі почувались веселими і щасливими. Ян наважився нарешті звернутись до нього з проханням, яке давно виношував:

— Містере Кларку, поведіть нас коли-небудь на полювання на єнотів. Ми знаємо одне місце біля річки, де вони цілими зграями роблять наскоки на кукурудзу.

Коли б Ян заговорив про це місяць тому, він одержав би зневажливу відмову, але після нічної пригоди Калеб ставився до Яна зовсім інакше, тому відповів:

— Гаразд, найближчого прохолодного вечора підемо. Тоді собака краще йтиме по сліду.

XXI. Перемога Гая

Відколи хлопці вперше побачили старого бабака на Бернсовому полі, вони не давали тварині просвітку. Кожного ранку близько десятої вони плазом добирались до посіву конюшини. Гай першим помічав запеклого ворога, а потім у бабака летіли стріли. Тварина встигала сховатись у свою нору, й на цьому все закінчувалось. Полювання на бабака вже стало для хлопців чимсь буденним, як от приготування сніданку чи миття посуду. Разів зо два старий гризун ледве ноги виніс, але після таких серйозних замахів став значно обережнішим.

Якось уранці Сем підповзав до нори з одного боку, а Гай та Ян — з другого. Спершу вони подумали, що бабака немає.

— Бачу, бачу його! — раптом вигукнув Гай.

У невеличкій ямці, кроків за шістдесят від нори й за добру сотню кроків од них, Гай помітив сіру шкурку між кущиками конюшини.

— Їй-бо, він!

Ян не бачив нічого. Сем бачив, але не був певен. Через хвилину бабак звівся на задні лапки, розвіявши всілякі сумніви.

— Оце так! — захоплено вигукнув Ян. — Ти й справді маєш гострий зір! Віднині ти не Гілка, а Яструбине Око.

— Ура! — заверещав Гілка. — А ти, а ти, Семе, — теж зватимеш мене Яструбиним Оком? Адже й ти повинен, — з благанням в голосі додав він.

— Погоджуйся, Семе, — сказав Другий Вождь. — Бачиш, він уже виправився й поводиться як індіанець.

— Вирішимо на Раді. А зараз давайте нарешті його прикінчимо.

— Послухай, Гілко, якщо ти такий спритний, то може проповзеш по конюшині й опинишся між бабаком та його норою?

— Ну ясно, можу, ставлю скальп — мій чорний скальп проти його скальпа, що я перший уб’ю старого ведмедя.

— Пусти мене першим, а ти будеш другим, — жартівливо-благаючим голосом промовив Сем.

— Гр-р-р… Ти тремтиш за свій скальп!

— Ох і всиплю ж я тобі, — відповів Сем. У кожного з хлопців був жмутик чорного кінського волосся, який називався скальпом і прив’язувався мотузочком до тім’я. От на цей скальп Гай закладався.

— Годі вже сваритись! — втрутився Ян. — Слухайте мене, Перший і Третій Вожді. Якщо Дятлові пощастить вполювати гризлі, йому належатиме Гілчин скальп. Якщо ж ведмедя уб’є Гілка, то він візьме скальп Дятла. А ще переможцеві урочисто буде вручено велике перо.

Сем з Яном із нетерпінням спостерігали за Гілкою з лісу. Вони бачили, як Гай переліз через огорожу. Бабак його не помітив.

Гай ліг на живіт і поповз через конюшину. Хлопці хвилювались, що він не бачить бабака, тож замахали руками, вказуючи Гілці напрям. Гілка ж чомусь вирішив, що йому подають сигнал стріляти, і звівся на ноги. Ясна річ, бабак помітив його й кинувся до своєї нори, тобто на Гая. Гай швидко натягнув тятиву і вистрілив. Схибив. Бабак опинився навпроти Гілки, чим перелякав його мало не до смерті. Гай стояв біля нори. Бабак намагався проскочити. Обидва тремтіли з переляку. Раптом бабак сіпнувся, Гай підскочив і гепнувся на тварину. Все відбувалось із блискавичною швидкістю. Гай, відчувши під собою тіло тварини, зайчиком скочив на ноги і зібрався було накивати п’ятами, та боковим зором помітив, що тварина не рухається. Де й взялась та сміливість. Він копнув щосили тварину носаком по голові й лише переможні вигуки товаришів змусили Гілку повірити у вдале полювання.

Коли хлопці підбігли до нього, він уже стояв у позі мисливця, що позує перед фотокореспондентом. В одній руці він тримав лук, а в другій — мертвого бабака.

— Учіться, як треба стріляти бабаків! Під шістдесят фунтів здобич!

(Насправді ж Бабак важив не більше десяти фунтів).

— Молодець, Гілко! Ти просто герой! Ура! Хай живе Третій Вождь! Ура Вождю Гілці! — і після цих слів Гаєві вже нічого було скаржитись, що друзі не оцінили його перемоги.

— Непогано було б розвідати ще нори бабаків.

— За це ти отримаєш гранд ку, Гілко.

— Але ж відсьогодні я називаюсь Яструбиним Оком!..

— Тільки після засідання Великої Ради, — суворо промовив Головний Вождь.

— То давайте проведемо Раду сьогодні ввечері.

— Давайте.

— Ура! Сьогодні ввечері мене наречуть Яструбиним Оком. А ще я отримаю найкраще орлине перо за впольованого бабака!

Одразу ж після обіду Гай непомітно зник.

— Ну ось, знову він накивав п’ятами, щоб посуд не мити, — дратувався Дятел.

— Та ні, — заперечив Другий Вождь. — Скоріше за все, він побіг кликати свою любу матусю на присудження гранд ку.

— Це дуже схоже на Гая. Що ж, пропоную підготуватись до Ради.

— Згоден. Ти біжи приведи своїх, а я приведу Калеба.

— Навряд чи це вдала ідея. Мої батьки й Калеб навряд чи готові зустрітись, — засумнівався Сем. — А от Бернси з моїми залюбки зустрінуться. До того ж батько нещодавно придбав закладну на їх землю.

Отже Сем мав привести матір, а Ян мав постаратись якомога швидше підготувати «орлине перо» й здерти шкуру з бабака.

Бабак був таки великий. Ян чи не найбільше торжествував перемогу над ним. До Ради залишалося більше години, й він доклав усіх зусиль, аби влаштувати справжнє індіанське свято. Ян обстриг кігті бабака й нанизав їх на мотузок впереміж із дюймовими паличками бузини. Кігті були нерівні: одні коротші, інші довші, але в результаті вийшло справжнє індіанське намисто.

Гай мчав додому, як на крилах. У саду він мало не наскочив на батька, але йому вдалося прослизнути в їдальню.

— Мамочко! Приходь надвечір — мене обиратимуть Головним Вождем. Я завалив старого бабака, який приніс стільки нещастя нашій родині. Ніхто у таборі не зміг цього зробити, а я зробив! Вони стояли і дивились, а я переліз через огорожу й поповз по конюшині, мов справжній індіанець. Потім я опинився між бабаком та його норою і як загорлаю! Страшний бабак попер на мене, скрегочучи зубами. Він думав, що я злякаюсь, а я просто стояв собі й чекав, коли він нападе. Щойно він зірвався з місця, я як дам йому носаком у дих! Той підлетів аж на п’ятдесят футів і впав замертво. Ось така історія мого славетного подвигу! Що вони без мене варті у таборі? Тільки я можу вполювати оленя, тільки в мене найгостріший зір, тільки я завалив цього сивого бабака. Я заслужив звання Головного Вождя племені. Відсьогодні мене називатимуть справжнім індіанським ім’ям — я зватимусь Яструбиним Оком. Обов’язково приходь сьогодні ввечері.

Старий Бернс саме увійшов у хату й велів сину негайно йти сапати картоплю. Та місіс Берн вдалося переконати чоловіка відпустити хлопчика.

Залишалось тільки вирішити питання з рештою дітей, адже містер Бернс не бажав доглядати за ними. Дітей вирішили взяти з собою. Мати зо дві години вмивала, розчісувала, вдягала та чепурила чотирьох меншеньких дітлахів. Після цього вони рушили в путь, розтягнувшись майже через усе поле конюшини. Очолював процесію Гай — він показував дорогу. За ним ішла місіс Бернс із найменшенькою на одній руці, у другій в неї була банка з варенням. Ще троє дівчаток ішли за матір’ю.

На бівуаку вже були по-святковому вбрані місіс Рафтен з маленькою Мінні — і серце місіс Бернс сповнилося радістю від того, що така «гонорова пані» прийшла подивитись на нагородження її сина. Місіс Бернс звернулась до сусідки солодкавим голосом:

— Як ся маєте, місіс Рафтен?

— Дякую, чудово. Ось прийшли поглянути, як тут живуть наші хлопчики.

— Еге ж, непогано живуть відтоді, як мій син пішов жити на бівуак, — пихато мовила місіс Бернс.

— І справді, Сем із Яном дуже полюбили вашого синочка, — підтакнула місіс Рафтен.

І тут стіна напруження між жінками зникла.

Тим часом хлопці вже приготувались до урочистої церемонії. На телячій шкурі розмістилась Рада Вождів. Гай тулився на шкурі вбитого ним бабака. По його лівицю був Сем, по правицю — Ян з барабаном. Посеред тіпі горіло багаття. Для прохолоди покришку підкотили з затіненого боку, а гості примостилися частково в самому тіпі, частково надворі.

Головний Вождь запалив люльку миру, попихкав хвилину, потім випустив чотири клуби диму на всі чотири боки і передав люльку Другому та Третьому Вождям, які зробили те саме.

Маленький Бобер тричі вдарив у барабан, щоб домогтися тиші. Тоді підвівся Великий Дятел і почав:

— Старші Вожді, Молодші Вожді, сміливці, воїни, радники, жінки та діти сенгерських індіанців! Коли наше плем’я воювало з тими… з тими… одне слово, з іншими індіанцями, з племенем Березової Кори, ми захопили в полон одного з їхніх воїнів. Два чи три рази ми катували його до смерті, але воїн цей показав таку незвичайну мужність, що ми прийняли його в своє плем’я…

(Голосні вигуки «гау, гay, гау!» під керівництвом Яна).

— Ми влаштували для його випробування сонячний танок, але він не зміг засмагнути, через те, що був молодим та зеленим. За те його прозвали Гілкою. З того часу він поступово ріс і виріс до Третього Вождя…

— Гау, гay, гау!

— Останніми днями все наше плем’я воювало проти величезного бабака, та весь час зазнавало невдачі. Аж ось прийшов Вождь Гілка й одним штурханом прикінчив звірюку. Це просто щось надзвичайне! Воїн, спроможний дати такого штурхана, не може далі називатися Гілкою чи іншим недозрілим ім’ям. Ні, ні, ні, ні!

Треба віддати йому належне: він наймолодший у нашому племені, але бачить далі за всіх і краще за всіх. Він бачить навіть за поворотом, бачить навіть крізь най-могутніше дерево. За винятком хіба що нічної пори, він — гордість і окраса нашого племені, й Рада постановила назвати його Яструбиним Оком.

— Гау, гау, гау, гау, гау!

Тут Маленький Бобер передав Головному Вождю плоску білу дощечку, на якій великими літерами було написано: «Гілка».

— Ось ім’я, яке він носив, до того як зробився великим та знаменитим. Тепер цьому імені настав кінець, — і, сказавши: — Подивимось, чи й досі ти зелений, щоб горіти, — Вождь Дятел кинув дощечку в багаття.

Після цього Маленький Бобер подав Дятлу чудове «орлине» перо з червоною китичкою. На чорному тлі був намальований воїн з головою яструба та стрілою перед очима.

— Ось перо, яке свідчить про його мужній вчинок, а також про його нове ім’я!

Під крики «гау, гау!» та барабанний бій Гаю встромили у волосся перо й наділи на шию намисто з бабакових кігтів.

— Тепер хто назве його Гілкою, той мусить нагнутися й дістати від Яструбиного Ока духопелика.

Знову хор голосів «гау, гау!» Гай намагався бути поважним і не сміятися, але не міг себе пересилити. Обличчя його так і сяяло від задоволення. Мати пишалася сином, і у неї в очах навіть з’явилися сльози.

Всі вважали, що церемонія вже закінчилась, як раптом підвівся Ян і сказав:

— Це ще не все, вожді, жінки та діти сенгерського народу! Коли ми виступали на бабака, я був свідком однієї умови між двома вождями. За звичаєм нашого племені кожен з них закладався на свій скальп, що саме він уб’є бабака. Це був Головний Вождь Дятел і Яструбине Око. Бери скальп Дятла, Яструбине Око!

Сем, який вже забув про це, покірно нахилив голову. Гай перерізав шворку і, знімаючи скальп, подав громовий, приголомшливий воєнний клич, на який всі присутні так чи інакше відгукнулись. Це була вершина торжества Гая. Місіс Бернс плакала від радості, дивлячись на те, як вшановують її достойного сина. Вона підійшла до Сема й запитала:

— Це ти привів сюди своїх, щоб вони бачили, як шанують мого синочка?

Сем кивнув головою і хитро примружив око.

— Бачиш, мені немає діла до того, Рафтен ти чи не Рафтен. У тебе добре, привітне серце. Я не згодна з тими, хто каже, ніби з Рафтена не може бути пуття. Навпаки, я тієї думки, що в кожної людини є щось хороше. Я знаю, що твій тато викупив закладну на наше майно, але я ніколи не вірила, що твоя мати крала наших гусей, і нізащо не повірю. Нехай тепер хто спробує плескати про Рафтенів при мені, я вже їм заспіваю!

XXII. Полювання на єнота

Калеб обіцяв хлопцям сходити на єнота, тож вони з нетерпінням чекали на цю подію. Через два дні, щойно сонце сіло, хлопці пішли до старого мисливця, аби нагадати йому про полювання. Була страшенна задуха, але Ян чомусь вирішив, що це ідеальна погода для ловів.

Калеб усміхнувся на їхнє запевнення, що вони обрали «прохолодний вечір», та зрештою погодився йти на полювання сьогодні, тільки трохи пізніше.

— Що ж, сідайте, в ногах правди нема, — сказав він, бачачи, що хлопці вже готові рвонути на полювання. — Ще рано — єноти виходять через три-чотири години по заході сонця.

Старий мисливець сидів і попихкував люлькою, коли Сем марно силкувався потоваришувати з його собакою Турком. Ян тим часом взявся перемальовувати пташині крила, що висіли на стіні, а Гай вкотре почав вихвалятися своїми успіхами у полюванні на оленів та бабаків і креслив плани, як він поцілить в єнота.

Ян переконав Калеба вирушити не пізніше дев’ятої вечора, адже до місця полювання йти близько години. Калеб, за порадою Гая, прихопив маленьку сокиру.

Вони гукнули Турка і вийшли на дорогу, потім слідом за Семом перелізли через огорожу, перетнули картопляне поле й зупинилися біля посіву кукурудзи на березі потічка.

— Вперед, Турку! Шукай, шукай!

Товариство влаштувалося на межі, чекаючи що робитиме далі Турок. Цей пес славився дивакуватою поведінкою: полював, коли здумає й на кого здумає. Калеб міг привести його на місце, де водяться єноти, але не міг примусити впіймати єнота, якщо у пса не було такого бажання.

Мисливець наказав хлопчикам сидіти тихо. Вони принишкли й спостерігали за Турком. А той вимахував хвостом і важко сопів.

Собака зник у кукурудзяному бадиллі, мисливці напружено чекали. Незабаром його геть не стало видно й чутно. Через кілька хвилин, які видались юним мисливцям нескінченними годинами, з протилежного кінця поля долинув писк, а потім гавкіт Турка. Ян сіпнувся.

— Підняв звіра, — прошепотів Сем.

— Це я його перший почув, — пискнув Гай.

Ян вже було схопився, щоб побігти за собакою, — він не раз бачив, як мисливці зривались із місця на гавкіт собак, — та Калеб зупинив його.

— Не квапся — рано ще. Я не знаю напевне, що там таке.

Калеб добре знав свого собаку, тож за інтонацією його гавкоту міг визначити, якого звіра той унюхав. Усі довго й терпляче чекали, але собака більше не подавав голосу. Нарешті Турок повернувся та ліг біля Калеба.

— Іди, Турку, жени його!

Собака й вухом не повів.

— Іди, кажу! — старий мисливець хльоснув Турка прутиком. Той навіть не поворухнувся.

— Містере Кларку, як пояснити його поведінку? — запитав Ян.

— Може, на щось наколовся. Не знаю. Та мені зрозуміло одне: сьогодні ми єнота не дочекаємось. Ми рано вийшли, й собаці дуже жарко — бачте, як хекає.

— А давайте перейдемо річку. Там ліс Бойля, — запропонував Дятел, — а раптом нам пощастить.

— А як ви визначаєте звіра за собачим гавкотом? — запитав Ян.

— Ти також зможеш визначити, якщо будеш добре знати місцевість, дичину та собаку. Усі собаки різні за характером, але якщо ти навчишся розуміти свого пса, то він навчить тебе розбиратися в слідах.

Вони пройшли по руслу пересохлої річки й опинились на Бернсовому полі. Проминувши поле, мисливці опинились у пралісі. Турок відстав від гурту ще біля річки й безтурботно пустував у багнюці. Мисливців пес наздогнав на просіці — мокрий, але страшенно щасливий.

— Вперед, Турку!

Вони знову посідали й приготувались до тривалого очікування, яке, втім, виявилось нетривалим. Пес покружляв на місці, пустив носа по вітру й заскавулів.

— Чуєте? На цей раз він щось знайшов, — прошепотів Калеб. — Треба почекати.

Турок гавкнув і стрімголов кинувся обнюхувати дерева, подеколи видаючи короткий гавкіт. Стало зрозуміло, що він петляє по лісу. Та ось гавкіт став долинати з одного місця. Мисливці підійшли туди й побачили, що Турок вигрібає лапами яму під деревом з голосним гавкотом.

— Ет, — розчаровано протягнув Калеб, — сірий кролик. Міг би й раніше здогадатися: Турок петляв і не загнав звіра на дерево.

Мисливці рушили далі лісом у пошуках нових пригод.

— Там, за кущами на болітці, єноти полюють на жаб, — сказав Сем.

Собака знову побіг уздовж болота. На вологому березі Турка щось зацікавило — він загарчав, а потім загавкав. Усі одразу ж зрозуміли, що він натрапив на слід.

Собака весь час гавкав і вже не петляв, як раніше, а гнав дичину.

— Так прямо біжить тільки лисиця. І собака гавкає так тільки на лисицю, — сказав старий мисливець.

Захеканий Турок повернувся за півгодини й одразу ж кинувся у воду.

— Після такого шуму всі звірі поховалися, — сказав Калеб. — Та можна ще спробувати з того боку загати.

Турок пробував узяти слід, але зрештою вдався в розпуку й улігся біля ніг господаря.

Мисливці попрямували до табору. З’явився місяць у небі й освітив усе довкола.

Мисливці перебрели річку трохи нижче хатини старої Невіль. Щойно вони опинились на старій просіці, як Турок почав, до чогось принюхуватись, метнувся в один бік, потім в другий і з гавкотом побіг до води. Гавкав він точнісінько так, як і на лисицю, але звір, очевидно, петляв і нарешті слід його обірвався.

— На кого він так гавкає? — запитав Сем у Калеба.

— Не знаю, — відповів Калеб.

— Може, лисиця? — запитав Ян.

Собака знову загавкав, перервавши розмову мисливців.

— Це єнот або кішка, — сказав Калеб. — Хто ще лазитиме по огорожі вночі?

У місячному світлі мисливці добре бачили Турка, який заливався гавкотом. Вони йшли вниз по струмку.

— Це єнот! — промовив Калеб. — Кішки води не люблять. О, наздоганяє. Він так гавкає, коли помітить звіра.

Та раптом гавкіт змінився пронизливим скавчанням.

— Нарешті він загнав на дерево дичину — точно єнот!

Турок гавкав як скажений і кидався на стовбур височезної липи.

— Хто з вас добре лазить по деревах? На верхівці точно сидить єнот.

— Ян, — одразу ж вигукнув Сем.

— Яне, вилізеш? — запитав Калеб.

— Спробую.

— Пропоную спершу розкласти багаття. Тоді в нас є шанс розгледіти єнота, — сказав Дятел.

— От бабака я б миттю дістав, — вставив Яструбине Око, але всі пропустили його слова повз вуха.

Хлопці назбирали хмизу, й незабаром яскраве полум’я освітило навколишні дерева. Обійшли липу, але звіра не побачили. Тоді Калеб підійшов до стовбура зі смолоскипом. Після ретельного огляду він помітив свіжу грязюку. Тоді мисливці стали шукати сліди на землі і знайшли на березі річки відбиток лапи, що його лишив досить крупний єнот.

— Скоріше за все, він сховався у дуплі. Судячи з відбитків, він точно на цьому дереві.

Ян став оглядати стовбур, роздумуючи, чи зможе він видертись на верхівку дерева. Помітивши його вагання, Калеб підійшов до високого тонкого дерева і, зрубавши його маленькою сокиркою, приставив так, що воно спиралось на нижні гілки липи. За мить Ян зник у зеленому листі.

Він довго лазив по дереву й ніяк не міг знайти ні дупла, ні єнота. І лише на самісінькій верхівці раптом помітив великий пухнастий клубок. Спалахи пари очей змусили Яна здригнутися.

— Я його бачу! Гляньте, он він!

Ян спробував було зіпхнути єнота, та звір чіпко тримався. Тоді Ян виліз ще вище, і звір перестрибнув на нижчу гілку. Ян за ним. Внизу мисливці нервово тупцяли. Єнот спускався, перескакуючи з гілки на гілку, аж поки не дістався деревця, що підпирало стовбур. Турок помітив здобич і завив, а Калеб вихопив револьвер і вистрілив. Тварина впала на землю. Калеб з ніжністю й гордістю витер білий револьвер, ніби тільки завдяки йому відбувся цей влучний постріл.

Ян швидко спустився на землю. Він погладив єнота, милуючись його шерстю. Яну було дуже шкода бідної тваринки й водночас він був дуже гордий з того, що саме він вистежив єнота.

Сем підняв тушу за лапу й вигукнув:

— Тридцять фунтів, не менше!

А Гай завів своєї:

— Подумаєш! Впольований мною бабак був удвічі більший. Та й що б ви робили, якби я не нагадав вам про сокиру.

Ян на око визначив вагу єнота в тридцять п’ять фунтів, а Калеб — у двадцять п’ять. Згодом виявилось, що єнот важив лише вісімнадцять фунтів.

Раптом Турок сердито загавкав — так він гавкав на чужих. Перед мисливцями постав Вільям Рафтен. Стояла страшенна посуха, а фермер помітив вогонь у лісі. Побоюючись пожежі, він пішов на вогнище.

— Тату, а чого це ти досі не в ліжку?

Рафтен змовчав на нахабну синову репліку, натомість із сарказмом звернувся до Калеба:

— Може, ще раз вистрілиш у мене? Та, мабуть, ні, бо я сьогодні без грошей.

— Тату, це не він! — вигукнув Сем. — Його обмовили. Я бачив, як він стріляє. Калеб не може схибити.

— Тільки не тоді, коли п’яний.

— Востаннє я пив з тобою, — розгнівався Калеб.

— Чи не ти божився, що не маєш зброї? — тицьнув Рафтен на зброю Калеба. — Я бачив його в тебе років з десять тому. Та я не дрижатиму перед твоїм револьвером! — вигукнув Рафтен, помітивши, як пальці Калеба стиснули його руків’я. — І вшивайся з мого лісу зі своїм паршивим псом, який душить моїх овець! Ще наробите тут пожежі — лиха не оберешся!

— Слухай ти, Рафтене! — і Калеб миттю звів револьвер. Він напевне б вистрілив, якби Сем не став між ним і батьком. Ян бігом повис на руці Калеба, в якій був револьвер, а Гай шуснув за дерево від гріха подалі.

— Ану марш від мене, малі! — заревів Калеб.

— Ви тільки гляньте, — презирливо промовив Рафтен, — знов нападає на беззбройного. Ану відійдіть, хлопці, зараз я з ним поквитаюсь.

Рафтен не мав страху, і бозна-що б сталося, якби на місце сутички не підоспіли два його наймити. Він наказав їм швидко збиратися, бо думав, що в лісі пожежа. Один із наймитів приятелював з Калебом, а другого всі знали як тиху й мирну людину. Наймити примудрились відтягнути хазяїна, а тим часом Сем став переконувати батька:

— Тату, якби тебе зараз продірявили, це було б цілком справедливо. Ну чого ти накинувся на Калеба? Це не він розклав багаття, а ми з Яном, зараз ми його погасимо. Тільки заспокойся. От ти зараз кривдиш Калеба, а він тобі нічого поганого не зробив. Ти ж пам’ятаєш свої відчуття, коли тебе несправедливо звинувачувала бабуся Невіль? Так ось Калеб зараз так само почувається, бо ти несправедливо звинувачуєш його. І тобі не соромно? Адже це не гідно чоловіка! Краще мовчи, якщо не маєш доказів.

Рафтен дуже здивувався, почувши таке від власного сина. Більше того, тут всі були проти нього. Вільям сам частенько посміювався над гнівом бабусі Невіль, якій він нічого поганого не заподіяв. Та він і подумати не міг, що виглядав не краще за знахарку. Якийсь батько, можливо, розгнівався би на сина за неповагу, та його гнів кудись зник. Натомість Рафтен подумав: «Ну і гострий на язик мій Сем! Ну чисто тобі адвокат, а здачі дає, як професійний боксер. Може, й справді краще його вивчити на адвоката, а не на зубного лікаря?»

А вголос пробубонів:

— Дивіться мені, загасіть вогонь!

Рафтен обернувся і пішов геть.

— А знаєте, містере Рафтен, вони й не здогадались взяти із собою сокиру… — почав було Гай, але Рафтен уже зник у пітьмі.

Хлопці загасили багаття і мовчки попрямували до табору. Сем з Яном несли на палиці єнота. Поки вони йшли до тіпі, вони дедалі більше переконувалися, що його вага не менше вісімдесятьох фунтів.

Калеб пішов і собі, а хлопці, щойно гепнувшись на ліжка, поснули як убиті.

XXIII. Банші та нічний волоцюга

Щойно зайнялося на світ, Сем з Яном почали обговорювати нічні події. Вони вирішили, що не говоритимуть про це у присутності Калеба, а Гаю окремо приказали тримати язика за зубами.

Обходячи рано-вранці «грязьові альбоми», Ян знову помітив відбиток копита, а нижче був слід великого птаха, схожий на індичий. Хлопець привів Калеба поглянути на них. Старий мисливець без вагань визначив, що тут ходила синя чапля. А от щодо іншого сліду він сказав таке:

— Сам не втямлю: наче слід великого оленя, але я точно знаю, що тут олені не водяться. За десять миль звідси, так, повірю…

Увечері, коли Ян повертався на бівуак після «наскоку на блідолицих», десь із загати до нього долинув дивний скреготливий звук, який враз заглушило моторошне виття. Крик повторився над головою, і Ян побачив, як над ним повільно пролітає величезний птах.

Наступного дня за кухаря був Ян. Він раненько прокинувся й бігом побіг по воду. Раптом з берега знялась велика синя чапля. Ян заворожено спостерігав за птахом, а коли він зник у небі, хлопчик пішов обстежити місце, звідки злетіла чапля. На піску чапля залишила по собі багато слідів. Безперечно, це був той самий птах, якого він бачив увечері.

Таке пояснення задовольнило всіх, окрім Гая. Третій Вождь стояв завжди на тому, що після заходу сонця ліс аж кишить ведмедями. Куди вони зникають удень — було невідомо. А втім, він також запевняв, «що досі не зустрічав ні птаха, ні звіра, який міг би його налякати». Калеб погодився з тим, що скреготливий крик справді належав синій чаплі, а от про виття на деревах і він не міг нічого пояснити.

Якось Дятел вийшов на свіже повітря, Гай з Яном сиділи в тіпі. Раптом Головний Вождь почув якийсь звук, начебто жалісний стогін. Він розростався і дедалі гучнішав. Сем покликав товаришів.

— Яв-яв-яв-яв, — лунало у лісі жалісне виття, а потім переростало в загрозливий хижий рик.

Звук дедалі дужчав. Здавалось, що десь тут, поруч, нявчала якась велетенська кішка, а за нею голос подавала пантера.

— Хлопці, це рись! — осяяло раптом Маленького Бобра. Він згадав, як чув колись це виття у Гленьяні.

— Так, це рись, — підтвердив Калеб наступного ранку.

Пізніше на бівуаку стало відомо, що вночі у Рафтена зникло ягня.

Вранці Ян узяв барабан, однак помітив, що він провис — шкура стала м’якою.

— Буде дощ! — промовив Маленький Бобер.

Калеб був приємно вражений.

— Ти справжній індіанець, — похвалив він Яна. — Якщо вранці барабан треба підсушувати на вогні, індіанці кажуть, що ввечері буде дощ.

І справді, по обіді небо заволокло хмарами, пішов дощ. Калеб залишився у хлопців на вечерю. Лило як з відра, тож старий мисливець вийшов і прокопав навколо тіпі рівчак з відводом у бік загати. Після вечері всі сиділи в тіпі біля вогню. Знявся вітер, усередину тіпі стало заливати. Ян вийшов, щоб переставити димові жердини, і почув надворі пронизливе «Яв!».

Повернувшись в тіпі з оберемком сушняку, Ян почав підкидати хмиз у вогонь. В тіпі стало видно як удень. Вітер налітав поривами, брезент неприємно лопотів об жердини.

— Де ваша якірна мотузка? — запитав Калеб.

Сем подав йому вільний кінець. Другим кінцем вона була прив’язана до жердин угорі. Тоді Калеб вбив у землю високу тичку й обмотав навколо неї якірну мотузку. Всі вийшли і глибше позабивали кілочки навколо тіпі. Тепер плем’я не боялось негоди.

Калебу було самотньо у власній хатині. Сіріанна із Діком геть забули, що зобов’язані годувати його. Старий мав потребу у спілкуванні з людьми, тому він не вагаючись залишався на ніч у тіпі, коли хлопці просили його про те. От і цієї ночі Калеб з Турком зручно влаштувалися в тіпі, а надворі була сильна злива.

— Гаю, не чіпай брезент, бо затікатиме всередину, — зауважив Калеб.

— Та ну? Я ж нічого такого не роблю! — вперто відповів Гай, і став знову плескати по брезенту.

— Гаразд, можеш мокнути.

І вже за кілька хвилин там, де він плескав по брезенту, цівкою почала стікати вода, тоді як весь брезент не пропускав і краплини.

Це явище відомо кожному, хто пересиджував дощ у наметі..

Дим, що збирався вгорі, поступово спускаючись вниз почав виїдати очі.

— Яне, підніми трохи покришку з підвітряного боку, — сказав Калеб. — Зараз я зроблю вам перегородку.

Калеб напнув шматок брезенту між трьома палицями — й у тіпі з’явився душник. Тепер вітер не дув їм у спини, а здіймався над головами. Одразу ж зник дим у тіпі, та й краплі дощу, що потрапляли крізь димовий отвір, більше не турбували.

— На таких перегородках індіанці зображають подвиги.

— Ось і маєш роботу, Маленький Бобре! — вигукнув Сем. — Маєш намалювати всі наші подвиги на перегородці, а зовні, за індіанським звичаєм, зобразиш усі наші тотеми!

— Я вважаю, що містера Кларка слід прийняти в наше плем’я — будете нашим шаманом?

Калеб лише посміхнувся у відповідь. Очевидно, то був знак згоди.

— Тоді я намалюю чотири тотеми, — сказав Ян.

Він накопав жовтої глини, набрав із дна загати сірої глини, яка, висихаючи, робилась білою; після цього розжарив на вогні жовту глину і отримав ще й червону. За чорну глину йому була зола. Кожну глину він розтер з єнотовим жиром та сосновою живицею.

Ян без проблем дістав би значно яскравіші олійні фарби, та він принципово не робив набіг на блідолицих — бо мав зобразити справжні індіанські тотеми!

— Калебе, щось ти давно нам не розповідав про індіанців, — пропищав Гай. — Особливо я полюбляю слухати про їхні сміливі вчинки, — додав він, намагаючись розвинути улюблену тему. — Пригадую, як бабак, скрегочучи зубами, пер на мене. Уявляю, якби на моєму місці був хтось інший — з переляку він напевне…

— Припини! — гримнув на нього Сем.

Калеб мовчки попихкував люлькою. Дощ барабанив надворі по тіпі, брезент од відру ходив ходором. Запанувала тиша. Раптом голосно й чітко пролунало моторошне «скррр!» Всі здригнулись од несподіванки. Якби Калеба не було в тіпі, то хлопці напевне перелякалися б не на жарт.

— Це… це банші, — прошепотів Сем.

У Калеба в очах спалахнули хитрі вогники.

— Що воно так кричить? — запитав Ян.

Калеб нічого не відповів і кинув погляд на Турка. Собака спокійно простягнувсь біля вогню, а коли цей крик пролунав знову, то лише підвів голову, байдуже глянув на господаря, і сховав носа в лапах.

— А Турку байдужки.

— Собаки не чують банші, — зауважив Сем, — не бачать вони й привидів. Так казала бабуся Невіль.

Поведінка собаки нагнала ще більше страху.

— Ти найхоробріший серед нас, Яструбине Око, — прорік Дятел. — Іди і поціль у банші з лука! А я дам тобі свою найкращу стрілу. Якщо тобі вдасться підстрелити банші, ми урочисто присудимо тобі гранд ку. Ну ж бо, збирайся. Ми ж усі чули, що тобі подобаються сміливі вчинки.

— З бовдурами не розмовляю, — відрізав Яструбине Око. — Калебе, розкажи нам про індіанців.

— Хоробрість — головна чеснота індіанців, — сказав Шаман і хитро підморгнув.

Всі, крім Гая, розсміялись, але досить стримано, бо ніхто не прагнув доводити цього вечора свою хоробрість.

— Все, я вже сплю! — відрізав Яструбине Око.

— Добраніч, тільки ти лягаєш під риштаком, — кинув Дятел, не забувши про Гаєву впертість, з якою він плескав по брезенту.

— Та ляжу, ляжу, — вигукнув Яструбине Око, який ладен був лягти де завгодно, аби не доводити своєї хоробрості.

Невдовзі ліг і Ян. Сем же, який за прикладом Калеба навчився курити люльку, мовчки попихкував разом зі старим. Та щойно пролунало гучне Гаєве хропіння і Ян став рівно дихати уві сні, Сем, наважився на відверту розмову:

— Послухайте, Калебе, я не збираюсь захищати свого батька, але я його добре знаю. Він непогана людина. Він чесний і беззлобний, і добрі справи робить так, щоб ніхто цього не знав. І ніколи не вихваляється… Ну, а як вже поб’є з ким горшки, то про це знає увесь світ. Він погано думає про вас, а ви про нього. То давайте розберемось у цій справі!

Сем завжди був розважливим. І зараз він говорив як дорослий, а не п’ятнадцятирічний підліток.

Калеб лише нерозбірливо щось буркнув, не виймаючи люльки з рота. Сем тим часом продовжив:

— Якщо ви розповісте мені геть усе про тодішні події, можливо, нам з мамою вдасться угамувати тата.

Сем дуже вчасно згадав про матір. Калеб знав її ще зовсім юною, вона й тоді була добра і мала щире серце. Зараз вона не втратила своєї лагідної вдачі. Вона в усьому слухалась свого чоловіка, за винятком тих випадків, коли бачила несправедливість — тоді місіс Рафтен ніщо не могло стримати. Вона завжди вірила у порядність Калеба, навіть після його сварки з Рафтеном, і ніколи не приховувала це.

— Та що там розповідати, — скрушно похитав головою Калеб. — Ми мінялися кіньми. Він обдурив мене, а потім тиснув на мене, щоб я якнайшвидше віддав борг. Я змушений був віддати йому свій овес по шістдесят центів, а він при мені перепродав його по сімдесят п’ять. Виникла сварка. Я зопалу вигукнув, що помщусь йому. Того дня я рано пішов з Дауні. У нього в кишені лежало триста доларів моїх грошей — усі мої статки! То було все, що я мав. Він не встиг покласти гроші в банк і поїхав з ними додому. В нього стріляли, а вранці на місці злочину знайшли мій кисет та кілька листів, адресованих мені. Мене звинуватили у злочині, а я і гадки не мав про це. Ще і з револьвером трапилась халепа. За тиждень до цього хтось украв його… і листи. Я певен, що їх підкинули, щоби мене підставити. Револьвер, кисет, листи — неспростовні докази! Тоді твій батько в запалі нацькував на мене Діка Пога. Я втратив ферму. Ось і вся історія.

Сем після певних роздумів промовив:

— Відчуваю татків характер, він і справді здатен провернути справу з боргами, кіньми й вівсом. А от Дік Пог — не його рук справа. Тато не настільки підлий.

— Це твоя думка, я ж маю свою.

Сем мовчав. Коли він хотів погладити Турка, той глухо загарчав. Калеб подивився на нього й додав:

— Пог розносить повсюди плітки, ніби Турок душить овець. Люди вірять у цю маячню, а я зроду не бачив, щоб собака душив овець. Коли навіть таке припустити, то були б принаймні якісь сліди. Більше того, турок сидить зі мною ввечері вдома, а вівці все кудись щезають.

— Тоді чий то собака таке коїть?

— Не думаю, що це собака. Я сам не бачив розтерзаних овець, але люди кажуть, що завжди лишається недоїденою певна частина туші — це більше схоже на повадку лисиці або ж рисі.

Калеб підкинув у багаття сушняку і ліг спати. Надворі лило як із відра, й вітер так і поривався зірвати брезент із тіпі. Це був «час банші». Зо три рази чулись розпачливі зойки, від яких серце в п’яти падало.

Ян вів щоденник, в якому кожен день зазначав найголовнішу подію дня. Тут був записаний «день оленя», «день скунсихи й кішки», «день синьої чаплі», а ця ніч була відзначена як «ніч моторошних зойків банші».

Калеб встав ще досвіту. Коли хлопці розплющили очі, сніданок вже був готовий. Старий мисливець, подрібнивши м’ясо єнота, приготував «паштет індіанських прерій». До складу цієї лагоминки ввійшла шинка, картопля, хліб, цибуля та різні лугові приправи. І вже коли індіанці посьорбували запашну каву, нічні страхи геть вивітрилися із голів.

Уже не дощило, але поривчастий вітер ганяв по небу низькі сиві хмари. Ян марно намагався знайти нові сліди — якщо якась звірина і ходила по «грязьовому альбому» в таку негоду, їх змило дощем.

Протягом усього дня «індіанці» безвилазно сиділи на бівуаку, виготовляючи стріли та розмальовуючи тіпі.

Калеб залишився ще на одну ніч у таборі. Серед ночі закричала банші, але і цього разу Турок наче й не чув його. За півгодини знадвору долинув інший, ледь чутний муркіт. Хлопці не надали йому ніякого значення, але Турок враз підхопився, настовбурчив шерсть, а потім сердито загарчав, поліз під двері й з голосним гавкотом чкурнув у ліс.

— Він переслідує звіра, — сказав Калеб. — Чуєте? — загнав на дерево, — додав він трохи перегодом, коли Турок здійняв пронизливий гавкіт.

— От молодець, Турок! Загнав на дерево банші! — вигукнув Ян і кинувся в темряву. Всі побігли за ним.

Турок з гавкотом шкріб лапами стовбур крислатого бука. Скільки Мисливці марно намагалися розгледіти, хто причаївся на дереві.

Індіанці ні з чим повернулись на бівуак.

Вранці Ян знайшов сліди звичайної кішки. Мабуть, то була їхня знайома кішка — ось вам і банші, яка сполошила собаку серед ночі.

Вітер був такий сильний, що нахиляв навіть крони великих дерев. Раптом Ян почув протяжне виття, від якого вночі волосся у всіх ставало дибки. Вдень це виття не видавалось таким моторошним. Ян звів голову і побачив, як дві товсті перехрещені гілки терлись одна об одну. Ось вам і моторошні завивання банші, які перелякали всіх, окрім Турка. Псам невідомі забобони, і Турок не звертав уваги на звичайнісіньке тертя гілляк на вітрі. А от навіть дуже тихе муркотіння кішки змусило Турка зірватись серед ночі надвір.

Лише Гай не повірив про гілляки. Він стверджував, що то ведмеді ходять уночі.

Пізно вночі Гай розбудив обох вождів.

— Семе, Яне! Прокидайтесь! Біля тіпі ходить величезний ведмідь. Ідіть і переконайтесь, що це він, а не якісь там гілки.

І справді надворі чулись якісь дивні звуки.

— Здається, Семе, там і справді щось є. Ет, шкода, що Калеб сьогодні ночує вдома! Й собаки немає…

Хлопці обережно прочинили двері й виглянули надвір. У нічній пітьмі вони розгледіли обриси великого чорного звіра, який з голосним чваканням та рохканням підбирав недоїдки, закопані на їхньому смітнику. Всі сумніви розвіялись.

Гай почувався героєм, і тільки страх перед монстром змушував його прикусити язика.

— Що ж нам діяти?

— Якщо вистрілити з лука, то можна лише розлютити ведмедя.

Всі не на жарт сполошилися.

— Ех, шкода, що в нас немає рушниці!

— Послухай, Семе, давай приготуємо тупі стріли на той випадок, якщо ведмедю здумається навідатись до тіпі, а ти, Гіл…, тьху, Яструбине Око, роздуй вогонь.

Вони взялися за стріли, а Гай тремтів од жаху. Він нервово тупцяв на місці й благав їх не стріляти.

— Не треба дратувати тварину… Зжальтеся над ведмедем.

Сем і Ян мовчки стояли з луками та стрілами напоготові.

Гай марно намагався роздмухати вогонь, а ведмідь тим часом з шумним рохканням і чваканням наближався до тіпі.

— Давай вистрілимо, поки він нас не учув.

Почувши ці слова, Гай одразу ж покинув багаття і як кішка видерся на жердину, що слугувала в тіпі для підвішування казанка.

Сем та Ян уже натягували луки, як Гай зайшовся плачем:

— Ой, не робіть цього, бо він зараз усіх нас поїсть!

А ведмідь наближався. Приготувавши на всякий випадок «томагавки», хлопці вистрілили. «Ведмідь» крутнувся на місці й кинувся тікати з голосним вереском. Вже не лишалось жодного сумніву — на бівуак завітала свиня. То була роха містера Бернса. Гай знову не зачинив хвіртку, от вона і прийшла на бівуак.

Гай миттю зіскочив униз і разом із друзями зайшовся голосним сміхом.

— А кому я казав, що не треба стріляти! Я передчував, що то наша стара роха, тож я навіть подумати не міг, що ви можете її вбити.

— Еге ж, і на жердину ти за секунду видерся, щоб роздивитися її як слід.

— Зовсім ні, я хотів показати свою сміливість.

А на ранок Ян розкрив ще одну таємницю. Він подивився на слід, залишений на землі Бернсовою свинею, звірив його зі слідом, перемальованим у щоденник, і нарешті переконався, що на бівуаку справді олені не водяться.

Чому ж Калеб і Рафтен не змогли визначити, кому належали сліди? Бо вони давно не бачили оленів, а ще ця роха мала якісь дивні ратиці, достоту як оленячі копита!

XXIV. Яструбине Око вимагає ще один гранд ку

— Ва-ва-ва-ва! Ва-ва-ва-ва! Ва-ва-ва-ва! — пролунав лісом трикратний індіанський переможний клич.

— Чуєш? Це Яструбине Око. Знову патякатиме про свою сміливість. Сховаємось?

Сем і Ян швиденько залізли в тіпі, сховалися за перегородкою і припали очима до дірки в брезенті — хоча ні, вони називали її бійницею.

До табору наближався Гай: груди колесом, під пахвою зім’ятий піджак.

— Ку! Гранд ку! Ва-ва-ва-ва! — лунало знов і знов.

Гай спершу розгубився, не побачивши нікого на бівуаку. Він злодійкувато роззирнувся навколо, потім шаснув у тіпі. Там Гай витяг з ящика жменю цукру й запхав до рота. Раптом у тіпі здійнявся страшний ґвалт — то двоє вождів вискочили зі своєї засідки і погнали крадія в ліс. Правда, далеко і вони не забігли, бо Ян мало не помер зо сміху, а Сем встиг взути лише один черевик.

Рано-вранці Маленький Бобер чистив ножі після сніданку, встромляючи їх у дерен.

— Ще за старих часів індіанці розходились у різних напрямках, щоб потім зустрітися в призначений час. Пропоную сьогодні так зробити. Потім кожен розповість про свої пригоди.

— Тоді давайте тягнути соломинки, — запропонував Дятел.

— Тільки не соломинки! — вигукнув Яструбине Око. — Або я кидатиму соломинки. Я знаю, ви так їх підтасуєте, що мені доведеться йти додому.

— Що ж, бери три соломинки. Довга — для Дятла. Ось я втикаю в неї смужку червоної фланелі. Середня, тонка, — для мене, а коротка, товста, — для тебе. Кидай. Тільки цур — усі разом!

Щойно соломинки впали долі, як Сем з Яном здійняли скажений вереск — товста соломинка Яструбиного Ока показувала прямісінько на будинок старого Бернса.

— Ви неправильно тлумачите! Я йду в інший бік! — сердито відрубав Гай.

— Кожен з нас має йти прямо у своєму напрямку, поки знайдеться щось цікаве. Зустрічаємось на цьому ж місці, щойно промінь досягне цієї жердини.

Сонячний промінь, який пробивався крізь невеличкий отвір у тіпі, слугував їм за індіанський годинник. Від однієї жердини до другої він проходив майже за дві години, тож на пригоди в хлопців було близько чотирьох годин.

Із тривалого походу Сем і Ян повернулися майже разом; Гай прийшов трохи пізніше.

— Слухайте, я таке бачив! Цур, розказую першим!

— Ша! — гаркнув Дятел. — Ти прийшов останнім.

— Гаразд, мене це зовсім не турбує: перший, останній! Але присягаюсь, вам такі пригоди і не снились, закладаюсь на мільйон доларів.

— Тобі починати, Великий Дятле.

І Сем почав:

— Я взув черевики (це і справді подія, бо переважно він ходив босим). О, скажу вам, що я знаю, коли треба взуватись! Пішов я точно у напрямку, який вказувала соломинка. Ніяка сила в світі не переконала б мене обрати протилежний напрямок. Я з тих сміливців, котрі безстрашно йдуть уперед! (По цих словах він примружив очі й осудливо подивився на Гая). Так от, ішов я вперед, нікуди не звертав і навіть пересохле русло річки для мене не стало завадою. І так ішов я, аж поки не наткнувся на осине кубло. Я його оминув, щоб не тривожити мирних комашин, і знову пішов прямо. Раптом почувши позад себе загрозливий рик, я різко обернувся, але нікого не побачив. Рик ставав голоснішим, і тут я помітив голодного бурундука. Він вже готувався напасти на мене. Тоді як я витягав свою стрілу, він нахабно подивився на мене й питає: «Ти, часом, не Дятел?» Я страшенно перелякався, тож, не змигнувши оком, вперше за своє життя збрехав: «Ні, я не Дятел. Мене звати Яструбине Око». Ви б побачили тоді цього бурундука! Здається, він зблід, бо його темні смужки на шкурці одразу ж посвітліли й шкурка стала однотонною. І бурундук миттю шаснув у дупло в порохнявій колоді, що лежала поруч. Я розлютився і спробував вигнати його звідтіль, та коли я підбігав до одного кінця колоди, бурундук бігом тікав до іншого. Так ми й бігали туди-сюди, аж поки мені сяйнула блискуча думка: я скинув черевик і затулив ним отвір з одного кінця. Сам же побіг на протилежний кінець. Бурундук з розгону скочив мені в черевик, а я обмотав черевика шнурком і повернувся сюди. Там зараз і сидить мій бранець.

— Шукай дурних, бурундука він спіймав!

— Кажу вам, що там бурундук, — сказав Сем, піднявши в руці черевик.

— Тоді випусти його, — розсудливо запропонував Другий Вождь.

Щойно розрізали шнурок, як із черевика вискочив бурундук і притьмом помчав геть.

— Тільки не розповідай родичам, де провів останні пару годин, — крикнув Сем бідолашній тваринці на прощання, — засміють!

— Знайшов пригоду! А от я…

— Ша, кажу! Зараз черга Маленького Бобра.

— Та подумаєш! Я тільки… — Сем вихопив ніж і прогарчав:

— Як не стулиш пельку, уподібнишся ягняті Каллагана! Валяй, Маленький Бобре!

— Не можу похвалитись особливими пригодами. Я пішов прямо через ліс — саме туди показувала моя соломинка. Скоро я підійшов до сухого стовбура і, взявши палицю, перекинув його. По сухому стовбуру я дізнався про всіх його мешканців. Кілька років тому дятел видовбав собі дупельце. Після нього, а може, тільки коли він відлітав з наших країв, там зимували чорноголові синиці — на дні я знайшов пера. Потім оселився дрізд у дуплі, бо в ньому є купа коріння, обмащеного глиною. Наступного року він повернувся і побудував собі нове гніздо.

У цьому стовбурі і сойка звила гніздо — я знайшов шкаралупу від її яєць. Жили тут також і двійко горобиних яструбів, які вивели в дуплі пташат. Я бачив там рештки землерийки, а це означає, що один з батьків якось приніс її на поживу своїм дітлахам.

— А що таке землерийка?

— Щось подібне до миші, тільки ця тварина — з родини кротових.

— А мені здавалось, що кріт — родич миші, — здивувався Яструбине Око.

— Ото ляпнув! Ти ще скажи, що Бернси — найближчі родичі Рафтенів, — вигукнув Ян.

— А це вже зась! — задер носа Гай.

— На той час, як це не дивно, — провадив Ян, — малята яструба зовсім не хотіли їсти. Землерийка намагалась утекти, та зустріла чіпкі кігті хижака. Заходилася вона тоді рити хід: спершу пролізла крізь м’яку підстилку яструбиного гнізда, потім продерла гніздо сойки, за ним — гніздо дрозда. Над силу розгребла вона пір’я чорноголових синиць. Та, на жаль, на глиняну підлогу старого гнізда дрозда в неї вже не стало сил — вона померла. І пролежала бідолашна тваринка у гнізді багато років, аж поки я не прийшов і не прочитав історію її нетривалого життя.

Я намалював усі гнізда в тій послідовності, в якій я їх знайшов. Тут я зобразив скелетик бідолашної землерийки.

Сема дуже зацікавила розповідь Яна, а от Гай слухав його зі зневагою.

— Знайшов пригоду! Це лише твої фантазії, а де пригоди? Послухайте лишень мене!

— Слухай мене, Яструбине Око! — перебив його Сем. — Тільки давай опустимо страшні подробиці. Здається, я заслаб…

— От я й кажу вам, що йшов звідси прямо, світ за очі, й натрапив на бабака, але вирішив зайнятись ним іншим разом — надто легко я їх убиваю. Потім я бачив яструба з курчам у пазурах, але він був дуже далеко, і я вирішив не стріляти. На моєму шляху зустрічалася сила-силенна старих пеньків, і на кожному кроці — армія білок, але я не захотів з ними возитись. Так я наблизився до ферми і… і… тихенько обминув її, щоб не лякати собаку. Це було вже десь біля Дауні, навіть далі, тільки трохи вбік. Раптом, як сніг на голову, з-під ніг у мене вискакує куріпка, завбільшки з доброго індика, а за нею — з півсотні пташат. В мене мало очі на лоба не повилазили! А вони раптом всі шурх — і полетіли. А одне пташа сіло на дерево, та так далеко — ви б його ніколи не побачили. А я підкрався до нього за вітром, прицілився і вистрілив. Тепер точно мені буде гранд ку — ось і здобич!

Яструбине Око розгорнув свій піджак і витяг молоду короткохвосту коноплянку в рябенькому пір’ячку, прострілену навиліт.

— Яка ж це куріпка? Це коноплянка, — промовив Головний Вождь. — Ти вчинив злочин — підстрелив співочу пташку. Маленький Бобре, арештуй злочинця!

Яструбиному Оку скрутили руки та ноги і скликали Велику Раду. Енергійні протести Третього Вождя припинились, коли він переконався, що члени Ради не збираються з ним жартувати. Нарешті він визнав себе «винуватим» і був засуджений на три дні носити чорне перо ганьби та біле перо боягузтва. А ще він мав мити посуд протягом тижня. Обидва вожді спершу хотіли, щоб Гай куховарив, та передумали, бо якось скуштували його помиї.

— Я цього не робитиму! — протестував Яструбине Око. — Я піду додому.

— Сапати город? Іди.

— Відчепіться від мене, тоді й не піду!

— Маленький Бобре, що роблять, коли індіанець не підкоряється Раді?

— Знімають з нього всі почесті. Пам’ятаєш, ми спалили дощечку з написом «Гілка»?

— Блискуча думка! Тепер ми спалимо «Яструбине Око» й повернемо йому старе ім’я.

— Смердючі скунси! — заверещав Гай. — Ви ж обіцяли більше ніколи не називати мене Гілкою! Я — Яструбине Око.

І він заревів на весь ліс.

— А слухатимешся Ради?

— Слухатимусь. Тільки не треба мені білого пера. Я… я хоробрий.

— Гаразд. Замість білого пера буде тобі інша кара.

— А я залишусь Яструбиним Оком?

— Залишишся.

— Тоді згоден.

XXV. Безпалий бандит

Біль Генард був здоровенний, непривітний, різкий та неймовірно лінивий. Син заможного поселенця, він отримав у спадок гарну ферму. Та Генард був страшенним неробою, і пустив по вітру все своє майно. Біль не збирався працювати, тож став на слизьку стежку.

Не раз сидів він у в’язниці. Про його репутацію ходила слава по всій околиці й чимало крадіжок пов’язували з його іменем. Подейкували, коли б не підтримка якогось впливового спільника, він давно гнив би у в’язниці. Дехто навіть натякав, що цим впливовим спільником був один сенгерець, власник ферми, який мав дружину, сина й маленьку дочку, ім’я його Вільям, а прізвище починалося на Р… На цьому розповідь обривалась зі словами:

— Заради Бога, дуже прошу, нікому про це не говоріть!

Звичайно, ці чутки ніколи не доходили до тих, кого вони стосувались.

Того вечора Генард втік із Дауні й лісом навпростець попрямував до свого приятеля, щоб повідомити про одну важливу справу. Від випитого алкоголю він ледь тримався на ногах, а ніч була темна, небо заволокло хмарами, тож і зірок не було видно. Скоро Біль заблукав, ліг під деревом і заснув там до ранку. А вранці він помітив стежку, що привела його до табору сенгерських індіанців. Генард був голодний і злий. До тіпі він підійшов саме в той момент, коли Маленький Бобер смажив м’ясо. Ян обернувся, гадаючи, що прийшов хтось з індіанців, та перед ним стояв жебрак-здоровило.

— Що, хлопче, готуєш? Може, й мене пригостиш? — промовив волоцюга, скрививши рота в неприємній посмішці.

З першої ж миті від такого хотілось тікати світ за очі, та Біль намагався говорити ввічливо.

— А де дорослі?

— Їх тут немає, — відповів Ян.

— То ти сам на бівуаку?

— Скоро мають прийти друзі.

— Дуже приємно. Я радий це чути. Подай-но мені оту палицю, — грубо скомандував волоцюга, тицьнувши пальцем на лук, що висів із спущеною тятивою біля тіпі.

— То мій лук! — обурено вигукнув Ян.

— Тобі ще раз повторити? Негайно подай мені ту палицю!

Ян наче закляк на місці. Тоді волоцюга підійшов до тіпі, зірвав лук і кілька разів ударив ним Яна по спині та ногах.

— А тепер, щеня, давай мені обідати, та не барися, бо миттю скручу тобі в’язи!

Ян зрозумів, що потрапив у біду. Зараз він пошкодував, що не завів на бівуаку собаку, як радив Рафтен. Ян сіпнувся було тікати, але бандит схопив його за комір.

— Е ні, так не годиться. Доведеться мені навчити тебе слухатися старших! — він повалив Яна на землю і зв’язав йому ноги. Тепер хлопець міг робити тільки маленькі кроки.

— А тепер хутко давай мені їсти. Я голодний як пес. І не здумай підсипати чого в їжу. Спробуєш звільнитися від мотузки — заріжу як худобину. Бачиш оце?

І приставив до Янової шиї гострого ножа.

Сльози котились у хлопця по обличчю, коли він пострибав готувати їжу.

— Хутчіш! — бандит стукнув Яна луком по спині.

А в цей час на мить із-за куща вигулькнула маленька постать. Хлопчик побачив, що відбувається на бівуаку, і хутко зник за кущем.

Ян не раз зносив побої, але Біль лупцював його з такою жорстокістю, що Ян в розпачі вигукнув:

— Ви що, вбити мене хочете?

— Може і вб’ю, — байдуже відповів бандит. — А поки ти мені потрібен. Підсмаж м’яса, та щоб не згоріло. Давай цукор до кави! Ворушись, а то ребра поламаю!

Наситившись, бандит наказав:

— Принеси тютюну.

Ян пострибав до тіпі й виніс Семів гаман.

— А що то за скриня? Тягни її сюди! Бандит указав на ящик, в якому хлопці зберігали запасний одяг. Заляканий Ян виконав і це.

— Відчини!

— Я не можу, ключ у Сема.

— Що ж, на кожен замок я маю свій ключ! — і бандит гахнув по ящику сокирою. Покопавшись у кишенях, він витягнув срібний годинник Яна і два долари — із штанів Сема.

— Непогано, — сказав він. — А тепер треба підкласти дров у вогонь, — і злочинець копирснув Янів сагайдак так, що стріли попадали в полум’я.

— Чого вибалушився? Ану не дивись так на мене, бо переріжу горлянку! Це я можу. Кину твій труп у болото — і не знайдуть.

Ян не на жарт злякався за своє життя.

— Принеси брусок для гостріння ножів і налий кави! — звелів бандит.

Ян приніс, і волоцюга почав гострити свій ніж. Хлопець помітив дві деталі: то був мисливський ніж, на рукоятці якого красувалось зображення оленя; на руці, що його тримала, бракувало пальця.

— Що в другій скрині?

— Продукти.

— Ах ти брехлива паскудо! — і палиця стала ходити по плечах нещасного хлопчика.

— Давай її сюди!

— Вона дуже важка.

— Тягни давай, бо тут тобі й кінець!

Ян намагався посунути скриню з місця, та вона виявилась дуже важкою.

— Безтямко! — бандит відштовхнув Яна з такою силою, що той сильно забився.

Поки волоцюга возився біля скрині, Ян помітив ніж біля тіпі — це був його порятунок! Ян схопив ніж і, миттю перерізавши пута на ногах, закинув його в болото й кинувся з усіх ніг з бівуаку. Раптом Ян помітив поміж дерев знайому постать.

— Калебе! Калебе! Калебе!!! — загорлав він щосили і впав непритомним на траву.

Калеб побіг на крики й за мить зчепився з волоцюгою в жорстокій бійці За кілька хвилин стало зрозуміло, хто переможе. Калеб був старий і кволий, а бандит — кремезний і дужий. Незабаром бандит повалив Калеба на спину і схопив величезний камінь. Хтозна, що сталося б наступної миті, та, на щастя, пролунав голосний крик. Перед волоцюгою стояв Рафтен, якого саме вчасно привів Гай. Камінь полетів у Вільяма, але той ухилився. Рафтену випала нагода й собі позмагатися в кулачному бою: захоплення боксом далося взнаки — незабаром злочинець важко гепнувся на землю.

— Що тут відбувається? — нарешті спромігся запитати засапаний Рафтен.

— Я зараз усе поясню, — пропищав Гай з-за дерева, куди він про всяк випадок сховався.

— Гаю, біжи по мотузку і швидше — гукнув йому Рафтен.

Коли Гай приніс мотузку, він скрутив бандитові руки за спиною.

— Мені знайома ця скалічена рука, — промовив Рафтен, розглядаючи кисть злочинця.

Ян прийшов до тями й сидів, здивовано роззираючись навсібіч.

Рафтен підійшов до Калеба:

— Ти поранений? Це я, Вільям. Що з тобою?

Калеб, здавалось, ніяк не міг оговтатись. Ян підійшов до нього й став навколішки:

— Містере Кларку, ви поранені?

Калеб заперечно похитав головою і показав на груди.

— З ним все буде гаразд. Гаю, принеси води! — попросив Рафтен.

Ян розповів, що з ним трапилось, а Гай і від себе додав дещо.

На бівуак він повертався раніше; вийшовши на стежку, побачив, що Яна хтось б’є. Гай спочатку хотів покликати батька, та передумав і побіг за дужчим Рафтеном.

Волоцюга сидів на траві й лаявся на чім світ стоїть.

— Відведемо його на бівуак і викличемо поліцію. Посидить рік у холодній в’язниці, може, посвітлішає в голові. Гаю, бери за кінець мотузку та веди його на бівуак, а я відведу Калеба.

О, яким щасливим був Гай! Волоцюга йшов попереду, а Гай — за ним, він смикав мотузку й покрикував:

— Но, но, конячко!

Рафтен допоміг Калебу підвестися з такою ж обережністю, з якою багато років тому доглядав за ним, коли його привалило деревом.

Сем уже був на бівуаку. Перший Вождь дивився на всіх широко розкритими від здивування очима, а дізнавшись, що тут відбувається, дуже засмутився, бо пропустив таку цікаву подію.

Калеб сидів біля багаття, блідий і кволий.

— Семе, біжи додому. Хай мати дасть трохи горілки.

— Горілка є у його флязі! — згадав Ян.

— Я не візьму в цього виродка горілки, навіть для хворого друга, — відрізав Рафтен.

Сем побіг по горілку. Повернувся через півгодини.

— На, Калебе, — казав Вільям. — Ви пий — полегшає!

Рафтен помітив, що після цих слів очі Калеба раптом спалахнули колишньою симпатією до нього.

Цього ранку Сем прибіг до блідолицих не для набігу. Він пішов до матері й розповів їй усе, що йому стало відомо про білий револьвер та сварку з Калебом. Мама викликала на відверту розмову батька. Рафтен лаявся і кричав, та місіс Рафтен зберігала цілковитий спокій і твердо стояла на своєму. Видно було, що дружина переконала Рафтена, але визнавати цього він не збирався. Сем повернувся на бівуак, похнюпивши голову, та раптом конфлікт вичерпався сам собою. Нарешті здійснилась його найзаповітніша мрія: батько й Калеб помирилися.

XXVI. Повернення ферми

Що може бути прекрасніше за вогонь на бівуаку? Його жар здатен розтопити неприязнь. Люди, що сидять біля одного вогнища, стають ближчими, краще розуміють одне одного.

Дружба двадцятирічної давності відродилась завдяки священному вогню: Рафтен і Калеб сиділи біля вогнища як давні друзі, хоча між ними все ще відчувалась певна ніяковість.

Рафтен був сільським суддею, тож послав Сема за полісменом, щоб арештувати бандита. Ян побіг, щоб покликати місіс Рафтен і принести продуктів, а Гай дременув додому — розповісти про свої останні неймовірні подвиги. Волоцюгу прив’язали до дерева. Калеб лежав у тіпі. Рафтен посидів біля нього кілька хвилин, а коли вийшов, побачив, що волоцюга вже зник — він перерізав мотузку ножем.

— Не страшно, — впевнено промовив Рафтен, — він має характерну ознаку — відсутність пальця на руці, тож вистежити його буде неважко. Чуєш, Калебе, це, часом, не Біль Генард?

— Здається, він.

Друзі ще довго розмовляли. Калеб розповів, як у нього вкрали револьвер, — тоді він жив з Погами, — переповів, як несподівано знайшов револьвер. А ще вони пригадали, що Генард був на кінському ярмарку і напевне став свідком їхньої сварки. Тепер майже все стало на свої місця.

І ще один факт був очевидний: Калеб залишився ні з чим — незважаючи на вмовляння Саріанни, Дік днями остаточно виживе старого з його власної землі.

Рафтен довго сидів мовчки.

— А знаєш, Калебе, якщо ти вчиниш, як я тобі зараз скажу, то зможеш повернути свою ферму. А почнемо ми з того, що я позичу тобі на тиждень тисячу доларів.

— Та ти що?! Аж тисячу доларів! — У Калеба від подиву розширились очі. Як діяти далі, він тоді не почув — довелося перервати розмову, бо саме підійшли хлопці. Пізніше Рафтен усе йому пояснив.

Дізнавшись про намір чоловіка, місіс Рафтен жахнулася. Тисяча доларів — небачена сума в Сенгері, тож не дивно, що жінка мало не втратила свідомість. — Вільяме, чи ти при своєму розумі? Тисяча доларів! Тобі не здається, що це вже занадто? Ти хочеш довіритись людині, яка, можливо, ще має на тебе зуб! Чи можна так ризикувати?

— Отямся! — вигукнув Рафтен. — Я не лихвар і не дитина. Я знаю, що роблю, тому й позичу Калебові гроші, — і Рафтен витяг пачку фальшивих кредиток, які йому, як судді, ввірили для тимчасового зберігання.

Калеб був переконаний, що тримав у руках справжні гроші. Отримавши настанови від Рафтена, наступного дня він пішов до Погів.

— Добридень, тату, — сказала Саріанна, яка ще не втратила прихильності до батька.

— Що ти тут робиш? — грубо крикнув Дік. — Тупцяєш по чужій землі.

— Діку, ти забув…

— Забув? Я нічого не забув! — різко перебив Дік Саріанну. — Він мав бути нашим помічником, а натомість став дармоїдом.

— Недовго мені лишилось, сину, — грав свою роль Калеб. Похитуючись, він насилу дійшов до стільця.

— Що з вами, тату?

— Ой, недобре мені, доню. Помру скоро — й вам легше стане…

— Не дочекаюсь, — буркнув під носа Дік.

— Віддав усе, що мав…

— Мовчав би, бо нудить від твого скигління.

— Так, я все вам віддав, та… маю ще дещо на чорний день… Щось мені геть недобре… — морозить.

І Калеб затремтів усім тілом.

— Діку, запали грубу, — сказала Саріанна.

— Геть здуріла! Та яка груба влітку?

— Небагато відклав, — провадив Калеб, — якихось півтори тисячі… доларів, — і він показав пачку зелених папірців.

Півтори тисячі доларів! Ферма коштувала вдвічі дешевше. Від здивування Дік втратив дар мовлення.

— Тату, щось ти мені геть не подобаєшся! — сплеснула руками Саріанна. — Я принесу тобі горілки. А ти, Діку, затопи грубу. В тата аж руки побіліли від холоду.

— Дітки, я вас дуже прошу, киньте дровець у грубу, а то я геть закляк!

За кілька хвилин у грубі палахкотіло яскраве полум’я, аж дихати нічим стало в хаті.

— Ось, тату, горілка. А ось ще й вода, — сказав Дік. Голос його став медовий.

— Дякую, сину… Так от, відчуваю я близьку смерть, а спадкоємців у мене законних немає, тож після моєї смерті гроші забере уряд. Ось я й пішов до адвоката. Він сказав, що в дарчій… на ферму… треба дописати про гроші. Тоді до вас по закону перейдуть гроші.

Калеб зайшовся кашлем.

— Я покличу лікаря, тату, — мовила Саріанна.

І Дік за нею:

— Тату, давайте, і справді приведемо лікаря.

— Зараз мине. Головне, вписати гроші в документ. Він у вас вдома?

— Аякже! У Діка в комоді.

Дік прожогом кинувся по документ.

Старий тремтячими руками перекидав банкноти, ніби лічив їх.

— Так… рівно… півтори тисячі, — голосно промовив він, коли почув, як Дік спускається зі сходів.

— Де у вас перо… та чорнило?

Дік пішов принести пересохлу пляшечку чорнила, а Саріанна шукала перо. Калеб тремтячою рукою взяв документ. Це був той самий папір, через який він став безпритульним.

Калеб рішуче підвівся, ступив крок до груби й кинув папір у полум’я.

Тепер він випростався на весь зріст із рішучим виглядом стояв посеред кімнати. В одній руці він тримав револьвер, а в другій коцюбу.[13] Від його слабкості не залишилось і сліду.

Дік кинувся було за папером, та Калеб навів на нього револьвер. Ще мить — і лист зотлів, а разом із ним Поги втратили всі права на ферму.

— Геть з мого дому! — закричав Калеб. — Геть з моєї землі! — старий тричі вдарив кулаком по столу.

Знадвору почулися кроки. Двері широко розчинились, і до кімнати ввійшов Рафтен, а з ним ще двоє.

— Судде Рафтен, виведіть, будь ласка, цих людей з мого дому.

Калеб дозволив їм зібрати лише свій одяг. І вони поплелись пішки в Дауні.

Тепер Калеб міг спокійно доживати віку в своєму будинку. Рафтен привітав друга з легкою перемогою, а потім нагадав про гроші. Старий квапливо витяг пачку банкнот.

— Ось твої гроші, Вільяме.

Навіть не знаю, як тобі віддячити за таке. Знай, у будь-якій ситуації я прийду до тебе на допомогу.

Рафтен посміхнувся, полічив зелені кредитки.

— Точно!

Так ніколи Калеб і не довідався, що тримав у руках всього лише папірці.

Через тиждень до нього в двері хтось тихенько постукав.

— Заходьте!

В кімнату ввійшла Саріанна.

— Що забула? — сердито запитав старий.

— Тату, ти ж знаєш, що я ні в чому не винна. А ще він мене кинув.

Саріанна розповіла Калебу, як Дік одружився з нею заради ферми, тож жінка йому не потрібна. Він жив розбоєм. Люди не раз погано думали про нього, але насправді він у тисячу разів гірший.

Калеб ніколи довго не тримав на людей зла. Та й він відчував, що Саріанна була з ним щирою, тож незабаром Саріанна знову взялась вести господарство на радість старому.

Пог зник. Не з’являвся більше і безпалий волоцюга. Нарешті у Сенгері стало спокійно.

А через три роки стали ходили чутки, що з американської буцегарні втекли двоє злочинців, яких застрелили під час погоні. Один із них був Дік Пог, а другий, за описом, був кремезним чолов’ягою без одного пальця на правиці.

XXVII. Вороже плем’я

Повернення ферми за сенгерськими звичаями треба було відсвяткувати. Калеб запросив до себе Рафтенів, Бернсів і Бойлів (старий Бойль був щирим другом Калеба). Та в центрі уваги були індіанці, адже Калеб розумів, що ця подія відбулася саме завдяки їм.

У Калеба Ян познайомився з чотирма хлопцями: своїм однолітком смаглявцем Веслі Бойлем, його братом Пітером — гладунчиком із ластовинням на обличчі, їхнім кузеном Чарльзом Бойлем та Сайрусом Дігбі, міським хлопчиком, що приїхав до родичів на літо. Сайрус був таким чепуруном, що навіть тут, на фермі, носив білі манжети.

Усім їм сподобалось життя сенгерського індіанського племені, тож вони одразу вирішили утворити нове плем’я. Більшість хлопців носили прізвище Бойлів, от вони й вирішили назватись бойлерами.

За Верховного Вождя в них був Веслі — природжений лідер. Він мав гачкуватий ніс, темне волосся й карі очі, за що отримав індіанське ім’я Чорний Яструб. Міського хлопчину — задаваку й лінюха — прозвали Голубою Сойкою. Пітер Бойль став Баранцем,[14] а Чарльз, за свій незвичайний сміх і нерівні зуби, що стирчали вперед, — Рудою Білкою.

І з першого ж дня між племенами спалахнула ворожнеча. Сенгерці (не без підстав) вважали себе більш досвідченими лісовими мешканцями. Бойлери ж вважали, що знають не менше, а то й більше, до того ж за чисельністю вони переважали своїх суперників.

Тож не дивно, що між племенами невдовзі відбулося бойовище. У хід пішли кулаки й багнюка. Бій закінчився унічию. У двобої, який вирішили влаштувати між Головними Вождями, переможцем вийшов Чорний Яструб. Тож скальп Дятла перейшов Чорному Яструбу. Бойлерів охопила ейфорія. Вони намагалися захопити ворожий бівуак, але не спромоглися на це.

Ще в одному бою сам на сам Гай переміг Чарльза й одразу ж повернув свій скальп.

Після останнього поєдинку вождів Маленький Бобер зробив виклик Чорному Яструбу. Вождь бойлерів зневажливо прийняв його і… переміг, здобувши другий скальп. Маленький Бобер, з підбитим оком, залишив поле бою.

В Боннертоні Яна вважали тихим боязким хлопчиком. Його надто опікали батьки, а тут, у Сенгері, він почувався вільним, тож і змінився до невпізнанності. Янові було дуже приємно усвідомлювати, що Рафтен, голова сім’ї, ставиться до нього з пошаною. Хлопець відчув упевненість у собі. Лісове життя зміцнило його здоров’я, загартувало волю і привчило покладатись на самого себе.

Наступного дня, коли бойлери прийшли на їхній бівуак, Ян, на загальний подив, знову викликав Чорного Яструба на двобій. І справді, Яну довелося зробити над собою величезне зусилля, адже одна справа викликати на двобій значно слабшого за себе противника, і зовсім інша — свідомо вступити в бій з тим, від кого напередодні тобі добряче перепало. Рік тому він нізащо в світі не наважився б на такий вчинок.

Ян підмітив, що Чорний Яструб шульга, от він і надумав скористатися з цього. Кожного здивував Янів учинок, та як усі раділи, коли Маленький Бобер отримав блискавичну перемогу!

Тріумф Маленького Бобра надихнув сенгерських індіанців, і вони прогнали бойлерів з поля бою. Сем та Ян захопили по скальпу.

Після переможного побою сенгерці скликали Раду, де вирішено було влаштувати дикі танці навколо багаття. На цей захід вони запросили свого Шамана.

Після танцю Вождь Бобер, з розфарбованим обличчям — щоби приховати ганебний синець — виголосив промову. Він був упевнений, що бойлери шукатимуть підмоги і неодмінно здійснять на них набіг. Аби врятувати становище, він запропонував сенгерцям поповнити плем’я.

— Та я цього Чарльза миттю повалю! — похвалився Гай, здіймаючи свій скальп над головою.

— А я б на вашому місці, — запропонував Шаман, — уклав мир із ворожим племенем. Ви як переможці маєте почати переговори.

Ось так і відбулася мирна зустріч племен у повному бойовому розфарбуванні.

Першим почав Вождь Дятел:

— Брати Вожді! Пропоную припинити кровопролитні війни й жити у дружбі. Давайте забудемо всі образи й утворимо одне плем’я — тоді нам житиметься значно веселіше.

— Це можна! — відповів Чорний Яструб. — Ось тільки всі воїни племені називатимуться бойлерами.

Ми переважаємо чисельно. Я ж залишусь Головним Вождем.

— Із Шаманом нас стільки ж, як і вас. Ми маємо кращий бівуак, у нас є загата для купання. Наше плем’я давнє.

Та після згадки про загату можна було вже нічого не говорити. Бойлери одразу ж поступились. У розпорядженні воїнів було лише десять днів. Сенгерцям продовжили відпустку ще на тиждень. Отже найдоцільніше було провести цей час на бівуаку біля загати. Питання про назву розв’язав Маленький Бобер.

— Воїни бойлерів! — сказав він. — Індіанські племена звичайно поділяються на клани. Ми залишимось Сенгерським кланом, а ви — Бойлерським, та всі ми живемо в Сенгері, тож і плем’я наше має називатись племенем сенгерських індіанців.

— А хто буде Головним Вождем?

Чорний Яструб не бажав підкорятися Дятлу, якого він переміг, а Дятел навіть не думав поступитися місцем Вождю нижчого племені. Прозвучала пропозиція обрати Головним Вождем Маленького Бобра, але Ян відмовився — він не хотів образити друга.

— Я б на вашому місці не поспішав із Головним Вождем. Спершу придивіться один до одного, а потім і вирішите, — запропонував Шаман.

Протягом наступних двох днів усі натхненно працювали на бівуаку. Зводили тіпі й ліжка для бойлерів, робили луки й стріли. Маленький Бобер зладнав для себе новий лук. Потім відбулося полювання на оленя. На всіх встигли зробити тільки два луки, та хлопців захопила ця забавка, під час якої бойлери переконались, що не вельми обізнані у лісовому житті. А от у плаванні не було рівних Чорному Яструбові, якого так захопила загата, що він навіть взявся майструвати човника.

У об’єднаному племені панувало пожвавлення й веселощі. Маленький Бобер навчав нових воїнів усьому, що знав. Ян аж сяяв од щастя — нарешті він має змогу показати себе досвідченим індіанцем. Пітера захопило нове життя, як і міського хлопчика. Чарльзу було байдуже до всього, тож він не вельми переймався життям на бівуаку, але сміявся — не спиниш. Яструбине Око весь час кепкував із Чарльза. З ним він розмовляв різким зарозумілим голосом, а не жалібним писком, як з усіма іншими. Були моменти, коли Яструбине Око перегинав палицю: за найменшу провину він жорстоко карав бідолашного хлопця. Та таку поведінку досить швидко присік Чорний Яструб. І Яструбине Око вгамувався.

Хлопців дуже зацікавив Янів нотатник, а найбільше — малюнки в ньому. Тож Ян із задоволенням узявся розмальовувати тіпі бойлерів.

XXVIII. Нові ігри

Чорний Яструб запропонував нову гру — «вгадування».

— Скільки кроків звідси до того дерева? — питав він.

Кожен записував свою думку, після чого ця відстань ретельно вимірювалась. Найточнішим зазвичай виявлявся Дятел або ж Чорний Яструб.

Гай, як і раніше, тримав першість у гостроті зору, і тому коли виникала потреба у зміні розваг, завжди пропонував таку гру, в якій він міг би стати героєм.

Ян теж вигадав нову розвагу — «знання білої людини».

— Чи можете ви, — питав Маленький Бобер, — визначити зріст собаки за її слідом?

— Ні. І ти не можеш, і ніхто не зможе, — насмішкувато відповіли товариші.

— Я можу. Треба довжину сліду передньої лапи в дюймах помножити на вісім — і ви матимете її зріст до плеча. Перевірте — й самі переконаєтесь. У малого собаки лапа, приміром, два з половиною дюйми, значить, зріст її приблизно вісімнадцять дюймів. Зріст вівчарки з тридюймовим слідом сягає двадцяти чотирьох дюймів. В дога або іншої великої собаки з чотиридюймовим слідом зріст тридцять — тридцять два дюйми.

— Що ж, по-твоєму, кожний собака має на зріст вісім своїх власних лап? — з сумнівом у голосі перепитав Сем.

Але Ян вів далі:

— За слідом можна також визначити вагу. Помножте довжину та ширину лапи в дюймах, а потім все це помножте ще на п’ять — і ви матимете досить точну вагу у фунтах. Я перевірив це на старому Кені. У нього лапа три з половиною дюйми на три, тобто десять з половиною дюймів. Якщо помножити на п’ять, буде п’ятдесят два з половиною фунти. Приблизно так воно і є.

— А я бачив на виставці собаку, про яку ти нічого не дізнався б, — вигукнув Сем. — Вона була довга — як дві мої руки, лапи в неї, мов у ведмежати, а на зріст — не вища за цеглину. Ну справжня тобі гусінь, тільки з чотирма лапами, які стирчать так далеко одна від одної, що їй важко ходити. Неначе цю собаку змалку ростили під шафою, але забули додати хоча б ще пару ніг по середині, щоб їй легше було ходити.

— А, знаю! То такса. Але ж я говорю про нормальних собак. Ці розрахунки поширюються і на диких звірів: вовків, лисиць та інших.

Бобер, щоб змінити тему, запитав Сема:

— А чи можеш ти визначити висоту дерева за тінню?

— Не доводилось. А як це робиться?

— Почекай, поки твоя власна тінь зробиться такої ж довжини, як ти сам. Це буває годині о восьмій ранку та годині о четвертій дня. Тоді зміряй тінь від дерева — от і визначиш його висоту.

— Нісенітниці! Сиди й чекай цілий день. А в густому лісі й у хмарну погоду взагалі нічого не вий де, — заперечив Чорний Яструб. — Краще вже визначати на око.

— Ставлю свій скальп проти твого, що я визначу висоту цього дерева, не видираючись на нього, і набагато точніше за твоє око, — сказав Маленький Бобер.

— Ні, я не хочу закладатись на скальп. Давай краще на те, кому мити посуд.

— Гаразд. То скільки, по-твоєму, до верхівки цього дерева?

— Візьмемо краще не верхівку, бо до неї ми все одно не дістанемось, щоб перевірити, а хоча б отой сучок, — запропонував Чорний Яструб. — Дятле, будь суддею.

— Ні, я теж хочу взяти участь. Другий митиме посуд наступного разу.

Чорний Яструб уважно придивився до сучка і записав свою думку: тридцять вісім футів.

Сем сказав:

— Чорний Яструбе, треба кілком позначити, від якого саме місця під деревом ти мірятимеш, — земля нерівна.

Чорний Яструб пішов вбивати кілок і мимоволі дав Дятлу те, чого той хотів — масштаб. Сем знав, що на зріст Чорний Яструб трохи вищий п’яти футів. Порівнявши з ним висоту дерева до позначки, він написав — тридцять п’ять футів.

Тепер настала черга Яна зробити свої підрахунки, користуючись, за його висловом, «знаннями білої людини». Він вирізав десятифутову палицю і, відійшовши кроків на двадцять від дерева та вибравши більш-менш рівну площинку, вбив її прямовисно. Потім відійшов ще далі й ліг на землю так, що його око було на одному рівні зі сподом дерева й на одній лінії з кінцем палиці та визначеним сучком. Це місце він позначив кілком. Потім почав виміряти. Від кілка до палиці — тридцять один фут. Від цього ж кілка до кілка під деревом — вісімдесят сім футів.

— Десятифутова палиця перетинає лінію на тридцять першому футі. Отже, тридцять один так відноситься до десяти, як вісімдесят сім до висоти дерева. Значить, висота дерева дорівнює двадцяти восьми футам.

Один із хлопців поліз на дерево й перевірив. До сучка було двадцять дев’ять футів. Переміг Ян.

— Тепер, шановні майстри вгадувати на око, чи не хочете спробувати ще разочок? Я навіть дам вам фору. Якщо помилитесь у межах десяти футів — перемога за вами. Я ж беруся вгадати з точністю до двох футів. Іде?

— Іде. Вибирай дерево.

— Цього разу буде не дерево, а відстань від кілка Н до кущика Д за нашою загатою (мал. на с. 321)*. Пишіть свої здогади, а тоді я покажу вам ще один фокус.

Сем подивився уважно і написав — сорок футів. У Веслі вийшло сорок п’ять.

— Тепер і я пристану до вас. Я вам усім втру носа! — зневажливо вигукнув Гай і написав — п’ятдесят футів!

— Давайте змагатись на скальпи, — запропонував Чарльз, але всі визнали, що для скальпа немає достатньої причини. Залишили старе покарання — миття посуду. Решта хлопців теж приєднались до гри й написали числа, більш-менш близькі до чисел свого вождя: сорок чотири, сорок шість та сорок дев’ять футів.

— А тепер визначимо точно, — спокійно і впевнено сказав Маленький Бобер.

Він взяв три рівних палички абсолютно однакової довжини і збив їх у трикутник дерев’яними цвяшками. Цей трикутник (АБВ) він поклав на березі так, щоб сторона АБ була на одній лінії з кущиком Д, і вбив три кілки в тих місцях, де на землі лишилися сліди дерев’яних цвяшків. Потім Ян пересунув трикутник на інше місце (ГЕК) так, щоб сторона ГК була на одній лінії з АВ, а КЕ — на одній лінії з Д. У нього вийшов рівнобедрений трикутник АДК, висота якого (ДН) повинна дорівнювати семи восьмим його основи (АК). Основа мала сімдесят футів. Сім восьмих від сімдесяти дорівнює шістдесят один з чвертю фута. Ширина загати, яку вони виміряли шпагатом, становила шістдесят футів.

Ян і цього разу визначив найточніше. Але Гай стояв на тому, що він помилився не більше ніж на дозволені десять футів. З цим, нарешті, погодились, і двоє переможців були звільнені від миття посуду. Яструбине Око вихвалявся так, що всім страшенно набрид. Він іще ніколи не вгадував з такою точністю, і після цього успіху всі подальші помилки його вже ніскільки не турбували.

Сем цікавився «знаннями білої людини» заради Яна, а от Чорного Яструба явно вразила наукова підкладка цієї гри.

— Маленький Бобре, — сказав він, — я тобі дам ще одне завдання. Чи зможеш ти визначити відстань між отими двома деревами, не переходячи на той бік загати?

— Чом би й ні? — відповів Ян. — Це зовсім легко.

Він вирізав три палички довжиною шість, вісім та десять футів і збив із них трикутник.

— Якщо співвідношення сторін становить шість на вісім і на десять, завжди виходить прямокутний трикутник, — пояснив Ян, — це знають усі.

Потім він поклав трикутник на березі так, щоб сторона АБ збігалася з внутрішнім боком першого дерева, а сторона БВ була паралельною лінії, що з’єднує дерева. В точках Б і В він вбив по кілку й продовжив лінію БВ до К. Потім пересунув по цій лінії трикутник так, що сторона ЕЛ показувала на Д, а сторона ЕК була продовженням БВ. Тоді відстань ГД дорівнювала довжині лінії ВЕ, яку легко було перевірити. І знову шпагат показав, що Ян був дуже близький до істини.

«Знання білої людини» давалися йому легко, і він готовий був передати їх решті індіанців, але ті вирішили, що від цього «надто відгонить школою». Все ж таки вони присудили йому ку за такі дотепні підрахунки, та коли про це дізнався Рафтен, його подиву не було меж, і він у захваті вигукнув:

— Дивіться, те, що він робить, дивовижно!

Фермер не заспокоївся, поки замість ку не добився для Яна гранд ку.

— Послухай, Бобре, — під’юджував Дятел, — якщо в мого собаки відбиток передньої лапи має три з половиною дюйми в довжину й три дюйми в ширину, то чи можеш ти сказати, якого кольору в нього кінчик хвоста?

— Білого, — не вагаючись відповів Ян. — Собаки таких розмірів зазвичай руді, а в рудого собаки на кінчику хвоста завжди є білі волоски.

— А в мого собаки їх немає, бо йому відрубали хвоста ще в дитинстві.

XXIX. Довге Болото

Та не все так гладко було між двома кланами. Чорний Яструб усе не міг заспокоїтись, що кволий, молодший за нього хлопчина поклав його, здорованя, на лопатки. Через декілька днів після перемир’я Чорний Яструб запропонував Маленькому Бобру дружнє змагання на скальпи.

— Тільки без кулаків! — вимагав Маленький Бобер, і вже наступної миті здоровань-суперник лежав долі. — Як кому ще закортить зі мною змагатись — звертайтесь, — сказав Ян, з гордістю вимахуючи другим скальпом, відвойованим у супротивника.

І тут, на превеликий подив усіх, виклик Маленького Бобра прийняв Сойка, хлопчик з міста.

За мить Ян уже лежав на землі. Тепер він мав рівного суперника.

Відбулась ще одна битва між Маленьким Бобром і Сойкою, і цього разу перемогу здобув Маленький Бобер.

— Ще раз! — закричав Чорний Яструб. — Поки що нічия.

Воїни зійшлися знову, і знову Ян легко поклав його на лопатки.

— Хай живе Маленький Бобер!

У Яновій колекції було вже чотири скальпи. Сем по-дружньому поплескав його по плечу, а Сойка хутко витяг з кишені люстерко та гребінець і почав розчісувати волосся.

Питання про Верховного Вождя так і не вирішилось. Коли про це дізнався Шаман, то він знову запропонував:

— Якщо не можете дійти згоди в якомусь питанні, то проведіть вибори.

Хлопці не забарились із виборами, та справа знову зайшла у глухий кут — Маленький Бобер зняв свою кандидатуру. За Дятла було подано три голоси, за Чорного Яструба — чотири, за Гая — один (його власний) голос. Сенгерців не задовольнили такі результати голосування.

— Давайте зачекаємо на результати Великого походу, — тоді й визначимо Вождя, — мудро запропонував Маленький Бобер.

Калеб обіцяв їм влаштувати триденний похід на Довге Болото. Це була дика місцевість завширшки десять миль і завдовжки тридцять, що лежала у дванадцяти милях на північ від Сенгера. Багнисті місця подекуди перемежалися тут зі скелястими пагорбами, що нагадували архіпелаг острівців. Вони були вкриті неродючими землями й лісом, який дуже постраждав від недавньої пожежі.

Ходили чутки, що там водяться олені та рисі. Взимку траплялися вовки. На болоті жили лисиці, зайці й тетеруки. У річках водилися бобри та видри.

Влітку тут неможливо було навіть пройти, із болота виступали тільки довгі прогалини, по яких узимку вивозили зрубаний ліс. І в цю місцевість сенгерські індіанці збиралися навідатись під керівництвом Шамана.

Нарешті настав день походу.

На зорі гучно пролунав барабанний бій — то Ян сповіщав про настання нового дня.

О сьомій ранку індіанці виступили в похід. За три години вони вже дістались дикої місцевості. Тут хлопці побачили лише скелясті острівці, обвуглені дерева та пні.

Де-не-де лиш зеленіли молоді тополі та тремтливі осики.

Індіанці залюбки тут зробили б привал, та Шаман їх зупинив:

— Привал зробимо, коли знайдемо воду.

Через милю знайшлася підходяща галявка.

— Привал! — скомандував Шаман.

Індіанці миттю взялися до роботи. Сем наносив дров для багаття, Чорний Яструб із Сойкою пішли по воду.

Маленького Бобра трохи засмутило, що Шаман запалив вогонь сірником. Йому дуже хотілось, щоб все було, як в індіанців.

Чорний Яструб і Сойка повернулися з двома відрами брудної болотної води.

— Іншої немає, — знизали вони плечима.

— Яне, йди і покажи, як треба добувати чисту воду, — сказав Калеб.

Другий Сенгерський Вождь взяв сокиру, швиденько змайстрував дерев’яний заступ, пішов до болота і на відстані футів зо двадцять від драговини почав копати яму в піщаному ґрунті. Каламутна вода з усіх боків просочувалась в неї. Сойка глузливо кинув:

— І чим твоя вода відрізняється від нашої?

Бобер продовжував копати, аж поки в ямі не назбиралось води на цілий фут. Тоді він взяв відро й вичерпав воду до дна. Яма наповнилась удруге, Ян знову її вичерпав. Невдовзі він набрав повне відро холодної прозорої води.

Снідали хлібом і м’ясом та запивали чаєм. Після сніданку Калеб сказав:

— Якщо ви не знаєте, куди йти, то похід не вдасться. Треба скласти план і йти без провідника назустріч пригодам. У нас доволі багато людей, тож пропоную розділитись. Така гучна компанія тільки переполошить усіх звірів довкруж. Я залишусь на бівуаку й готуватимусь до ночівлі.

Хлопці розділились таким чином: Сем ішов із Гаєм, Ян — із Баранцем, Веслі — із Чарльзом, а Сойка був без пари, тож він вирішив залишитися з Калебом.

— На північний захід від тимчасового бівуаку є річка Боброва, яка впадає в Чорну річку. Завдання номер один — розшукати її. Це найширша річка на Болоті, тож ви її легко впізнаєте. Якщо будете йти на північ, потрапите на рівнину, по якій протікає потічок. Там стоїть бівуак одного індіанського племені. На північному сході має бути ділянка вцілілого від пожежі соснового лісу — там водяться олені. Усі ці місця знаходяться приблизно за десять миль від нашого бівуаку. Ідіть у розвідку — і розкажете мені про свої пригоди. Як не знаєте, кому куди йти, тягніть соломинки.

Так хлопці і вчинили. Яну випало шукати ліс (він, щоправда, сподівався потрапити до індіанців). Сем мав дійти до річки, а Веслі випав індіанський табір. Калеб дав кожному з них по кілька сірників.

— Чекаю всіх вас тут, на бівуаку. Надвечір, аби ви не заблукали, я розкладу багаття. Ідіть за сонцем і не звертайте зі свого напрямку. Як зіб’єтесь зі шляху, розкладіть два димових багаття — хтось із нас вас знайде. Та не забувайте час від часу покрикувати, — напучував Шаман.

Об одинадцятій хлопці вже були готові до походу. Чорний Яструб запропонував:

— Нехай перший, хто виконає завдання, отримає гранд ку.

— А ще прихопіть їжу та ковдри, — порадив Шаман. — Імовірно, комусь доведеться десь заночувати.

Янові дуже хотілось піти із Семом, та правила є правила. Більше того, Баранець був непоганий хлопець, хіба що дуже повільний.

Досить скоро вони досягли болота. Там усе поросло мохом. Хлопці по коліна провалювались у м’який мох, під яким чвакала вода. Тож вони одразу ж помочили ноги. Ян вирізав собі й Баранцю по великій тичці, але ця дорога не додавала Баранцеві оптимізму. Через кілька годин йому вже страх як хотілось повернутися на бівуак, та Маленький Бобер взяв його на кпини, і той погодився йти далі.

Незабаром вони добрели до потічка, берегами якого булькотіла дивна жовто-червона піна. Потічок був глибокий — Ян не зміг тичкою дістати дна, тож хлопці відмовились від ідеї перебрести його. Хлопці пішли далі й скоро побачили повалене дерево, яке з’єднувало обидва береги. Припікало сонце, і Баранця дуже мучила спрага, тож щойно побачивши якусь калюжу, він одразу ж пожадливо припадав до неї устами.

— Послухай, Баранцю. Якщо ти питимеш брудну воду, то захворієш! — застеріг Ян, та Баранець тільки скаржився на нестерпну спрагу. Ніякі вмовляння не діяли. Через кілька годин Баранець так стомився, що відмовився йти далі. Тоді Ян знайшов сухий острівець, назбирав хмизу для багаття, але виявилось, що всі їхні сірники геть розмокли, поки вони бродили по болоту. Баранець страшенно перелякався, що їм доведеться тут заночувати і неможливо навіть розвести багаття.

— Не переживай, ми скористаємось старовинним індіанським способом розведення багаття, — заспокоїв його Маленький Бобер. І за кілька хвилин він швидко добув вогонь тертям. Пітер був дуже вражений, адже ніколи досі він не бачив подібного.

Напившись чаю та трохи перекусивши, Пітер уже не почувався таким кволим.

— Ми подолали не менше шести миль, — сказав Вождь. — Скоро має бути ліс. Звісно, якщо він тут є. І вони знову побрели болотом.

— А як ми заблукаємо, і нас ніколи не знайдуть? — питав переляканий Пітер, який дуже боявся, що вони так далеко відійшли від бівуаку.

— Не переймайся, ми тут не заблудимось! — вже почав дратуватись Ян. — А як заблудимось, то й що? Треба йти на північ або на південь, і невдовзі ми обов’язково вийдемо на людей.

За годину вони натрапили на височенне дерево. Ян видерся на самісіньку верхівку, аби оглянути місцевість. Болото простягалось далеко-далеко, а за ним виднілась густа зелень, мабуть, той ліс, який вони шукали.

— Піте, залазь сюди! Тут така краса! — радісно вигукнув Ян. — Тут справді є на що поглянути!

— Якщо то не моє подвір’я, то нічого туди дивитися! — лише буркнув на те Пітер.

Ян щасливий спустився на землю.

— Ми майже прийшли! — вигукнув він. — Вже видніється сосновий ліс!

— І скільки ж до нього?

— Дві-три милі.

— Ти весь час так кажеш.

— Але ж його вже видно! А ще там є вода.

За півгодини вони підійшли до води. Це був глибокий, прозорий і тихий струмок. Раптом Яна осяйнула думка.

— Калеб казав, що на болоті є лише один великий струмок — це ж Боброва річка!

Річка була досить широка, тож довелося Яну роздягнутися, скрутити одяг, перекинути його на протилежний берег і самому переплисти туди. Пітер мусив зробити те саме, щоби не залишитись самому.

Ян раптом почув знайоме крякання. Він узяв лук та стрілу і пішов униз річкою, набурмосений Піт сидів на купині. Ян у рогозі побачив трьох диких качок. Він трохи вичекав і вистрілив. Поцілив качку. Ян витяг її палицею і, дуже задоволений, показав її Пітерові.

— Я хочу додому, — жалібно протягнув Баранець, мало не плачучи.

— Пітере, візьми себе в руки і йдімо далі. Не треба псувати весь похід. Якщо через двадцять хвилин не дійдемо до лісу, обіцяю, ми повернемось на бівуак.

Невдовзі хлопці таки побачили сосновий ліс. Вони радісно загорлали, а вже за п’ятнадцять хвилин вийшли на сухе узлісся.

— Що ж, — сказав Ян. — Тепер ми можемо повертатися.

— Знаєш, я так стомився, що не можу йти так далеко, — зізнався Пітер.

Ян поглянув на годинник і запропонував:

— Тоді, мабуть, заночуємо тут, бо вже четверта — не встигнемо до смерку.

— О ні! Давай додому, он скоро дощ піде!

— То давай перекусимо, а там вирішимо, що робити, — намагався відтягнути час Ян. Йому дуже хотілось тут заночувати. Та щойно Ян розклав багаття, пішов дощ.

Ян викопав індіанську криницю. Коли вони поїли, була вже сьома година. Дощ ущух, але йти було пізно.

Ян назбирав сушняку, послав постіль з ялинового гілля і зробив стіну з нарубаних кущів та кори для захисту від вітру. Погода була тепла і, завдяки багаттю та двом ковдрам, хлопці чудово провели ніч. Вони чули свою стару знайому — вухасту сову, а ще десь поблизу дзявоніла лисиця.

Ян прокинувся вдосвіта. Він розклав багаття і зігрів воду на чай. Хліба було мало, та в них ще залишалась ціла качка. Ян обпатрав її, обліпив глиною, поклав у попіл і зверху засипав жаром — так індіанці готували дичину. Та Ян ще не вельми був вправний у цій справі — з одного боку качка пригоріла, а з другого залишилась сирою, одначе дещо можна було їсти. Ян гукнув Пітера снідати, але той нездужав: він застудився, та й далося взнаки пиття води з болота. Йти далі хлопчик не міг. Ян уперше за час подорожі злякався. Ну що він робитиме з хворим товаришем?

Ян зрізав ножем кору з сухого дерева й написав олівцем на гладенькій поверхні:

«10 серпня 18… року тут ночували Ян Йомен та Піт Бойль».

Він вмостив товариша біля вогню, а сам заліз на високу сосну. За невеликими пагорбами Ян розгледів декілька тіпі. Це було індіанське поселення, про яке згадував Калеб. Ян швидко спустився з дерева і розповів Пітові про побачене; він мав вирушити до індіанців.

Через півгодини Ян уже був на їхньому бівуаку, що складався з двох дерев’яних хатин та трьох тіпі. Індіанці зустріли блідолицього гостя з недовірою. Ян спробував порозумітися знаками, як його вчив Калеб. Показуючи на себе, він простягнув два пальці — це мало означати, що їх двоє. Потім, кивнувши в бік лісу, він пояснив знаком, що другий лежить. До цього він додав знак голоду, натиснувши на живіт руками. Індіанський вождь дав йому кусень оленячого язика і пішов геть. Ян подякував, швидко змалював бівуак і повернувся до Пітера. Пітерові вже стало ліпше, тож він і хвилини не хотів тут залишатися.

Ян звалив собі на плечі всю їхню ношу й пішов уперед, Пітер з невдоволеним буркотінням плентався слідом.

Вони перепливли річку й досить швидко просувались до бівуаку. Їли на ходу, аби не втрачати час — Пітера підганяла й надихала сама лише думка про те, що незабаром скінчаться всі їхні пригоди.

О третій годині вони побачили димовий сигнал Калеба, а о четвертій з радісними вигуками прибули на бівуак.

Усі повернулися ще звечора.

Сем розповів, що він подолав десять миль, але в очі не побачив ніякої річки. Гай божився, що взагалі покрив сорок миль, і сорочку на собі рвав, що такої річки не існує.

— Що ж ви бачили?

— Голу, обпалену землю.

— Гм! Ви дуже завернули на захід і йшли паралельно Бобровій річці.

— Тепер твоя черга розповідати, Чорний Яструбе, — сказав Дятел.

— Якщо Яструбине Око подолав сорок миль, — відповів вождь бойлерів, — то ми усі шістдесят. Ми йшли три години на північ. Довкола було тільки болото і зотлілий ліс. Індіанців ми також не зустріли, та їх на болоті й бути не може.

— А ти бачив піщані горби? — спитав Маленький Бобер.

— Ні.

— Значить, ти не дійшов до індіанців.

Ян розповів свою історію, щоправда, змовчав про скиглення Баранця. А той в свою чергу не поскупився на захопливі розповіді про Янові знання лісового життя. А з особливим запалом він розповідав, як Маленький Бобер добув під дощем вогонь.

І Шаман оголосив:

— Яне, ти виграв, і навіть більше, ніж виграв. Ти розшукав зелений ліс, який тобі належало знайти. Ти побував на річці, яку шукав Сем, і знайшов бівуак індіанців, до яких ішов Веслі. Сем і Веслі, віддайте йому свої скальпи!

XXX. Новий вид єнота

За вечерею швидко спливав час. Хлопці непогано відпочили, тож готові були вирушити в новий похід.

— Містере Кларку а тут водяться єноти? — запитав Ян.

— Звісно, водяться. В лісі біля володінь Відді Бідді Баггса вони залишають купу слідів.

Щойно Калеб промовив це, як все плем’я посхоплювалось на ноги. Ця місцина була дуже близько, тож і вирішили йти негайно. От тільки Баранець висловив бажання залишитись на бівуаку, та коли він почув, що йдуть усі, крім нього, то одразу ж приєднався до племені.

Була темна безмісячна ніч. Над головами роїлись хмари москітів, але хлопчаки сміливо йшли вперед. Усі безперестанку поглядали на Турка, який справно виконував свої обов’язки. Кілька разів Турок брав якийсь слід, але одразу ж кидав його й біг собі далі.

Так вони просувались до земель Відді Баггса, аж поки їм шлях не перепнув пересохлий струмок. Калеб дав Турку команду «вниз», та пес одразу ж побіг угору — під час полювання він не слухав команд. Пес відбіг від старого лісу на чверть милі й нарешті знайшов омріяне: брудну калюжу. Турок гепнувся просто в неї і став хлебтати воду. Мисливці повсідалися поруч і чекали, поки собака вволю нап’ється й накупається. Нарешті в Сема урвався терпець і він промовив:

— Свого пса я вже давно б звідтіль забрав.

— Він знає, що робить, — відповів Калеб — Якщо ти не даси йому волі, то, вважай, пропало полювання.

Коли Турку набридло хлюпатись у воді, він виліз, витрусився, ткнувся носом у землю і коротко гавкнув. Мисливці насторожились. Собака обнюхував якісь сліди й помчав у нічну пітьму з голосним гавкотом.

— Звіра погнав, — промовив Калеб.

Голос Турка лунав нерівномірно — звір петляв. На якийсь час запанувала тиша: звір, очевидно, перестрибував з дерева на дерево.

— Це єнот! — вигукнув Ян.

— Не знаю, що й сказати, — відповів Калеб. — Турок ще й досі не загнав звіра на дерево. Чуєте, собака наче сказився. Коли б ми могли його зараз побачити, то виявили б, що шерсть на ньому стала дибки.

Раптом всі почули довгий собачий вереск. Це означало, що звіра загнано на дерево.

— Тепер ми точно знаємо, що це не лисиця і не тхір, але й на єнота не схоже, — підсумував старий мисливець.

— Хто перший добіжить до дерева, того і єнот! — вигукнув Чорний Яструб.

І всі кинулись лісом, спотикаючись на кожному кроці.

Ян та Веслі одночасно вхопилися за стовбур, останнім був Чарльз, а передостаннім прибіг захеканий Гай.

Турок голосно гавкав під деревом.

— Не схоже це на єнота, — бурмотів Калеб.

— Бігом запалюйте багаття! — скомандував Дятел.

— Хто ж полізе на дерево? — запитав Шаман.

— Я! Я! Я! — водночас пролунали усі голоси.

— Ви хоробрі мисливці, — сказав Калеб. — Та я не знаю, хто сидить на дереві. Зазвичай Турок так гавкає на кішку. Звір утік від Турка, але це не означає, що він боїться його. Більшість тварин тікають від собак лише тому, що їх дратує гавкіт. Якщо це кішка, то вона може подряпати обличчя. Бачите, як поводиться Турок? Це означає небезпеку. То хто полізе?

Голоси змовкли. Озвався Ян:

— Я полізу, якщо ви дасте мені свій револьвер.

— Я теж! — поквапливо додав Веслі.

— Тоді тягнімо соломинки, — запропонував Маленький Бобер і лізти випало саме йому.

Ян поліз так само, як і першого разу: Калеб зрубав молоде деревце і приставив тичку до стовбура. Запала напружена мовчанка. Ян почувався так само, як на могилі Гарні, тільки цього разу це була не примарна, а реальна небезпека. Хлопцеві так і кортіло ухилитись від цієї затії. Він навіть поривався крикнути: «Нема тут ніякого єнота!», але від хвилювання в Яна пересохло в роті.

— Що там? — дуже вчасно запитав хтось унизу.

Ян не знав що відповісти, тож поліз вище. Раптом йому здалося, що над головою гарчить єнот. Ян перескочив на вищу гілку й закричав:

— Є! Він тут!

І тієї ж миті близько від нього пролунало моторошне виття. Ян обернувся на звук і побачив велетенського сірого звіра. Хижак стрибнув на нижню гілку й рушив просто на Яна. Хлопець побачив квадратну морду, волохату і смугасту. Він вже бачив її у Ґленьяні. То була велетенська рись.

Ян ледь утримався на ногах від переляку. Та він швидко опанував себе і вихопив із кишені револьвер. Рись загарчала й перескочила на сусідню гілку, що була на одному з ним рівні. Хлопець звів курок, вистрілив навмання і промахнувся.

— Рись! — закричав Ян.

— Обережно! — гукнув йому Калеб. — Не підпускай її до себе!

Рись протяжно завила. Ян, намагаючись побороти тремтіння рук, цього разу прицілився й вистрілив. Поранений звір кинувся на хлопчика і вчепився йому в руку. Ян другою рукою судомно обхопив стовбур. Будь-якої миті рись могла стягнути його з гілки — тоді він впаде з дерева. Ян спробував узяти револьвер у ліву руку, та зронив його, щойно пальці занурились у хутро звіра. Тепер Ян відчув себе геть незахищеним — страх наче паралізував його. Та, на щастя, звір був смертельно поранений. Ян скористався цим і копнув його ногою — рись полетіла вниз. На землі вона скочила на ноги, прийнявши бойову стійку. Турок кинувся до неї, та отримав удар лапою й зі скавулінням відскочив.

Янові паморочилось у голові. Він мало не втратив свідомості, та узяв себе в руки і став обережно спускатись. Звуки сплутались у нього в голові — крики, скавучання, рик, боротьба, — і хлопцеві здавалось, що рись зараз повернеться.

— Яне, кинь бігом револьвер! — закричав Чорний Яструб.

— Я його зронив.

— Куди?

Ян мовчки сповз на землю. Рись утекла, хоча й недалеко. Вона могла б ще врятуватись, але Турок весь час переслідував її і не давав залізти на дерево.

— Де ж револьвер? — крикнув Калеб.

— Я впустив його.

— Я чув, як він упав у кущі! — вигукнув Сем і швидко знайшов зброю.

Калеб схопив револьвер, але Ян промовив кволим голосом:

— Це моя здобич! Я стрілятиму!

Калеб віддав йому револьвер:

— Тільки собаку не підстрель! — попередив він.

Пролунав вистріл, потім другий. Лісом рознісся переможний крик індіанців. Тільки Маленький Бобер не реагував на все, що відбувалось довкола. В нього раптом запаморочилось у голові, він поточився і мало не впав на землю, та до нього вчасно приспіли Калеб із Семом.

— Яне, що з тобою?

— Мені… недобре…

Калеб взяв його руку й відчув під пальцями вологу. Він швидко запалив сірника.

— Та ти стікаєш кров’ю!

— Це рись… вона… вона вчепилась в мене там… на дереві… Я думав, що мені кінець…

Всі обступили Яна.

— Його треба до води.

— Найближча вода на бівуаку.

Калеб і Сем вели Яна, а решта індіанців тягли рись. Мисливці повертались на тимчасовий бівуак дуже повільно.

Коли Ян трохи оговтався, він розповів друзям про напад рисі.

— Я б перелякався до смерті! — вигукнув Сем.

— Я теж, — додав Калеб, здивувавши цим плем’я. — Сам на сам з пораненою риссю, без зброї, та ще й на дереві — це не жарт!

— А як я злякався! — признався Ян.

На привалі ще тліло багаття, холодна вода була поруч, і Яну обмили руку. Йому було страшно дивитись на свою рану, та захоплені вигуки товаришів звучали для нього як найсолодша музика.

Калеб з міським хлопчиком перев’язали йому рани — коли промили руку, побачили, що вони не такі вже й страшні.

Усі ще довго не могли заснути, тож сиділи біля вогню — без нього годі навіть уявити бівуак.

Всі захоплено говорили про Яна, а той лише червонів од задоволення. Ось тільки Гай форкнув, що всі здійняли галас через дрібницю.

На що Калеб відповів:

— Я знав, давно знав, що ти, Яне, молодець!

XXXI. Повернення до рідного табору

В ранці небо заволокло хмарами. Індіанці похнюпили носи: вони мали нести важку ношу, чалапаючи по коліна в багнюці. Та Шаман несподівано порадував їх:

— Я зустрів свого доброго приятеля, і той погодився підвезти вас на своєму фургоні.

Вже за годину вони щасливо дістались рідного старого бівуаку на березі загати.

Дощ ущух. Калеб збирався йти додому, і раптом запитав:

— То що скажете про вибори Головного Вождя? Мені здається, що все зрозуміло. Пропоную провести завтра вибори о четвертій дня.

Тієї ночі в тіпі ночували тільки Ян і Сем. Ян із гордістю косився на криваві цяточки, що проступали крізь бинт. Рука не боліла, все для нього закінчилось щасливо.

Ян прокинувся після півночі з якимсь особливим відчуттям щастя. Йому було так легко, наче він справді літає над усім світом. Перед його очима пропливло все його життя: суворе виховання; батько — витриманий і доброзичливий, — що намагався притлумити його любов до природи.

Потім в уяві з’явився Рафтен — Ян згадав перше враження про нього — крикливий і грубуватий, але чуйний і розумний. Ян навіть готовий був пошкодувати, що Рафтен не його батько. Рафтен ставився до нього, слабкого хлопчика, з повагою, а ще він не вважав захоплення Яна природою дрібницею.

Ян загадав і про рідне місто. Не пізніше ніж через рік він мав туди повернутись. А ще він знав, що його заповітна мрія ніколи не здійсниться. Він дуже хотів стати зоологом, та батько обіцяв, що віддасть його розсильним до першої-ліпшої крамниці. В його душі знову вирував протест, і хлопчик не знав, що робити з цими почуттями. Може, залишитися на фермі у Рафтенів?

Та Яна вчили шанувати матір і батька. Він мав скоритись.

Забираючи Яна зі школи й посилаючи на ферму, батько, напевне, хотів позбавити його всякої надії на продовження занять з улюбленої справи, але скорившись батькові, Ян тільки поглибив свої знання.

Так, він повернеться і стане розсильним, зароблятиме собі на хліб, але в нього залишатиметься час на навчання! Він боротиметься до кінця!

І враз Ян відчув себе щасливим. Він самотужки поборов останнє вагання. Він переміг самого себе!

Знадвору щось зашаруділо. Двері прочинились, у тіпі зайшов якийсь великий звір. Колись Ян не на жарт сполошився б, та зараз він байдуже дивився на пса — це був Турок, — який підійшов до нього, лизнув йому руку й розлігся біля його ніг.

Уперше старий пес лащився не до Калеба.

XXXII. Новий головний вождь

Калеб був заклопотаний цілий день, та ніхто не знав чим. Він натхненно працював із Саріанною. Вона вже давно щось майструвала і тепер квапилась закінчити роботу. Потім Калеб побував у місіс Рафтен, яка і собі почала до чогось поквапливо готуватись. Гай заскочив до матері, і вона теж над чимсь метушилася. Усі працювали, як бджоли у вулику.

У житті сенгерців різні маленькі зборища відігравали таку саму роль, як клуб чи театр у житті містян. Привід не мав значення: хрестини, весілля, похорон, закладення фундаменту чи закінчення будування будинку, приїзд чи від’їзд, покупка нової збруї чи віялки. У цих заходах мешканці Сенгера брали активну участь.

Надвечір до лісу потягнулось три процесії: одна складалася з усіх членів родини Бернсів; друга — від Рафтенів (господарі й наймити); третя — від Калеба: Саріанна та більшість Бойлів. Усі несли повні кошики.

Гостей розсадили на зеленому березі загати. Калеб і Сем командували святом. Почалися змагання з бігу. Першість дісталася Яну, а друге місце посів міський хлопчик. Наступним етапом була стрільба по мішені та «полювання на оленя». В цьому виді змагань Ян не міг брати участь через поранену руку. Але Рафтен наполіг на тому, щоб Ян зміряв висоту дерева, не видираючись на нього, і був страшенно задоволений, коли обчислення виявились точними. Щоправда, це не входило до програми змагань.

— Бачиш, Семе, що значить грамота! — не переставав захоплюватися фермер. — І коли ти до такого доростеш? Молодець, Яне! Зараз я чимось тебе порадую.

Рафтен витяг із кишені гаманець і простягнув Яну п’ять доларів — встановлену громадою премію за вбиту рись. І додав:

— Це від общини за вбиту рись. А якщо підтвердиться, що вона, а не Турок, душила овець, то від себе я додам ще. — І згодом таки це підтвердилося. Так Ян заробив справжній статок. Таких грошей він ніколи не мав у житті.

Потім індіанці розійшлися по своїх тіпі. Калеб вкопав у землю стовп, до якого був прибитий новий дерев’яний щит, обтягнутий шкірою і зверху прикритий тканиною.

Гості повсідались навколо стовпа. По один бік від нього постелили шкури єнота та рисі, а по другий стояли чучела сов.

Пролунав барабанний бій, двері тіпі рвучко розчахнулись, і сенгерські індіанці в повному бойовому розфарбуванні з голосними вигуками повискакували надвір. Вони пританцьовували в такт з барабаном, на якому вигравав Чорний Яструб, тричі обійшли навколо стовпа. Барабан замовк, і всі індіанці повсідались попереду гостей.

Підвівся Великий Дятел:

— Великі Вожді! Маленькі Вожді! Воїни сенгерських індіанців! Трапились події, що забрали у вашого народу благородного Найголовнішого Вождя. Ніколи не буде тут іншого, рівного йому. Та ви тут зібрались для того, щоб обрати нового Вождя. Ми довго змагались, та не дійшли згоди. Ми влаштували великий похід, після якого дещо прояснилось. Сьогодні ми повинні вирішити, хто стане новим Вождем.

Під голосні вигуки лунає барабанний бій.

— Звичайно, кожен має свій хист, та хто в нашому племені найперший бігун? Маленький Бобер! — знову пролунали вигуки і барабанний бій.

— Це мій барабан, мамо, — прошепотів Гай, забуваючи плеснути в долоні.

— Хто краще за всіх вистежує звіра та лазить по деревах? Ну звісно, Маленький Бобер! — знову лунають гучні вигуки і барабанний бій.

— А скажіть, хто з нас може покласти на лопатки будь-кого з племені? Маленький Бобер!

— А я завжди можу побороти Чарльза, — нашіптує Гай своїй матері.

— Хто витримав випробування характеру на могилі Гарні? Знову ж таки Маленький Бобер!

— Ой, а як він тремтів од страху при цьому! — знов шепоче Гай.

— А хто влучив сові просто в серце? Хто вдало завершив полювання на єнота? Хто в боротьбі сам на сам переміг рись? Маленький Бобер!

— Мамо, а ти знаєш, що він і досі не вбив жодного бабака?

— У кого найбільша кількість гранд ку та скальпів?

— Ти забув згадати про його освіченість! — вставляє Рафтен, але Сем пропустив ці слова повз вуха.

— У кого найбільше скальпів? — твердим голосом повторює Сем. — Ось скальп, здобутий у бою з лютим ворогом.

Дятел показує всім скальп, і Шаман прив’язує його до щита, прибитого на стовпі.

— Ось другий. Його відібрано у Головного Вождя ворожого племені.

Калеб чіпляє на щит і цей.

— Ось третій — від Другого Вождя ворожого племені.

Калеб прив’язує третій.

— Ось четвертий — від Великого Головного Вождя сенгерців, п’ятий — від Головного Вождя бойлерів, і ще один, здобутий у великій битві. Шість скальпів від шести уславлених воїнів! І все це справа рук Маленького Бобра. А ще він художник, поет і вправний кухар.

Тільки він, Маленький Бобер, достойний бути головним Вождем. Що скажуть інші?

Всі в один голос закричали:

— Маленький Бобер!

— Ніхто не має заперечень?

— Я, — почав було Гай.

— Якщо так, то нехай відбудеться двобій між тобою і Вождем.

Гай відмовився від слова, а мамі прошепотів:

— Коли б це був Чарльз, я б йому показав!

Калеб зняв полотно, яким був накритий щит. Усі побачили зображення тотема сенгерських індіанців — бізона, а над ним красувався бобер — тотем нового Вождя. Потім він розв’язав згорток, що весь час лежав біля стовпа, і витяг розкішну індіанську сорочку з темно-жовтої буйволячої шкіри, штани та пару мокасинів, обшитих бахромою, гаптованих бісером і розмальованих яскравими фарбами, над якими майстерно попрацювали руки Саріанни. Новий Вождь швиденько перевдягнувся. До його бойового убору вже були причеплені пера, що розповідали про всі його останні перемоги. Щасливий і гордий, Маленький Бобер виступив уперед. Калеб подивився на нього з батьківською гордістю і сказав:

— Я знав, що ти молодчина ще тієї ночі, коли ти наважився йти на могилу Гарні. І знову переконався в цьому, коли ти пройшов через Довге Болото. Віднині, Яне, ти пройдеш скрізь, де тільки може пройти людська нога.

У ту мить Ян почувався найщасливішим у світі. Тепер він був справжнім дослідником природи. Ян хотів щось сказати у відповідь на ці теплі слова, але від почуттів, що переповнювали його, в нього відібрало мову.

— Хай живе Великий Воєнний Вождь! — підоспів на поміч другові Сем.

Коли галас ущух, жінки почали розкладати частування із кошиків. Рафтен, якому дуже сподобалась синова промова, знову поклявся вивчити Сема на адвоката. Та коли загальна розмова на мить урвалась, Рафтен суворо промовив:

— Що ж, хлопці, закінчилися ваші канікули. Завтра зранку обов’язково нагодуйте свиней.

Примітки

1

Салун — бар. — Прим. пер. (тут і далі).

2

Фут (англ. foot) британська та американська міра довжини. 1 фут = 12 дюймів = 30,48 см.

3

Мелодіон — музичний ящик, інструмент, в якому народжуються звуки внаслідок того, що маленькі штифтики обертового валу чіпляють зубці залізної гребінки, від чого ті вібрують.

4

Стодола — будівля для зберігання снопів, сіна, полови.

5

Бівуак (бівак) — зупинка для відпочинку або ночівлі військ (туристів) у польових умовах.

6

Скво — жінка (індіан.).

7

Гемблювати — стругати.

8

Тесак — великий ніж.

9

Банші — в ірландській міфології відьма-привид, чиє зловісне виття вночі провіщає смерть.

10

Галун — сірчанокисла сіль.

11

Гамáн — маленька торбинка для тютюну.

12

Двоколка — візок на два місця.

13

Коцюба — кочерга (знаряддя, яким пораються біля печі).

14

Баранець — невеличка рухлива пташка з довгим дзьобом.

Content

Ернест СЕТОН-ТОМПСОН
МАЛЕНЬКІ ДИКУНИ
Роман

Частина перша Ян і Ґленьян

I. Проблиски

II. Весна

III. Янові брати

IV. Книга

V. Дивний незнайомець

VI. Ґленьян

VІI. Хижа

VIII. Життя в лісі починається

IX. Сліди

X. Внесок Бідді

XI. Бальзам для легенів

XII. Криза

XIII. Рись

XIV. Піна

Частина друга Сем і Сенгер

І. Новий дім

II. Сем

III. Вігвам

IV. Сенгерська знахарка

V. Калеб

VI. Спорудження тіпі

VII. Тихий вечір

VIII. Священний вогонь

IX. Луки та стріли

X. Гребля

XI. Ян і знахарка

XII. Обід у знахарки

XIII. Шпигун

XIV. Сварка

XV. Мир

Частина третя У лісі

І. По-справжньому в лісі

II. Перша ніч та перший ранок

ІІІ. Кульгавий воїн і «грязьові альбоми»

IV. Напад на блідолицих

V. Полювання на оленя

VI. Військова шапка, тіпі та подвиги

VII. Життя у таборі

VIII. Індіанський барабан

IX. Кішка і скунс

X. Історія білячого сімейства

XI. Як спостерігати за мешканцями лісу

XII. Умовні знаки індіанців

XIII. Як вичиняти шкури і шити мокасини

XIV. Філософія Калеба

XV. Візит Рафтена

XVI. Як Ян вивчав качок

XVII. Подвиг Сема

XVIII. Сови і вечірня школа

XIX. Випробування характеру

XX. Білий револьвер

XXI. Перемога Гая

XXII. Полювання на єнота

XXIII. Банші та нічний волоцюга

XXIV. Яструбине Око вимагає ще один гранд ку

XXV. Безпалий бандит

XXVI. Повернення ферми

XXVII. Вороже плем’я

XXVIII. Нові ігри

XXIX. Довге Болото

XXX. Новий вид єнота

XXXI. Повернення до рідного табору

XXXII. Новий головний вождь

Примітки