Ганс Крістіан АНДЕРСЕН

СНІГОВА КОРОЛЕВА

Казки

Снігова королева

Розділ перший

Розбите дзеркало

Щоб сягнути кінця цієї історії, спершу нам слід опинитися на її початку. А починається вона зі злого троля — він був лихий і підступний, справжнє породження темних сил. Якось був у нього гарний настрій, от він узяв та й створив дзеркало, що применшувало відображення доброго й прекрасного, а натомість непомірно збільшувало злі та потворні речі й вчинки. Найчарівніші пейзажі у ньому були нудними, наче варений шпинат, а люди у дзеркалі виглядали огидними — здавалося, ніби вони стоять на голові або зовсім не мають тіла. Їхні обличчя були настільки викривлені, що ніхто не міг їх упізнати, і якщо на носі була одненька плямка, то здавалось, ніби все обличчя було покрите ластовинням. Троль вважав, що його витвір був неперевершений. Кожну добру й праведну думку дзеркало викривлювало, і троль реготав, задоволений своїм творінням. Усі, хто ходив у школу лиходія — а в нього була своя школа — розповідали про те диво й запевняли, що вперше можна побачити, якими насправді є світ і людство.

Дзеркало возили по всьому світові, аж на землі вже не лишилося людей, котрі не знали про нього. Учні лиходія навіть хотіли злетіти на небо, щоб побачити у дзеркалі янголів, та що вище вони піднімалися, то тяжчим ставало дзеркало, аж врешті вислизнуло з їхніх рук, впало на землю й розбилось на мільйони крихітних друзок. Уламки ті були завбільшки з піщинку, й вітер розвіяв їх по цілому світу. Коли якась із цих крихітних скалок потрапляла в око, то людина починала бачити все спотвореним або ж помічала лише найгірші риси того, на що дивилася, адже навіть найменший уламок зберігав властивості, притаманні цілому дзеркалу. А декому скалки дзеркала уп’ялись у самісіньке серце, і це було жахливо, бо відтоді серце тієї людини замерзало, наче крижинка. Декотрі уламки були такі великі, що з них поробили шибки; і краще було б ніколи не дивитись крізь ці вікна на друзів. З інших фрагментів зробили окуляри, і люди, що їх надівали, не могли більше відрізнити, де правда й справедливість. А клятий троль сміявся аж до кольок у боці — він тішився, що його злий задум здійснився. Крім того, в повітрі знай літали крихітні друзки дзеркала, і зараз ви почуєте, якого лиха вони накоїли.

Розділ другий

Хлопчик і дівчинка

У великих містах, де так багато людей і кінних повозів, немає місця для садків, тож люди змушені вдовольнятися лише квітами, посадженими у горщики на підвіконні. В одному з цих великих міст жило двійко дітей, яким неймовірно поталанило: вони мали власний садочок. Не були вони братом і сестрою, але любили одне одного щиро і віддано, наче й справді були рідними. Їхні сім’ї жили на горищі двох будинків, що стояли так близько один до одного, що дахи будинків майже сходились, а поміж ними була ринва. Вікна будинків були зовсім невеликі; як вилізти на ринву, то можна було опинитись біля сусіднього вікна. Обидві родини вирощували овочі в дерев’яних ящиках і трояндові кущі, які тішили око. Невдовзі батьки вирішили розташувати ящики вздовж ринви, і тепер вони тягнулись від одного вікна до другого і скидались на дві квіткові луки. Духмяний горошок звисав із ящиків, а трояндові кущі випускали довгі пагони, які обплелись довкола вікна й з’єднались, немовби тріумфальна арка з листя й квітів. Ящики були дуже високі, й діти знали, що їм не можна залазити на них без дозволу, але їх частенько відпускали посидіти на маленьких стільчиках під розлогими трояндовими кущами або просто погратися.

Узимку ця розвага була неможливою, адже вікно замерзало. Але діти могли нагріти мідну монетку на печі й прикласти її до замерзлого вікна — тоді незабаром у кризі з’являлась маленька прогалина. Крізь неї можна було визирнути назовні й помітити, що у вікні напроти теж кліпає око твого друга. Хлопчика й дівчинку звали Кай і Герда. Влітку їм достатньо було одного кроку крізь вікно, а взимку вони мусили спускатися довжелезними сходами й пробиратись крізь снігові замети.

Якось у завірюху старенька бабуся Кая сказала:

— Погляньте, як рояться білі бджоли.

— А в них є королева? — запитав хлопчик, адже він знав, що справжні бджоли мають королеву.

— Звичайно, є, — відповіла бабуся. — Вона завжди там, де найзавзятіше крутить хурделиця. З-поміж усіх сніжинок вона найбільша. А ще вона ніколи не падає на землю, лише злітає до хмар. Часто опівночі вона пролітає по вулицях міста й зазирає у вікна, й від її погляду лід замерзає на склі й утворює чарівні візерунки, що нагадують квіти й палаци.

— О так, ми їх бачили, — сказали Кай із Гердою.

— А Снігова Королева може увійти сюди? — запитала дівчинка.

— Хай тільки спробує, — відказав хлопчик. — Я посаджу її на грубку, й вона розтане!

Бабуся пригладила його волосся і заходилась далі розповідати казки.

Якось увечері Кай заліз на стілець, що стояв біля вікна, й визирнув крізь маленьку шпаринку в крижаному візерунку. На вулиці кружляло кілька сніжинок, а одна з них, значно більша за решту, впала на край ящика для квітів. Вона почала рости й зрештою перетворилась на жінку, вбрану в шати з білої тканини, що сяяла, мов безліченна безліч сніжинок. Вона була чарівна і вродлива, але створена з холодної мерехтливої криги. Очі її зблиснули, як яскраві зорі, але в цьому блиску не було ні миру, ні спокою. Вона кивнула до вікна й махнула рукою.

Хлопчик перелякався і зіскочив зі стільця; тієї ж миті йому здалося, ніби за вікном пролетіла велика птаха.

За кілька днів мороз ущух, і настала весна. Сонце сяяло, на деревах з’явились молоді листочки, ластівки будували гнізда. Вікна можна було відчиняти, й діти проводили більше часу в садочку на даху, ніж у своїх кімнатах. Того літа троянди квітнули як ніколи. Дівчинка вивчила церковний гімн, у якому згадувались білі троянди. Вона думала про власні троянди, коли співала його, тож навчила слів хлопчика, й відтепер вони співали разом:

Квітнуть троянди, щоб згодом зів’яти.

Янголи линуть дітей привітати.

Співаючи, діти бралися за руки, цілували троянди й милувалися сонячними променями. Це були чудові літні дні. Як затишно й приємно було сидіти поміж трояндовими кущами! Здавалось, ніби вони ніколи не перестануть цвісти.

Якось Кай і Герда сиділи й дивились книжку з картинками про тварин і птахів, і коли годинник на церковній вежі вибив дванадцяту, Кай скрикнув:

— Ой, щось кольнуло мене у серце! — а згодом: — Щось потрапило мені в око!

Дівчинка сіла близько-близько і пильно роздивилась око, але нічого не змогла побачити.

— Мабуть, уже вийшло, — заспокоївся хлопчик.

Але це було не так. Його поранили уламки магічного дзеркала, про яке ми розповідали на початку, — злого дзеркала, яке примушувало все величне й добре здаватися мізерним і потворним, тоді як все огидне й зле роздувалось до неймовірних розмірів, й найдрібніша вада впадала ув очі. Бідолашного Кая один такий уламок поранив у серце, й воно мерщій перетворилося на крижану кульку. Він не відчував болю, але друзка дзеркала нікуди не зникла.

— Чого ти ревеш? — раптом промовив хлопчик до Герди. — Ти така негарна, коли рюмсаєш. Зі мною все добре. О, глянь! — раптом вигукнув він, — троянди геть поїдені червами, та ще й одна з них зовсім крива. Потворні троянди, такі ж огидні, як ящик, у якому вони ростуть, — він штурхнув ящик ногою й висмикнув із нього дві троянди.

— Каю, що ти робиш? — скрикнула дівчинка. А хлопчик, коли побачив, як вона налякалась, вирвав ще одну троянду й стрибнув до свого вікна.

Згодом Герда принесла нову книжку з картинками, проте Кай сказав:

— Таке годиться тільки для малечі в довгих льолях!

Коли його бабуся розповідала казки, він весь час перебивав її, та ще й полюбляв ставати позаду крісла, вдягати окуляри старенької й дуже схоже перекривляти її так, що всі сміялися. Поступово він почав імітувати вимову й ходу перехожих на вулиці. Він міг точно передати кожну незвичну й незугарну рису людини, і про нього казали:

— Хлопчина дуже розумний; у нього є справжній талант.

Так змушували його діяти уламок скла в оці й крижане серце. Він дражнив навіть маленьку Герду, яка щиро любила його. Тепер він навіть грався по-іншому — його розваги втратили дитячість. Одного зимового дня сніжило, й він приніс збільшувальне скло. Тоді він підставив обшлаг свого синього пальта, щоб туди впало кілька сніжинок.

— Поглянь сюди, Гердо, — промовив він. І дівчинка побачила, що збільшені крізь скло сніжинки виглядали, наче прекрасні квіти або сяючі зірки.

— Хіба ж це не розумно? — спитав Кай. — Значно цікавіше видовище, ніж якісь там живі квітки. Тут немає жодного недоліку — сніжинки досконалі, доки не почнуть танути.

Незабаром Кай одягнув грубі рукавиці, взяв санчата й гукнув до Герди:

— Я збираюсь на центральний майдан, де катаються всі хлопці.

На центральній площі найсміливіші хлопчаки зазвичай прив’язували свої санки до візків городян і мчали слідом, неабияк бавлячись. Доки всі так розважались, під’їхали великі білі сани. На них сиділа постать, загорнута в пухнасте біле хутро, а на її голові красувалась біла шапка. Сани двічі проїхали довкола площі, й Кай устиг причепити до них свої санчата, тож коли вони помчали далі, хлопчик поїхав слідом. Сани мчали швидше й швидше, аж людина, що правила ними, повернулась і приязно кивнула Каю, наче вони були добре знайомі. Щоразу, коли хлопчик хотів відв’язати санчата, візник скоса кидав на нього погляд, і Кай полишав свій намір. Аж ось вони виїхали за міську браму. Закрутила хурделиця, і тепер хлопчик не бачив нічого довкола себе. А сани мчали і мчали вперед. Навіть коли Каю пощастило послабити мотузка, що з’єднувала його санчата з дивним повозом, це не допомогло — здавалося, їх несуть уперед пориви вітру. Хлопець голосно кричав, але ніхто не чув його, тільки снігові вихори кушпелили зусібіч. Хлопчик був наляканий і намагався згадати якусь молитву, але нічого не пам’ятав, хіба що табличку множення.

Сніжинки ставали більші та більші, й незабаром здавалось, що вони завбільшки з птахів. Раптом вони звернули на узбіччя, сани зупинились, і візник підвівся. Хутро і шапка обтрусились від снігу, й Кай побачив високу білосніжну пані. Це була Снігова Королева.

— Ми гарно покаталися, — сказала вона. — Але чому це ти тремтиш? Іди сюди, я тебе зігрію.

Королева посадила хлопчика поруч із собою й загорнула його у хутро. Він почувався так, ніби провалився у сніговий замет.

— Тобі й досі холодно? — поцікавилась Снігова Королева і поцілувала хлопчика у чоло. Поцілунок був холоднішим, ніж крига. Він сягнув просто до хлопчикового серця, що й так скидалося на крижану кульку. Першої миті Каю здалось, ніби він умирає, але це тривало недовго. Незабаром йому стало значно краще, й він більше не відчував холоду.

«Мої санчата! Треба не забути санчата!» — була його перша думка. Він озирнувся і побачив, що санчата були прив’язані до однієї з велетенських сніжинок, яка летіла позаду них. Снігова Королева знову поцілувала маленького Кая, і він забув Герду, бабусю і всіх рідних.

— З поцілунками покінчили, — мовила Королева. — Наступний міг би стати для тебе смертельним.

Кай подивився на неї і замилувався її неземною вродою. Він не міг уявити більш досконалого й вродливого обличчя; Королева більше не здавалась йому крижаною, як тоді, коли він побачив за вікном. Він вважав її ідеальною й навіть не думав боятися. Кай розповів Королеві, що вміє проводити математичні обрахунки, аж до дробів, і знає площу й кількість мешканців своєї країни. Вона посміхалась на ці його вихваляння, тож хлопчик подумав, що він поки що знає надто мало. Снігова Королева оглядала неозорі простори, які відкривалися під ними. Сани летіли все вище і вище попід хмарами, а вітер квилив і завивав, нібито хтось наспівував стародавніх пісень. Вони летіли понад лісами й озерами, понад морем і землею; під ними лунало ревіння дикого вітриська, вили вовки і тріщав сніг; понад ними пропливали чорні страхітливі хмари. А над цим усім сяяв місяць, тож Кай мчав крізь довгу зимову ніч, сонно скрутившись калачиком біля Снігової Королеви.

Розділ третій

Квітник старої чарівниці

Як жила Герда, коли зник Кай? Ніхто не знав, що з ним сталося. Дітлахи бачили, як він причепив свої санчата до велетенських білих саней, що промчали вулицею і зникли за брамою. Ніхто не знав, куди вони попрямували. Багато сліз пролилося за Каєм, і маленька Герда теж гірко плакала безліч днів. Вона казала, що знає напевно: він загинув.

Мабуть, він потонув у ріці, що протікала неподалік од їхньої школи. Зимові дні минали у безпросвітній тузі за зниклим хлопчиком. Але прийшла весна, пригріли теплі сонячні промені.

— Кай помер, він покинув нас назавжди, — сказала Герда.

— Ми не віримо в це, — відповіли сонячні про мені.

— Кай помер, він покинув нас назавжди, — промовила дівчинка до горобчиків.

— Ми не віримо в це, — процвірінькали вони.

Герда задумалася — її охопили сумніви.

— Я взую свої нові червоні черевички, — сказала вона якогось ранку, — Кай ще ніколи їх не бачив. Потім піду до річки й запитаю в неї.

Рано-вранці Герда поцілувала свою сплячу бабусю, взула червоні черевички і вийшла сама-самісінька за браму міста до ріки.

— Скажи, ти забрала в мене друга? — запитала вона в річки. — Я віддам тобі мої червоні черевички, якщо ти його повернеш.

Дівчинка подумала, ніби хвилі кивають їй. Тож вона зняла свої червоні черевички, які любила понад усе, й кинула їх у річку, але вони впали неподалік від берега й хвиля винесла їх на землю. Здавалось, що річка не хоче приймати цінний подарунок, бо не може повернути назад Кая. Але Герда подумала, що вона закинула черевики недостатньо далеко. Тож вона залізла на човен, схований поміж очеретом, і знову кинула черевички у воду, втім, знову недалеко. Але її зусилля змусило човен хитнутись, і він поплив, віддаляючись від берега. Дівчинка помітила це і поспішила до краю човника, проте надто пізно: берег віддалявся, а течія зносила човна. Герда дуже злякалась, почала кричати, проте ніхто її не чув, крім горобців. Маленькі пташки, звісно, не могли допомогти їй дістатись до берега, але вони летіли і цвірінькали, щоб заспокоїти дівчинку:

— Ми з тобою! Ми з тобою!

Човен несло течією, Герда сиділа в ньому боса, на її ногах були лише панчохи. Червоні черевички пливли за човном, але дівчинка не могла дістати їх, бо суденце стрімко рухалось уперед. Береги річки були дуже мальовничі. Їх прикрашали чудові квіти, старі дерева, луки, де паслися корови й вівці, — але довкола не було жодної людини. «Може, річка принесе мене до Кая», — подумала Герда. Це підняло їй настрій, і вона почала милуватися зеленими берегами. Так вона пливла годинами, аж припливла до великого вишневого саду, посеред якого примостився маленький будиночок із червоної цегли, з дивними червоними і синіми вікнами. Будиночок мав очеретяний дах, а поруч із ним стояло двоє дерев’яних солдатів, які відсалютували Герді, коли вона пропливала повз них. Дівчинка гукнула їх, бо подумала, що вони живі, але вони, звісно ж, не відповіли. Але Герда не припинила гукати про допомогу, і з будиночка вийшла, спираючись на палицю, старенька бабуся. На її голові був крислатий капелюх із намальованими різноманітними квітами.

— Бідолашне дитя, — мовила вона, — як же ти пропливла саменька таку довгу відстань цією бурхливою рікою?

Потім увійшла у воду, зачепила човен ціпком і витягнула на берег. Дівчинка була дуже втішена тим, що може знову опинитися на суходолі, але вона трошки боялась дивну незнайомку.

— Ходи сюди, — промовила бабуся, — розкажеш мені, хто ти і як тут опинилась.

Герда розповідала, а незнайомка хитала головою та гмикала, і на завершення розповіді дівчинка поцікавилась, чи не доводилось їй бачити Кая. Бабуня відказала, що він тут ще не проходив, але, цілком імовірно, може з’явитись незабаром.

— Не сумуй, — сказала вона Герді, — краще скуштуй вишень і помилуйся квітами. Ти таких гарних не бачила в жодній книжці, до того ж кожна з них може розказати власну історію.

Вона взяла Герду за руку й відвела до будиночка, а потім щільно зачинила двері. Вікна були дуже високі, оздоблені вітражами з червоного, синього і жовтого скла, тож промені світла, пробиваючись крізь них, мінились усіма кольорами.

На столі стояли соковиті вишні, й Герді дозволили з’їсти стільки, скільки вона сама забажає. Доки вона їла, бабця розчісувала її довгі лляні коси золотим гребінцем, і блискучі кучері вкладалися у зачіску, відтіняючи кругле симпатичне личко, яке свіжістю й квітучістю нагадувало троянду.

— Я завжди мріяла мати таку милу донечку, як ти, — сказала стара. — Ти мусиш лишитись зі мною. От побачиш, як щасливо ми заживемо разом.

І доки вона розчісувала Гердині коси, дівчинка потроху забувала свого зведеного брата Кая. Адже бабуня вміла чаклувати — вона не була злою відьмою, а чаклувала зовсім трошки, для власного задоволення. Зараз вона скористалася своїм умінням, щоб затримати Герду. Вийшла у сад, махнула ціпком перед трояндовими кущами, і вони миттю зникли під землею, навіть сліду не лишилося. Стара боялася, що якби Герда побачила троянди, вона згадала б рідну домівку, а тоді згадала б і Кая та й утекла.

Потім повела Герду погуляти у садок, де цвіло розмаїте квіття. Яке прегарне і запахуще було воно! Усі мислимі квіти, що квітнули в різні пори року, тут буяли розкішним цвітом. У жодній книзі неможливо було знайти кращі кольори. Герда стрибала з утіхи і гуляла садком, аж сонце зайшло за вишні. Потім вона вмостилась спати на гарненькому ліжку з червоними шовковими подушками, на яких були вишиті фіалки. І сни їй снилися приємні, наче принцесі напередодні весілля.

І наступного дня, й багато-багато днів поспіль Герда бавилася із квітами в садку. Вона знала кожну квітку, та їй усе здавалося, ніби щось вона таки пропустила — а що, то й сама не знала.

Та якогось дня вона розглядала бабусин капелюх, де були намальовані квіти, й помітила, що найгарніша серед усіх — троянда. Чаклунка забула прибрати її з капелюха, коли примусила всі троянди зникнути під товщею землі. Дуже важко послідовно дотримуватись задуманого; одна маленька помилка часто руйнує всі наші плани.

— Цікаво, чому тут немає троянд? — вигукнула Герда. Вона побігла до квітника, обстежила всі грядки й нічого не знайшла. Тоді вона сіла і заплакала, і її сльози упали на те місце, де під землею була схована троянда. Тепла сльоза змочила землю, і перед нею розпустився пишний трояндовий кущ. Герда обійняла його і поцілувала троянди. Вона подумала про ті ружі, чудові троянди, які вирощувала вдома, і, звісно, згадала про Кая.

— Ох, як же я забарилася! — зітхнула дівчинка. — Я ж мала вирушити на пошуки Кая. Чи не знаєте ви, де він? — запитала вона у троянд. — Він мертвий?

І троянди відповіли:

— Ні, він не мертвий. Ми були під землею, де лежать усі, хто вже помер. Але Кая серед них немає.

— Дякую вам, — сказала Герда, підійшла до інших квітів, почала зазирати до їхніх чашечок і прохати: — Скажіть мені, де зараз Кай?

Але квіти, що зростали на осонні, мрійливо розказували тільки власні історії — жодна з них не знала нічого про Кая. Герда почула багато оповідок, бо терпляче нахилялась до кожної квітки.

— Слухай! — промовила тигрова лілія. — Ти чуєш барабан? «Бам, бам», потім знову і знову «бам, бам». Слухай журливий спів жінок! Слухай голос жерця! У довгому пурпуровому вбранні стоїть вдова біля похоронного багаття. Ось-ось полум’я охопить її та тіло її померлого чоловіка. Але вона думає про живого чоловіка, очі якого горять гарячіше за це полум’я. Та похоронне багаття не зможе загасити вогонь, що палає у серці.

— Я тебе зовсім не зрозуміла, — зізналась Герда.

— Це була моя історія, — відказала лілія.

А що ж розповіла в’юнка березка?

— Біля он тієї стежинки стоїть старовинний лицарський замок. Плющем обвиті його руїни — кожен камінчик, навіть балкон, на якому стоїть прекрасна панночка. Вона перехилилась через поруччя й вдивляється у дорогу. Вона прекрасніша за найніжнішу з троянд; її хода легша, ніж плин найтендітнішої пелюстки яблуневого квіту. Дорогий шовк її сукні зминається, коли вона перехиляється через поруччя й скрикує: «Невже він не прийде?»

— Це ти розказуєш про Кая? — запитала Герда.

— Ні, це лише мій сон, — відповіла квітка.

А ось що розповів пролісок.

— Між двома деревами натягнута мотузка, а до неї приторочена дощечка — це гойдалка. Дві гарненькі дівчинки у білосніжних сукенках і з яскраво-зеленими стрічками на капелюшках сидять на гойдалці. Їхній братик, вищий за них, стоїть на гойдалці. Він обхопив мотузку для стійкості, але сам тримає в одній руці мисочку, а в іншій — глиняну трубочку. Хлопчик видуває мильні бульбашки. Гойдалка хитається, і бульбашки летять угору, виблискуючи всіма відтінками. Остання з них затримується на кінчикові трубочки й похитується під подувом вітру. Гойдалка хитається далі. І раптом з’являється маленький чорний песик. Він піднімає передні лапки, бо теж хоче залізти на гойдалку. Але рух не спиняється, і песик падає; його це злить, і він починає гавкати. Діти спускаються до нього, а бульбашки лускають. Гойдалка, мильні бульбашки, легка сяюча картинка — ось моя історія.

— Це була б дуже гарна оповідь, — сказала Герда, — але ти її розказуєш дуже сумовито, до того ж в ній нема ані слова про мого Кая.

А що розповів гіацинт?

— Були собі три красуні-сестри, вродливі та витончені. Одна одягалась у червону сукню, друга носила синю, а третя вбиралась у білу. Вони танцювали при місячному світлі біля плеса озера, з’єднавши свої долоні. І здавалось, ніби вони — казкові ельфи, а не люди. Солодкі пахощі квітів оповивали їх. Світлячки кружляли над ними, наче маленькі летючі ліхтарики. Але ким були ці нічні танцівниці? Чи вони спали, чи вже померли? Вечірній подзвін був по них.

— Яка скорботна історія! — сказала Герда. — Твої пахощі такі сильні, що нагадують мені цих мертвих сестер. Чи ж Кай теж загинув? Троянди були під землею, вони казали, що не стрічали його там.

— Дзень, дзень, — тендітно відгукнулися дзвоники гіацинта. — Наш подзвін не за Каєм. Ми його не знаємо — співаємо власну пісню, яка нам до душі.

Тоді Герда підійшла до квітів жовтцю, що зблискували з-поміж яскраво-зелених листочків.

— Ви схожі на маленькі яскраві сонечка, — сказала Герда. — Скажіть мені, чи знаєте ви, де я можу знайти свого друга?

Квіти жовтцю радісно зблиснули й поглянули на дівчинку. Яку пісеньку могли вони заспівати? Вона була не про Кая.

— Першого теплого дня весни яскраве сонце кидало свої промені на маленький двір. Його яскраві смуги лягали на білі стіни сусідського будинку, і бутон первоцвіту сяяв, наче золотий, у сонячному промінні. Старенька жінка сиділа на кріслі біля дверей будинку, а її внучка, бідна й вродлива служниця, прийшла до неї на короткі відвідини. Коли вона поцілувала свою бабусю, всюди з’явилось сяяння: від золота серця, розчуленого цим поцілунком; від золотавого ранку; від променів сонця; від пелюсток простенької квітки і від вуст дівчини. Ось така моя історія, — розповів жовтець.

— Моя старенька бабуся! — зітхнула Герда. — Вона хоче бачити мене і сумує за мною, так само, як за Каєм. Але я повернуся додому і приведу із собою Кая. Мабуть, не варто далі розпитувати квіти. Вони знають тільки власні історії й не зможуть розповісти мені щось важливе.

І вона нахилилась, щоб підігнути сукенку, адже її чекала довга дорога. Та раптом нарцис доторкнувся до її ноги. Дівчинка поглянула на квітку й сказала:

— Може, ти мені щось розкажеш?

Вона ступила ближче до квітки й прислухалась:

— Я бачу себе! Я бачу себе! — промовив нарцис. — Ох, який духмяний мій аромат! У маленькій кімнаті з арковим вікном стоїть маленька танцівниця. Вона подеколи зводиться на одній ніжці, подеколи на двох, і виглядає так, ніби до її ніг повинен упасти весь світ. Вона поливає водою із чайника клаптик тканини, який тримає у руках; це її трико. «Чистота — це важливо», — каже вона. Її біла сукенка на вішачку; вона також випрала її й висушила на даху. Вона вбралась, зав’язала на шию шафранову хустинку, яка ще більше відтінила білосніжну сукенку. Поглянь, як вона витягує ніжки, стрункі, немов стебла. Я бачу себе! Я бачу себе…

— Навіщо я все це слухаю? — здивувалась Герда. — Не варто більше витрачати час.

І вона побігла до іншого кінця саду. Хвіртка була замкнена, але дівчинка налягла на заіржавілу клямку, і вона піддалась. Дверцята рвучко відчинились, і Герда босоніж вибігла з квітника. Вона тричі озиралась, але її ніхто не переслідував. Зрештою вона вибилась із сил, тож присіла відпочити на великому камені. Саме зараз вона помітила, що літо вже давно скінчилось, і повноправною володаркою стала осінь. Герда нічого не знала, доки мешкала біля прекрасного квітника, де пригрівало сонце й буяли квіти цілісінький рік.

— Лишенько, скільки ж часу я змарнувала! — гірко зітхнула Герда. — Уже осінь. Я не маю часу відпочивати!

І вона підвелася. Її маленькі ніженьки боліли, а довкола було так холодно й незатишно. Вербове листя пожовтіло. Почалась мжичка, листя опадало з дерев, і лиш на терені були терпкі ягоди. Світ здавався насупленим і понурим.

Розділ четвертий

Принц і принцеса

Герда стомилася і сіла перепочити, аж поруч з’явився великий крук. Він підстрибом походжав по снігу неподалік дівчинки. Згодом крук спинив на ній свій погляд, а тоді повернув голову й промовив:

— Кар, кар! Добр-р-рого дня!

Він намагався вимовляти слова якомога розбірливіше, бо хотів бути ввічливим. Потім він поцікавився, чому вона сама-самісінька блукає білим світом.

Герда добре знала, що означає «сама-самісінька». Тож вона розповіла крукові про свої пригоди і запитала, чи не бачив він Кая.

Крук дуже серйозно кивнув головою і мовив:

— Можливо, й так, — цілком можливо.

— Невже! Ви й справді його бачили? — закричала Герда й на радощах кинулась цілувати крука.

— Спокійно, спокійно, — відказав крук. — Певно, що бачив. Думаю, це міг бути Кай. Але в такому разі він про тебе зовсім забув, адже він зараз у принцеси.

— Він живе у принцеси? — здивувалась Герда.

— Так, слухай, — відповів крук. — Але мені дуже важко розмовляти твоєю мовою. Якби ти говорила моєю, воронячою, я б міг тобі все до пуття пояснити. Ти знаєш воронячу мову?

— На жаль, я її ніколи не вивчала, — сказала Герда. — Але моя бабуся розуміла її й подеколи говорила на ній зі мною. Шкода, що я не знаю воронячої.

— Ну, то пусте, — заспокоїв дівчинку крук. — Поясню, як зможу, хоч би й не дуже до ладу.

І крук заходився розповідати Герді історію, яку чув.

— У нашому королівстві живе принцеса, настільки розумна, що прочитала всі газети на світі, ну, і забула їх теж, хоча вона й розумна. І ось якось вона сиділа на своєму троні, який — кажуть люди — не настільки то й зручний, як про нього думають. Так от, принцеса сиділа й почала наспівувати пісеньку, що починається словами: «І чому б мені не вийти заміж?»

— Справді, чому б не вийти? — мовила вона і твердо вирішила вийти заміж одразу, як знайде нареченого. Її обранець має знати, що й коли казати, і не бути надміру пихатим, бо це занудно.

Тож принцеса ударила в барабан і скликала свій почет. І коли фрейліни почули про ці наміри, то дуже зраділи.

— Ми страшенно раді чути це, — сказали вони, — ми вже давно про це балакали.

Тут крук зупинив розповідь.

— Усе, що я кажу, — щира правда, повір мені. Моя кохана служить у палаці придворною пташкою — вільно ходить, де собі забажає. Вона й розповіла мені цю історію.

Звісно, кохана крука була вороною, адже кожен шукає собі пару на власний штиб.

— Газети без зволікань опублікували принцесине оголошення. Там ішлося про те, що кожен привабливий юнак може вільно прийти до палацу й поспілкуватись із принцесою. І ті з претендентів, що зарекомендують себе як найбільш красномовні й не нітитимуться від пишноти палацу, отримують можливість позмагатись за право стати чоловіком принцеси. Так-так, можеш мені повірити, це така ж правда, як те, що я сиджу тут, — крук вів свою оповідь далі. — Людей напхалася сила-силенна. Претендентів було так багато, що годі проштовхнутись, але все одно ні першого, ні другого дня гідних не знайшлося. Всі були героями, поки стояли надворі, — говорили так, що не переслухати. Але тільки-но вони заходили до палацової брами і бачили охорону в срібних мундирах, а потім лакеїв у золотих лівреях на сходах, та ще й велику пишну залу, як їм ніби мову одтинало. І коли вони стояли перед троном, де сиділа принцеса, єдине, на що вони були здатні, — повторювати останні вимовлені нею слова. А принцесі, звісно, не було від того втіхи. Складалося враження, ніби вони перебували під дією якихось гальмівних чарів, що діяли в палаці, адже дар мовлення повертався до них тільки тоді, коли вони виходили на вулицю.

Від брами міста до палацу тягнулась довжелезна черга з претендентів на руку й серце принцеси. Я і сам ходив подивитись на них, — сказав крук. — Вони були голодні й хотіли пити, бо не мали звідки взяти бодай склянку води. Наймудріші взяли з собою кілька скибок хліба з маслом, але з сусідами не ділилися. Претенденти думали так: якщо принцеса побачить їх знеможеними, вони матимуть більше шансів на перемогу.

— А Кай? Розкажи мені про Кая! — попрохала Герда. — Він був у цьому натовпі?

— Не поспішай так, ми вже дійшли до нього. Це сталось на третій день. Без коней, не в кареті, а пішки, зате з відчуттям власної гідності до палацу крокував один хлопчина. Його очі сяяли, як твої; він мав чудове довгасте волосся, але вбраний був у дуже пошарпаний одяг.

— Це був Кай! — радісно сказала Герда. — О, я нарешті знайшла його! — і дівчинка заплескала в долоні.

— У нього на спині був маленький ранець, — додав крук.

— Та ні, в нього з собою були тільки санчата, — заперечила Герда, — адже він зник разом із ними.

— Може, й так, — погодився крук. — Я дуже не приглядався. Але я знаю від своєї коханої, що він увійшов до палацової брами, побачив охорону в срібних мундирах, і лакеїв у золотих лівреях, що стояли на сходах, але не знітився ані на крихту. «Певно, це дуже стомлює — весь час стояти на сходах, — промовив він. — Я ліпше увійду». Зала сяяла від запалених свічників. Радники й посли ходили босі, а в руках тримали позолочений посуд. Коли він увійшов, його черевики голосно рипнули, але це його теж не збентежило.

— Це точно Кай, — сказала Герда. — У нього були нові черевики, я чула, як вони риплять, коли він заходив до бабусиної кімнати.

— Вони й справді рипіли, — погодився крук, — навіть коли він сміливо зайшов до покоїв принцеси, де вона сиділа на перлині завбільшки з колесо від прядки. Там були присутні всі її фрейліни зі служницями й усі лицарі з прислужниками; та ще й кожна служниця мала біля себе власну покоївку, а кожен лицарів прислужник стояв поруч із власним пажем. І весь цей почет колом оточив принцесу, і чим ближче вони стояли до дверей, тим більше цим пишались. Неповороткі пажі, яких ніколи не докличешся, дуже гордо стояли біля самих дверей.

— Оце так зібрання, — похитала Герда. — А що ж Кай? Він завоював серце принцеси?

— Якби я не був круком, — зізнався співрозмовник дівчинки, — я й сам би з нею одружився, незважаючи навіть на те, що я вже заручений. Але, мушу відзначити, що й він говорив так само вишукано, як я (коли, звісно, балакаю воронячою мовою). Про це мені розповіла моя кохана. Він почувався цілком вільно й створив приємне враження, до того ж сказав, що прийшов сюди не свататись до принцеси, а послухати її мудру бесіду. Словом, вони сподобались одне одному.

— О, це й справді був Кай, — сказала Герда. — Він такий розумник; він навіть уміє подумки додавати й віднімати, а ще знає дроби. Скажи, ти зможеш провести мене до палацу?

— Це не так просто, як хотілося б, — відповів крук. — Але я можу попросити про допомогу в моєї коханої. Може, вона щось порадить. Але, гадаю, дістати дозвіл, щоб потрапити до палацу, для такої маленької дівчинки, як ти, буде дуже складно.

— Звісно. Але я певна, що з дозволом проблем не буде, — сказала Герда. — Щойно Кай дізнається, що я тут, він одразу ж прийде і забере мене.

— Що ж, тоді чекай мене тут, біля огорожі, — сказав крук, кивнув головою на прощання і полетів.

Коли він повернувся, уже звечоріло.

— Кар, кар, — звернувся крук до Герди. — Моя кохана передавала тобі вітання, а ще послала ось цей клунок. Вона взяла його на кухні, тут є хліб, — ти ж, напевно, зголодніла. Увійти до палацу через парадний вхід ти не зможеш. Охорона в срібних мундирах і лакеї в золотих лівреях тебе не пустять. Але не плач, ми придумаємо щось інше. Моя кохана знає потайні сходи, що ведуть до спальних покоїв, а ще вона зможе дістати ключ.

Вони увійшли до саду широкою алеєю, де з дерев опадало листя, і бачили, як у палаці поступово гасять світло. Крук провів Герду до чорного входу — двері були прочинені.

Сердечко Герди гупало так, наче хотіло вискочити з грудей. Вона відчувала тривогу й нетерпіння, ніби збиралась зробити щось заборонене. Але понад усе їй хотілося знайти Кая. «Це мусить бути він, — думала дівчинка, — адже в нього теж ясні очі й довге волосся». Вона уявляла собі його усмішку — так він усміхався до неї, коли вони разом сиділи у трояндовому садочку. Він точно зрадіє, коли побачить її і почує, який довгий шлях вона здолала, розшукуючи його, і коли дізнається, як сумували всі вдома, коли він не повернувся. Дівчинка почувала і величезну радість, і страх. Вони вже стояли на сходах, і зверху в таємній кімнаті горіла лампа. Там їх чекала приручена ворона, вона крутила головою з боку в бік і пильно придивлялась до Герди. Дівчинка зробила граційний реверанс, як її навчала бабуся.

— Мій наречений розповідав про тебе багато хорошого, дівчинко, — промовила приручена ворона. — Твоя історія дуже зворушлива. Бери лампу, а я піду поруч із тобою. Нам треба йти прямо, і, гадаю, ми нікого не зустрінемо.

— Мені здається, що нас хтось переслідує, — сказала Герда. Їй здалось, ніби щось ковзнуло біля неї, наче тінь, й після цього по стіні біля неї плавно почали рухатись коні з примарними вершниками.

— Це просто сни, — заспокоїла дівчинку ворона. — Вони приходять, щоб полювати на думки великих людей. І все ж для нас це краще — буде безпечніше роздивитись їх сонних. Я сподіваюсь, що коли ти виростеш у славі й пошані, твоє серце лишиться благородним.

— Я в цьому переконаний, — відгукнувся крук.

Вони увійшли до першої зали. Стіни були оббиті рожевим атласом із вишитими на ньому квітами. Їх і далі переслідували примарні тіні, але рухалися вони так швидко, що Герда не могла розрізнити постаті шляхетних людей. Кожні наступні покої були ошатніші, ніж попередні, — розкіш палацу просто приголомшувала. Зрештою вони дістались до спальні. Запона над ліжками була зроблена у вигляді великої пальми зі скляними листками, виготовленими з найдорожчого кришталю. У центрі кімнати стояли два ліжка, що нагадували лілії. Вони розходились від золотого стебла. На одному, що скидалось на білу лілію, лежала принцеса. Інше нагадувало червону лілію, і на ньому Герда сподівалась побачити Кая. Дівчинка відхилила одну червону пелюстку й побачила силует сплячого. О, це напевно Кай! Герда досить голосно промовила його ім’я і піднесла лампу ближче, щоб роздивитись. Кімнатою гарцювали примарні тіні верхи на конях. Хлопець прокинувся і повернув голову. Це був не Кай! Принц нагадував його статурою, адже так само був юний і вродливий. Принцеса визирнула зі свого ліжка й поцікавилась, що сталося. Герда розплакалась і розповіла свою історію, а крук і ворона допомогли їй у цьому.

— Бідолашне дитя, — промовили принц і принцеса. Потім вони похвалили крука з вороною і сказали, що вони не сердяться за їхній учинок. Цього разу вони заслужили на винагороду — але щоб більше таке не повторювалось.

— Що вам хочеться? — запитала принцеса. — Ви б воліли опинитись на свободі, чи, може, хочете обоє посісти посаду приручених птахів, а на додачу отримувати все, що заманеться, з палацової кухні?

Крук і ворона поклонились і щиро попрохали дозволу отримувати стабільне утримання. Адже вони мусили подбати про старість, коли добувати собі харчі стане важко.

Тоді принц зліз зі свого ліжка і запропонував Герді вмоститись у ньому й поспати. Дівчинка з радістю лягла. Вона склала свої руки й подумала: «До мене всі такі добрі — і люди, й птахи». Потім вона заплющила очі й поринула в солодкий сон. Уві сні до неї прилетіли примарні тіні, й вони нагадували янголів, а один із них тягнув санчата, на яких сидів Кай і кивав їй. Але все це був тільки сон, що розвіявся, щойно дівчинка прокинулась.

Наступного дня її вдягнули у вбрання з шовку й оксамиту. Принцеса запропонувала Герді погостювати у палаці кілька днів — відпочити й розважитись. Але дівчинка просила тільки про одне: щоб їй дали пару черевиків, а ще коляску, запряжену конем, щоб вона могла мандрувати світом, шукаючи Кая.

І вона отримала те, що хотіла. Не лише пару черевиків, а ще й муфту, теплий одяг. А коли вона вийшла на поріг, готова до подорожі, то побачила, що на неї чекає карета, зроблена із щирого золота, та ще й прикрашена гербом принца й принцеси. Біля карети стояли кучер, лакей і ескорт — усі в золотих головних уборах. Принц і принцеса особисто допомогли Герді сісти до карети й побажали їй успіху.

Крук зібрався супроводжувати мандрівницю протягом трьох миль. Він сидів поруч із Гердою і дуже не хотів розлучатися з нею. Приручена ворона стояла біля дверей і махала крильми. Вона не могла приєднатись до чоловіка, бо в неї боліла голова — звісно ж, тепер вона забагато їла. У карету поклали чималий запас солодких пирогів, а під сидіннями були заховані фрукти й імбирні пряники.

— Щасливої дороги! — гукали принц і принцеса, а Герда плакала. Навіть крук пустив сльозу. За кілька миль мусив і він попрощатись — і це було найсумніше. Крук злетів на дерево й сидів там, поки міг бачити карету, що сяяла у яскравих сонячних променях.

Розділ п’ятий

Маленька Розбійниця

Карета їхала дрімучим лісом й сяяла, мов смолоскип. Побачили її розбійники і не могли встояти перед спокусою пограбувати заможних мандрівників.

— Це золото! Золото! — закричали вони й накинулись на карету, перепинивши коней. Розбійники повбивали ескорт, кучера і лакея, а тоді витягли Герду з карети.

— Яка ж вона гарненька й пишненька, нібито відгодовувалась на горіхах! — сказала стара розбійниця, яка мала страхітливу бороду й кущисті брови. — Вона смачна, як молоде ягня; ох, як же вона нам смакуватиме!

Стара розбійниця витягнула гострого ножа, і він загрозливо зблиснув.

— Ой! — тієї ж миті скрикнула розбійниця. Це її донька вискочила їй на шию і вкусила за вухо.

Донька була диким і неслухняним дівчиськом; мати так сварила її, що забула про намір убити Герду.

— Ця дівчинка буде моєю іграшкою, — сказала Маленька Розбійниця. — Вона віддасть мені муфту й сукенку і спатиме зі мною у ліжку.

Свавільне дівчисько знову вкусило матір, потім перекинулось у повітрі й підстрибнуло. Усі розбійники засміялись; вони казали:

— Гляньте-но, як наша отаманка танцює зі своїм дитинчам!

— Я хочу покататись на цій кареті, — заявила тим часом Маленька Розбійниця. Вона завжди все робила по-своєму, бо дуже була свавільною і впертою.

Маленька Розбійниця сіла в карету разом із Гердою і поїхала в ліс. Дівчисько було на зріст приблизно таке ж, як і її полонянка, але значно дужче: воно мало ширші плечі й смаглявішу шкіру, очі були майже чорні, а погляд похмурий. Маленька Розбійниця обв’язала Герду мотузком навколо талії та й сказала:

— Вони тебе не вб’ють, поки ти мені не набриднеш. Сподіваюсь, ти принцеса.

— Ні, — зізналась Герда. Потім вона розказала Розбійниці всю історію про те, як вона шукала Кая.

Маленька Розбійниця пильно подивилась на полонянку, трошки схилила голову й промовила:

— Вони тебе не вб’ють, навіть коли я на тебе розізлюсь. Я сама це зроблю.

Потім вона витерла сльози з очей Герди, забрала в неї муфту й засунула туди руки. Муфта виявилась м’якою і теплою.

Зрештою вони приїхали. Карета спинилась у внутрішньому дворі розбійницького замку. Він був геть занедбаний — стіни порепалися від верху до низу.

З тріщин вилітали галки й ворони, збіглися звідусіль великі білі бульдоги, кожен з яких міг загризти людину, але гавкати їм заборонили. У великому закуреному залі яскраве багаття палало просто на кам’яній підлозі. Комина не було, тож дим підіймався до стелі й знаходив собі вихід крізь тріщини. У великому казані варилась юшка, а на рожнах смажились зайці та кролики.

— Сьогодні ти спатимеш зі мною та моїми звірятами, — сказала Маленька Розбійниця після вечері. Вона забрала Герду собою до закутку, де була постелена солома й кілька килимів. Зверху на жердках сиділо більше сотні голубів. Вони спали, але коли дівчата увійшли, декотрі голуби попрокидалися.

— Тут усе належить мені, — сказала Маленька Розбійниця. Вона схопила найближчого голуба за ноги і трусила його, аж він заходився махати крильми. — Поцілуй його! — наказала вона Герді, піднісши голуба до її обличчя. — Тут сидять дикі голуби, — вела далі Маленька Розбійниця й вказала на двійко птахів у клітці, закріпленій на стіні. — Ці крутії негайно втекли б, якби я їх не закривала. А ось мій улюбленець, — на цих словах Розбійниця заходилась крутити ріг великому оленю з блискучим мідним кільцем на шиї. Він виглядав дуже виснаженим. — Його ми також змушені тримати прив’язаним, щоб він не втік. Щовечора я лоскочу його шию своїм гострим ножем, і це страшенно його лякає.

Маленька Розбійниця витягнула ножа, застромленого у щілину в стіні, й легко ковзнула ним по шиї оленя. Бідолашна тварина почала бити копитом, а Розбійниця розсміялась і штовхнула Герду на ліжко.

— Ти і спиш із цим ножем? — спитала Герда, злякано дивлячись на гостре лезо.

— Я завжди тримаю біля себе ножа, коли сплю, — запевнила Маленька Розбійниця. — Ніхто не знає, що може статися. А тепер розкажи мені ще раз про Кая і про свою мандрівку.

Герда ще раз розказала свою історію. Маленька Розбійниця поклала одну руку під шию Герди, а в іншій тримала ножа. Незабаром вона вже міцно спала. Але Герда не могла навіть заплющити очей. Вона не знала, житиме чи загине. Грабіжники сиділи довкола багаття, пиячили і горлали пісень, а Стара Розбійниця вешталась поблизу. Для маленької полонянки все це було жахливо.

І раптом дикі голуби сказали:

— Гу, гу… Ми бачили Кая. Біла пташка несла його санчата, а він сам сидів у санях Снігової Королеви, що мчали лісом. Ми сиділи у гнізді, й Королева дихнула на нас, усі пташенята позамерзали на смерть. Лиш ми двоє вижили. Гу, гу…

— Що ви кажете? — скрикнула Герда. — Куди прямувала Снігова Королева? Вам щось про це відомо?

— Найпевніше, вона прямувала до Лапландії, де завжди сніг і лід. Спитай ліпше в оленя.

— Так, там завжди сніг і лід, — промовив олень. — Це гарне місце. Там можна вільно скакати й бігти сяючими сніговими просторами. Там стоїть літнє шатро Снігової Королеви, але її головний замок розташований на Північному полюсі, на острові Шпіцберген.

— Ох, мій Каю, маленький Каю! — зітхнула Герда.

— Лежи тихо, — буркнула Маленька Розбійниця. — Бо встромлю в тебе ножа.

Зранку Герда переказала їй слова диких голубів. Маленька Розбійниця спохмурніла, схилила голову й сказала:

— Усе це балачки. Ти що, справді знаєш, де та Лапландія? — спитала вона в оленя.

— Ніхто не знає цього краще за мене, — впевнено відповів той, зблиснувши очима. — Я народився і виріс там, я гасав тими засніженими просторами.

— Тоді слухай сюди, — сказала Маленька Розбійниця. — Зараз уся зграя розбіглася, тільки моя мамка тут. Але опівдні вона завжди дудлить пійло з великої пляшки і лягає поспати. Тоді я дещо для вас зроблю.

На цих словах Маленька Розбійниця злізла з ліжка, кинулась своїй матері на шию і смикнула її за бороду з криком:

— Доброго ранку, моя люба кізко!

Мати у відповідь луснула доньку по носі, аж той почервонів, — так вона висловлювала свою любов.

Коли мати напилась і лягла спати, Маленька Розбійниця підійшла до оленя й сказала:

— Я б із превеликою радістю полоскотала твою шию ножем ще кілька разів, бо це було дуже кумедно, але дарма. Зараз я відв’яжу твою мотузку. Ти звільнишся і зможеш помчати до своєї Лапландії. Але є одна умова: ти мусиш відвезти цю дівчинку до замку Снігової Королеви, куди забрали її друга. Ти ж чув історію, яку вона розповіла мені, — вона говорила голосно, й ти мусив слухати.

Олень на радощах аж підстрибнув. Маленька Розбійниця підсадила Герду на його спину, завбачливо прив’язала її і навіть віддала свою подушку, щоб дівчинці було зручніше сидіти.

— Забирай свої черевики, — сказала вона. — Ти без них замерзнеш. Але муфту віддати не можу — вона мені дуже вже подобається. А щоб твої руки не мерзли, тримай теплі рукавиці моєї матері. Вони тобі будуть аж до ліктів. Зараз я їх на тебе надягну. Ну ось, твої руки виглядають точнісінько, як руки моєї матері.

Герда аж заплакала від розчулення.

— Ану не смій рюмсати! — гаркнула Маленька Розбійниця. — Ти маєш зараз виглядати щасливою. Ось тримай ще два буханці й шмат шинки, щоб мала що поїсти, коли зголоднієш.

Коли клунок із їжею був надійно закріплений, Маленька Розбійниця відчинила двері, вгамувала собак, а потім своїм гострим ножем перерізала припону і сказала оленеві:

— А тепер біжи щосили і пам’ятай, що мусиш дбати про дівчинку.

Тоді Герда простягнула свою руку, закутану великою рукавицею, щоб попрощатись із Маленькою Розбійницею, і олень стрімко помчав. Він летів крізь дрімучий ліс, через болота й поля — так швидко, як тільки міг. Завивали вовки, каркали ворони, а олень усе біг і біг, аж мандрівники побачили, як небо сяє червоними вогнями, неначе там горить багаття.

— Ось моя рідна земля, — промовив олень. — Поглянь: це північне сяйво!

І знову помчав. Але все ж запаси їжі скінчились раніше, ніж вони добрались до Лапландії.

Розділ шостий

Лапландка і фінка

Вони спинились біля маленької хатки. Вона виглядала дуже убого: дах перехнябився, а двері були такі низькі, що люди мусили заповзати туди на колінах. Удома була тільки стара лапландка, яка готувала рибу при світлі каганця. Олень розповів їй про свої поневіряння, а потім — історію Герди. Дівчинка настільки замерзла, що сама говорити не могла.

— Бідолашка, — пожаліла її лапландка, — ти подолала такий довгий шлях! А тобі треба ще далі, за сотні мить звідси, до Фінляндії. Снігова Королева живе там. Я напишу кілька слів на в’яленій рибині, бо паперу в мене немає, і ти занесеш моє послання фінці, яка живе там. Вона зможе тобі розказати більше, ніж я.

Тож коли Герда зігрілася й попоїла, жінка написала кілька слів на в’яленій рибині й сказала Герді берегти послання як зіницю ока. Потім лапландка допомогла дівчинці знову залізти верхи на оленя, і той помчав далі швидко, як вітер. Спалах за спалахом з’являлось прекрасне блакитне північне сяйво у небі протягом цілої ночі. Зрештою мандрівники дістались до Фінляндії і постукали у комин хижки, де мешкала фінка, — адже в цій хатині не було дверей. Вони пролізли всередину, й там виявилось страх як гаряче. Фінка виявилась маленькою на зріст і дуже брудною, до того ж на ній майже не було одягу. Вона допомогла Герді зняти верхній одяг, рукавиці й роззутися. Потім фінка поклала оленеві на голову шмат льоду і заходилась читати послання на в’яленій рибині. Після того як вона прочитала його тричі й вивчила напам’ять, вона вкинула рибину до каструлі, де варився суп, бо не звикла марнувати харчі. Олень розповів свою історію першим, за ним настала черга Герди, і фінка слухала їх, але нічого не казала.

— Ти така мудра, — звернувся до неї олень. — Я знаю, ти можеш зв’язати всі вітри світу шматком мотузки. Якщо моряк розпустить один вузол, повіє легкий вітерець; коли він розпустить другий, вітер повіє дужче; але якщо він розв’яже всі вузли, зірветься шторм, здатний з корінням повиривати цілі ліси. Хіба ти не можеш дати цій дівчинці таку силу, щоб вона змогла перемогти Снігову Королеву?

— Від сили, — сказала фінка, — зиску небагато.

Вона підійшла до полиці, взяла й розгорнула велику шкуру, на якій були накреслені загадкові літери. Фінка читала їх, аж піт покотився градом з її чола. Потім завела оленя у куток і, міняючи кригу в нього на голові, прошепотіла:

— Кай і справді в Снігової Королеви. Але він там почувається якнайкраще, він переконаний, що це — найпрекрасніше місце у світі. Думає він так тому, що має крихітні уламки дзеркала у серці і в оці. Їх треба дістати, а то він ніколи не стане людиною, і Снігова Королева назавжди збереже свою владу над ним.

— А ти можеш дати Герді якусь річ, що допоможе їй перебороти цю владу?

— Я не можу дати їй більшої сили, ніж та, якою вона вже володіє, — сказала фінка. — Хіба ти не бачиш, яка вона сильна? Як люди й звірі допомагають їй, і як добре вона долає свій нелегкий шлях, зовсім боса. Вона не може отримати від мене жодної сили, могутнішої, ніж та, яка вже в неї є. Герда має чисте й невинне серце. Якщо вона сама не зможе здолати Снігову Королеву й дістати скалки дзеркала із серця й ока Кая, ми нічим їй не допоможемо. За дві милі звідси починаються володіння Снігової Королеви. Ти зможеш довезти туди дівчинку й зсадити її біля великого куща, всіяного червоними ягодами. Не барися й швидше повертайся сюди.

Фінка посадила Герду на оленя, й він помчав уперед.

— Ой, я забула взути черевики й одягнути рукавиці! — скрикнула Герда, щойно її пробрав холод, але олень не спинявся, поки не привіз дівчинку до куща з червоними ягодами. Тут Герда опустилась на землю, олень поцілував її, і великі мерехтливі сльози покотились по його щоках. Тоді олень залишив її саму і якомога швидше заспішив назад.

Бідолашна Герда залишилась стояти там одна-однісінька — без черевичків, без рукавиць, у самому серці холодної, суворої, скутої кригою Фінляндії. Вона побігла уперед, у той час як її оточили юрми велетенських сніжинок. Утім, вони не могли падати з неба — воно було чисте й світилось відблисками північного сяйва. Сніжинки кружляли над землею, і що ближче вони підлітали до дівчинки, то більшими ставали. Герда пам’ятала, якими величезними й досконалими вони виглядали крізь збільшувальне скло. Але ці були справді величезні, здавалося, що це військо Снігової Королеви, яке набрало найдивовижніших форм. Деякі сніжинки скидались на дикобразів, інші нагадували сплетених змій із витягнутими головами, а деякі були схожі на товстих ведмедиків із настовбурченою шерстю. Але всі вони були сліпучо-білими живими сніжинками. Герда почала промовляти «Отче наш». Було так холодно, що дівчинка бачила власний подих — він парою виривався з рота, коли вона вимовляла слова. Герда молилася, і пари більшало — подих набував форми маленьких янголів. У них на головах були шоломи, а в руках — списи й щити. Янголів ставало дедалі більше, і коли Герда скінчила молитву, навколо неї зібрався цілий легіон. Вони спрямували свої списи на сонмище страхітливих сніжинок, і ті розлетілись на сотні шматочків. Тепер Герда змогла сміливо й безпечно продовжувати шлях. Янголи пестили її руки й ноги, і їй не було холодно.

А зараз подивимось, чим зайнятий Кай. Як по правді, він зовсім не думав про Герду й навіть припустити не міг, що вона стоїть перед палацом.

Розділ сьомий

У палаці Снігової Королеви, і що трапилось потім

Стіни палацу звела завірюха, а вікна й двері пробили вітри. У палаці було понад сто покоїв, і всі — зі снігу. Найбільша зала простягалася на кілька миль. Кімнати й зали освітлювалися північним сяйвом — вони були великі й порожні, холодні, як крига, й блискучі. Тут ніколи не було розваг, навіть балу для білих ведмедів, де штормовий вітер міг би правити за музику, а ведмеді танцювали б на задніх лапах. Тут не було приємних ігор і забав, чи навіть дружньої балачки за столиком для чаю, яку могли б звести панянки-лисиці. Порожні, велетенські, холодні — ось які були покої Снігової Королеви. У кожній частині палацу виразно виднілись мерехтливі спалахи північного сяйва, що розквітали в небі. Усередині цих безкінечних порожніх коридорів зі снігу сяяло крижане озеро. Його поверхня була розбита на тисячі фрагментів різної форми. Кожен уламок був сам по собі досконалим витвором мистецтва. Саме у центрі цього озера сиділа Снігова Королева, коли вона була вдома. Вона назвала озеро «Дзеркало Розважливості» й казала, що воно єдине у цілому світі.

Кай був блідий від холоду, він майже посинів, але не відчував цього. Після поцілунку Снігової Королеви хлопчик не відчував холоду, і його серце перетворилося на льодяну грудку. Він грався кількома шматками криги — розташовував їх то так, то так, ніби намагався створити щось із них; це нагадувало гру, що називається «Китайський пазл», коли треба створювати різноманітні фігурки з дерев’яних деталей. Пальці Кая були дуже вправні. Гра здавалась йому надзвичайно важливою, а фігури, що виходили, — досконалими. Це все відбувалося через крихітний уламок дзеркала, який досі колов його око. Хлопчик складав завершені фігури, формував різні слова, але було слово, яке йому не піддавалося, хоча він брався за нього безліч разів, — «Вічність». Снігова Королева пообіцяла:

— Коли ти складеш це слово, ти станеш сам собі паном. А я подарую тобі цілий світ і нові ковзани.

Але в Кая ніяк не виходило виконати це завдання.

— Зараз я поспішаю до теплих країв, — промовила Снігова Королева. — Я збираюсь поглянути на чорні кратери вулканів, що звуться Етна й Везувій; хочу забілити їх снігом. Крім того, так буде краще для цитрин та винограду.

І Снігова Королева відлетіла, залишивши Кая у велетенській залі, що тягнулась на багато миль. Хлопчик сидів і дивився на фрагменти криги. Він задумався й так довго був непорушний, що здавалось, ніби він замерз.

І тієї миті Герда увійшла до величезних дверей палацу. Колючі вітри вирували довкола неї, але вона помолилася й вітри вгамувались, ніби поснули. Дівчинка йшла далі, аж потрапила до великої порожньої зали, де побачила Кая. Вона одразу ж упізнала його, підбігла й обійняла, примовляючи:

— Каю, мій милий Каю, нарешті я знайшла тебе!

Але він і далі сидів нерухомо — напружений і холодний.

Герда заплакала гарячими слізьми, що впали йому на груди, просягнули у серце і розтопили крижану грудку. Сльози вимили із серця уламок кривого дзеркала. Кай поглянув на дівчинку, і вона тихенько заспівала:

Квітнуть троянди, щоб згодом зів’яти.

Янголи линуть дітей привітати…

Кай відчув, як із його очей котяться сльози, і разом з тими сльозами крихітна скалка дзеркала випливла з його ока. Він упізнав Герду і весело сказав:

— Гердо, моя мила Гердо, де ти була весь цей час і де був я? — хлопчик озирнувся довкола себе і промовив: — Як же тут холодно! І які тут великі й порожні покої!

Кай обійняв Герду, яка сміялась і плакала від щастя. На них так приємно було дивитись, що фрагменти льоду аж затанцювали на радощах; а коли вони стомились і вляглись, то склались у літери слова, необхідного Каю, щоб стати паном самому собі й отримати від Снігової Королеви цілий світ і пару нових ковзанів. Герда поцілувала хлопчикові щоки, й на них з’явився рум’янець. Вона поцілувала його очі, й вони засяяли. Вона поцілувала його долоні й ноги, й хлопчик відчув себе здоровим і сповненим сил.

Коли Снігова Королева повернеться додому, вона побачить, що Кай став вільним, склавши слово, загадане нею, — написане яскравими крижаними літерами слово «Вічність».

А діти тим часом взялись за руки і вийшли з велетенського крижаного палацу. Вони розмовляли про бабусю, про троянди, й поки вони йшли, вітри вщухли й визирнуло сонце. Кай і Герда дістались до куща з червоними ягодами. Там на них уже чекав олень з оленицею, що напоїла дітей своїм теплим молоком. А потім олені завезли Кая та Герду до фінки, де вони зігрілись у теплій хатині й отримали поради, як найкраще дістатись додому. Далі вони відвідали лапландку, яка вбрала їх у новий одяг, полагодила санчата і подалась разом із ними. Олені бігли поруч із санчатами, супроводжуючи дітей аж до кордону. А там уже пробивались перші зелені листочки. Тут Кай і Герда мусили попрощатись із оленями і Лапландкою, і всі на прощання сказали одне одному:

— Щасливої дороги!

Пташки весело щебетали, дерева вкрились молодими листочками, і з лісу вийшов прекрасний кінь. Герда згадала його — він був одним із тих, які везли її золоту карету. На ньому їхала юна дівчина, на її голові був червоний картуз, а при боці — револьвери. Це була Маленька Розбійниця. Вона стомилась сидіти вдома, тому вирішила податися у мандри. Спочатку Маленька Розбійниця збиралась на північ, а якщо там їй не сподобається, то в інші краї. Дівчина миттю впізнала Герду, та й Герда теж пам’ятала її: це була приємна зустріч.

— Ну, хлопче, ти й ускочив у халепу! — сказала вона Каю. — Хотіла б я знати, чи вартий ти того, щоб хтось отак ішов за тобою аж на край світу.

Але Герда лагідно поплескала її по щоці й спитала, як поживають принц і принцеса.

— Вони зараз мандрують чужими краями, — відповіла Маленька Розбійниця.

— А крук? — розпитувала далі Герда.

— Ох, крук помер, — відповіла дівчина. — Його дружина лишилась удовою, зараз вона носить смужку траурної тканини довкола лапки. Вона дуже побивається. Але то все пусте. Краще розкажи мені, як тобі вдалося знайти свого Кая.

Герда і Кай розповіли свою історію.

— Бемц, бумц, бамц! Стало все гаразд! — сказала Маленька Розбійниця.

Вона потисла обом руки і пообіцяла: якщо доля колись заведе її до міста, вона обов’язково їх відвідає. І поскакала, куди очі бачать. А Герда і Кай взялися за руки й попрямували додому.

Що далі вони йшли, то пишніше розквітала весна, буяло зелене листя і тішили око квіти. Незабаром діти впізнали рідне місто. Вони побачили високі церковні вежі, де дзвони співали чудову пісню. Увійшли вони до рідної домівки, піднялися нагору і зайшли до маленької кімнати, де все виглядало так само, як раніше. Старий годинник цокав: «Тік-так!» — та коли Кай і Герда увійшли крізь двері, то зрозуміли, що стали дорослими. Троянди на даху пишно квітнули й зазирали у вікно. Під аркою так само стояли маленькі стільчики. Кай і Герда сіли на них, взялись за руки, і холодна велич палацу Снігової Королеви вивітрилась із їхньої пам’яті, наче прикрий сон. Бабуся сиділа на осонні й читала уголос із Біблії: «Коли не станете, як ті діти, не ввійдете в Царство Небесне!» Кай і Герда подивились одне одному в очі й раптом зрозуміли слова давньої пісеньки:

Квітнуть троянди, щоб згодом зів’яти.

Янголи линуть дітей привітати…

Сиділи вони удвох, побравшись за руки, неначе діти, а довкруги стояла погожа літня днина.

Кресало

Крокував солдат дорогою: «Лівою — правою, лівою — правою!» За спиною в нього був висів наплічник, а при боці — шабля. Солдат повертався додому з війни.

Отак він ішов та йшов і зустрів потворну відьму. Її нижня губа звисала аж до грудей; стара гаргара спинилася й мовила:

— Вітаю, солдате! Ти маєш гостру шаблю й великого наплічника. Бачу, ти справді мужній вояк, тож заробиш стільки грошей, скільки забажаєш.

— Дякую, відьмо, — відповів солдат.

— Бачиш те старе дерево? — спитала відьма, вказуючи на дерево, що стояло поруч. — Усередині воно порожнисте, тож залазь на самісіньку верхівку й побачиш отвір. Крізь нього ти зможеш спуститися в глибоке дупло. Я обв’яжу тебе мотузкою і витягну нагору, коли ти покличеш.

— А що я муситиму зробити, коли буду всередині дерева? — спитав солдат.

— Заробити грошенят, — відповіла відьма. — Коли ти спустишся на дно, то побачиш там великий зал, освітлений трьома сотнями ламп. Перед тобою буде троє дверей, які легко відчиняться. Увійшовши до першої кімнати, ти побачиш чималу скриню, що стоїть посередині, а на ній сидить собака з очима завбільшки як горнята для чаю. Але не бійся його. Я дам тобі свій синій картатий фартух — розстели його на підлозі, а тоді сміливо бери собаку й сади просто на фартух. Потім відкриєш скриню, набереш стільки мідних монет, скільки забажаєш; а якщо хочеш заробити ще й срібла, йди до другої кімнати. Там перед тобою буде другий собака, з очима завбільшки як млинові колеса; але хай це тебе не турбує. Посади його на мій фартух і набери стільки грошей, скільки влізе. А якщо тобі закортить ще й золота, йди до третьої кімнати, де стоїть ще одна скриня. Там страхітливий собака з очима, як вежі, але не зважай на нього. Якщо ти посадиш його на мій фартух, він тебе не зачепить і ти зможеш нагребти зі скрині золота для себе.

— Непогана придибенція, — промовив солдат, — але що я муситиму віддати тобі, стара відьмо? Ти ж не хочеш, аби я повірив, що все це дістанеться мені задарма?

— Ні, — відповіла відьма, — але мені не треба з того багатства ні шеляга. Пообіцяй мені тільки принести старе кресало, яке забула моя бабуся, коли востаннє спускалася туди.

— Гаразд, обіцяю. Обв’язуй мене мотузкою!

— Ось вона, — каже відьма, — а ось тримай мій синій картатий фартух.

Виліз вояк на дерево та й спустився у дупло. Там усе було так, як розповідала відьма: величезний зал із сотнями запалених свічок. Солдат відчинив перші двері. Там сидів собака з очима завбільшки, як горнята для чаю, й дивився на непроханого гостя.

— Ти, песику, незлецький друзяка, — сказав солдат, а тоді підняв собаку й посадив на відьмин фартух. Та напхав до кишень стільки монет, скільки влізло. Потім опустив віко скрині, посадив собаку на місце й подався до наступної кімнати. Там і справді виявився собака з очима завбільшки, як млинові колеса.

— Краще не дивись на мене так, — промовив солдат, посадив пса на фартух і відчинив скриню. Коли він побачив, скільки там срібла, він мерщій викинув зі своїх кишень мідні монети, напакував їх замість цього сріблом. Та ще й заплічник напхав під зав’язку.

Коли солдат увійшов до третьої кімнати, там сидів жахливий собацюра. Його очі й справді були завбільшки, як вежі, й він крутив ними, немовби велетенськими колесами.

— Вітаю, — бовкнув солдат. Він готовий був закластися, що ніколи раніше не бачив подібного собаки. Але потім вояк придивився до нього уважніше й подумав, що нічого неймовірного тут немає, тож посадив його на долівку й відчинив скриню. Боже милий, скільки там було золота! Достатньо, щоб купити всі льодяники на світі, всіх іграшкових солдатиків та коників-гойдалок, та що там казати — їх би вистачило, щоб придбати всеньке місто! Тож солдат без зайвих вагань викинув срібло і набрав у кишені золота, ще й до черевиків і кашкета напхав.

Нарешті по-справжньому розбагатів. От посадив він собаку назад на скриню, зачинив двері й гукнув крізь дупло:

— Тягни мене догори, стара відьмо!

— А ти вже взяв кресало? — запитала карга.

— Це ж треба — зовсім забув про нього!

Солдат повернувся і знайшов кресало. Тоді відьма витягнула його з дерева і він знову опинився на битому шляху — от тільки тепер його кишені, заплічник, кашкет і черевики були напхані золотом.

— А навіщо тобі це кресало? — поцікавився вояк.

— Тобі цього знати не треба, — відрізала відьма. — Маєш свої гроші, а мені віддай кресало.

— Знаєш, відьмо, — погрозливо промовив солдат, — якщо ти мені не розкажеш, навіщо тобі кресало, я шаблюкою відрубаю тобі голову!

— Ні, — впиралася відьма.

І тоді вояк відрубав їй голову. А далі склав усі гроші у відьмин фартух, зав’язав його собі на спину, як клунок, запхав до кишені кресало й подався до найближчого міста. Воно виявилося дуже затишним. Вояк оселився в найкращому готелі й замовив собі обід із вишуканих страв, адже тепер він був заможний і мав силу-силенну грошей.

А служник заходився чистити його черевики та й здивувався: чому такий заможний пан носить зачовгані шкарбани? Втім, солдат уже наступного дня купив нове вбрання і взуття, тож усі почали його неабияк шанувати. Незабаром до нього почали навідуватися мешканці міста. Вони розповідали про дивовижі, якими славляться ці місця, і про прекрасну принцесу, дочку короля.

— А де її можна побачити? — запитав солдат.

— Ніде, — відповіли йому. — Вона мешкає у великому мідному замку, оточеному стінами й вежами. Туди може зайти лише король. Принцесу оберігають як зіницю ока, бо було пророцтво про те, що вона вийде заміж за простого солдата, а король і думати не хоче про нерівний шлюб для своєї доньки.

«Хотів би я побачити цю красуню!» — подумав солдат, але не міг придумати, як втілити бажане.

Тим часом його життя було надзвичайно приємним. Солдат відвідував театр, їздив до королівського парку і роздавав щедрі пожертви біднякам, адже він добре пам’ятав, як погано йому жилося раніше, коли в кишенях свистів вітер. Тепер він був багачем, вбирався у ошатний одяг, мав багато друзів, які запевняли його, що він чудовий приятель і справжній джентльмен, і все це неймовірно тішило колишнього вояка.

Але скільки грошей не було би, навічно їх не вистачило б. Солдат лиш пускав багатство на вітер, а прибутку не мав, і одного дня він побачив, що з усіх його статків залишилось тільки два шилінги. Тож йому довелося покинути розкішний готельний номер й перебратися до маленької кімнатки на горищі. Тепер він сам чистив свої черевики й навіть був змушений їх латати грубою голкою. Жоден із його друзів не заходив у гості на горище, до якого дістатись можна було, тільки здолавши безліч сходинок. Одного похмурого вечора, коли солдат сидів без світла, бо не мав і шеляга, щоб купити свічку, він раптом згадав про недопалок свічки у кресалі, що його він знайшов у дуплі.

Він узяв кресало і щойно викресав кілька іскор, як двері рвучко відчинилися. Перед солдатом стояв собака з очима завбільшки, як горнята, якого він бачив у дуплі дерева. Пес запитав:

— Що накажеш, хазяїне?

— Добре, — мовив солдат, — ви´знаю, що це кресало чарівне, коли ти даси мені все, що я побажаю. Принеси-но мені грошей.

Пес миттю зник і незабаром повернувся, несучи у пащі велику торбу мідних монет.

Солдат дуже швидко розібрався, як працює кресало. Якщо він вдаряв по кременю один раз, з’являвся пес, що охороняв скриню з мідними монетами. Якщо викрешував дві іскри, прибував собака, що сидів на скрині зі сріблом. А якщо вдаряв тричі, перед ним опинявся пес, який сторожував золото. Солдат знову мав силу-силенну грошей. Він повернувся до престижного готелю, вбрався в ошатний одяг, тож його друзі знову бажали знатися з ним.

Згодом вояк зрозумів, що він увесь час думає про принцесу. Йому здалося дивним, що досі ніхто її не бачив. «Люди подейкують, що вона неймовірно вродлива, — розмірковував солдат, — але звідки їм це відомо? Адже дівчина замкнена в мідному замку, справжній фортеці. Оце б знайти спосіб її побачити… Зажди-но! А де моє кресало?» Він викресав іскру, й миттю собака з очима завбільшки, як горнята для чаю, постав перед ним.

— Зараз уже глибока ніч, звісно, — промовив солдат, — але мені страшенно хочеться побачити принцесу, хоч одним оком!

Собака блискавично зник, й миттю — солдат навіть не встиг кругом себе обернутися, — повернувся з принцесою. Вона солодко спала на спині пса й виявилося такою милою, що одного погляду на неї було достатньо, аби зрозуміти: це справжня принцеса. Солдат не міг стриматися, щоб її не поцілувати, — що ж зробиш, така вже вояцька натура. Тоді пес помчав назад, щоб доправити принцесу до замку.

Зранку за сніданком дівчина розповіла королю з королевою про свій єдиний сон цієї ночі: як вона каталася на спині собаки й отримала поцілунок від солдата.

— Дивна історія, — промовила королева.

Наступної ночі підстаркувата фрейліна залишилася біля ліжка принцеси, щоб з’ясувати, чи справді це був тільки сон, чи, може, щось інше.

Солдату страшенно кортіло побачити принцесу ще раз, тож він знову послав собаку. Стара фрейліна взула черевики, що не промокають, і хутенько поспішила за собакою. Так вона виявила, що пес приніс принцесу до великого будинку. Щоб позначити місце, на дверях намалювала вона крейдою великий хрест. Насилу прийшла вона до палацу, як і собака теж приніс принцесу назад. Але коли пес помітив хрест, намальований на дверях солдатового помешкання, то крейдою накреслив хрести на всіх дверях у місті.

Рано вранці король з королевою у супроводі фрейліни й усього палацового почту подались перевіряти, де ж була їхня принцеса.

— Ось це місце, — промовив король, коли вони підійшли до перших дверей із хрестом.

— Ні, мій любий, це тут, — заперечила королева й вказала на другі двері, також позначені хрестом.

— А ось ще один, і ще! — заходились вигукувати всі, помітивши безліч дверей, на яких красувалися намальовані крейдою хрести.

Тож вони вирішили, що продовжувати розшуки безглуздо. Але королева була мудрою жінкою — вона взяла свої золоті ножиці, відрізала квадратний клаптик шовку й змайструвала маленьку торбинку. Усередину королева насипала гречаної крупи й почепила торбинку принцесі на шию. А ще вона прорізала крихітну дірочку в торбинці, тож крупа висипалася на землю, лишаючи слід за принцесою.

Знову настала ніч, собака знову забрав принцесу, щоб занести її на своїй спині до солдата, закоханого по самісінькі вуха. Вояк-бідолаха мріяв про те, як добре було б стати принцом, щоб одружитися з нею.

Пес не зауважив, як крупа розсипалась із торбинки по дорозі від замку до солдатового будинку і навіть до вікна, куди пес приніс принцесу. Тому зранку король і королева довідалися, де буває їхня донька, і солдата запроторили до в’язниці.

Ох, як безпросвітно й сумно було сидіти там! До того ж солдата налякали повідомивши, що завтра його повісять. Це були дуже неприємні новини, а крім того, він залишив кресало в будинку, де мешкав.

Зранку солдат дивився крізь заґратоване віконце, як народ поспішає, щоб подивитись на його страту. Він чув звук барабанів і бачив, як крокують солдати. Усі збігались, аби подивитись на це видовище. І підмайстер шевця, вбраний у шкіряний фартух і взутий у капці, мчав настільки швидко, що один із його капців злетів і упав навпроти стіни, де сидів солдат і споглядав на світ крізь ґрати.

— Здоров був, шевчику, — гукнув до підмайстра солдат. — Чого тобі так спішити? Там усе одно нема на що дивитися, доки я не прийду. Але якби ти збігав до мене додому й приніс мені кресало, ти б заробив чотири шилінги. Тільки мчати треба з усіх ніг!

Підмайстру сподобалась ідея підзаробити грошенят, він миттю метнувся, приніс кресало й віддав його солдату. Тож подивимось, що було далі.

За містом уже звели велику шибеницю, біля якої вишикувались солдати й зібрався кількатисячний натовп людей. Король і королева сиділи на пишному троні навпроти суддів та радників. Солдат уже стояв на драбині, й коли до нього наблизились, щоб накинути на шию мотузку, він почав благати про останнє бажання перед смертю. Йому дуже кортіло викурити люльку — востаннє у житті. Король не міг відмовити на таке прохання, тож солдат дістав своє кресало, кресонув раз, вдруге, втретє — й миттю перед ним опинилися троє псів — один із очима завбільшки, як горнята для чаю, другий із очима, неначе млинові колеса, й третій з очима великими, наче вежі.

— Рятуйте, мене хочуть повісити! — крикнув солдат.

Собаки накинулись на суддів та радників — по черзі хапали кого за ноги, кого за носа, й підкидали так високо вгору, що всі падали й розбивались.

— Змилуйся! — кричав король. Але найбільший собака схопив короля з королевою і підкинув так само, як інших. Тоді солдати й прості люди перелякалися й почали благати:

— Солдате, будь нашим королем! Бери собі прекрасну принцесу за дружину!

Вони посадили солдата до карети короля; троє собак бігли попереду й кричали: «Слава!» Дітлахи свистіли, а солдати віддавали честь. Принцеса вийшла з мідного замку і з великою втіхою згодилася стати королевою. Весілля бучно гуляли цілий тиждень, а собаки сиділи за столом як почесні гості, й дивилися на всіх своїми страшними очима.

Оле-Лукойє

У цілому світі не знайдете кращого оповідача, ніж Оле-Лукойє. Годі й шукати того, хто знає більше казок, ніж він. Увечері, коли діти сидять за столом на маленьких стільчиках, він тихесенько скрадається східцями. Потім відчиняє двері, що тихенько риплять, і сипле дітям в оченята дрібку чарівного пороху, від якого повіки злипаються, й діти не можуть бачити Оле. Потім він пробирається позад них, м’яко дме на їхні шиї, й їхні голівки починають схилятися.

Оле-Лукойє не кривдить малюків — направду він обожнює дітей, — просто гамує їх, щоб вони уважно слухали його казочки. А діти, як відомо, тихо сидіти не вміють, поки аж не вкладуться у ліжко спати. Коли малюки засинають, Оле-Лукойє сідає до них на ліжко. Він гарно вбраний: його сюртук пошитий із шовку, й навіть неможливо сказати, якого він кольору, адже тканина міниться всіма барвами від зеленої до червоної, а потім від червоної до блакитної — колір змінюється залежно від того, з якого боку дивитись. Під пахвою він обов’язково тримає парасольку. Для чемних дітей у нього є парасолька з гарними картинками — коли він її відкриває, їм цілісіньку ніч сняться гарні сни. Але є й інша — спеціально для капосних дітлахів. На цій парасольці нема жодного малюнка, тому дітям, над якими він її відкриває, спиться неспокійно, й на ранок вони прокидаються впевнені, що їм нічого не снилося.

А зараз ми послухаємо, як Оле-Лукойє протягом цілого тижня кожної ночі приходив до хлопчика на ймення Ялмар і що він йому розповідав. Загалом буде сім історій, адже в тижні сім днів.

Понеділок

— Дивись уважно, — промовив Оле-Лукойє увечері, коли Ялмар уже вкладався спати, — я зараз прикрашу кімнату.

Раптом усі квіти у горщиках перетворились на великі дерева з довгими вітами, що тягнулися до стелі, простягались уздовж стін, так що ціла кімната стала схожою на зелену альтанку. Гілля було всіяне квітами. Кожна квітка здавалась прекрасною й запашною, немов троянда. А якби квіти скуштувати на смак, то можна було би переконатись, що вони солодші, ніж варення. Фрукти блищали, мов золоті, а ще там були пироги, що аж репалися від родзинок. Краса була неповторна! І раптом долинули сумні зойки з шухляди письмового столу. Саме там лежали Ялмарові шкільні підручники.

— Цікаво-цікаво, що це? — промовив Оле-Лукойє, підійшов до столу й витягнув шухляду.

Це стогнала грифельна дошка. Вона так засмутилась через неправильно написаний розв’язок задачі, що готова була розбитись на друзки. Олівець силкувався допомогти — він стрибав на короткому мотузку, ніби песик на припоні, але нічим не міг зарадити.

А потім почулись стогони із Ялмарового зошита. Ох, слухати ці нарікання було просто жахливо! На аркушиках були зразки написання літер — біля кожної великої літери була ще й маленька. А нижче виднілись інші літери, написані Ялмаром. Хоча вони й нагадували зразки, та все ж були написані препогано: усі завалились на один бік, ніби збирались упасти кудись за лінії.

— Бачите, ви повинні стояти ось так! — промовляли зразки. — Погляньте, вам треба тримати ось такий нахил і ось так вигинатись!

— Ой, ми б хотіли так робити, але не можемо, — бідкались Ялмарові літери. — Ми так незграбно написані!

— Тоді вас треба стерти! — зауважив Оле-Лукойє.

— Ні, ні! — закричали вони й вишикувались так рівно, що приємно було поглянути.

— Мусимо відкласти наші історії й трошки позайматись із літерами, — сказав Оле-Лукойє. — Раз-два, раз-два, раз-два!

Він тренував їх, доки вони не навчились стояти рівненько і виглядати так само охайно, як зразки. Але коли Оле-Лукойє пішов і Ялмар поглянув на літери зранку, вони виглядали такими ж безладними й недолугими, як завжди.

Вівторок

Коли Ялмар вмостився спати, Оле-Лукойє доторкнувся своєю чарівною паличкою до меблів у кімнаті. Вони миттю навчились говорити, й кожен забалакав про своє.

Над комодом висіла велика картина у позолоченій рамі. На ній був намальований пейзаж — крислаті дерева, квіти у траві, широкий струмок, що протікав лісом, минав розкішні палаци й впадав у океан. Оле-Лукойє доторкнувся до картини своєю чарівною паличкою — й миттю защебетали птахи, зашелестіло листя, а хмари попливли в небі, відкидаючи тіні на землю.

Потім Оле-Лукойє підняв маленького Ялмара і допоміг йому промкнутися у намальований краєвид. І ось хлопчик опинився на осяяній сонцем галявині під деревами. Він побіг до річки й сів у маленький червоно-білий човник. Сяяли срібляні вітрила, й шість лебедів із золотими обручами на шиях та яскравими блакитними зорями на чолі потягнули човен річкою. Дерева розповідали про грабіжників і відьом, квіти шепотіли про чарівних ельфів і фей — ці історії переповідали хлопчику метелики. Рибки зі срібною та золотою лускою пливли за човном, раз по раз вистрибуючи з води. А червоні й сині птахи — великі та малі — летіли позаду двома довгими вервечками. Комарі танцювали довкола, а хрущі гули: «Дз-з-з!» Усі вони хотіли мандрувати з Ялмаром, й кожен мав що розповісти хлопчикові.

Це була приємна подорож. Інколи ліс був дрімучий і темний, а інколи він скидався на садок, наповнений сонячними променями й квітами. Коли човен пропливав повз великі палаци, зроблені зі скла й мармуру, на балконах стояли принцеси. Вони нагадували Ялмару дівчаток, з якими він часто грався разом. Одна з них тримала в руці вигадливу цукерку, зроблену у вигляді серця. Коли хлопчик пропливав повз, він ухопився за краєчок того смаколика. Кожне потягло цукерку до себе, і серце розламалось на два шматки. У Ялмара в руці лишився один шматок, а в принцеси — другий, проте хлопчикові дістався більший.

Біля кожного палацу на варті стояв маленький принц. Кожен віддавав честь, тримав золотого меча й щедро розсипав родзинки й іграшкових солдатиків — звісно ж, це були справжні принци!

Ялмар плив і плив, минаючи ліси, високі пагорби й великі міста. Врешті він дістався до містечка, де жила няня, що гляділа його, коли він був зовсім маленький. Вона побачила Ялмара, погукала його й заспівала пісеньку, яку склала сама:

Частенько спогадами лину

До тебе, Ялмаре мій милий!

Згадаю радощі дитини

і слізки, як рясні перлини.

Як бавила я і втішала,

і як на ручках колихала.

Слова найперші й перші кроки,

щасливі миті та мороки.

Прошу у неба, скільки можу, —

Нехай Ялмару допоможе!

Усі птахи заспівали цю пісеньку, квіти затанцювали на своїх стеблах, а крислаті дерева хитали кронами, наче це їм Оле-Лукойє розповідав свою казку.

Середа

Як страшенно лляв дощ! Ялмар чув ту зливу навіть крізь сон. Коли Оле-Лукойє відчинив вікно, вода доходила аж до підвіконня. На вулиці утворилось величезне озеро, й до будинку підплив прегарний корабель.

— Чи готовий ти податися зі мною у мандри, юний Ялмаре? — запитав Оле-Лукойє. — Ми попливемо у далекі країни, а вже на зорі ти знову опинишся вдома.

І тієї ж миті Ялмар опинився на палубі величного корабля. Зненацька розвиднілося. Корабель поплив вулицями, обігнув церкву й подався у відкрите море. Вони пливли, аж із виднокола зникла земля. У небі виднів журавлиний ключ — птахи покинули домівку й подались у вирій. Журавлі летіли один за одним і дуже довго не мали перепочинку. Один із них виглядав таким утомленим, що вже не міг летіти. Він був останнім у ключі й незабаром відстав. Зрештою він спустився низько-низько, розкинувши крила. Махати ними було йому вже несила. Птах наштовхнувся на корабельний такелаж, ковзнув поміж вітрилами на палубу й опинився просто перед екіпажем. Моряк зловив його і відвів до корабельного курника, де тримали качок та індичок. Бідолашний журавель стояв серед них зовсім спантеличений.

— Гляньте-но на нього! — заквоктали кури.

Індик щомога надувся, аби показати, хто тут головний. Качки ходили перевальцем і кричали: «Кря! Кря!»

А журавель розповів місцевому птаству про теплу Африку, про піраміди й страусів, які бігають пустелею, як дикі коні. Але качки не розуміли, що він каже, й балакали нишком:

— Оце так бовдур! Згодні, кумасі?

Індик піддакував:

— Атож! Дурний, як чіп! — і самовпевнено ґелґотів.

Тоді журавель замовк і поринув у спогади.

— Такі у тебе гарні стрункі ноги! — сказав індик. — І по чім ярд?

— Кря, кря, кря! — розреготались качки. А журавель удавав, ніби не чує.

— Міг би посміятись із нами, — зауважив індик. — Я це влучно сказав! Ге-ге, хіба ж я не розумник? Доки ти будеш тут, ми добряче порозважаємося!

Індик знову заґелґотів, а качки закрякали:

— Ґел-ґел-ґел! Кря-кря-кря!

І птаство зняло страшенний галас.

Ялмар зайшов до курника, відчинив двері й покликав журавля. То й підстрибом попрямував на палубу. Він відпочив і виглядав щасливим. Здавалося, птах киває Ялмарові, наче дякує йому. А потім розправив крила й полетів — шлях його лежав до вирію. Кури заквоктали, качки закрякали, а індик надувся, аж почервонів.

— Завтра з вас зварять суп, — сказав Ялмар галасливому птаству.

І тут він прокинувся й побачив, що лежить у своєму ліжечку.

Ось таку чудесну мандрівку влаштував йому Оле-Лукойє цієї ночі.

Четвер

— Ану відгадай, що тут у мене? — сказав Оле-Лукойє. — Тільки не бійся — це маленька мишка. — Він відкрив долоню, де лежало гарненьке створіннячко. — Вона прийшла запросити тебе на весілля. Двійко мишей сьогодні беруть шлюб. Вони мешкають під підлогою комори, де порядкує твоя матуся.

— Але як я проберусь крізь мишачу нірку в підлозі? — запитав Ялмар.

— Полиш на мене цей клопіт, — заспокоїв його Оле-Лукойє. — Я тебе зменшу.

І доторкнувся до Ялмара чарівною паличкою, після чого хлопчик почав зменшуватись, аж став завбільшки з мізинець.

— Тепер ти можеш приміряти мундир іграшкового солдатика. Гадаю, він буде наче для тебе шитий. Коли збираєшся до вишуканого товариства, краще виглядати відповідно.

— Аякже, — погодився Ялмар і миттю вбрався, як найбільш вишколений з усіх його іграшкових солдатиків.

— А тепер будь ласкавий, сідай до матусиного наперстка, — запропонувала маленька миша. — Я з радістю відвезу тебе на весілля.

— Вам не буде важко везти мене, вельмишановна пані? — перепитав Ялмар. Миша наполягала, тож він сів у наперсток і поїхав на мишаче весілля.

Спочатку вони спустились під підлогу, тоді поїхали довгим коридором, де їхньому ридванові ледве вистачало місця. Коридор був освітлений гнилицями.

— Правда ж, пахне чудово? — запитала миша. — Стіни й підлога змащені салом. Хіба є щось смачніше?

Незабаром вони дістались до зали, де мало відбуватись весілля. По правий бік стояли панночки-мишки — вони шепотілись і хихотіли, ніби гралися в якусь гру. По ліву руч стояли миші-джентльмени й пригладжували свої вуса передніми лапками. Посередині зали загальну увагу привертала пара молодят. Вони стояли лапка до лапки на вигризеній шкуринці сиру й цілувались у всіх на очах. Щойно відбулися їхні заручини, й ось-ось мало розпочатися весілля. З’їжджались гості, згодом мишей напхалося стільки, що ніде було яблуку впасти, гості навіть молодят відтіснили до порога, й пропхатися до дверей тепер стало неможливо.

Кімната була натерта салом — так само, як і коридор. Ним і пригощали гостей. А на десерт подали горошинки, на яких родичка нареченої зубками вигризла перші літери імен молодят. Це було дуже незвично. Усі миші зійшлись на думці, що весілля було чудове, а пригощання — дуже смачне.

І Ялмар повернувся додому. Він щойно відвідав поважне товариство. Але для цього довелось повзти під підлогою й стати настільки крихітним, щоб одягнути мундир іграшкового солдатика.

П’ятниця

— Просто дивовижно, скільки дорослих були би щасливі, якби я приходив до них уночі, — сказав Оле-Лукойє. Особливо ті, які зробили щось погане. «Будь такий ласкавий, Оле, — просять вони мене. — Ми не можемо зімкнути очей, лежимо без сну цілісіньку ніч й бачимо наші лихі вчинки, що сидять на ліжку, наче маленькі бісенята, й бризкають на нас окропом. Прийди до нас і прожени їх геть. Може, тоді ми спочинемо вночі?» — а потім важко зітхають і додають: «Ми з радістю заплатили б тобі. На добраніч, Оле-Лукойє, гроші лежать на підвіконні». Але я ніколи нічого не роблю за платню — нащо мені те золото?

— А чим ми займемося сьогодні? — запитав Ялмар.

— Не знаю, як ти поставишся до того, щоб відвідати ще одне весілля, — відповів Оле-Лукойє. — Втім, воно дуже відрізняється від прийняття, де ми побували з тобою вчора. Серед ляльок твоєї сестри є Герман, що збирається одружитись із лялькою на ім’я Берта. Усе це має відбутися на їхній день народження, тож вони отримають багато подарунків.

— О, я про це вже знаю, — відказав Ялмар. — Моя сестра полюбляє гратися, справляючи день народження ляльок, або влаштовує їм весілля. Бо тоді вона може вбирати їх у нові сукенки. Певен, таке було вже сто разів.

— Що ж, можливо. Але сьогодні відбудеться сто перше весілля, воно мусить бути останнім, а отже, найкращим. От поглянь лишень!

Ялмар подивився на стіл, де стояв маленький ляльковий будиночок, зроблений із картону. Усі його вікна світилися, а попереду стояв парадний караул із іграшкових солдатиків, що віддавали честь. Наречені виглядали дуже замисленими, та це й було не дивно. І тоді Оле-Лукойє одягнув бабусину чорну мантію, щоб одружити молодят.

Коли церемонія завершилася, усі меблі в кімнаті почали співати чарівну вітальну пісню на мелодію військового маршу. Слова до неї склав олівець.

Розносить вітер звісточку про свято,

Його причина радісна й відома:

Навіки поєднались молодята,

Поранені стрілою Купідона.

Ура! Розносить спів швидкий гонець!

Та ще гучніша музика сердець!

А потім настав час подарунків. Правда, молодята нічого не їли — вони були ситі коханням.

— Що ж нам робити — відпочити у заміському будиночку чи податись у мандрівку?

Молода пара вирішила порадитись із ластівкою, знаною мандрівницею, та зі старою куркою — та виростила п’ять виводків курчат.

Ластівка розповіла їм про теплі краї, де виноград звисає великими кетягами із виноградної лози, де повітря м’яке й приємне, а гори виблискують немислимо прекрасними кольорами.

— Але там немає червоної капусти, яка росте в нас, — заперечила курка. — Якось я цілісіньке літо провела у селі з моїми курчатами. Там була яма з піском, ми бабрались у ній, скільки заманеться. А ще ми ходили на город, де росла червона капуста. Ох, яка ж вона була чудова — я ніколи нічого смачнішого не їла!

— Але одна капустина виглядає точнісінько так само, як інша, — втрутилась ластівка. — А ще в нас завжди погана погода.

— Проте ми вже звикли до неї, — сперечалась далі курка.

— Тут завжди холодно, часом навіть заморозки бувають.

— Коли холодно, добре росте капуста, — впевнено сказала курка. — Крім того, інколи все ж буває тепло. Чотири роки тому літо тривало понад п’ять тижнів, і стояла така спека, що аж важко було дихати. А ще в нашій країні нема гадюк і грабіжники не шастають. Той, хто не визнає нашу країну найкращою, — справжній негідник! Він просто не заслуговує жити тут! — на цих словах курка розплакалась і сказала: — Я також якось мандрувала. Проїхала дванадцять миль у клітці. Повірте, у мандрівках немає нічого приємного.

— Курка — дуже мудра пані, — сказала лялька Берта. — Щось мені не дуже кортить мандрувати гірською місцевістю — підніматися нагору, а потім знову спускатись. Ні, давай краще поїдемо туди, де є яма з піском напроти воріт, а потім прогуляємось на город, де вирощують капусту.

Так вони й вирішили зробити.

Субота

— Ти мені розкажеш ще якусь історію? — запитав маленький Ялмар, коли Оле-Лукойє вклав його спати.

— У нас на це сьогодні не буде часу, — відповів Оле й відкрив свою гарну парасолю над хлопчиком. — Поглянь на цих китайців!

Уся парасолька виявилась розмальованою, наче велика китайська ваза, із синіми деревами й крихітними місточками, де стояли китайці й похитували головами.

— Ми повинні прикрасити світ до завтрашнього ранку, — промовив Оле-Лукойє. — Бо ж завтра свято, неділя. Зараз я мушу сходити до церковної дзвіниці й простежити, чи маленькі привиди, що живуть там, відполірували дзвони для найкращого звучання. Тоді мені треба піти на поля й подивитись, чи вітер поздував куряву з трави й листя. А найважче завдання — зняти всі зорі й почистити їх. Я маю пронумерувати їх перед тим, як складати до свого фартуха, а ще позначити номерами місця, з яких я їх зніматиму, щоб кожна зоря повернулась на правильне місце. Інакше на чужих місцях вони не триматимуться й попадають із неба. Треба, щоб не почався справжній зорепад!

— Послухайте, пане Оле-Лукойє, — звернувся старий портрет, що висів на стіні Ялмарової спальні. — Ви пам’ятаєте мене? Я — прадідусь Ялмара. Звісно, дякую, що розказуєте йому казки, але прошу, не заплутуйте його! Зорі не можна знімати з неба й чистити. Це ж величезні кулі, схожі на нашу Землю.

— Дякую, прадіде! — сказав Оле-Лукойє. — Щиро дякую. Певно, ви були главою родини — я в цьому навіть не сумніваюсь. Але я старший за вас. Я — давній поганин. Колись давні римляни й греки називали мене Богом Сну. Тоді я відвідував шановані родини і досі так роблю. Тож я знаю, як піднятись до небес і спуститись униз. А тепер самі можете розповідати казки! — і Оле-Лукойє зник, забравши із собою парасольки.

— Отакої, навіть не можна висловити свою думку! — пробурчав портрет.

І тут Ялмар прокинувся.

Неділя

— Добрий вечір! — сказав Оле-Лукойє.

Ялмар кивнув у відповідь, а тоді звівся з ліжка і обернув портрет прадідуся до стіни, щоб він не заважав їм, як учора.

— А зараз, — сказав хлопчик, — розкажи мені казку про п’ять зелених горошин, що жили в одному стручку, або про зернята піщанки, або про штопальну голку, яка дуже запишалася, бо уявляла себе голкою для вишивання.

— Ти забагато хочеш, — сказав Оле-Лукойє. — Ти ж знаєш, що я більше люблю щось показувати тобі. Тому сьогодні я покажу тобі свого брата. Його теж звати Оле-Лукойє, але він ніколи не приходить двічі до однієї людини. А коли вже навідується, то садовить людину на свого коня й розповідає казки, поки вони їдуть верхи. Він знає лише дві історії. Одна з них настільки прекрасна, що ніхто на світі собі навіть не уявляє нічого подібного. А інша — така жахлива й страшна, що й словами не опишеш.

Тоді Оле-Лукойє підняв Ялмара до вікна.

— А тепер поглянь — бачиш, он верхи скаче мій брат, інший Оле-Лукойє. Його ще називають Смерть. Бачиш, він не такий страшний, як його малюють. Там він зображений як скелет, а насправді на ньому гаптоване сріблом убрання. Він одягнутий, як гусар, а позаду нього розвівається чорна оксамитова накидка.

Ялмар дивився, як повз них проїжджає інший Оле-Лукойє, підбираючи старих і молодих. Він садовив їх позаду або попереду, але перед цим запитував, як вони поводилися. Якщо добре, вони опинялись попереду й слухали прекрасну казку. А якщо погано, то він садив їх позаду й розказував жаску історію.

— А він не такий то вже й страшний, цей інший Оле-Лукойє, — сказав хлопчик. — Я його не боюсь.

— Авжеж, його не треба боятися, — сказав Оле-Лукойє. — Надто ж якщо ти поводишся добре.

— Яка повчальна сьогодні казка, — буркнув портрет прадідуся. — Все ж таки інколи корисно висловити свою думку, — сказав він задоволено.

Ось такі історії показував і розповідав Оле-Лукойє. Сподіваюся, він навідається до вас сьогодні ввечері й розкаже вам ще щось.

Принцеса на горошині

Колись давно жив собі принц, який хотів одружитися з принцесою. Але була одна умова: його наречена мусила виявитися справжньою принцесою. Він мандрував світом, шукаючи гідну претендентку, але ніде не зустрічав тієї, яка б не викликала сумнівів. Щоразу була якась дрібничка, що все псувала. Тому принц повернувся додому засмучений, адже йому страшенно кортіло таки знайти справжню принцесу.

Одного вечора почалася жахлива буря; лунав гуркіт грому й спалахували блискавиці, а дощ лився з неба стрімким потоком. Раптом у ворота постукали, і старий король подався відкривати.

За воротами стояла принцеса. Але — от лишенько! — як же вона постраждала від зливи й вітру! Дощові цівки струменіли з її волосся й одягу, вода затікала в черевики й вихлюпувалась із них. Проте дівчина заявила, що вона — справжня принцеса.

«Що ж, незабаром ми це перевіримо», — подумала королева-мати. Вона нічого не сказала, пішла до спальні, зняла всі матраци з ложа, поклала на дошки маленьку горошину, тоді взяла дванадцять матраців й застелила їх поверх горошини, а потім вимостила ліжко ще й дванадцятьма перинами.

Тут мала провести ніч принцеса. Вранці королева-мати поцікавилась, як дівчині спалося.

— Ой, страшенно незручно! — поскаржилась та. — Я майже не стулила повік. Хтозна, що там таке лежало й муляло, але тепер у мене все тіло в синцях! Жах, та й годі!

Тепер усі переконались, що перед ними була справжня принцеса — тільки вона була здатна відчути горошину крізь дванадцять матраців і дванадцять перин. Лише справжня принцеса могла виявитись настільки чутливою.

Тож принц одружився з нею, адже тепер він мав докази, що його наречена — справжня принцеса. А горошину віддали до музею, і, напевно, вона й досі там, якщо тільки ніхто її не вкрав.

Хочете, вірте, хочете — ні, але ця історія — щира правда.

Хоробрий олов'яний солдатик

Якось було двадцять п’ять олов’яних солдатиків, рідних братів, адже зробили їх з однієї олов’яної ложки. Вони тримали на плечі рушниці й дивились просто поперед себе, а вбрані були в чудові червоно-сині мундири. Перші слова, які їм довелось почути, були: «Олов’яні солдатики!» Їх промовив маленький хлопчик, весело плескаючи в долоні, коли відкрив коробку, де вони лежали. Їх подарували йому на день народження, й він одразу заходився розставляти їх на столі. Усі солдатики були однаковісінькі, лиш один відрізнявся від решти, бо мав тільки одну ногу. Його робили останнім, й забракло олова, тож його виготовили лише з однією ногою. Він тримався на ній так само стійко, й це відрізняло його від решти.

На столі, де стояли солдатики, було чимало інших іграшок, та найбільше тішив око гарненький паперовий палац. Крізь маленьке вікно видніли кімнати. Попереду палацу стояло кілька деревцят, що оточували крихітне дзеркальце, яке слугувало за прозоре озеро. Зліплені з воску лебеді плавали на озері й відображались у його поверхні. Усе це було дуже миле, а особливу симпатію викликала крихітна панночка, що стояла у відчинених дверях палацу. Вона також була паперова, а її сукню зробили зі справжнього батисту й оздобили тоненькою блакитною стрічкою замість шалі. До неї кріпилась позолочена троянда, завбільшки як обличчя панночки. Крихітна фігурка була танцівницею, вона тягнулася вгору обома руками, а одну ніжку підняла так високо, що олов’яний солдатик не міг її бачити і думав, ніби панночка має всього одну ногу, точнісінько як він.

«Вона призначена мені за дружину, — думав він. — Але вона шляхетного роду і мешкає в палаці, а я живу в коробці з двадцятьма чотирма побратимами. Місця для неї в коробці вже не стане. Та все ж мені треба з нею познайомитись!»

Він щосили потягнувся, щоб опинитись на столі позаду табакерки. З цього місця йому було добре видно тендітну панночку, яка й далі стояла на одній ніжці, не втрачаючи рівноваги. Коли настав вечір, усіх олов’яних солдатиків склали в коробку й люди в будинку полягали спати. Тоді іграшки ожили й заходились бавитися самі: ходити в гості, гратись у війну й влаштовувати прийняття. Олов’яні солдатики здійняли гамір у своїй коробці; їм теж кортіло вибратись і приєднатись до забав, але вони не могли підняти кришку. Лускунчики грались у довгу лозу, а олівці стрибали по столі. Здійнявся такий галас, що прокинулась канарка й заходилася говорити віршами. Тільки двоє: олов’яний солдатик і танцівниця — лишалися на своїх місцях. Красунечка непохитно стояла, здійнявшись навшпиньки, так само, як і солдатик, що стійко спирався на свою єдину ногу. Він не відводив погляду від панночки ні на мить. Годинник пробив дванадцяту, й тут зненацька відскочила кришка табакерки. Звідти замість тютюну вистрибнув маленький чорний троль; табакерка насправді виявилась іграшкою-сюрпризом.

— Олов’яний солдатику, — промовив троль, — не прагни того, що тобі не належить.

Але олов’яний солдатик вдав, ніби не чує його.

— Ну що ж, зажди до завтра, — сам побачиш! — сказав троль.

Наступного ранку прийшли діти й поставили олов’яного солдатика на вікно. І невідомо, хто це зробив — чи то троль, чи то протяг — але вікно відчинилось і олов’яний солдатик випав просто на вулицю з третього поверху. Це було жахливе падіння! Він упав головою униз — тепер його єдина нога стриміла догори, а голова й багнет застрягли у бруківці. Хлопчик зі служницею спустились сходами, щоб знайти його. Але так і не побачили солдатика, хоча ледве на нього не наступили. Якби він погукав: «Агов, я тут!» — усе було б добре. Але солдатик був надто гордий, аби кликати на допомогу, — честь мундира не дозволяла йому це зробити.

Почав накрапати дощ. Він дедалі дужчав, аж переріс у зливу. Коли дощ припинився, по вулиці проходило двоє хлопців. Один сказав:

— Дивись, олов’яний солдатик! Давай зробимо човна, щоб він міг поплавати!

Вони зробили човника з газети, посадили в нього олов’яного солдатика й пустили його пливти у рівчачку. Хлопці бігли збоку й плескали в долоні. Боже милий, які великі хвилі здіймались у тому рівчакові! Як швидко мчала течія! Після зливи вулицею стікало багато води. Паперовий човник ковзав на хвилях, виринав і крутився так швидко, що олов’яний солдатик здригався; але він усе одно стояв твердо. Його вираз обличчя не змінився — він дивився просто поперед себе, а до плеча притуляв рушницю. Раптом човен пірнув під довгий міст, яким виявилась каналізаційна труба, і стало темно, як у солдатиковій коробці.

«Куди я зараз прямую? — думав солдатик. — Це точно тролеве прокляття, я в цьому впевнений. Ох, якби ж тут, зі мною, була та гарненька панночка, мені не страшна була б ніяка темрява!»

Раптом з’явився великий водяний пацюк, який жив у каналізаційній трубі.

— Маєш паспорта? — запитав пацюк. — Покажи-но його мені!

Але олов’яний солдатик промовчав і тільки стиснув свій мушкет міцніше, ніж зазвичай. Човен плив далі, а пацюк біг слідом. Він страхітливо скреготів зубами і вигукував до шматочків дерева й соломи:

— Спиніть його, спиніть його! Він не заплатив податок і не показав свій паспорт!

Але потік нісся вперед усе стрімкіше. Олов’яний солдатик побачив попереду денне світло там, де закінчувалась труба. І раптом він почув ревіння, що злякало би найсміливішу людину. У кінці тунелю потік спадав у великий канал — для солдатика це було, ніби водоспад для нас. Човник рвучко помчав уперед, а олов’яний солдатик міг тільки триматися з усіх сил — і навіть оком не моргнув, щоб довести свою хоробрість. Човник перевернувся три чи чотири рази, наповнився водою — тепер уже ніщо не могло врятувати його від затоплення. Олов’яний солдатик опинився по шию у воді. Човник затоплювало все глибше, папір знай розмокав, і врешті вода зімкнулась над солдатиковою головою. Він подумав про прекрасну танцівницю, яку більше не судилося йому побачити, і в його вухах лунала пісня:

Прощай, сміливий мій вояче!

Хто за тобою гірко плаче?

Паперовий човник розірвався, і олов’яний солдатик потонув. І тут його проковтнула велика рибина. Як темно було в її череві! Значно темніше, ніж у тунелі, й значно тісніше. Але олов’яний солдатик і далі стояв рівно, з усіх сил тримаючи свою рушницю на плечі. Рибина плавала туди й сюди, металась, мов навіжена, аж геть затихла. І ось раптом промінь світла пронизав її і хтось закричав:

— Гляньте, олов’яний солдатик!

Виявляється, рибину зловили, завезли на базар, продали кухарці, яка занесла її на кухню й розрізала ножем. Кухарка дістала солдатика і занесла до кімнати. Усі були дуже здивовані, коли побачили цього дивовижного солдатика, який здійснив мандрівку в череві рибини. Але сам солдатик вважав, що тут пишатися немає чим.

Його поставили на стіл, і — які тільки дивовижі не трапляються на світі! — це була та сама кімната, з вікна якої він випав, з тими ж дітьми, тими ж іграшками, що стояли на столі, та з чудовим палацом і гарненькою танцівницею, що спинилася на порозі. Вона й досі стояла на одній ніжці, тримаючи рівновагу, адже вона була така ж стійка, як і солдатик. Олов’яний солдатик так розчулився, побачивши її, що ледь не пустив сльозу, але стримався. Він просто глянув на неї — і вони обоє промовчали.

Зненацька один із хлопчаків схопив олов’яного солдатика і кинув у грубку. Він не мав на те жодної причини, тож це мусила бути зла воля чорного троля з табакерки. Полум’я освітило олов’яного солдатика. Спека була просто нестерпна, але він навіть не знав, від чого вона — від справжнього багаття чи від вогню кохання. Він побачив, як зблякли яскраві кольори його мундира, але ніхто не міг сказати, змилися вони під час мандрівки чи потьмяніли від смутку. Олов’яний солдатик дивився на маленьку танцівницю, а вона дивилася на нього. Він відчував, що плавиться, але й досі стояв незворушно, притуливши рушницю до плеча. Раптом різко відчинились двері до кімнати, протяг підхопив танцівницю, і вона теж полетіла у полум’я, а потім спалахнула й миттю згоріла. Олов’яний солдатик розплавився на грудку, і наступного ранку, коли служниця вигрібала попіл з печі, вона знайшла там маленьке олов’яне серце. А після танцівниці лишилась тільки троянда, чорна, немов вуглинка.

Дюймовочка

Жила собі жінка, яка дуже хотіла мати дитину, але це її бажання ніяк не збувалося. Зрештою вона пішла до чарівниці й сказала:

— Я дуже хочу мати дитину. Підкажи мені, де я можу її знайти?

— Це бажання легко здійснити, — відповіла чарівниця. — Ось тримай ячмінне зернятко. Воно відрізняється від тих, якими селяни засівають поля і годують курей. Посади його в горщик і побачиш, що станеться.

— Дуже дякую, — сказала жінка й заплатила чарівниці за ячмінне зернятко дванадцять шилінгів.

Тоді вона пішла додому, посадила зерня, й незабаром виросла велика гарна квітка. Вона нагадувала тюльпан, але її пелюстки були щільно стулені.

— Яка прекрасна квіточка! — замилувалась жінка і доторкнулася вустами до червоно-золотих пелюсток. Щойно вона це зробила, квітка розпустилася, — виявилося, що це й справді тюльпан. Усередині квітки, поміж оксамитових тичинок сиділа тендітна, мила дівчинка. На зріст вона була зовсім крихітна — не сягала навіть половини великого пальця, тому її назвали Дюймовочка.

Гарненько оброблена шкаралупка від горіха служила їй колискою; ліжечко було застелене синіми пелюстками фіалок, а замість покривальця була пелюстка троянди. Тут Дюймовочка спала вночі, а вдень вона бавилась на столі. Жінка поставила там глибоку тарілку, наповнену водою. Довкола неї лежали гірлянди квітів зі стеблами, зануреними у воду, а на поверхні води плавала велика пелюстка тюльпана, що була для Дюймовочки човником. Крихітна дівчинка сідала в нього й плавала від берега до берега, загрібаючи веслами з білих волосин із кінської гриви. Дивитися на це було справді приємно. А ще Дюймовочка так ніжно й гарно співала, що можна було заслухатися.

Однієї ночі, коли дівчинка спала у своєму милому ліжечку, величезна бридка жаба залізла крізь розбите скло у вікні й стрибнула на стіл. Дюймовочка мирно лежала під ковдрою з трояндової пелюстки.

— Якою ж вродливою дружиною могла би вона стати для мого синка! — промовила жаба, а далі схопила шкаралупку, в якій лежала спляча Дюймовочка, й вистрибнула через вікно у садок.

Жаба жила разом зі своїм сином на болотистих берегах широкого струмка, що протікав у садку. Син був навіть потворнішим, ніж його матінка, і коли він побачив милу дівчинку в охайному ліжечку, то спромігся лише проскреготіти:

— Ква-ква-ква!

— Не так голосно, ти її розбудиш! — вгамувала його жаба. — Дівчина може злякатись і втекти, а вона ж легенька, як пушинка. Ми поставимо її ліжечко на листок водяної лілії посередині струмка; він для неї буде, наче острів, вона занадто маленька й легенька, щоб утекти. Поки вона буде тут, ми зробимо окрему хатку на болоті, там ви з нею будете жити, коли одружитеся.

Посередині струмка і справді росло кілька водяних лілій із широкими листками, що плавали на поверхні води. Стара жаба підпливла до найбільшого листка зі шкарлупкою, де й досі спала Дюймовочка. Крихітна дівчинка прокинулася вранці й гірко заплакала, побачивши, де вона опинилася. Вона сиділа на широкому зеленому листку посеред плеса — берег здавався недосяжним. Тим часом стара жаба метушилась, прикрашаючи свою болотяну хатину очеретом і жовтими квітами, — вона хотіла, щоб помешкання припало до душі майбутній невістці. Потім жаба попливла зі своїм бридким сином до листочка, де залишила бідолашну Дюймовочку, — хотіла взяти гарненьке ліжечко й принести його до весільних покоїв.

Стара жаба низенько вклонилась дівчинці й сказала:

— Знайомся, це мій синочок. Він буде тобі чоловіком, й ви будете жити довго й щасливо у болоті біля струмка.

— Ква-ква-ква! — ось і все, що зміг сказати її син.

Жаба взяла маленьке гарненьке ліжечко й попливла собі, лишивши Дюймовочку на зеленому листку, де дівчинка сиділа й плакала. Вона не могла змиритись із тим, що їй доведеться жити зі старою жабою й прийняти її бридкого сина за чоловіка. Маленькі рибки, що плавали поблизу, бачили жабу й чули її слова.

Вони вистромили свої голови з води, щоб поглянути на дівчинку. Одного погляду вистачило, щоб помітити, наскільки вона вродлива. Рибкам було дуже шкода, що такій красуні доведеться жити з потворними жабами.

— Ні, так не годиться! — вирішили вони. Потім зібралися усі біля зеленого стебла, що тримало листок, де сиділа Дюймовочка, й перегризли стебло! Листочок поплив униз по струмку, несучи Дюймовочку далі й далі від берега.

Дюймовочка пропливала повз багато міст, і пташки бачили її й щебетали:

— Яка гарненька крихітка!

А листок плив усе далі й далі, аж приніс дівчинку в чужі краї. Незабаром на листок сів гарненький білий метелик. Дюймовочці було приємне його товариство, а ще вона була рада, що жаба більш не зможе до неї добратися. До того ж довкола були чудові краєвиди, сонячні промені відбивалися від води, й вона блищала, мов золота. Дівчинка зняла з себе пояс і зав’язала один його кінець довкола метелика, а другий міцно закріпила на листку. Тож тепер крихітний човник рухався значно швидше, несучи на собі маленьку Дюймовочку.

Зненацька поруч пролетів великий хрущ. Він поглянув на дівчинку, схопив її за тоненьку талію й полетів разом з нею на дерево. Зелений листок й далі плив струмком, а метелик летів разом з ним, адже був прив’язаний і не міг звільнитися.

Ох, як же злякалась Дюймовочка, коли хрущ полетів разом з нею на дерево! Надто ж вона переживала за білого метелика, прив’язаного до листка. Якщо йому не вдасться звільнитися, він може загинути від голоду! Але хрущ не сушив собі мізки цим клопотом. Він сів поруч з Дюймовочкою на великому зеленому листку, пригостив її квітковим медом і сказав, що вона дуже гарненька, хоч і не схожа на хруща.

Але згодом зібралися усі хрущі й почали ганити Дюймовочку:

— Вона має всього дві ноги! — казали вони. — Це ж треба, яка негарна!

— Еге ж, — піддакували інші, — у неї навіть немає вусиків. А ще її талія — надто вже тонка! Пхе! Це створіння схоже на людину!

— О, вона просто потворна! — зійшлись на цій думці хрущі-панночки. Хоча, звісно, Дюймовочка була дуже вродлива.

Але хрущ, який забрав дівчинку з листка водяної лілії, повірив їм. Він більше не хотів із нею розмовляти — сказав тільки, що вона може йти, куди забажає. Потім спустився з нею з дерева й посадив на ромашку. Дівчинка розплакалася, бо подумала собі: така я потворна, що навіть хрущі не хочуть зі мною водитися. А насправді вона була найвродливішим створінням, яке тільки можна уявити, ніжною й тендітною, як пелюстка троянди.

Цілісіньке літо бідолашна Дюймовочка жила сама у густому лісі. Вона зіткала собі ліжко з травинок і почепила його під широким листком, щоб захиститися від дощу. Вона збирала мед із квіток для їжі, й кожного ранку пила росу з листочків. Так минуло літо, а потім осінь, й настала зима — довга, холодна зима. Птахи, які так гарно співали їй, відлетіли в теплі краї, дерева стояли безлисті, а квіти зів’яли. Великий листок конюшини, який слугував їй прихистком, скрутився і зів’яв. Дюймовочка страшенно змерзла. Її одяг порвався, та й сама дівчинка була така слабка і тендітна, що змерзла ледь не до смерті. Незабаром почало сніжити. Кожна сніжинка, що падала з неба, була для неї завбільшки з лопату снігу, адже вона була заввишки лише один дюйм.

Вона загорнулась у сухий листок, що тріснув посередині, й тряслася від холоду. Біля лісу, де вона жила, було поле, на якому росла пшениця. Зерно вже давно зібрали. На полі лишилась лише суха стерня, що стирчала з мерзлої землі. Для Дюймовочки йти цим полем було все одно, ніби пробиратися крізь височезний ліс. Бідолашка тремтіла від холоду. Зрештою вона придибала до нірки, де жила польова миша. Помешкання було тепле й затишне, з коморою, повною зерна, з кухнею і чудовою їдальнею. Бідолашна Дюймовочка стояла під дверима, як маленька жебрачка, й просила дати їй бодай маленький шматочок ячмінного зернятка, вона ж бо не мала й крихти в роті вже кілька днів.

— Бідна крихітко, — сказала польова миша, що мала добре серце, — заходь сюди, в тепло. Я тебе нагодую.

Польовій миші дуже сподобалася Дюймовочка, тож вона запропонувала:

— Ти можеш зимувати у мене, якщо хочеш. Але натомість ти мусиш прибирати, а ще розказувати мені різні історії.

Дюймовочка виконувала все, що їй загадувала польова миша, й жилося їй дуже добре.

— До нас незабаром навідаються гості, — одного дня повідомила польова миша. — Це мій сусід. Він заходить до мене раз на тиждень. Він заможніший за мене: має більші хороми й одягається у чудове чорне оксамитове пальто. Якби ти вийшла за нього заміж, це була би для тебе чудова партія. Але він зовсім сліпий, тож ти мусиш розповісти йому найзахопливіші історії.

Але Дюймовочці не дуже кортіло подобатися сусідові, адже це був кріт.

Незабаром він прийшов із візитом.

— Він дуже багатий і освічений, а його будинок у дванадцять разів більший, ніж мій, — сказала польова миша.

Звісно ж, він був багатий і освічений, але завжди зі зневагою відгукувався про сонце й квіти, бо ніколи їх не бачив. Дюймовочка змушена була співати йому пісеньку «Пташенько, пташенько, полети додому» і ще багато інших гарних пісень. І кріт закохався у дівчину, проте не зізнався у своїх почуттях, бо був дуже обачний.

Згодом кріт прокопав довгий коридор під землею, що з’єднував його помешкання з ніркою польової миші. Кріт дозволив Дюймовочці та миші приходити, коли вони тільки забажають. Він попередив їх, щоб вони не лякалися мертвої пташки, що лежала в переході. Це була гарненька пташка, з дзьобом і пір’ям, й вона не могла лежати там давно. Кріт узяв шмат гнилого дерева, що світилося, немов смолоскип, і йшов попереду, щоб освітити їм довгий темний перехід. Коли вони проходили повз місцину, де лежала мертва пташка, кріт просунув свого широкого носа крізь стелю, земля піддалась, і утворилась велика дірка, крізь яку до коридору потрапило денне світло. Посередині долівки лежала мертва ластівка. Її прекрасні крила були міцно притулені до боків, а лапки й голова витягнулись з-під пір’я. Бідолашна пташка, напевне, загинула від холоду. Дюймовочці стало неймовірно шкода її, адже вона так любила птахів. Цілісіньке літо вони тішили її співом і щебетом. Але кріт відштовхнув ластівку вбік своїми кривими ногами й сказав:

— Вона більше не співатиме. Які ж вони жалюгідні — ці пташки! Я дуже радий, що мої діти не будуть птахами, котрі тільки й годяться на те, щоб безглуздо цвірінькати й вмерти від голоду взимку!

— Атож, як це мудро сказано! — потакнула польова миша. — Хіба ж є користь від цвірінькання, якщо взимку вони мусять померти з голоду або замерзнути? Втім, птахи — це шляхетне плем’я.

Дюймовочка нічого не казала. Але коли її супутники вже повернулися спинами до пташки, вона нахилилась, погладила м’яке пір’я, що вкривало голову, й поцілувала заплющені повіки.

— Може, ти одна з тих ластівок, що так мило співали мені влітку, — промовила дівчинка. — Ти подарувала мені стільки радості, моя мила, гарна пташко!

Кріт заклав землею дірку, крізь яку проникало денне світло, й відвів своїх гостей додому. Але вночі Дюймовочка не змогла спати. Тож вона піднялась і сплела велике, гарне покривало з сіна; потім віднесла його до мертвої пташки й накинула на холодне тільце, а внизу примостила квітку, знайдену в помешканні польової миші. Квітка були м’яка, наче вовна, тож тепер пташці було тепліше лежати на холодній землі.

— Прощавай, моя мила пташенько, — сказала Дюймовочка. — Дякую тобі за чудові пісеньки, які ти мені співала влітку, коли дерева були зелені й тепле сонечко світило нам.

Потім вона поклала голову на груди пташки, і їй здалось, ніби всередині щось тенькає: «Тук, тук». Це було пташине серце. Вона не померла, просто заклякла від холоду, і тепло відновило в ній життя. Восени, коли всі ластівки збирались до вирію, одна із них забарилася й замерзла.

Дюймовочка затремтіла — вона дуже злякалася, адже пташка була велика, значно більша за дівчинку. Проте Дюймовочка набралась сміливості, тепліше вкрила бідолашну ластівку, та ще й зняла листок, що їй самій служив за одежину, й поклала його на голівку пташці.

Наступного ранку Дюймовочка знову потайки подалась провідати ластівку. Пташка була жива, але дуже квола, — вона лише на мить розплющила очі, щоб подивитися на Дюймовочку, що стояла, тримаючи в руці шматок гнилого дерева замість ліхтарика.

— Дякую, мила дівчинко, — промовила ластівка. — Я вже зігрілася, але мені ще треба відновити сили, щоб знову літати, насолоджуючись теплими сонячними променями.

— Зараз надворі зима, — сказала Дюймовочка. — Там сніг і мороз. Залишайся тут, у теплій постелі. Я про тебе подбаю.

Дівчинка принесла ластівці води у листочку. Пташка втамувала спрагу й розповіла, що поранила крило у колючому чагарникові, тому не могла летіти у вирій так швидко, як інші ластівки. Зрештою вона впала на землю й більш нічого не пам’ятає аж до цього моменту.

Цілісіньку зиму ластівка лишалася у норі, й Дюймовочка піклувалась про неї. Ані кріт, ані польова миша нічого про це не знали — вони не любили ластівок. Незабаром прийшла весна, й сонце зігріло землю. Тоді ластівка попрощалася з Дюймовочкою. Дівчинка відкрила їй прохід у стелі нірки, зроблений колись кротом. Сонячні промені освітили нору, й ластівка запропонувала Дюймовочці летіти разом із нею — дівчинка могла просто сісти на спину пташці й полинути в небо. Але Дюймовочка знала, що польова миша дуже засмутилася б, якби вона ось так утекла би, тож вона ввічливо відмовилася.

— Що ж, тоді прощавай! На все добре, моя мила, хороша дівчинко! — промовила ластівка й вилетіла назустріч сонячним променям.

Дюймовочка подивилась їй услід, і з її очей покотились сльози. Вона дуже прихилилася до ластівки.

Пташка весело заспівала свою пісеньку й полетіла до дерев, укритих молодим листям, а Дюймовочці стало дуже сумно. Їй не дозволяли виходити на сонечко. Зерно, посіяне на полі довкола домівки польової миші, проросло й заколосилося, і колоски здавались для дівчинки густим лісом.

— Ти маєш вийти заміж, Дюймовочко, — сказала дівчинці польова миша. — Наш сусіда кріт посватав тебе. Він — найкраща партія для такої бідолашки, як ти. Займімось твоїм посагом: ти мусиш підготувати і вовняний одяг, і лляну білизну. Всього має бути вдосталь, коли ти йдеш заміж за крота.

Дюймовочка мусила прясти, а польова миша найняла чотирьох павуків, що ткали удень і вночі. Кожного вечора до них навідувався кріт і вів бесіди про час, коли нарешті скінчиться літо, бо палюче сонце смалило так, що перетворювало землю на камінь. Нехай спаде спека, й вони з Дюймовочкою поберуться.

Але дівчинка цьому аж ніяк не раділа: нудний кріт був їй зовсім не до душі. Кожного ранку, коли сходило сонце, і кожного вечора, коли воно сідало, Дюймовочка потайки пробиралася до дверей мишачої нірки й дивилась, як вітер хитає колоски і між ними видніє блакитне небо. Вона думала про те, як добре там, на волі, й понад усе хотіла знову побачити свою милу ластівку. Але пташка не поверталася — напевно, полетіла далеко-далеко у зелений гай.

Коли настала осінь, посаг Дюймовочки був уже готовий. Польова миша сказала дівчинці:

— Ти вийдеш заміж через чотири тижні.

Дюймовочка заплакала і сказала, що не хоче ставати дружиною огидного крота.

— Дурниці, — відповіла польова миша. — Не будь такою впертою, а то покусаю! Він — дуже привабливий кріт. Навіть сама королева не має ошатнішого оксамиту й хутра! Його кухня та комора повні-повнісінькі всякого добра. Ти маєш дякувати долі за таку гарну партію!

Тож день весілля було призначено. Кріт мав забрати Дюймовочку із собою, глибоко під землю, де вона ніколи більше не побачить сонячного світла, адже він його не любить. Бідолашна дівчинка була страшенно засмучена тим, що доведеться попрощатись із сонечком, і польова миша дозволила їй вийти на поріг хатинки й востаннє помилуватись осяйними променями.

— Прощавай, сонечко! — скрикнула дівчинка, простягаючи до нього руки. Дюймовочка ступила кілька кроків від хатинки. Жнива вже пройшли, і тепер на полі залишилась тільки колюча стерня. — Прощавай, прощавай! — повторила дівчинка, обіймаючи маленьку червону квітку, що росла неподалік. — Передавай вітання ластівці, якщо колись її побачиш.

— Цвірінь, цвірінь! — раптом пролунало над головою. Дівчинка озирнулась і побачила ластівку, що літала поруч. Пташка дуже зраділа, помітивши дівчинку. А та розповіла, як їй не хочеться виходити заміж за бридкого крота, жити з ним глибоко під землею і ніколи більше не бачити ясного сонечка. Дюймовочка розповідала все це й плакала.

— Надходить холодна зима, — сказала ластівка, — і я збираюсь летіти у вирій. Може, полетиш зі мною? Ти можеш сісти мені на спину, міцно прив’язатись поясом. Ми втечемо від бридкого крота і його похмурої домівки — далеко звідси, за високі гори, у вирій, де сонце світить ще яскравіше, ніж тут. Там завжди літо і квіти цвітуть пишно як ніде. Полетіли зі мною, мила Дюймовочко! Ти ж врятувала мені життя, коли я замерзала у темному підземеллі.

— О так, я полечу з тобою, — сказала Дюймовочка. Вона сіла ластівці на спину, сперлася ногами у випростані крила й прив’язалась поясом до найміцніших пір’їн.

Тоді ластівка здійнялась у повітря й полетіла за ліси й моря, понад високі гори зі сніговими шапками, що ніколи не тануть. Дюймовочка могла би замерзнути на холодному повітрі, але грілася у теплому пір’ї ластівки. Тільки голівка її стирчала з пір’я — вона ж бо хотіла бачити неймовірні краєвиди, над якими вони пролітали. Зрештою вони прибули до вирію, де сонце світило ще яскравіше, а небо здавалось вищим. Тут по огорожах і при дорозі плівся фіолетовий, зелений і білий виноград; цитрини й помаранчі звисали з гілок дерев, а повітря було наповнене пахощами мирту й апельсинового квіту. Стежинками бігали гарненькі діти, бавилися великими різнобарвними метеликами; і що далі летіла ластівка, то гарнішали краєвиди.

Зрештою вони прибули до блакитного озера, на березі якого, оточений деревами із темно-зеленим листям, стояв палац зі сліпучо-білого мармуру, збудований у давнину. Його високі колони обплітав виноград, а на верхівці тулилось безліч ластівчиних гнізд. Одне із них було домівкою пташки, яку врятувала Дюймовочка.

— Ось мій дім, — промовила ластівка. — Але ти тут жити не зможеш — тобі буде незручно. Вибери собі якусь із цих чарівних квіток. Я тебе посаджу на неї, і ти зможеш там знайти все, що тобі треба.

— Це буде чудово! — погодилась дівчинка й від радості заплескала в долоньки.

Велика мармурова колона лежала на землі — упавши, вона розбилася на три частини. Між ними росли чудові білі квіти. Ластівка спустилася з Дюймовочкою туди й посадила дівчинку на один із широких листків. Але як же здивувалася вона, коли всередині квітки побачила крихітного чоловіка, настільки витонченого й прозорого, що здавалось, ніби він зроблений із кришталю! На його голові була золота корона, а за плечима виднілись тоненькі крильця — завбільшки він був такий, як Дюймовочка. Це був король квітів — у кожній квіточці жили такі крихітні юнаки й дівчата. А він правив над ними всіма.

— Ох, який же він вродливий! — прошепотіла Дюймовочка ластівці.

Молодий король спочатку злякався пташки, а потім побачив Дюймовочку й був вражений її вродою. Він зняв із себе золоту корону й поклав на її голівку. Потім запитав її ім’я і запропонував стати його дружиною, королевою квітів.

Звісно, цей наречений був зовсім не схожий ні на сина жаби, ні на крота, вбраного в чорний оксамит і хутро. Тож Дюймовочка без вагань відповіла прекрасному принцу: «Так!» Усі квіти розкрили свої віночки, і з кожної вилетіли крихітні панночки й кавалери, настільки гарненькі, що важко було не замилуватись, дивлячись на них. Кожен із них подарував Дюймовочці подарунок. Найкращим із них була пара чудових прозорих крилець. Їх прикріпили до плечей Дюймовочки, тож тепер вона могла пурхати з квітки на квітку. Тоді вони влаштували пишне святкування й попросили ластівку, що сиділа над ними у своєму гнізді, заспівати весільну пісню. Ластівка виконала прохання і співала так гарно, як тільки вміла, але в глибині серця трохи сумувала, бо дуже прихилилася до Дюймовочки й не хотіла з нею розлучатись.

— Тебе більше не зватимуть Дюймовочкою, — сказав їй наречений. — Це надто грубе ім’я для такої красуні, як ти. Я називатиму тебе Майя.

— Прощавай, прощавай! — промовила ластівка, коли з важким серцем збиралась повертатись із вирію назад до далекої Данії. Там вона звила гніздечко біля вікна у будинку, де мешкав казкар. Ластівка щебетала: «Цвірінь! Цвірінь!» — і з її пісеньки вийшла ціла історія.

Соловейко

У Китаї, як вам відомо, імператор китаєць, і всі його підданці теж китайці. Історія, яку я збираюся розповісти, сталася багато-багато років тому, тож варто її почути зараз, поки вона не забулася.

Імператорський палац був найпрекраснішим у світі. Збудований із порцеляни, він дуже дорого коштував. Стіни були ламкі, тож усім, хто до них торкався, наказували обходитися з ними дуже обережно. У садку росли найрідкісніші квіти. До них були прив’язані срібні дзвоники — вони ніжно дзеленчали, тож кожен, хто проходив там, мимоволі звертав на них увагу. По правді, все в імператорському саду вражало уяву. Садок тягнувся так далеко, що навіть сам садівник не знав, де він закінчується. А ті, хто доходив до його меж, знали, що далі розкинувся густий ліс, де росли високі дерева, що купали своє віття у глибокому синьому морі, й великі кораблі пропливали у затінку їхнього гілля. На одному з цих дерев жив соловейко. Він співав так гарно, що навіть заклопотаний рибалка зупинявся, щоб його послухати. Під час нічної риболовлі рибалки слухали спів і казали:

— Оце краса!

Коли вони йшли додому, то забували про пташку. А наступної ночі знову вигукували:

— Як гарно слухати пісню соловейка!

Мандрівники з усіх країн світу приїжджали, щоб відвідати імператорське місто. Воно дуже їм припадало до смаку, так само, як і палац та садок. Але коли вони чули соловейка, то визнавали, що його спів найкращий, і вдома розповідали про все, що бачили. Учені писали книги про місто, палац і садок. Не забували вони й про соловейка, називаючи його найбільшим дивом. Поети складали чудові вірші про соловейка, що жив у лісі біля глибокого моря. Книги розвозили по всьому світу, й декілька з них потрапили до рук імператорові. Він сидів на своєму золотому троні й читав, киваючи головою за знак згоди, адже йому було приємно дізнатись, наскільки прекрасним здається мандрівникам його місто, його палац і його садок. Та коли він дочитав до слів: «Соловейко — найбільше з-поміж див», то вигукнув:

— Що це? Я нічого не знаю про соловейка. У моїй імперії є така пташка? Просто в моєму садку? Я нічого не чув про нього. Виявляється, дещо можна дізнатись і з книжок.

Тоді імператор покликав одного зі своїх камергерів. То й був настільки високої думки про свою поважність, що коли хтось із нижчих за званням звертався до нього або про щось запитував, він просто пхекав — а це, як відомо, нічогісінько не означає.

— Неподалік живе чудесна пташка. Соловейко, якщо бути точним, — сказав імператор. — Подейкують, ніби це найбільше диво у моїх володіннях. Чому мені досі про це не доповіли?

— Мені не доводилось про нього чути, — відповів придворний. — Він ніколи не з’являвся при дворі.

— Я волію, щоб він був тут уже сьогодні ввечері, — сказав імператор. — Увесь світ знає, чим я володію, а я ні!

— Хоч я ніколи не чув про нього, — мовив придворний, — але докладу всіх зусиль, аби його знайти.

Але де ж знайти того соловейка? Дворак підіймався і опускався сходами, нишпорив залами й коридорами, але ніхто і не чув про цю пташку. Тож придворний повернувся до імператора й сказав, що, певно, книжка бреше — мабуть, соловейка вигадав її автор.

— Ваша імператорська величносте, — промовив він, — не варто вірити всьому, що написано в книгах. Інколи там пишуть просто вигадки, або й казна-що.

— Але книга, в якій я прочитав про соловейка, — заперечив імператор, — потрапила до мене від великого й могутнього імператора Японії. А отже, в ній не може бути брехні. Я конче мушу почути соловейка, він повинен бути тут увечері. Його спів — це те, що мені зараз потрібно. Якщо ж його не буде, всіх придворних відшмагають ще до того, як вечеря закінчиться!

— Тсінг-пе! — закричав камергер китайською і знову заходився бігати сходами вверх і вниз, нишпорити залами й коридорами. Тепер половина придворних бігала разом із ним — нікому не хотілось скуштувати батогів. Всіх вони розпитували про цього надзвичайного соловейка, якого знав увесь світ, а імператорський почет, бачте, навіть не здогадувався про його існування.

Зрештою вони надибали вбогу дівчинку-служницю на кухні. Вона сказала:

— Так, я чула цього соловейка. Він дуже гарно співає. Мені дозволили щовечора забирати недоїдки зі столу для моєї бідолашної хворої матусі. Вона живе на узбережжі. На зворотному шляху, якщо я стомлююсь, то сідаю перепочити в лісі. Тоді я чую пісню солов’я. Сльози котяться з моїх очей, й мені здається, ніби я відчуваю поцілунок матусі.

— Мила дівчинко, — промовив камергер. — Я потурбуюся про те, щоб тобі дали постійну роботу на кухні, а ще ти отримаєш дозвіл дивитись, як обідає імператор. Одна лиш умова — відведи нас до соловейка! Дуже треба, що він сьогодні ввечері був у палаці.

Тож дівчина пішла до лісу, де співав соловей, а за нею подалась половина придворних. Коли вони йшли, почулось мукання корови.

— Ох, — промовив молодий придворний, — ми його знайшли. Яка неймовірна сила у голосі цього маленького створіння! Без сумніву, я вже чув його колись.

— Та ну, це просто корова мукає, — заперечила дівчинка. — Нам ще довго йти до того місця.

Незабаром у болоті заквакали жаби.

— Прекрасно! — знову замилувався молодий придворний. — Тепер я чую його. Голос нагадує мені дзеленчання маленьких дзвіночків.

— Е ні, це просто жаби, — похитала головою дівчинка. — Але мені здається, ми вже близько.

І справді — цієї миті почулась пісня солов’я.

— Слухайте, слухайте, ось він! — вигукнула дівчинка. — Он там він сидить, — додала вона, вказуючи на маленьку сіру пташку, що примостилась на гілці.

— Хіба це можливо? — засумнівався камергер. — Я й подумати не міг, що він виявиться такою маленькою, убогою пташиною. Мабуть, соловей просто побляк у оточенні такого вельможного товариства, як наше.

— Соловейку, — голосно закричала дівчинка, — наш наймилостивіший імператор бажає, щоб ти йому заспівав!

— Із великим задоволенням, — промовив соловей і почав співати ще чудесніше.

— Нагадує передзвін крихітних скляних дзвіночків, — сказав камергер. — Побачити б, як працює це маленьке горлечко! І чого це ми не чули його раніше? Соловейко матиме великий успіх при дворі.

— Ще поспівати імператорові? — запитав соловейко, бо думав, що імператор уже перед ним.

— Любий соловейку, — звернувся до нього камергер, — із великою приємністю запрошую тебе до палацу сьогодні увечері. Там ти здобудеш прихильність імператора своїм чарівливим співом.

— Моя пісня найкраще звучить у зеленому лісі, — відповів птах. Проте з радістю відгукнувся на запрошення імператора.

Задля такої нагоди палац пишно прибрали. Порцелянові стіни й підлога виблискували у світлі тисяч ламп. Чудові букети, до яких були прив’язані маленькі дзвоники, стояли в коридорі: коли туди-сюди снували люди, або ж коридором гуляв протяг, вони так голосно дзеленчали, що заглушували розмову. У центрі великої зали стояла золота жердка для соловейка. Зібрались усі придворні, й навіть маленькій служниці дозволили стояти біля дверей. Тепер вона мала звання «дійсної придворної кухарки».

Кожен вбрався у найошатніше вбрання, й усі очі були звернуті до маленької сірої пташки. Імператор кивком голови дозволив солов’ю розпочати. Соловейко співав так солодко, що на очі імператора навернулись сльози. Гарячі краплини покотились його щоками, коли пісня стала ще більш зворушливою і розчулила серця. Імператор був настільки вражений, що наказав нагородити солов’я золотим обручем, який носять на шиї. Але птах, подякувавши, відмовився від такої честі. Він сказав, що вже отримав найбільшу винагороду за свій спів.

— Я бачив сльози на очах імператора — ось найкраща відзнака для мене. Сльози імператора мають величезну силу. Це для мене неймовірна честь! — і він заспівав ще чарівніше.

— Цей спів — немов подарунок, — сказала одна придворна дама іншій. Вони набрали в рота води, щоб імітувати дзюркотливі звуки солов’їного співу, коли їм треба було говорити. Так дами могли вважати себе соловейками. І навіть лакеї та покоївки всіляко висловлювали свій захват. А це вже неабищо — усім відомо, їм догодити найважче. Отож соловейко мав чималий успіх при дворі. Він залишився у палаці, отримав клітку. Його випускали двічі на день і один раз уночі. Дванадцять прислужників мусили наглядати за ним під час прогулянок. Кожен тримав шовкову нитку, прив’язану до ніжки птаха. Як по правді, такі польоти не завдавали йому втіхи.

Усеньке місто пліткувало про надзвичайну пташку. Коли зустрічалося двійко приятелів, один починав говорити «соло», а інший закінчував «вейко», й усі розуміли, про що йдеться — адже він був у всіх на вустах. Одинадцять новонароджених дітей назвали на честь славетного співака, втім, жоден у співі майстром не став.

Одного дня імператор отримав величенький пакунок, на якому було написано: «Соловейко».

— Напевне, це нова книжка про нашу пташку! — промовив імператор. Але замість книжки у пакунку виявився майстерний виріб у спеціальній скриньці — штучний соловейко, зроблений, як живий, і оздоблений діамантами, рубінами й сапфірами. Коли іграшку заводили, вона співала, наче справжній птах, і рухала хвостиком вгору-вниз, зблискуючи сріблом і золотом. Довкола її шиї була пов’язана стрічка, а на ній містився надпис: «Соловейко імператора Японії — бліда копія соловейка імператора Китаю».

— Яка краса! — вигукували всі, хто бачив забавку, а посланець, який її приніс, отримав титул «Головний імператорський постачальник солов’їв».

— Вони мають заспівати разом! — вирішили придворні. — Оце буде дует!

Але нічого доброго з того не вийшло, бо справжній соловейко співав, як йому на душу ляже, а штучний умів виконувати тільки вальси.

— Це не його вина, — зазначав розпорядник музикою. — Як на мене, виходить досить непогано.

Тож тепер штучний соловейко співав сам і досягнув такого ж успіху, як справжня пташка. Крім того, на нього було дуже приємно дивитись, бо він виблискував, наче коштовна прикраса. Тридцять три рази він проспівав ту саму мелодію й не втомився. Люди з радістю послухали б його ще, але імператор сказав, що хоче, аби тепер виконав свою пісню справжній соловейко. Але де ж він? Ніхто не помітив, що він вилетів у відчинене вікно, щоб повернутись у свої зелені ліси.

— Дивний вчинок, — промовив імператор, коли втечу соловейка викрили. Придворні заходились лаяти пташку, називаючи її невдячним створінням.

— Але в нас лишивсь кращий співак, — мовив хтось. Придворним знову закортіло послухати штучного солов’я, хоч він співав ту саму мелодію уже тридцять четвертий раз. Втім, слухачі й досі не вивчили цей наспів, бо він був напрочуд складний. Розпорядник музикою не скупився на найвищі похвали штучному птаху й навіть казав, що він кращий за справжнього соловейка — не лише блискучими самоцвітами, а й силою голосу.

— Ви маєте визнати, мій володарю: ми ніколи достеменно не знали б, що саме зараз заспіває справжній соловейко. А з цією іграшковою пташкою все зрозуміло! Ми можемо її відкрити й дослідити, щоб стало зрозуміло, як саме їй вдається наспівувати вальси, як саме одна нотка змінює іншу!

— І ми теж так думаємо! — підхопили присутні. Тож розпорядник музикою отримав дозвіл представити пташку народові наступної неділі. Імператор звелів, щоб усі були присутні й слухали, як співає іграшковий соловей. Почутий спів сп’янив слухачів, — а пили ж вони тільки чай, за давньою китайською традицією. Усі висловлювали захват, підносили догори великі пальці рук і кивали головами. Тільки бідний рибалка, якому доводилось чути справжнього соловейка, промовив:

— Що ж, звучить досить непогано, та всі мелодії дуже схожі. І ще чогось бракує — навіть не можу сказати, чого саме.

Після цього справжнього соловейка оголосили вигнаним із імперії. А штучного солов’я поклали на шовкову подушку біля імператорського ліжка. Забавка лежала в оточенні золота й коштовного каміння. Тепер штучний соловей мав титул «Маленький імператорський співак» і мусив перебувати по ліву руку від імператора. Імператор вважав, що лівий бік — найшляхетніший, адже ліворуч серце, а воно навіть у імператора таке ж, як і в інших людей.

Розпорядник музикою написав працю на двадцять п’ять томів, присвячену штучному соловейкові, — книги вийшли дуже товсті та мудрі. У них було повно найважчих китайських слів. Та всі люди казали, що прочитали й зрозуміли, адже боялись, що їх назвуть телепнями й відшмагають.

Минув рік. Імператор, придворні й усі-усі китайці досконало знали кожну нотку пісні штучного солов’я. Тепер вони тішились нею ще більше — адже кожен міг підспівувати соловейку. Так вони й робили. Вуличні шибеники співали: «Цвінь-цвінь-цвінь, тьох-тьох-тьох», — так само, як імператор. Втіха була неймовірна!

Одного вечора, коли штучна пташка співала свою найкращу мелодію, а імператор лежав у ліжку, насолоджуючись співом, усередині соловейка щось заскреготіло. Потім урвалася пружинка. І ось уже заскреготіли, обертаючись, усі коліщата, й музика обірвалась. Імператор прожогом схопився з ліжка і покликав придворного лікаря. Але що той міг вдіяти? Потім послали за годинниковим майстром. Після великих клопотів пташку ніби вдалося полагодити. Але майстер сказав, що відтепер із забавкою треба поводитись дуже обережно, бо механізм зносився. Якщо спробувати замінити валик, пошкодиться музичний механізм. Усі дуже засумували. Відтепер пташку заводили тільки один раз на рік — і навіть це було небезпечно для її механізму. Розпорядник музикою виголосив невеличку промову, що всуціль складалась із незрозумілих слів. Її суть зводилась до того, що пташка приносить таку ж втіху, як і раніше. Звісно, ніхто з ним не сперечався.

Минуло п’ять років. У країну прийшло справжнє горе. Китайці обожнювали свого імператора, а він лежав при смерті. Уже обрали нового імператора. Люди зібрались на вулицях і питали камергера, як почувається старий імператор. Камергер відповідав їм у своїй звичній манері — пхеканням — і хитав головою.

Холодний і блідий лежав імператор у своєму розкішному ліжку. Придворні думали, що він уже помер, тож поспішили висловити повагу новому володареві. Скарбники вийшли, щоб побалакати про фінансові справи, а придворні дами влаштували прийняття і запросили всіх на каву. Усі зали й коридори були застелені тканиною, тож кроки були нечутні, й усе довкола здавалося мовчазним. Але імператор ще не помер, хоча й лежав блідий та нерухомий на своєму пишному ліжку, прикрашеному довгими оксамитовими завісами й важкими золотими китицями. Вікно було відчинене, місячне світло падало на імператора й штучну пташку. Бідолашний імператор ледве дихав — здавалось, ніби щось тисне на груди. Він розплющив очі й побачив, що це сидить Смерть. Вона вдягнула золоту корону імператора, в одній руці тримала його золотий скіпетр, а в іншій — пишне знамено. Зі складок оксамитових завіс визирало безліч голівок — деякі були злі й потворні, а інші гарненькі й добрі. Це все були хороші й погані вчинки імператора — вони прийшли тепер, коли Смерть сиділа в нього на грудях.

— Ти нас пам’ятаєш? Ти нас пригадуєш? — раз по разу запитували вони, й у пам’яті імператора зринали обставини, за яких він учинив так чи так. Його кинуло в піт.

— Я нічого про це не знаю, — сказав імператор. — Музики! Музики! — вигукнув він. — Хай грає великий китайський барабан! Я не хочу слухати, що вони кажуть!

Але вчинки з’являлись один за одним, і Смерть хитала головою, підтверджуючи їхні слова.

— Музики! — кричав імператор. — Маленька золота пташко, співай, благаю тебе! Я дарував тобі золото й коштовності. Я одягнув тобі на шию золотого обруча. Співай! Співай!

Але пташка мовчала. Поруч не було нікого, хто міг би її завести, тож вона не могла співати.

Смерть дивилась на імператора своїми холодними, порожніми очицями. У кімнаті панувала страхітлива тиша. Раптом крізь відчинене вікно долинула чудова музика. На вулиці, на гілці дерева, сидів живий соловейко. Він чув про хворобу імператора й прилинув сюди, щоб заспівати йому пісню надії та віри. Коли соловейко заспівав, тіні розвіялися, кров імператора швидше заструменіла в його венах, несучи життєву силу до його слабких кінцівок. Навіть Смерть почула спів і заходилась просити солов’я:

— Давай, співай! Не припиняй співати!

— А ти віддаси мені золотий скіпетр і пишне знамено? Віддаси імператорську корону? — запитав співочий птах.

Смерть віддала ці скарби за чудові пісні. А соловейко співав і далі. У його пісні йшлось про тихий цвинтар, де ростуть білі троянди, а квітуча бузина пахне так солодко, де свіжа зелена трава вкрита, мов росою, скорботними слізьми. Смерть засумувала за своїми угіддями і холодним білим туманом вилетіла крізь вікно.

— Дякую, дякую тобі, маленька небесна пташино! Я добре тебе знаю. Колись я вигнав тебе зі своїх володінь, а ти все одно повернувся. Прогнав злі примари від мого ліжка, примусив Смерть відступитись від мого серця — і все це завдяки силі своєї прекрасної пісні. Як я можу винагородити тебе?

— Найкращу винагороду я вже отримав, — сказав соловейко. — Я ніколи не забуду твоїх сліз — як ти плакав від першої пісні, проспіваної мною тобі. Це справжні коштовності, наймиліші серцю співака. А тепер поспи, набирайся сили й здоров’я. Я заспіваю тобі ще.

Соловейко співав, а імператор поринув у цілющий сон. Як солодко йому спалось! Коли він прокинувся, сили відновилися, а сонце яскраво сяяло крізь вікно. Його слуги досі не повернулись — усі були переконані, що він уже помер. І тільки соловейко сидів поруч із ним і співав.

— Залишися зі мною, — сказав імператор. — Співатимеш тільки тоді, коли хотітимеш. Я розіб’ю штучну пташку на тисячу шматочків.

— Не роби цього, — відповів соловейко, — забавка служила тобі вірою-правдою, скільки могла. Хай вона залишається. Я не можу жити в палаці й звити тут гніздечко. Але дозволь мені прилітати, коли я захочу. Я вечорами сідатиму на гілку за твоїм вікном і співатиму для тебе. Ти відчуватимеш щастя і втіху від мого співу. Я співатиму тобі про щасливих і нещасних, про добро і зло, що ховається довкола тебе. Маленький співочий птах літає всюди: і до твого двору, й до хатини рибалки, і до халупи селянина. Я люблю твоє серце більше, ніж твою корону, тож повернуся і заспіваю тобі ще. Але ти мусиш пообіцяти мені одну річ.

— Проси що завгодно, — промовив імператор. Він уже самотужки вбрався у свої імператорські шати й тепер стояв, притискаючи важкий золотий скіпетр до серця.

— Я прошу тільки про одне, — відповів соловейко. — Не розповідай нікому, що ти маєш птаха, який тобі співає про все. Найкраще буде, якщо ми триматимемо це в таємниці.

На цих словах соловейко полетів геть.

Незабаром придворні зайшли до спальні, щоб поглянути на мертвого імператора. І раптом — от несподіванка! — виявили, що він стоїть посеред кімнати й вітається:

— Доброго ранку!

Дикі лебеді

Далеко-далеко, в краях, куди лебеді літають перезимувати, жив король. І мав він одинадцять синів та одну доньку на ім’я Еліза. Одинадцять братів були принцами — кожен ходив до школи із орденом-зіркою на грудях та з мечем при поясі. Вони писали діамантовими олівцями на золотих дошках, та ще й вчились так швидко й читали так легко, що будь-хто здогадався б: це принци. Їхня сестричка Еліза сиділа на маленькій дзеркальній табуретці й дивилась книгу з картинками, таку дорогу, що коштувала вона мало не півкоролівства. Що й казати, діти були щасливі. Але це не могло тривати вічно. Батько-король одружився зі злою королевою, яка геть не злюбила його дітей. Вони зрозуміли це з першого дня після весілля. У палаці було бучне святкування, й діти бавились «у гості». Але замість того, щоб віддати всі торти й яблука, що залишилися, зла королева вділила їм піску в горнятку й наказала уявити, ніби це торт. Через тиждень маленьку Елізу відіслали у село жити в родині селянина. А зла королева намовляла короля проти молодих принців — вона розповідала про них стільки гидоти, що король незабаром зовсім перестав поважати своїх синів.

— Ідіть звідси і живіть, як вам заманеться, — звеліла королева. — Летіть птахами, що не мають голосу.

Вона не змогла перетворити принців на потвор, як хотіла, — вони стали одинадцятьма прекрасними дикими лебедями. Скрикнувши незнайомими голосами, вони вилетіли крізь вікна, пролетіли над парком, прямуючи до лісу, що виднівся віддалік. Рано-вранці лебеді прилетіли до гарненького будиночка, де жила їхня сестра Еліза. Вони кружляли над дахом, вигинали шиї та лопотіли крильми, але ніхто їх не побачив і не почув. Тож лебеді зрештою мусили полетіти собі високо попід хмари. Вони літали світами й опинилися у дрімучому лісі, що простягався аж до морського узбережжя.

Бідолашна Еліза сиділа наодинці у своїй кімнаті й бавилася зеленим листочком, адже інших іграшок не мала. Вона зробила дірочку в листкові й дивилась крізь неї на сонце. Так їй здавалось, ніби вона бачить ясні очі своїх братів, і коли теплі сонячні промені пестили її щічки, вона згадувала про всі подаровані ними поцілунки.

Минав день за днем. Інколи вітер шелестів у листі трояндового куща й шепотів трояндам:

— Чи є хтось вродливіший, ніж ви?

Але квіти хитали голівками й говорили:

— Еліза вродливіша.

І коли стара жінка сиділа біля дверей будиночка в неділю й читала молитовник, вітер тріпотів у листі й промовляв до книги:

— Чи є хтось більш благочестивий, ніж ти?

А молитовник відповідав:

— Еліза.

І троянди, й книга казали щиру правду.

Коли дівчині виповнилось п’ятнадцять років, вона повернулась додому. Але королева, побачивши її вроду, страшенно розлютилася. Зла королева із величезною втіхою перетворила б дівчину на лебедя, точнісінько як братів, але поки що не наважувалась, бо король забажав бачити свою доньку.

Рано-вранці королева пішла до ванної. Кімната була зроблена з мармуру, повсюди лежали м’які подушки, а на стінах красувались гобелени. Королева взяла із собою трьох жаб, поцілувала їх і наказала першій:

— Коли Еліза увійде до ванної, сядь їй на голову, хай вона буде така ж дурна, як ти.

Потім королева звеліла другій жабі:

— Сядеш дівчині на чоло, нехай вона стане такою ж потворною, як ти, — щоб навіть рідний батько її не впізнав.

— Ляжеш їй на серце, — прошепотіла королева третій жабі, — щоб вона стала злою і сама від того мучилась.

Вона кинула жаб у воду, й вони миттю позеленіли. Тоді королева покликала Елізу, допомогла їй зняти вбрання й залізти у ванну. Коли дівчина пірнула з головою, одна жаба залізла їй на голову, друга сіла на чоло, а третя вмостилась на грудях. Втім, Еліза цього навіть не помітила і коли вийшла з води, там плавали три червоні маки. Якби жаби не були отруйними від поцілунку відьми, вони перетворилися б на червоні троянди. Але й так вони стали квітами, бо доторкнулись до голови й серця Елізи. Дівчина була надто добра й невинна, тому чари не мали над нею влади. Зла королева побачила, що її задум не вдався. Тож вона намастила обличчя Елізи соком волоського горіха так, що воно стало геть коричневе. Потім сплутала пасербиці прекрасне волосся й намастила його огидною маззю. Тепер ніхто не впізнав би вродливу Елізу.

Коли батько побачив дівчину, він був глибоко вражений — сказав, що це не його донька. Її впізнали тільки сторожовий пес і ластівки. Але вони не вміли говорити. Тож бідолашна Еліза заплакала й подумала про своїх одинадцятьох братів, які десь зникли. Засмучена дівчина покинула палац і пішла геть, куди бачили очі, полями й луками, аж прийшла до великого лісу.

Вона не знала, куди йти, почувалася нещасною й сумувала за братами, яких так само, як і її, вигнали з дому. Незабаром споночіло, й дівчина загубила стежину. Вона проказала вечірню молитву, лягла на м’який мох й підмостила під голову пеньок. Стояв погожий вечір; ніжний, приємний легіт обвівав її чоло. Сотні світлячків сяяли поміж травою, наче зелене багаття. І він найлегшого доторку Елізиної руки блискучі комашки падали довкола неї, наче зірниці.

Цілісіньку ніч дівчині снились брати. Їй марилося, ніби вони знову були дітьми й грались разом. Вона бачила, як вони пишуть своїми діамантовими олівцями на золотих дошках, поки вона розглядає чудову книжку з картинками, що коштує півкоролівства. Вони вже не лінії чи літери креслили, а писали про все, що дізналися і побачили. А у книжці з малюнками все було живе. Пташки співали, люди виходили з книжки, розмовляли з Елізою та її братами. Але варто було перегорнути сторінку, як вони повертались на місця, адже все мусило бути на місці.

Коли Еліза прокинулася, сонце вже стояло високо в небі. Дівчина не бачила його, бо гілля високих дерев густо сплелось над її головою; але сонячні промені пробивались крізь листя тут і там, наче золотий туман. Молода зелень солодко пахла, і пташки ледве не сідали дівчині на плечі. Вона чула дзюркотіння джерел, що вливалися до озера із золотим піском. Озеро було густо оточене кущами, лиш одну стежину протоптав олень. Цією стежкою Еліза дійшла до води. Вода в озері була дзеркально чиста. Коли вітер гойдав гілки на деревах і кущах, здавалось, ніби їхній рух намальований углибині озера. Кожен листочок відображався у плесі — байдуже, у затінку він був чи на осонні. Коли Еліза побачила відображення свого обличчя, вона дуже злякалася, — таке воно було брудне й жахливе. Але вона вмилася, і її шкіра стала білою. Потім дівчина роздягнулася і зайшла у воду. Світ не бачив такої красуні!

Згодом дівчина одягнулася, заплела коси й підійшла до джерела, щоб напитись води. На неї чекала довга мандрівка лісом. Еліза навіть не знала, куди йти. Вона думала про братів і покладалась на Божу милість. Адже Бог створив яблуні-дички, примусив їх рости серед лісу, а тепер Він спрямував дівчину до цих дерев, щоб вона могла втамувати голод. На дичках було вдосталь плодів, гілки аж гнулися під їхньою вагою. Тут Еліза пообідала, підперла гілки палицями й попрямувала далі, до найдрімучішого лісу. Було так тихо, що вона могла чути звуки власних кроків і шелест кожного листочка. Тепер уже не видно було птахів, та й сонячні промені не могли пробитись крізь густе гілля дерев. Їхні височезні стовбури стояли так близько один до одного, що дівчині здавалось, ніби вона оточена ґратами. Еліза ще ніколи не почувалась такою самотньою.

Згодом спустилась темна-темна ніч. Жоден світлячок не сяяв серед моху. Засмучена дівчина лягла спати. Незабаром їй здалось, ніби гілки дерев розступаються над її головою, й добрі очі ангелів дивляться на неї з небес. Коли Еліза прокинулась уранці, вона навіть не знала, наснилось це їй чи було насправді.

Її блукання тривали. Незабаром дівчина зустріла стареньку жінку, що збирала ягоди. Старенька пригостила Елізу, й дівчина заходилась розпитувати, чи не довелось тій часом бачити прекрасних принців, що їздили верхи цим лісом.

— Ні, принців я не стрічала, — відповіла бабуся. — Але вчора бачила на річці одинадцять лебедів із золотими коронами на головах.

Старенька трохи провела Елізу до пологого пагорба, біля підніжжя якого звивалась річечка. Дерева сплітали над річкою свої довгі віти. Еліза побажала бабусі щасливої дороги й попрямувала уздовж річки, аж дісталася до морського узбережжя.

Перед нею лежала неозора гладінь океану, але на обрії не було видно жодного корабля. Як же їй продовжувати свій шлях? Еліза спинила погляд на гальці, відшліфованій водою. Скло, залізо, каміння — всього там було. Кожен камінчик був однакової форми й гладенький на дотик, приємніший навіть, ніж її власні тендітні руки.

— Вода невтомно зализує рінь, аж каміння стає гладеньке. Буду ж і я невтомною на своєму шляху. Дякую вам за урок, бурхливі хвилі. Моє серце підкаже мені, як знайти братиків.

На покритих піною морських водоростях лежало одинадцять білих лебединих пір’їн. Еліза підняла їх і забрала з собою. На них були краплини води — чи сльози, хто знає?

Дівчина була одна-однісінька на морському узбережжі, але не відчувала цього, бо вічно рухливе море за кілька годин змінювалось більше, ніж найбільш неспокійне озеро за цілий рік.

Якщо з’являлась темна важка хмара, здавалось, ніби море каже:

— Я можу бути чорним і похмурим.

А потім повівав вітер, і хвилі вкривалися білою піною. Коли наставав штиль, а хмари осявало червоне вечірнє сонце, море виглядало, наче пелюстки троянд. Та хоч якою спокійною була в цю мить його прозора поверхня, море й далі продовжувало свій рух. Його хвилі підіймались і опускались, наче груди сплячої дитини.

Коли сонце вже спускалось на захід, Еліза побачила одинадцять білих лебедів із золотими коронами на головах. Довгою білою вервечкою вони летіли до берега. Еліза пішла до пагорба й сховалась поміж кущів. Лебеді приземлились неподалік від неї й заходились лопотіти своїми великими білими крильми. Щойно сонце сховалось у хвилях, лебеді скинули пір’я, й на їх місці постали одинадцять прекрасних принців, Ельзиних братів. Дівчина голосно скрикнула, адже відразу впізнала їх, хоча вони і змінилися, а потім кинулася до них і почала називати на ймення.

Які щасливі були принци знову зустріти свою маленьку сестричку! Вони також упізнали її, хоч вона виросла й стала прегарною дівчиною. Вони сміялись і плакали, й дуже скоро зрозуміли, якою злою була до них мачуха.

— Ми з братами, — сказав найстарший, — літаємо дикими лебедями, поки сонце на небі. Щойно воно сідає, ми набуваємо людської подоби. Тому ми мусимо бути на землі перед заходом сонця. Якби ми літали попід хмарами у той час, коли набуваємо своєї справжньої форми, то впали б у море. Ми живемо не тут, а в далекій країні, що лежить за океаном. Під час перельоту нема жодного острова, де ми могли би зупинитись на ніч. Лише скеля стримить із моря — на ній ми можемо поміститися, тільки притиснувшись один до одного. Якщо море неспокійне, до нас долітають бризки. Але ми вдячні Богові й за цю скелю. Якби не вона, ми ніколи не змогли б дістатись до рідної землі, бо переліт через море триває два найдовших дні в році. Ми можемо відвідати домівку один раз на рік й бути тут одинадцять днів. Під час мандрівки ми пролітаємо понад лісом, щоб ще раз поглянути на палац, де мешкає наш батько й де ми народились, і на церкву, біля якої похована наша матінка. Тут кожне дерево й кожен кущ рідні. Дикі коні мчать рівниною, як і за часів нашого дитинства. Вуглярі співають старовинних пісень, під які ми танцювали дітьми. Це наша батьківщина, яку ми щиро любимо. І тут ми знайшли тебе, наша маленька сестрице. Нам лишилося тільки два дні тут бути, а потім полетимо назад, до прекрасної землі, яка для нас зосталася чужиною. Як же нам забрати тебе з собою? У нас нема ні корабля, ні човна.

— Як би я хотіла зруйнувати ці чари! — сказала сестра.

І вони проговорили цілу ніч, задрімавши лише на кілька годин. Елізу розбудило лопотіння лебединих крил. Її брати знову перетворились на лебедів і тепер літали колами, аж зникли вдалині. Але один із них, наймолодший, лишився. Він поклав голову на коліна сестрі, вона гладила його крила, й так вони провели цілий день. Увечері повернулися брати. Після заходу сонця вони набули своєї справжньої подоби.

— Завтра, — сказав один із них, — ми змушені відлітати. Повернемось аж наступного року. Але ми не можемо тебе тут залишити. Чи маєш ти досить мужності, щоб полетіти з нами? Мої руки досить сильні для того, щоб пронести тебе через ліс. Хіба не вистачить сили всіх наших крил, щоб перенести тебе понад морем?

— Прошу, візьміть мене з собою! — сказала Еліза.

Цілісіньку ніч вони плели колиску з гнучких гілок верби й очерету. Залізла Еліза в неї, й коли зійшло сонце, брати стали лебедями, взяли колиску дзьобами й здійнялись попід хмари, несучи свою милу сестричку, що й досі спала. Сонячні промені падали на її обличчя, тож один із лебедів піднявся уверх, щоб своїми широкими крильми створити затінок. Вони були вже далеко від землі, коли Еліза прокинулась. Вона подумала, що й досі спить, таке незвичайне було відчуття польоту високо понад морем. Біля неї лежав пакунок, повен чудових стиглих ягід, і в’язка солодкого коріння — все те зібрав найменший брат. Вона вдячно всміхнулася йому, бо знала, що він затулив її крильми від сонця. Тепер вони були так високо, що великий корабель під ними здавався білою морською чайкою. Велика хмарина, що пливла позаду них, була мов гора, Еліза бачила на ній власну тінь і тіні одинадцятьох лебедів, що виросли до неймовірних розмірів. Та коли сонце піднялось вище й хмара лишилась позаду, ті відображення щезли.

Отак цілий день вони летіли понад морем. Цього разу лебеді рухалися повільніше, бо вони несли сестру. Видно було, що заноситься на бурю, і Еліза схвильовано позирала на обрій. Маленької скелі посеред океану досі не було видно! Дівчині здалось, ніби лебеді натужно махають крильми. Лишенько! Це через неї вони не можуть летіти швидше! Коли сонце сяде, вони перетворяться на людей, упадуть у море й потонуть. Дівчина заходилась подумки молитися. А скелі й досі не було видно.

Насунули хмари, пориви вітру попереджали про наближення шторму. Крізь хмар’я раз-по-разу проривалися спалахи блискавиць. Сонце скотилося до краю моря, і лебеді так стрімко кинулись униз, що Еліза затремтіла. Вона була переконана, що вони падають. Але незабаром лебеді знову вирівнялись. Дівчина вхопила поглядом скелю просто під ними, й саме в цю мить сонце до половини сховалось у хвилях. Скеля здавалась не більшою, ніж голова тюленя, що визирала з хвиль. Лебеді стрімко спускались, і в ту мить, коли їхні ноги торкнулись скелі, сонце згасло, наче остання іскра в багатті. І тоді вона побачила братів, що, узявшись за руки, стояли довкруг неї. Місця було рівно стільки, щоб поміститися усім, ні клаптя більше.

Море лютувало, блискавиці били одна за одною, гуркотів грім. Над ранок буря ущухла, й лебеді покинули скелю, забравши з собою Елізу. Море досі було неспокійне, і з високості здавалось, ніби біла піна на темно-зелених хвилях — це безліченна безліч лебедів, що плавають унизу. Коли сонце піднялось вище, Еліза побачила перед собою гори із сяйливими шапками криги. У міжгір’ї здіймався палац із милю завдовжки, з рядом колон, пальмовими деревами й квітами як млинові кола завбільшки. Дівчина запитала, чи це та земля, до якої вони поспішали. Лебеді похитали головами. Це був прекрасний, але вічно мінливий палац із хмар на ймення «Фата Моргана» — туди не судилось увійти жодному смертному. Незабаром гори, ліси й палац зникли. Замість них з’явилося дванадцять величних церков, з високими дзвіницями й довгими готичними вікнами. Елізі навіть здалося, ніби вона чує звуки органа, але це була музика морських хвиль. Коли вони наблизились до церков, ті знову змінились — тепер це була флотилія, що нібито пливла під ними; дівчина поглянула ще раз і побачила, що це просто туман, який висів над океаном. Еліза знай милувалася міражами, аж побачила землю, до якої вони прямували. Там були сині гори, кедрові ліси, міста й палаци. Ще задовго до заходу сонця вони приземлилися, і Ельза сіла на камені перед входом до великої печери. Долівка в ній була вкрита в’юнкими рослинами, що скидались на вишитий килим.

— Спи, а вранці розкажеш нам, що тобі наснилось, — сказав наймолодший брат, показуючи сестрі її спальню.

— Сподіваюсь, мені присниться, як я зможу врятувати вас, — відповіла вона. І з цією думкою проказала молитву, а потім заснула. Їй наснилося, ніби вона летить високо над землею, прямує до захмарного палацу «Фата Моргана». Назустріч виходить чарівниця, що скидається на бабусю, яка пригостила її ягодами в лісі й розповіла про лебедів із золотими коронами на головах.

— Твоїх братів можна розчаклувати, — сказала вона, — якщо ти матимеш достатньо сміливості й терпіння. Бо й справді, вода м’якша, ніж твої ніжні долоні, проте зализує каміння й надає йому форми. Вона не відчуває болю, який терзатиме твої пальці, не має душі, не може мучитись так, як ти страждатимеш. Бачиш цю пекучу кропиву, яку я тримаю в руці? Чимало кропиви росте біля твоєї печери, та тобі вона не підходить. Тільки одна згодиться — та, що росте на могилах на церковному цвинтарі. Її ти маєш збирати, поки не заробиш пухирі на долонях. Тоді помнеш кропиву руками й ногами, а вже потім муситимеш її прясти й ткати, аж отримаєш одинадцять сорочок із довгими рукавами. Накинеш їх на лебедів — і закляття буде подолано. Але запам’ятай: з тієї миті, як ти почнеш роботу, і аж до її завершення, навіть якщо це займе роки твого життя, ти мусиш мовчати. Перше ж твоє слово простромить серця твоїх братів, наче смертоносний кинджал. Їхнє життя залежатимуть від твого мовчання. Пам’ятай, що я тобі казала.

Чарівниця замовкла. Потім доторкнулась до руки дівчини кропивою, і пекучий біль розбудив Елізу.

Уже був день. Поблизу місця, де дівчина спала, вона помітила стебло кропиви, схоже на бачене уві сні. Еліза стала на коліна й гаряче подякувала Богу. Тоді вона вийшла з печери, щоб розпочати роботу. Дівчина рвала пекучі стебла своїми ніжними руками, і від того виступали великі пухирі, але вона терпіла, щоб порятувати своїх милих братів. Потім розім’яла кропиву босими ногами й заходилася прясти. Після заходу сонця повернулись брати. Вони дуже злякались, коли побачили, що сестра оніміла, — подумали, що це ще одні чари їхньої злої мачухи. Але потім, побачивши Елізині руки, вони зрозуміли, що це вона робить заради них. Наймолодший брат заплакав, і там, де падали його сльози, біль втамовувався, й пекучі пухирі зникали.

Еліза сиділа за роботою цілу ніч, бо вирішила не відпочивати, поки не звільнить від прокляття своїх братів. Цілісінький наступний день вона була сама, та ще ніколи час не спливав так швидко. Одна сорочка була вже готова. Еліза взялась до другої, аж раптом почула звук мисливського ріжка й злякалася.

Звук долинав ближче й ближче. Дівчина чула, як гавкають собаки, й втекла до печери. Поспіхом вона згребла у велику в’язку кропиву, яку встигла зібрати, й сіла на неї. Згодом з-за балки вискочив великий собака, потім ще один і ще. Вони голосно гавкали, поверталися назад і знову бігли до печери. За кілька хвилин прибули мисливці. Найвродливішим із них був король тієї країни. Він наблизився до Елізи — ще ніколи йому не доводилось бачити такої красуні.

— Як ти сюди потрапила, мила дитино? — запитав він.

Але Еліза тільки похитала головою. Вона присягнулась не говорити — від цього залежало життя її братів. А ще вона сховала руки під фартух, щоб король не побачив, які пожалені її долоні.

— Поїхали зі мною, — сказав шляхетний мисливець, — ти не можеш тут зостатись. Якщо твоє серце таке ж добре, як твоє обличчя вродливе, я одягну тебе у шовк і оксамит, прикрашу твою голівку короною, і ти будеш жити й правити у моєму палаці.

І посадив її на свого коня. Дівчина заплакала, заламуючи руки, але король промовив:

— Я бажаю тобі лише найкращого. Настане час, коли ти мені подякуєш за це.

І він помчав уперед, тримаючи дівчину перед собою на коні, а мисливці їхали слідом.

Коли зайшло сонце, вони приїхали до міста з високими церквами й сяючими куполами. Король одвів Елізу до мармурових покоїв, де струмували водограї, а стіни й стеля були прикрашені візерунками. Але полонянка навіть не поглянула на всі ці пишноти — вона тільки сумувала й плакала. Вона терпляче дозволила покоївці вбрати її в королівські шати, вплести перлини у коси й убрати пожалені кропивою руки у м’які рукавички.

Коли Еліза постала перед королівським почтом у пишному вбранні, вона була така гарна, що всі вклонилися їй. А король оголосив про свій намір побратись із прекрасною незнайомкою. Але архієпископ похитав головою і зашепотів йому, що ця вродлива дівчина — насправді відьма, яка засліпила очі його величності й причарувала його серце. Король не слухав тих балачок. Він наказав, щоб звучала найкраща музика і щоб кухарі приготували найвишуканіші страви. Після цього він показав нареченій зелені палацові сади й пишні покої, але на її вустах не з’явилося й тіні усмішки. Вона виглядала як живе втілення смутку. Зрештою король відчинив двері до маленької кімнатки, що була відведена поруч зі спальнею. Кімнатка була прикрашена зеленим гобеленом й нагадувала печеру, де король її знайшов. На підлозі лежала в’язка прядива, яке вона зробила з кропиви, а під стелею висіла вже готова сорочка. Ці речі приніс із печери один мисливець.

— Тут ти можеш уявляти, ніби ти знову вдома, у своїй печері, — сказав король. — Ось робота, якою ти займалась. Вона розважить тебе тут, серед усієї пишноти, і нагадає про колишні часи.

Коли Еліза побачила такі дорогі їй речі, вона широко всміхнулась, а її щічки зашарілися. Вона подумала про братів, про їхнє звільнення від закляття, й на радощах поцілувала руку королю, а він пригорнув її до серця.

Незабаром радісні церковні дзвони сповістили про одруження, і вродлива німа дівчина з лісу стала королевою. Архієпископ і далі нашіптував злі слова королю на вухо, але вони не досягали до його серця. Весілля відбулося, й архієпископ власноруч змушений був коронувати ненависну йому знайду. Розлютившись від безсилля, він так грубо надів діадему на чоло Елізи, що дівчині стало боляче. Але на душі в неї був значно важчий тягар — сум за братами. Вона мусила мовчати — єдине слово коштувало б життя її близьким. Проте Еліза полюбила доброго і вродливого короля. Він робив усе, щоб вона почувалася щасливою. Вона щиро любила його, і її очі променіли коханням, яке не можна було вимовити словами. Ох, якби ж тільки вона могла звіритися йому й розказати про своє горе! Але дівчина мусила дотримуватись мовчання аж до завершення роботи. Тож ночами вона тихенько йшла до кімнатки, що нагадувала печеру, й хутко плела одну сорочку за іншою. Проте коли вже йшла робота над сьомою сорочкою, скінчилася кропива. Вона росла на церковному цвинтарі, але як її там нарвати?

«Чого вартий біль у порівнянні зі стражданнями моєї душі? — подумала вона. — Я мушу ризикнути, маю покладатися на милість небес».

Із тремтячим серцем, так, ніби замислила якийсь недобрий вчинок, Еліза прокралась у сад, осяяний місячним світлом, і подалась вузенькою стежкою, а потім порожніми вуличками, аж дісталася церковного цвинтаря.

Раптом дівчина побачила на широкій могильній плиті кілька упирів. Їхнє широке вбрання розвівалось, а довгі худі пальці розкопували свіжі могили! Еліза мусила пройти повз них, й потвори втупились на неї. Дівчина молилася, збираючи кропиву, а потім понесла оберемок до палацу. І тільки одна людина бачила її — архієпископ, який тієї ночі не спав. Тепер він думав, що його підозри підтвердилися: королева була відьмою, вона причарувала короля. Архієпископ розповів королю про те, що бачив на цвинтарі, й коли він говорив, статуї святих немовби хитали головами, ніби кажучи: «Це неправда. Еліза невинна».

Але архієпископ витлумачив це по-своєму. Він думав, що святі свідчать проти королеви й хитають головами, вражені її гріхами. Дві великі сльозини скотились із очей короля, й сумнів поселився у його серці. Уночі він вдавав, ніби спить, а сам спостерігав, як Еліза встає і йде до своєї кімнати. Щодня він ставав дедалі похмурішим, а Еліза бачила це й не розуміла причини. Дивне ставлення короля непокоїло її — вона переживала за братів. Її гіркі сльози блищали, наче перли, на пишному оксамитовому вбранні. А всі, хто бачив королеву, заздрили їй і прагнули бути на її місці.

Врешті робота її вже майже добігла кінця. Лишилась одна сорочка — але в Елізи знову не стало кропиви. Ще раз, уже востаннє, мусила вона піти на цвинтар, і з жахом думала про те, як ітиме сама уночі, а на цвинтарі будуть лютувати упирі. Але її намір був твердим, бо вона покладалася на Бога. І от вона пішла на цвинтар, а слідом за нею подалися король і архієпископ. Вони бачили, як королева пройшла на цвинтар, а коли підійшли ближче, то побачили упирів, що сиділи на могильній плиті. Король відвернувся — він подумав, що Еліза була з ними — його дружина, чия голова щовечора спочивала на його грудях!

— Хай люди судять її, — сказав він.

Людський присуд був швидкий: спалити живцем.

Елізу вивели з розкішних королівських покоїв і запроторили до темної, похмурої в’язниці, де лиш вітер свистів у ґратах. Замість оксамиту і шовку їй кинули сорочки, які вона сплела, а замість подушки — в’язку кропиви. Та Еліза з радістю працювала й далі й молилася Богові, поки вуличні блудяжки співали знущальних пісеньок про неї, й жодна душа на світі не згадувала її добрим словом. Надвечір вона почула лопотіння лебединих крил. Це був її наймолодший брат — він знайшов сестричку, і вона плакала від щастя, хоч знала, що, найпевніше, їй лишилося жити одну ніч.

Але в неї зосталась надія, до того ж справу було майже завершено. Згодом приїхав архієпископ — він збирався побути з нею протягом останніх годин, бо пообіцяв це королю. Але вона похитала головою і попрохала його поглядом і жестами не лишатись із нею. Цієї ночі вона мусила закінчити роботу, а то її біль, сльози і недоспані ночі були б марними. Архієпископ пішов геть, кинувши наостанок гіркі слова. Але бідолашна Еліза знала, що вона невинна, тож узялася до роботи.

Маленькі мишки бігали по підлозі — вони носили кропиву до Елізиних ніг, намагались їй допомогти. А дрізд сів на вікно потойбіч ґрат і співав цілісіньку ніч так солодко, як тільки вмів, щоб додати їй наснаги.

За вікном ще сіріло, й лишалася принаймні година до світанку, коли одинадцять братів прийшли до палацової брами з проханням зустрітись із королем. Їм не дозволили, адже була ще ніч, і король спочивав — ніхто не зважився би його потурбувати. Брати погрожували й благали. Зрештою з’явились вартові, а за ними й сам король — його розбудив галас, і тепер він цікавився, що сталось. Але цієї миті зійшло сонце. Брати зникли, тільки одинадцять диких лебедів здійнялись у небо над палацом.

Згодом люди почали сходитися на майдан, щоб подивитись, як спалять відьму. Стара шкапа тягнула воза, на якому сиділа Ельза. На королеві була сорочка з грубого полотна. Її коси були скуйовджені, щоки бліді, губи безгучно ворушились, а пальці знай трудилися над зеленим прядивом. Навіть по дорозі на страту вона не облишила свого заняття. Десять сорочок лежали біля її ніг, вона закінчувала одинадцяту, а натовп глумився з неї і кричав:

— Гляньте-но на відьму, що вона там шепоче? Хіба це молитовник у її руках? Ні, то чаклунство! Розірвімо його на тисячу шматочків!

І розлючений натовп посунув на неї, щоб знищити сорочки з кропиви. Але цієї миті налетіли одинадцять білих лебедів і сіли на віз. Вони ляскали великими крильми, й люди стривожено розметались навсібіч.

— Це знак із неба, що вона невинна, — шепотіли в натовпі, але ніхто не наважувався промовити це вголос.

Коли кат узяв Елізу за руку, вона поспіхом накинула одинадцять сорочок на лебедів. Ті миттю перетворились на одинадцять вродливих принців. Але у наймолодшого лишилось лебедине крило замість руки — сестра не встигла закінчити останній рукав.

— Тепер я можу говорити, — вигукнула вона. — Я невинна!

Люди, які стали свідками цієї події, схилились перед Елізою, як перед святою. А вона впала непритомна на руки братів, виснажена тривогою, стражданнями і болем.

— Так, вона невинна, — підтвердив найстарший брат. Він розказав усім, що сталось. І доки він говорив, у повітрі ширились пахощі мільйонів троянд. Кожна галузка хмизу, зібраного для вогнища — від тоненької гілочки до грубого поліна, — вкрилась трояндами. І найкраща була сяйлива біла ружа — вона світилась, як зоря. Цю троянду зірвав король — він поклав її Елізі на груди.

Усі церковні дзвони задзвонили самі, злетілася сила-силенна пташок. Коли король з королевою рушили до палацу, здавалося, ніби вони повертаюся після вінчання.

Свинопас

Якось жив на світі бідний принц. Він мав королівство — маленьке, проте його статків вистачало для того, щоб одружитись. Так він і збирався зробити. Потрібна була чимала сміливість, щоб запропонувати руку й серце доньці імператора, але він вирішив ризикнути. Скрізь його знали, тож сотні принцес із радістю прийняли б його пропозицію, але чи погодиться ота єдина? Зараз побачимо.

На могилі його батька ріс трояндовий кущ. Він розквітав раз на п’ять років, і на ньому була тільки одна троянда, зате яка! Вона мала такий аромат, що кожен, хто його відчував, забував про сум і турботи. Був у принца і соловей, який гарно співав. Троянду і солов’я принц збирався подарувати майбутній нареченій — якось поклав ті дарунки у великі срібні коробки й відіслав їй.

Імператор наказав принести дарунки у велику залу, де принцеса гралась у прийом гостей із фрейлінами. Дівчина побачила великі коробки з подарунками й заплескала в долоні.

— Хочу, щоб там було кошеня! — промовила вона.

Перший пакунок відкрили, і там виявився трояндовий кущ із чудовою квіткою.

— Як майстерно зроблено! — вигукнули фрейліни.

— Більш ніж майстерно, — промовив імператор. — Просто дивовижно!

Принцеса доторкнулась до троянди і почала рюмсати.

— Яка прикрість, татку! — вигукнула вона. — Вона не штучна, а справжня!

— От шкода, квітка справжня! — підхопили фрейліни.

— Давайте краще подивимось, що в іншій коробці, — мовив імператор.

Із коробки дістали солов’я, і він так чудово заспівав, що ніхто не міг сказати про цей спів нічого поганого.

— Шарман, шарман, — сказала одна панночок по-французьки. Усі фрейліни принцеси намагалися розмовляти французькою, але виходило у них це погано.

— Спів цієї пташки дуже нагадує мені музичну скриньку покійної імператриці, — промовив літній придворний. — Таке ж звучання, таке ж виконання.

— Це справді так, — мовив імператор і заплакав, як мале дитя.

— Сподіваюсь, пташка несправжня, — промовила принцеса.

— Та ні, справжня, — запевнили ті, хто діставав подарунок.

— То хай собі летить, — пхикнула принцеса й відмовилася зустрітись із принцом.

Але принц не засмутився. Він замурзав лице грязюкою, вбрався за простака, насунув капелюха на лоба й пішов до палацу.

— Вітаннячко, імператоре, — сказав він. — Чи не знайдеться у вас якоїсь роботи при дворі для мене?

— Ми маємо достатньо прислуги, — відповів імператор. — Вільних посад зараз нема. Втім, зажди-но хвильку! Щойно мені спало на гадку — треба чоловіка, який глядів би свиней.

Так принца призначили імператорським свинопасом. Тепер він жив у вбогій комірчині біля свинарника. Цілісінькими днями він трудився, а коли приходила ніч, майстрував горщика. На його вінцях висіли маленькі дзвіночки, й коли вода в горщику закипала, дзвіночки починали награвати мелодію:

В хліві весела свинка безжурно поживала,

І трійко поросяток весела свинка мала!

Але от що найдивовижніше: варто було піднести палець до струменя пари, що здіймався над горщиком, щоб відчути запахи всіх страв, що готувались на кожній кухні в місті. Звісно, такий винахід вражав значно більше, ніж троянда. Почула ту мелодію принцеса, спинилася й зацікавлено прислухалась. Принцеса також уміла її грати — правду сказати, це була єдина мелодія, яку вона виконувала.

— Я знаю цей наспів! — вигукнула дівчина. — Свинопас, певно, має непогану освіту. Сходіть до нього й дізнайтесь, скільки цей інструмент коштує.

Одна фрейліна пішла, щоб запитати. Аби не забруднитись у болоті, вона взула дерев’яні черевики.

— Скільки ти хочеш за свій горщик? — запитала фрейліна.

— Десять поцілунків принцеси, — відповів свинопас.

— Помилуй, Боже! — вигукнула фрейліна.

— Меншою ціна не стане, — відповів свинопас.

Принцеса поцікавилась у фрейліни, коли та вернулась:

— Яку ціну він назвав?

— Я не можу цього вам сказати, — відповіла фрейліна.

— То прошепочи на вушко.

Принцеса вислухала умову свинопаса й обурилась:

— Як нечемно з його боку!

Вона вже зібралась було йти, як дзвіночки знову заспівали:

В хліві весела свинка безжурно поживала,

І трійко поросяток весела свинка мала!

— Спитай у нього, — наказала принцеса, — чи досить йому буде десять поцілунків моєї придворної дами?

Свинопас відмовився.

— Десять поцілунків принцеси, або горщик лишається в мене, — сказав він.

— Це ж треба, яка морока, — зітхнула принцеса. — Ну що ж, фрейліни, станьте колом біля мене, щоб ніхто цього не бачив.

Дами оточили принцесу колом, затулили її сукнями, і вона десять разів поцілувала свинопаса, щоб отримати від нього горщик.

Це була неабияка розвага! Удень і вночі в горщику кипіла вода. Не лишилось такої кухні в цілому місті, про яку вони не знали б, що там готується.

— Ми знаємо, хто їстиме суп і млинці. Ми знаємо, хто їстиме кашу й котлети. Ох, як це цікаво!

— Дуже цікаво, — погоджувалась принцеса. — Але дивіться мені: не зрадьте мою таємницю. Я ж усе-таки донька імператора!

— Триматимемо язика за зубами, — пообіцяли фрейліни.

А свинопас — звісно ж, він був принцом, але про це ніхто не здогадувався, — не сидів склавши руки. Він змайстрував брязкальце. Коли його розкручували, воно награвало вальси, галопи й польки — всі, що були на світі.

— Неймовірно! — вигукнула принцеса. — Я ще ніколи не чула нічого красивішого. Ідіть до нього й запитайте, скільки коштує інструмент. Але цілувати його я більше не збираюсь.

— Ціна — сто поцілунків принцеси, — повідомила дама, яка ходила питати свинопаса.

— Та він, певно, здурів! — сказала принцеса й пішла собі. Але незабаром спинилася.

— Мистецтво треба підтримувати, — сказала вона. — А я — донька імператора. Скажіть йому, що він отримає десять поцілунків від мене, як і перед тим. А ще дев’яносто разів його поцілують мої фрейліни.

— Але ми не хочемо цілувати свинопаса! — сказали вони.

— Дурниці, — заперечила принцеса. — Якщо я поцілувала його, то й ви зможете. Пам’ятайте, що ви у мене на утриманні.

І вона послала фрейліну ще раз.

— Сотня поцілунків від принцеси, — наполягав свинопас, — або кожен лишається при своєму.

— Затуліть мене, — сказала принцеса. Фрейліни зробили те, що їм звеліли, й принцеса заходилась цілувати свинопаса.

— Цікаво, що там за натовп зібрався біля свинарника? — промовив імператор, вийшовши на балкон. Він протер очі й надягнув окуляри. — Мабуть, придворні дами знову вигадали якусь капость. Треба піти туди й подивитись.

Він натягнув свої стоптані черевики й поспішив до свинарника. Фрейліни були надто зайняті підрахунком поцілунків — щоб усе було по-чесному — й навіть не помітили його. Він піднявся навшпиньки й усе побачив.

— Що це означає? — обурився він, коли побачив, як його донька цілує свинопаса. Зі злості він жбурнув на них свого черевика — саме тієї миті, коли свинопас отримував шістдесят восьмий поцілунок.

— Геть звідси! — закричав розлючений імператор.

І принцесу, й свинопаса вигнали з королівства. Свинопас невдоволено бурчав, та ще й незабаром почалася злива.

— Ох, як мені не щастить! — бідкалась принцеса. — Треба було погоджуватись на пропозицію того принца. Ох, яка ж я нещасна!

Свинопас зайшов за дерево, витер обличчя, зняв із себе лахміття й вийшов у розкішних шатах. Він виглядав так велично, що принцеса мимоволі вклонилася йому.

— Я тепер тебе зневажаю, — сказав він. — Ти відштовхнула принца, не прийняла від нього троянду і солов’я, а свинопаса взялася цілувати в обмін на пусті цяцьки! Сама винна!

І пішов у своє королівство, а принцесу покинув. Їй відтепер не лишалось нічого іншого, як наспівувати:

В хліву весела свинка безжурно поживала,

І трійко поросяток весела свинка мала!

Пастушка і сажотрус

Чи доводилось вам колись бачити старовинний дерев’яний сервант, оздоблений різьбленими листочками і вигадливими фігурками? Точнісінько такий сервант стояв у вітальні — він дістався у спадок від бабусі. Вкритий він був різьбленими трояндами й тюльпанами, а найхимерніша різьба була вгорі: візерунки, з-поміж яких визирали оленячі голови з крислатими рогами. На дверях красувалася фігурка чоловіка — найкумедніша з-поміж усіх. Він шкірив зуби — адже цей вираз обличчя було неможливо назвати посмішкою. У нього були ноги як у цапа, маленькі ріжки на голові й довга борода. Діти завжди називали його: «майор-сержант — головний командир Цапоногий Біллі». Вимовити це ім’я було дуже важко, та й небагато солдатів заслужили таке звання. То й чоловік дивився на столик під дзеркалом, де стояла вродлива пастушка, зроблена з порцеляни. Вона мала позолочені черевички й червону сукню з орнаментом. На голові в неї був капелюшок, а в руках — ціпок, обидва позолочені. Була вона дуже гарна. Неподалік від неї стояв маленький порцеляновий сажотрус. Він був чистенький і охайний, як і всі інші порцелянові фігурки, і просто звався сажотрусом. Китайські майстри з таким же успіхом могли б зробити його принцом, але виліпили сажотруса. Він вправно тримав драбину, обличчя його було чистим і рум’яним, як у дівчини. Як по правді, це була помилка — майстрам треба було замурзати його сажею.

Сажотрус і пастушка стояли поруч. Незабаром вони заручилися, адже обоє були гарно вбрані, зроблені з порцеляни й однаково крихкі. Поблизу стояла ще одна порцелянова фігурка, тільки втричі більша. Це був старий китаєць; він умів кивати головою і вважав, що доводиться пастушці дідом, хоча й не міг цього довести. Проте гадав, що може вирішувати її долю, тож коли майор-сержант — головний командир Козлоногий Біллі запропонував пастушці одружитись, китаєць кивнув головою на знак згоди.

— Твій майбутній чоловік, — сказав старий китаєць до пастушки, — вирізьблений з червоного дерева. Подумай тільки: ти станеш дружиною майора-сержанта — головного командира Козлоногого Біллі! Він має цілий сервант срібного посуду.

— Я не хочу до серванта! — мовила пастушка. — Я чула, що в нього вже є одинадцять порцелянових дружин!

— То будеш дванадцятою, — наполягав старий китаєць. — Сьогодні ж видам тебе заміж!

І він похитав головою й заснув.

Маленька пастушка заплакала й поглянула на порцелянового сажотруса.

— Благаю тебе, — промовила вона, — давай утечемо світ за очі. Я не можу лишатись тут.

— Для тебе я зроблю все! — пообіцяв сажотрус. — Давай утікати. Гадаю, я зможу прогодувати нашу сім’ю — усе ж таки в мене є ремесло.

— Треба ж тільки якось ізлізти зі столу! — мовила пастушка. — Я буду щаслива, коли ми опинимось далеко звідси.

Сажотрус заспокоїв її й приніс свою маленьку драбинку — так вони сподівались дістатись до підлоги. Та коли парочка поглянула на старий сервант, то побачила, що там коїться страшний переполох. Різьблені олені вистромили голови, наставили роги й повигинали шиї.

Майор-сержант — головний командир високо підскочив. Він кричав старому китайцю:

— Вони втікають! Вони втікають!

Парочка дуже злякалась і стрибнула в ящик під вікном. Там лежало кілька неповних колод карт і ляльковий театр. Саме розпочиналася вистава, і дами всіх мастей сиділи у першому ряду. Позаду них стояли валети й демонстрували, що мають по дві голови, як це зазвичай буває у всіх гральних карт. П’єса розповідала про двох закоханих, яким не дозволяли одружитись, і пастушка заплакала, бо сюжет нагадав їй власну історію.

— Я цього не витримаю! — сказала вона. — Треба вибиратися із цього ящика.

Тільки-но закохані дістались до підлоги й звели очі на стіл, як побачили, що старий китаєць прокинувся. Він почав злазити додолу і врешті впав.

— Нас переслідує китаєць! — закричала злякана пастушка.

— Мені щойно сяйнула думка, — сказав сажотрус. — Давай заліземо у велику вазу з ароматичним зіллям, яка стоїть у кутку. Там ми можемо лежати серед трояндових пелюсток й лаванди. Коли він підходитиме, ми засиплемо його очі сіллю, якою пересипані пелюстки.

— Ні, цього робити не варто, — заперечила пастушка. — Колись давно у китайця і вази був роман. Такі почуття не минають безслідно. Ні, для нас є тільки один вихід — податися світ за очі.

— А в тебе досить сміливості, щоб помандрувати зі мною у широкий світ? — запитав сажотрус. — Ти знаєш, наскільки він великий? Чи думала ти коли-небудь, що ми можемо ніколи не повернутись назад?

— Так, я до всього готова, — відповіла пастушка.

Коли сажотрус переконався, що його кохана має тверді наміри, він мовив:

— Мій шлях пролягає крізь комин. Ти готова полізти за мною у комин, крізь димар? Я добре знаю, як поводитися, коли ми потрапимо у димар. Незабаром ми заліземо так високо, що ніхто не дожене нас, а тоді виберемося на білий світ.

Сажотрус підвів свою кохану до коминка.

— Здається, там дуже темно, — промовила вона, а все ж таки попрямувала за ним у комин, де анічогісінько не було видно.

— Тепер ми вже у димарі, — сказав сажотрус. — Поглянь, над нами сяє зоря.

І справді, зоря сяяла просто над ними, ніби освітлюючи їм шлях. Сажотрус підтримував пастушку і допомагав їй, тож вони підіймалися вище й вище. Він показував місця, куди краще поставити крихітні порцелянові ніжки, й зрештою парочка дісталась до димаря. Вони сіли відпочити, бо дуже зморилися. Над їхніми головами видніло зоряне небо, а внизу — дахи. Вони бачили неосяжні простори широкого світу. Маленька пастушка схилила свою голівку на плече сажотруса й плакала, поки не змила позолоту зі свого пояса. Світ виявився зовсім іншим, ніж вона собі уявляла.

— Він завеликий, — зізналась пастушка. — Я не витримаю цього. Ох, як би мені хотілось повернутися на наш столик під дзеркалом. Я не знатиму щастя, поки не повернуся назад. Ти повів мене у широкий світ, а тепер, якщо мене любиш, одведи мене додому.

Сажотрус спробував переконати кохану. Він нагадав їй про старого китайця, і про майора-сержанта — головного командира Козлоногого Біллі. Але пастушка гірко схлипувала й цілувала сажотруса, аж він пообіцяв їй зробити все, що вона захоче. Тож незабаром із величезними труднощами вони заходилися спускатися комином. Спустившись, вони якийсь час постояли у темряві за дверцятами, прислухаючись до того, що відбувається у кімнаті. Усе було спокійно, тож вони вибрались із коминка. Ой! На підлозі лежав старий Китаєць! Він упав додолу, коли переслідував утікачів, й розпався на шматки. Його спина розбилася, а голова закотилась у куток кімнати. Майор-сержант — головний командир стояв на своєму звичному місці й, здавалось, поринув у роздуми.

— Жах! — зойкнула маленька пастушка. — Мій бідолашний дідусь розбився з нашої вини! Я цього не переживу!

— Його можна полагодити, — сказав сажотрус. — Я в цьому впевнений. Не поспішай перейматись. Якщо його спину склеїти й поставити міцну заклепку, він стане як новенький і знову бурчатиме, як завжди.

— Ти думаєш? — перепитала вона.

І порцелянова парочка заходилась залазити на стіл.

— Нічого хорошого ми з тобою не зробили, — промовив сажотрус. — Треба було лишатися тут, замість шукати собі клопоту.

— Я хочу тільки, щоб дідуся полагодили, — промовила пастушка. — Як ти думаєш, це дорого коштує?

Її бажання збулося. Спину китайця склеїли, а в шию поставили надійну заклепку. Він був як новий, та більше не міг хитати головою.

— Щось ви загордилися, — докоряв китайцеві майор-сержант — головний командир Козлоногий Біллі. — До того ж безпідставно. То як, віддасте за мене свою онуку?

Сажотрус і пастушка злякано поглянули на старого китайця — вони боялися, що він кивне на знак згоди. Але він більш не міг хитати головою, а казати, що в його шиї стоїть заклепка, було для нього великою морокою.

Тож порцелянову парочку ніхто не розлучив. Сажотрус і пастушка були вдячні дідусевій заклепці й любили одне одного, поки не розбилися на друзки.

Дівчинка з сірниками

Останнього вечора старого року було страшенно холодно. Віяла хурделиця. У холоді й темряві ішла вулицею бідна маленька дівчинка. Не мала вона ні черевичків, ні шапочки; виходячи з дому, вона взула капці, але користі з них не було ніякої. Вони були завеликі на неї, настільки великі, що підійшли б навіть її мамі. Бідолашна дівчинка згубила їх, коли перебігала вулицю, щоб не потрапити під колеса двом ридванам, що мчали на шаленій швидкості.

Один із капців вона знайти не змогла, а другий схопив якийсь хлопчисько та й утік, тож дівчинка брела вулицями босоніж. Її ноги почервоніли й посиніли від холоду. У старому фартуху вона несла трохи сірників, а одну коробку тримала у руках. Ніхто нічого не купив у неї за цілий день, ніхто не дав їй ані пенні. Дівчинка сама ходила вулицями і тремтіла від холоду й голоду. Сніжинки падали на її довге світле волосся, заплутувались у кучерях, що розметались по плечах, але дівчинка цього не помічала.

У кожному вікні сяяли вогні, у повітрі пахло смаженим гусаком, адже сьогодні був переддень Нового року. У кутку між двома будинками, один з яких виступав поперед інших, вона присіла й скрутилась клубком. Вона вирішила не йти додому, бо не продала сірників і не могла принести грошей, а батько набив би її за це. До того ж удома майже так само холодно, як і тут. Їхня домівка була під дахом, що продувався вітрами, а найбільші дірки вони залатали соломою й ганчір’ям.

Маленькі її рученята майже закоцюбли від холоду. Ох! Може, якщо запалити сірника, стане краще? Дівчинка черконула сірником, і він загорівся. Сірник був схожий на маленьку свічку, й дівчинка огорнула його долоньками. Це був по-справжньому дивовижний вогник. Їй здалось, ніби вона сидить біля великої залізної грубки з мідними ніжками й мідним орнаментом.

Як гарно горів той вогник! Він здавався таким теплим, що дитина мимоволі простягнула ніжки, щоб зігріти їх. Аж раптом полум’я згасло, грубка зникла, і дівчинці лишились лише недогарки у долоньці.

Маленька продавщиця сірників черкнула ще одного сірника. Спалахнуло полум’я, і там, де вогник падав на стіну, вона ставала прозорою — дівчинка могла бачити, що відбувається усередині кімнати. Стіл був накритий білосніжною скатертиною, на ній стояв чудовий обідній сервіз. Посередині красувався запечений гусак, фарширований яблуками й чорносливом. А потім сталося диво — гусак зістрибнув із тарілки й почапав до дівчинки, а в грудях у нього стирчав ніж і виделка. Потім сірник згас, і не лишилось нічого, крім холодної вологої стіни.

Дівчинка запалила ще один сірник і раптом виявила, що сидить під ошатною ялинкою. Дерево було вище, ніж те, яке їй довелось бачити крізь скляні двері в помешканні багатого купця. Тисячі вогників сяяли на зелених вітах. Дівчинка простягнула до них руки, але сірник загас.

Різдвяні вогні підіймалися вище й вище, аж стали як зорі. І дівчинка побачила зірку, що падала, лишаючи за собою яскравий слід. «Хтось помирає», — думала дівчинка, адже її вже покійна бабуся — єдина людина, яка її по-справжньому любила, — казала, що коли падає зоря, чиясь душа відходить до Бога.

Дівчинка знову черконула сірником об стіну, й довкола неї засяяло світло, а в ньому вона побачила бабусю.

— Бабцю, — заплакала дівчинка, — забери мене з собою. Я знаю, що ти зникнеш, коли догорить сірник. Ти пропадеш так само, як тепла грубка, печений гусак і велика ошатна ялинка.

І дівчинка поспіхом запалила цілу коробку сірників, бо хотіла затримати бабусю. Сірники спалахнули, навколо стало світліше, ніж удень. Бабуся взяла дівчинку на руки, й вони полинули в небо. Там, над землею, не було ні холоду, ні голоду, і там вони були з Богом.

Настав ранок, а бідолашна дівчинка з блідими щічками й посмішкою на обличчі так і сиділа під стіною. Вона замерзла новорічної ночі. В руці вона тримала сірники.

— Бач, хотіла зігрітися… — казали люди.

Ніхто й уявити собі не міг, які дива вона бачила, і ніхто не знав, що цієї ж ночі вона увійшла зі свою бабусею до царства небесного.

Нове вбрання короля

Жив собі на світі король, який так переймався вбранням, що витрачав усі свої гроші на обновки. Його єдиний клопіт полягав у тому, щоб бути завжди якнайліпше вбраним. Йому було байдуже до армії, не цікавили його театри; єдина річ, про яку він дбав, — це демонструвати своє нове вбрання під час парадного виїзду. І коли про інших владарів казали: «Король працює у кабінеті», то про цього — «Король перевдягається у гардеробній».

Його столиця була галасливим і людним містом; кожного дня до нього прибували чужинці з усіх куточків світу. Одного дня туди прибилося двійко пройдисвітів. Вони переконували людей, ніби вміють ткати й виробляють найкращий одяг, який тільки можна собі уявити. Вбрання, яке вони шиють, — стверджували пройдисвіти, — не лише вражає красою кольорів і фасонів, а ще й вирізняється чудесною якістю тканини. Її не можуть побачити ті, хто не відповідає своїй посаді чи просто дурний.

«Напевно, це чудовий одяг, — подумав король. — Якби я одягнув убрання, пошите з такої тканини, то миттю розпізнав би, хто в моєму королівстві займає посаду, якої не гідний. А ще я відрізняв би дурнів від розумних. Треба негайно замовити собі вбрання з цієї тканини!»

І король заплатив грубі гроші тим двом пройдисвітам. А вони встановили два ткацькі верстати і вдавали, ніби напружено працюють, хоч насправді нічогісінько не робили. Їм приносили найтонший шовк і найкоштовнішу парчу, а вони все те продавали тихцем і працювали цілу ніч на порожніх верстатах.

«Треба було б глянути, як просувається їхня справа», — думав король. Але на серці в нього було неспокійно, адже він пам’ятав, що той, хто не заслуговує на свою посаду, не зможе побачити тієї тканини. Звісно, він був певен, що йому нема чого боятися, та про всяк випадок вирішив послати когось, щоб побачити, як ідуть справи. Кожен мешканець міста знав, якими винятковими якостями відзначається та тканина, і всі сподівалися побачити, хто з сусідів нездара чи дурень.

«Пошлю-но я мого найчеснішого міністра до ткачів, — вирішив король. — Він найкраще оцінить тканину».

Поважний старий міністр увійшов до кімнати, де пройдисвіти сиділи за порожніми верстатами. «Свят-свят-свят! — його очі розширились від подиву. — Я нічогісінько не бачу!» Але міністр у цьому не зізнався. Пройдисвіти запросили його підійти поближче, щоб помилуватись вишуканим візерунком і чудовими кольорами, — при цьому вони вказували на порожні верстати. Бідолашний міністр пнувся з усіх сил, але нічого не бачив — адже там і не було чого бачити. «От лишенько, — думав він. — Невже я настільки дурний? Я навіть і не підозрював цього. Ніхто не повинен про це знати! А може, я не гідний своєї посади? Ні, ні, я не можу зізнатись, що не бачу цієї тканини!»

— Невже ви нічого не скажете? — поцікавився один із пройдисвітів, що саме вдавав, ніби продовжує ткати.

— О, вона дуже гарна, просто чудова, — відповів старий міністр, пильно вдивляючись крізь скельця окулярів. — Неповторний візерунок, неймовірні кольори! Обов’язково передам королю, що мені дуже сподобалося.

— Приємно це чути, — мовив другий ткач, а потім продемонстрував кольори й пояснив, що то за візерунок. Старий міністр уважно вислухав пройдисвітів, щоб переказати королю їхні слова. Так він і зробив.

Незабаром шахраї попросили ще грошей, шовку й парчі. Вони забрали все собі й удавали, ніби працюють, хоча насправді на верстатах і нитки не було.

Незабаром король послав свого радника, щоб подивитись, як ідуть справи у ткачів і чи скоро вони планують закінчити. Так само, як і старий міністр, радник дивився і дивився, проте нічого не побачив, бо там не було чого бачити.

— Хіба ж це не краса? — запитували пройдисвіти, показуючи й пояснюючи неперевершений візерунок, якого насправді не існувало.

«Я не дурний, — міркував тим часом радник. — Отже, я займаю невідповідну посаду. Це дуже дивно. Але я мушу зробити так, щоб про це ніхто не дізнався». І він заходився нахвалювати тканину, якої навіть не бачив, висловлювати захват від кольорів і чудової текстури.

— Вона пречудова! — сказав радник королю.

Про ту тканину в місті вже ходили чутки.

Зрештою король захотів побачити її на власні очі. З численним почтом, серед якого були й ті двоє, що вже перевіряли роботу ткачів, король подався до розумних пройдисвітів. Вони й досі працювали на повну силу, не використавши при цьому ані нитки.

— Погодьтесь, вона надзвичайна! — почав запевняти один із шахраїв. — Ваша величність мусить оцінити гаму кольорів й багатство візерунків.

І показав на порожній верстат, де була уявна тканина.

«Що ж це таке? — подумав король. — Я не бачу анічогісінько! Це жахливо! Може, я дурень? Чи я поганий король? Це найстрашніше з усього, що зі мною бувало!»

— Еге ж, — мовив він, — ваша робота заслужила наше милостиве схвалення! — і король поважно похитав головою, дивлячись на порожній верстат, бо не міг зізнатися, що нічого не бачить.

Придворні теж глянули на верстат і сказали разом з королем:

— Просто чудово!

І заходилися радити королю одягнути шати з цієї чудової тканини на величну процесію, що мала відбутись за кілька днів. «Чудово, прекрасно, надзвичайно!» — здавалося, всі щиро захоплюються тією тканиною, тож король присвоїв пройдисвітам звання двірських ткачів.

Цілу ніч напередодні процесії шахраї вдавали, ніби працюють. Вони спалили шістнадцять свічок. Це робилось для того, щоб люди переконались: вони поспішають скінчити нове вбрання короля. Пройдисвіти вдавали, ніби беруть тканину з верстата, тоді розрізували повітря великими ножицями, зшивали голками без ниток, аж сказали:

— Нове вбрання готове!

Король із придворними увійшов до зали. Шахраї тримали руки витягнутими так, ніби в них щось було, і вигукували: «Ось штани!», «А ось мундир!», «Ось мантія!» і так далі.

— Цей одяг легенький, як павутинка. Той, хто його вдягає, почувається так, ніби на ньому нічого нема, — у цьому полягає привабливість вбрання, — пояснювали пройдисвіти.

А почет їм піддакував:

— Авжеж! — хоч ніхто нічого не бачив.

— Чи не зволить Ваша Величність зняти одяг, — спитали шахраї, — щоб ми могли допомогти вам убратись у нові шати?

Король роздягнувся, і пройдисвіти вдавали, ніби допомагають йому одягнутись у нове вбрання. Потім король покрутився перед дзеркалом, уважно себе оглядаючи.

— Який неперевершений вигляд! Як же вам пасує це вбрання! — казали всі. — Який чудовий візерунок! Які прекрасні кольори! Який надзвичайний фасон!

Розпорядник церемонії оголосив, що можна починати.

— Я готовий, — промовив король. — Погодьтесь, вбрання мені пасує якнайліпше! — він ще раз покрутився біля дзеркала, щоб люди подумали, ніби він милується своїм одягом.

Пажі, що носили королівський шлейф, нахилилися, зробили вигляд, ніби щось підняли і понесли у руках.

Король ішов під розкішним балдахіном, і всі, хто бачив його, вигукували:

— Справді, вбрання короля незрівнянне! Який довгий шлейф! Як йому пасують ці шати!

Ніхто не хотів, аби люди дізналися, що він нічого не бачить і не годиться для своєї посади або й просто дурний.

— Але ж король голий! — раптом вигукнув маленький хлопчик.

— Святі небеса! Послухайте, що каже невинна дитина! — сказав батько, і всі почали перешіптуватись, переказуючи слова хлопчика.

— А король голий! — врешті заволали люди.

Короля це дуже вразило — він зрозумів, що це правда. І все ж таки подумав: «Мушу триматися до кінця!» Тож ішов собі вулицею, а пажі крокували за ним і вдавали, ніби з величезною повагою та гідністю несуть розкішний шлейф королівського вбрання.

Русалонька

В безодні океану, де вода блакитна й прозора, наче кришталь, а глибина така, що виміряти її неможливо — навіть якби сотню церковних дзвіниць поставити одна на одну, то вони не дістали до поверхні, — живе морський цар зі своїми підданцями. Ми гадаємо, що на морському дні немає нічого, крім жовтого піску. А насправді там ростуть рослини; їхнє листя й стебла такі гнучкі, що найлегший порух води примушує їх коливатися, немовби вони живі. Великі й маленькі риби плавно ковзають поміж тим зіллям, наче птахи, що літають між деревами на поверхні землі. У найглибшій западині стоїть палац морського царя. Його стіни з коралів, а в довгих готичних вікнах замість скла сяє бурштин. Дах зроблений із мушель — вони відкриваються й зачиняються, коли вода тече довкола них. Виглядають вони пречудово, до того ж у кожній лежить блискуча перлина, гідна царської діадеми.

Морський цар був удівцем уже багато років; замок доглядала його старенька матуся. Вона була мудрою жінкою, дуже пишалась своїм високим походженням і носила дванадцять устриць на хвості, тоді як іншим вельможам дозволялось носити лише шість. Мати-цариця й справді заслуговувала всілякої шани, надто ж за допомогу у вихованні шістьох русалоньок, її внучок. Найменша з них вважалася найвродливішою. Її шкіра була чиста й ніжна, мов пелюстка троянди, а блакитні очі нагадували океанську глибінь. Проте, як і її сестри, вона не мала ніг, а її тіло закінчувалось риб’ячим хвостом.

Цілісінькими днями русалоньки бавились у палацовій залі або поміж квітами, що росли на стінах. Велике бурштинове вікно було відчинене, й крізь нього запливали рибки, точнісінько як ото ластівки залітають у наші будинки крізь прочинені вікна, хіба що рибки підпливали до принцес, їли у них із рук і дозволяли себе гладити. Біля палацу був чудовий садок, де росли яскраво-червоні й темно-сині квіти, плоди сяяли, мов золото, а листя й стебла коливалися. Дно вкривав ніжний блакитний пісочок. Усе було оповите блакитним сяйвом, що линуло зверху. У спокійну погоду вгорі видніло сонце, що нагадувало сяйливу пурпурову квітку. Кожна принцеса мала власну грядку, де могла вирощувати, що їй хотілося. Одна влаштувала свою клумбу у формі кита; інша вирішила викласти постать русалоньки; а грядка наймолодшої була кругла, як сонце, — на ній росли квіти, червоні, наче промені під час заходу сонця. Наймолодша русалонька була дивною дитиною, тихою і задумливою. Її сестри тішилися коштовними речами, що їх вони знаходили на потоплених кораблях, а її цікавили тільки квіти та прегарна мармурова статуя. Це була статуя привабливого юнака, вона потрапила на морське дно під час корабельної аварії. Русалонька посадила біля статуї рожеву вербу. Вона пишно розрослася і незабаром оповила гіллям усю ту статую. Фіолетові тіні галузок знай коливалися. Здавалось, крона дерева і його коріння бавляться, намагаючись поцілувати одне одного.

Русалоньці найбільше подобалося слухати про світ, що лежить за морем. Вона просила бабусю розповідати про кораблі й міста, про людей і тварин. Найчарівнішим їй здавалось те, що квіти на землі мають аромат, не так, як на дні моря; й що дерева у лісах зелені; і що поміж деревами мило щебечуть рибки. Бабуся називала рибками пташок, щоб русалонька могла її зрозуміти, адже вона ніколи не бачила птахів.

— Коли тобі виповниться п’ятнадцять років, — промовила бабуся, — тато дозволить піднятися на поверхню моря, посидіти на скелях у місячному світлі, поки обіч тебе пропливатимуть великі кораблі; тоді ти й побачиш ліси та міста.

Наступного року одній із сестер мало виповнитись п’ятнадцять, та наймолодшій лишалось чекати ще п’ять років, аж настане її черга піднятися із морського дна й побачити землю. Але кожна із сестер пообіцяла розказати іншим, що вона побачить під час перших відвідин, й це дуже тішило русалоньок, адже розповідей бабусі їм було вже замало. Було стільки речей, про які вони хотіли дізнатись! Найбільше прагнула дочекатись своєї черги наймолодша русалонька, а їй, спокійній і задумливій, доводилося чекати найдовше. Багато ночей вона стояла біля відкритого вікна, вдивляючись у темно-синю воду, й спостерігала за рибками, що ворушили хвостами й плавцями. Русалонька дивилась на сяйво місяця й зірок; крізь товщу води вони видавались їй більшими, ніж людям, що живуть на суходолі. Час від часу з’являлась немовби темна хмара, і принцеса знала, що це або кит пропливає у неї над головою, або корабель з людьми, які навіть не підозрюють, що глибоко під ними стоїть вродлива русалонька і простягає до них свої білі руки.

Зрештою найстаршій русалоньці виповнилось п’ятнадцять років, і їй дозволили піднятись на поверхню океану. Коли принцеса повернулась назад, вона була переповнена враженнями. Найбільше їй сподобалося лежати у місячному сяйві на піщаній обмілині коло берега. Можна було вдивлятись у далину, де розкинулось велике місто, і його вогні, що зблискують, наче мерехтіння сотень зірок. І як хороше вслухатись у звуки музики, в шум карет, голоси людей, а ще чути дзвони, які бамкають на церковних дзвіницях.

Після цих розповідей маленька русалонька ще дужче замріялася. Коли вона стояла біля вікна і вдивлялась у товщу синьої води, то думала про велике місто, людне й галасливе, і їй навіть здавалось, ніби вона може чути відлуння церковних дзвонів.

Наступного року друга сестра отримала дозвіл піднятися на поверхню води й плавати, де тільки забажає. Вона випливла надвечір, коли сідало сонце, й це видовище вразило її найбільше. Небо скидалось на розплавлене золото, й по ньому пливли фіолетові та рожеві хмари, красу яких неможливо описати словами. Швидше, ніж хмари, на тлі вечірнього сонця летіла велика зграя диких лебедів — вони нагадували довгий білий серпанок понад морем. Русалонька теж попливла до сонця. Але воно потонуло у хвилях, і рожева барва злиняла з хмар і неба.

Згодом надійшла черга третьої сестри. Вона була найсміливіша і випливла на поверхні широкої ріки, що впадала в море. На берегах ріки русалонька побачила зелені пагорби з виноградниками. З-поміж садків та лісів визирали палаци й замки, звідусіль долинали співи птахів. Через нестерпні промені сонця русалонька змушена була пірнати під воду, щоб остудити палаюче обличчя. У маленькій бухті вона побачила дітлахів, що бавились у воді. Їй дуже кортіло приєднатись до гри, але вони злякались і втекли. А потім до води підійшла маленька чорна тваринка. Це був собака, але русалонька не знала цього, бо бачила його вперше. Тварина так страшно розгавкалась, що морська принцеса злякалася і попливла у море. Але вона розповідала, що ніколи не забуде чудові ліси, зелені пагорби й гарненьких дітлахів, які можуть плавати у воді, хоча і не мають риб’ячих хвостів.

Четверта сестра була полохливіша, вона плавала у морі, але казала, що й там гарно. Русалонька бачила неозору океанську далечінь, і небо над нею здавалось кришталево-прозорим. Вона дивилася на кораблі, але вони були так далеко, що виглядали не більшими за чайок. Дельфіни стрибали на хвилях, а великі кити випускали струмені води, і здавалось, наче сотні фонтанів розбризкують краплі навсібіч.

День народження п’ятої сестри припадав на зиму. Тому коли настала її черга, вона побачила видовище, якого не бачили її сестри. Море мало зеленкувату барву, по ньому пропливали велетенські айсберги, вони були гарні мов перлини, й вищі за церковні дзвіниці. Кожен мав незвичайну форму й блищав, наче самоцвіт. Русалонька сіла на найвищий айсберг, розпустила коси й дивилась, як маневрують кораблі, тікаючи від айсбергів. Надвечір темні хмари затягнули небо, вдарив грім і почали спалахувати блискавиці, аж їхнє сяйво іскрилося на поверхні айсбергів, що гойдалися у збуреному морі. Вітрила на кораблях згорнули, а моряки були охоплені жахом. Русалонька сиділа собі на величезній крижаній горі й дивилась, як спалахують блискавиці.

Коли сестри отримували дозвіл уперше піднятись на поверхню моря, вони дуже раділи тому новому й цікавому, що їм пощастило побачити. Але згодом, коли вони підростали, ця втіха вже не здавалась їм настільки значною. Десь через місяць вони казали, що внизу все значно краще, й нема більшої радості, як бути вдома.

Та все ж таки вечорами усі п’ятеро сестер брались за руки й дружно підіймались на поверхню моря. Коли наближався шторм, вони підпливали до корабля, що міг потонути, й плавали біля нього, ніжно співаючи про втіхи, що чекають углибині моря. Русалки благали моряків, щоб ті не боялись потонути й опуститися на дно. Але моряки не розуміли тієї пісні, вони думали, що це квиління вітру. Та не могли вони тішитися красою морських глибин, адже коли корабель гинув, люди тонули, і їхні мертві тіла пропливали повз палац морського царя.

Коли сестри піднімались на поверхню, наймолодша русалонька лишалась сама. Вона дивилась їм услід і ледве не плакала, але ж русалки не мають сліз, а тому страждають ще більше.

— Ох, якби ж мені вже було п’ятнадцять! — бідкалась вона. — Я певна, що полюблю світ нагорі, й усіх людей, що живуть у ньому!

Зрештою і вона відсвяткувала свій п’ятнадцятий день народження.

— Ось ти й виросла, — сказала стара цариця-мати, її бабуся. — Зараз я вберу тебе, як і твоїх сестер.

Вона вбрала її у вінок із білих лілій, і кожна пелюстка була, немов перлинка. Потім звеліла вісьмом великим устрицям приліпитися до принцесиного хвоста, щоб видно було її високе походження.

— Але ж це боляче, — поскаржилась русалонька.

— Заради гідності мусиш терпіти біль, — відповіла бабуся.

З якою радістю маленька русалонька позбулася б цієї пишноти й важкого вінка! Червоні квіти з її садочка личили б їй значно більше! Але русалонька нічого не могла з цим вдіяти, тож вона попрощалася і легко, мов кулька повітря, піднялась на поверхню.

Коли вона виринула з хвиль, саме зайшло сонце. Але хмари досі були пурпуровими й золотими, і вечірня зоря сяяла в усій своїй красі. Море було спокійне, а повітря м’яке і свіже. Великий корабель з трьома щоглами тихо плив по воді під одним вітрилом. Матроси вешталися без діла або сиділи на палубі. Долинала музика й спів; а коли стемніло, засвітились сотні кольорових ліхтариків, неначе хтось підняв прапори всіх країн.

Русалонька підпливла до вікна каюти. Хвилі піднімали її, й вона могла зазирати крізь скло й бачити кілька ошатно вбраних пасажирів. Серед них був прегарний юний принц з великими чорними очима. Йому виповнилось шістнадцять років — на честь його дня народження влаштували пишний бенкет. Моряки танцювали на палубі, а коли принц вийшов із каюти, в повітря здійнялась сотня ракет, і навкруги стало видно, як удень. Русалонька так злякалась, що пірнула під воду. Коли вона знову виринула на поверхню, то побачила, як з неба немовби падають зорі, — морська принцеса ніколи раніше не милувалась феєрверком. Вибухали велетенські сонця, милі світлячки пурхали в повітрі, й все це відображалось у прозорому, чистому морі. Корабель був так гарно освітлений, що людей було видно як на долоні. А яким вродливим був юний принц! Він потискав руки всім присутнім, щиро всміхався, а свято тривало, й музика голосно лунала у чистому нічному повітрі.

Було вже пізно, а русалонька досі не могла відвести очей від корабля. Кольорові ліхтарики вже погасли, більше не запускали феєрверків й не стріляли з гармат, тільки море стало неспокійним. А русалонька знай зазирала до вікна каюти, піднімаючись і опускаючись на хвилях. Згодом екіпаж напнув вітрила, і величний корабель поплив до берега. Але хвилі ставали все більшими, важкі хмари затягнули небо, сяйнули блискавки. Наближався шторм. Моряки напнули ще більше вітрил, і корабель помчав по бурхливому морю. Хвилі були завбільшки як гори, вони здіймались вище, ніж щогли. Але судно пливло поміж ними, наче лебідь. Для русалоньки все це було веселою забавою; але не для моряків. Врешті корабель затріщав, і палуба розкололася. Грот-щогла зламалася, корабель нахилився, і вода полилась усередину. Тепер русалоньці стало ясно, що екіпаж у небезпеці; навіть їй самій доводилося бути обачною, щоб уникати уламків, розкиданих по воді. Зненацька стало темно, хоч в око стрель, але новий спалах блискавки освітив усе довкола, і маленька морська принцеса побачила всіх, хто був на борту, — тільки не принца. Востаннє вона бачила його, коли корабель розколовся — принц тонув у морі. Русалонька навіть зраділа цьому, вона подумала, що тепер він буде з нею.

А потім згадала, що люди не можуть жити під водою, тож коли принц потрапить до палацу її батька, він буде вже мертвий. А він не мав померти. Русалонька заходилася кружляти поміж уламків корабля, що плавали на поверхні моря, забувши про те, що вони можуть завдати їй шкоди. Вона пірнала у воду, піднімалась і опускалась разом із хвилями, поки не знайшла юного принца, який вибився із сил у боротьбі зі стихією. Він знесилився, очі були заплющені. Звісно, він загинув би, якби русалонька не прийшла на допомогу. Вона підняла його голову над водою і попливла.

Над ранок шторм ущух; від корабля не лишилося й трісочки. Зійшло сонце, і його промені повернули рум’янець на принцові щоки; але очі його й досі були заплющені. Русалонька поцілувала високе чисте чоло й пригладила вогке волосся. Принц нагадав їй мармурову статую в її маленькому саду, і вона поцілувала його ще раз, понад усе прагнучи, щоб він жив.

Раптом на виднокраї з’явилась земля. Русалонька побачила високі блакитні гори, вкриті снігом, — здавалось, ніби на них сіли відпочити зграї лебедів. На узбережжі росли величні зелені ліси, а поблизу стояла велика будівля — церква чи монастир, — русалонька достеменно не знала. У садку росли помаранчі й цитрини, а перед дверима стояли високі пальми. Тут була маленька бухта — спокійна, але дуже глибока. Русалонька підпливла до берега і поклала юнака на осонні, подбавши, щоб голова була вище, ніж тіло.

З великої будівлі долинув звук дзвонів, і в садок вийшло кілька молодих дівчат. Русалонька мерщій відпливла від берега й заховалася за скелями, що стирчали з води. Довго чекати не довелось — незабаром юнака помітила одна з дівчат. Вона спершу злякалась, але потім покликала людей, і дуже скоро принц отямився і всміхнувся дівчатам. Але русалоньці його усмішки не дісталось — він навіть не знав, хто порятував його. Це дуже засмутило морську принцесу, вона пірнула в море і повернулась до батькового палацу.

Русалонька завжди була мовчазна й замислена, але зараз ще дужче замкнулася. Сестри розпитували, що цікавого вона бачила під час перших відвідин білого світу, але вона нічого не розповіла. Багато разів плавала вона туди, де залишила принца. Вона бачила, як дозрівали фрукти в садку, доки їх не зірвали; спостерігала, як танув сніг на вершинах гір. Але жодного разу їй не вдалось помітити принца, тож кожного разу русалонька поверталася додому сумною. Її єдиною втіхою було сидіти у своєму садочку і обіймати мармурову статую, що була схожа на принца. Русалонька покинула доглядати за квітами. Вони здичавіли й росли, як доведеться, — випускали довгі пагони, обвивались довкола дерев, — і врешті садок її став темним і похмурим.

Згодом вона розповіла про все одній із сестер. Отак про таємницю її дізнались інші сестри, а потім ще кілька русалок, які розповіли про все тільки найближчим подругам. І от з’ясувалось, що одна з русалок знала, ким був принц. Вона бачила свято на кораблі, й розповіла, звідки принц прибув і де стоїть його палац.

— Мерщій, сестрице! — покликали морські принцеси русалоньку. Вони взялися за руки і піднялись на поверхню, а потім попливли до яскравого жовтого кам’яного палацу з мармуровими східцями. Одні сходи вели просто до моря. Дахи були прикрашені позолоченими куполами, а поміж колонами стояли прегарні мармурові статуї. Крізь прозорі високі вікна з дорогими шовковими гардинами видніли пишні покої. Стіни прикрашали чудові картини й гобелени. У центрі найбільшого покою стояв фонтан — його струмені били аж у скляний купол, крізь який світило сонце, осяваючи рослини, що росли довкола фонтану.

Тепер русалонька знала, де живе прекрасний принц. Вона провела багато вечорів і ночей у воді біля палацу — підпливала до берега значно ближче, ніж інші. Якось вона навіть запливла у вузенький канал під мармуровий балкон, що висів на водою. Вона дивилась на юного принца, а він думав, що тішиться самотністю.

Морська принцеса багато разів спостерігала, як її обранець катається на прогулянковому човні, з музикою і прапорами, що майоріли на вітрі. Вона визирала із очерету, й коли вітер підхоплював її сріблясту вуаль, здавалось, ніби лебідь розправляє крила.

Багато ночей, коли рибалки, освітлюючи собі шлях смолоскипами, вирушали в море, русалонька слухала їхні оповідки про шляхетні вчинки принца й раділа, що врятувала його життя, коли він ледве не загинув у морській безодні. Вона згадувала, як притуляла його голову до своїх грудей, і як щиро цілувала його. А він не здогадувався про це і навіть не міг мріяти про русалоньку. Вона ж усе більше захоплювалась людьми й прагнула жити серед них, адже їхній світ здавався їй більшим за власний. Вони могли плавати морем на кораблях, підійматись у гори, що височіли понад хмарами; землі, якими володіли вони, їхні ліси та поля тягнулися, скільки сягало її око.

Русалонька мала стільки запитань, що на них не могли відповісти її сестри, тож вона звернулася до бабусі, яка знала все про верхній світ, який вона мудро називала Земля-Над-Морем.

— А якщо люди не тонуть, — запитувала русалонька, — то вони можуть жити вічно? Вони ніколи не помирають, як ми тут, у морі?

— О ні, — відповідала бабуся, — вони теж мусять помирати, а вік їм відміряний ще коротший, ніж нам. Ми, буває, живемо по триста років, і коли ми прощаємось із життям, то стаємо піною морською. Нам не потрібні могили, ми не маємо безсмертної душі й ніколи не воскреснемо, ми — як морські водорості: якщо їх зрізати, вони більше не ростимуть. А люди мають безсмертні душі, що живуть навіть тоді, коли їхні тіла стають порохом. Їхні душі летять угору, до зірок.

— Чому ж у мене нема безсмертної душі? — сумно запитала русалонька. — Я б віддала усі свої сотні років за один лиш день людського існування.

— Не думай про це, — сказала бабуся. — Ми щасливіші, ніж люди, та й живемо краще.

— Тож коли я помру, то перетворюсь на морську піну й ніколи більше не почую голосу хвиль, не побачу ні квітів, ні сонця? Чи ж є спосіб здобути безсмертну душу?

— Ні, — відповіла бабуся. — Хіба якийсь чоловік полюбить тебе понад усе на світі, а священик покладе його правицю в твою руку і чоловік пообіцяє тобі бути вірним назавжди, — тоді його душа увійде до твого тіла й ти станеш людиною. Він подарує тобі душу, не втративши власної душі. Але забудь про це — такого ніколи не буде. Риб’ячий хвіст у нас вважається дуже гарним, а на землі думають, що він огидний. Вони думають, що для того, аби бути вродливим, треба мати дві стійкі підпори, які вони називають ногами.

Русалонька зітхнула й сумно подивилась на свій риб’ячий хвіст.

— Краще жити у щасті, — втішила її бабуся, — протягом відведених нам трьох сотень років. Повір, це досить-таки довго. А потім можна й відпочити… До речі, сьогодні ми влаштовуємо пишний бал!

Свято було чудове — на землі таких просто не буває. Стіни й стеля великої бальної кімнати були зроблені з товстого прозорого кришталю. Сотні великих мушель — темно-червоних і ясно-зелених — стояли рядами по обидва боки. Блакитні вогники всередині них освітлювали покої, незліченна кількість великих і маленьких риб пропливала повз кришталеві стіни. Їхня луска мінилась пурпуровим, срібним або золотим сяєвом. Залою протікав широкий струмок, де танцювали і співали водяники й русалки. Жодна людина не має такого гарного голосу, як у них. Русалонька співала найчарівніше. Увесь почет аплодував їй долонями й хвостами. На однісіньку мить вона стала щасливою, адже знала, що має найкращий голос на світі. А потім знову подумала про верхній світ і засмутилась. Русалонька не забула ні про прекрасного принца, ні про те, що він має безсмертну душу.

Тож принцеса потай покинула батьків палац, де всі веселились і співали, й сіла у своєму садочку, засмучена й самотня.

Крізь товщу води долинули звуки сурми, і русалонька подумала: «Він зараз пропливає наді мною, той, до кого линуть мої бажання, у чиї руки я віддала б щастя всього свого життя. Я ризикну заради нього, заради здобуття безсмертної душі. Й доки мої сестри танцюють у батьковому палаці, я попливу до морської відьми, якої я завжди так боялась. Саме вона зможе мені щось порадити й допомогти».

І русалонька покинула свій садок і попливла до відьми. Принцеса ніколи раніше тут не бувала: не росли в тій місцині квіти, та й нічого там не було, крім сірої піщаної дороги, що вела до виру, де шалено крутилась вода, затягуючи все у страшенну безодню. Крізь цей чорторий мусила проплисти русалонька, щоб потрапити до володінь морської відьми. А далі дорога пролягала крізь в’язке болото, назване відьмою торф’яниками. Там, посеред чудернацького лісу, стояв її будинок. Усі дерева й квіти в цьому лісі були поліпами — наполовину тваринами і наполовину рослинами. Вони скидалися на змій із сотнями голів, що росли просто із землі. Гілки були, немов довгі липкі руки з пальцями-черв’яками, — здавалось, наче рослина від кореня до верхівки була вкрита рухомими кінцівками. Вони хапали все, що траплялось у морі, й уже не відпускали зі своїх обіймів. Русалонька злякалась, коли це побачила, — її серце так билось від страху, що вона вже подумала, чи не варто повернутися. Але потім вона згадала про принца і про безсмертну душу, якої так прагнула, й до неї повернулась сміливість.

Русалонька заплела коси, щоб поліпи не змогли її вхопити, схрестила руки на грудях і кинулась уперед. Вона пропливала поміж слизьких рук і пальців бридких поліпів, що з усіх боків тягнулись до неї. Русалонька бачила, як кожна з численних рук тримала міцно, немов залізними кліщами, те, що їй вдалось схопити: білі скелети загиблих у морі людей, які потонули в глибоких водах, скелети сухопутних тварин, весла, керма, уламки кораблів. Навіть маленьку русалоньку, яку вони зловили й задушили, — це налякало морську принцесу найбільше.

Згодом вона потрапила до болотистої місцини, де в трясовині аж кишіло гаддям, а посеред болота стояв будинок з кісток жертв кораблетрощ. Тут сиділа морська відьма, годуючи з рота жабу так, як люди годують канарок шматочками цукру. Вона називала гадюк своїми маленькими курчатами й дозволяла їм повзати по грудях.

— Знаю я, чого ти хочеш, — сказала відьма. — Це, звісно, велика дурниця. Але чини, як знаєш. Ти про це дуже пошкодуєш, моя гарненька принцесо! Ти хочеш позбутись свого риб’ячого хвоста й отримати замість нього дві підпорки, такі, як у людей на суходолі, щоб у тебе закохався юний принц і подарував тобі безсмертну душу.

І відьма зареготала так голосно, що жаби й змії впали на підлогу й лежали там звиваючись.

— Ти прибула якраз вчасно, — сказала відьма. — Після завтрашнього сходу сонця я не змогла би допомогти тобі раніше як через рік. Я приготую тобі зілля. Завтра перед сходом сонця сядеш на березі й вип’єш його. Твій хвіст зникне й перетвориться на те, що люди називають ногами. Тобі буде страшенно боляче, але всі, хто тебе побачить, скажуть, що ти найвродливіша у світі. Ти будеш ходити зграбно й граційно, але під час кожного кроку тобі здаватиметься, ніби ти ступаєш на гострі ножі й від того стікаєш кров’ю. Якщо ти здатна все це витримати, я тобі допоможу.

— Так, я впораюся, — сказала морська принцеса тремтячим голосом. Увесь час вона думала лише про принца й безсмертну душу.

— Але подумай ще раз, — вела далі відьма, — бо коли ти перетворишся на людину, то вже не зможеш знову стати русалкою. Ти ніколи не повернешся до батькового палацу. А якщо ти не зможеш завоювати любов принца, щоб він полюбив тебе всім серцем і дозволив священику з’єднати вас шлюбом, ти не отримаєш безсмертної душі. Наступного ранку після його одруження з іншою дівчиною ти станеш піною на гребенях хвиль.

— Я зроблю це, — промовила русалонька і стала бліда, як смерть.

— Але я хочу, щоб ти мені заплатила, — сказала відьма. — І прошу я в тебе не дрібничку. Ти маєш найсолодший голос на світі. Певно, ти сподіваєшся причарувати принца ще й своїм співом. Але свій голос ти мусиш віддати мені — ось така моя ціна за зілля. Адже я маю додати до напою власну кров, щоб він став гострим, як двосічний меч.

— Та якщо ти забереш мій голос, — запитала русалонька, — що залишиться мені?

— Твоя врода, зграбна хода, виразні очі. З усім цим ти неодмінно зможеш причарувати чоловіче серце. Ну що, ти вже не така смілива? Віддай мені свій язичок — я відріжу його, щоб отримати платню. А ти натомість матимеш могутнє зілля.

— Добре, я згодна, — промовила русалонька.

Відьма поставила казана у піч, щоб зварити чарівне зілля.

— Чистота — найголовніше, — мовила вона, витираючи посудину вузлом зі змій. Потім уколола собі груди й капнула до варива трохи крові. Пара, що здіймалась над котлом, набула таких жахливих кшталтів, що на них не можна було дивитись без страху. Раз-по-раз відьма кидала до посудини ще якихось складників, і коли зілля почало кипіти, здалося, ніби це гарчить крокодил. Врешті чарівний напій був готовий, і тепер він виглядав як найчистіша вода.

— Ось маєш, — мовила відьма й відрізала русалчиного язика. Тепер морська принцеса оніміла — вона більш ніколи не змогла б розмовляти чи співати.

— Якщо поліпи тягнутимуться до тебе, коли ти повертатимешся крізь ліс, — сказала відьма, — бризни на них кількома краплинами зілля, і їхні щупальця розпадуться на тисячі шматочків.

Але русалоньці не довелось цього робити — поліпи сахалися, насилу почувши запах того зілля.

Русалонька пройшла крізь ліс, болото й чорторий. Вона побачила, що в бальній залі батькового палацу вже погасли вогні, й гості розійшлися. Але русалонька не ризикнула йти туди, адже тепер вона оніміла, та ще й збиралась навіки покинути рідних — від цього її серденько обливалось кров’ю. Тож вона пробралася у садок, зірвала по квітці з клумби кожної сестри й полинула угору крізь товщу темно-синьої води.

Сонце ще не зійшло, коли русалонька сіла на мармурових сходах біля принцового палацу. Морська принцеса випила чарівне зілля, і їй здалось, ніби двосічний меч пронизав її ніжне тіло — вона впала в забуття і лежала, як мертва.

Коли зійшло сонце, вона отямилася — їй ще боліло, але просто перед нею стояв вродливий молодий принц. Він так пильно дивився, що русалонька опустила очі. Вона помітила, що її риб’ячий хвіст зник, і тепер у неї ноги. Але вона була зовсім без одягу, тож сором’язливо загорнулась у довге, густе волосся. Принц запитав, хто вона і як сюди потрапила, але вона тільки кинула на нього м’який засмучений погляд своїх глибоких синіх очей — русалонька більше не могла говорити. Як відьма й попереджала, кожен її крок був настільки болючим, ніби вона ступала по лезах ножів. Але русалонька не переймалася тим. Вона крокувала біля принца, легка, як пір’їнка, і всі дивувалися з того, яка легка і зграбна її хода. Незабаром русалоньку вбрали в дорогий одяг із шовку та батисту; але вона була німа — не могла ні говорити, ні співати.

Вродливі невільниці, вбрані в шовк і золото, прийшли, щоб співати перед принцом і королівською парою, його батьками. Одна співала так гарно, що принц зааплодував і усміхнувся їй. Русалонька засмутилась, адже знала, що колись співала значно краще, й подумала: «Ох, якби він тільки знав! Я навіки віддала свій голос, щоб бути поруч із ним».

Інші невільниці танцювали під чарівливі звуки музики. Тоді русалонька підняла свої гарненькі білі руки, звелась навшпиньки й плавно закружляла — в танці ніхто не міг з нею зрівнятися. З кожною миттю її врода сяяла ще яскравіше. Усі були зачаровані, надто ж принц, який називав її своєю маленькою знайдою. І русалонька танцювала ще і ще, щоб принести йому втіху, хоча кожного разу, коли її ніжки торкались до підлоги, їй здавалось, ніби вона ходить по лезах ножів.

Принц захотів, щоб красуня була з ним завжди, тож їй дозволили спати на оксамитовій подушці перед його дверима. Він звелів пошити їй вбрання для верхової їзди. Тепер вони разом їхали гаями, і зелене гілля торкалось до їхніх плечей. Русалонька піднімалась із принцом на вершини гір, і хоча її ніжки стікали кров’ю, аж за нею лишалися криваві сліди, вона тільки усміхалася.

Коли всі в палаці засинали, русалонька виходила й сідала на широких мармурових сходах. Її було легше, коли вона опускала ноги у холодну морську воду. Русалонька сиділа і думала про світ, що таївся в глибинах моря.

Одного разу вночі її сестри піднялися на поверхню. Вони плавали й співали сумних пісень. Русалонька поманила їх, сестри впізнали її і розповіли, як вона їх засмутила. Відтоді вони бачилися кожної ночі. Одного разу русалонька навіть побачила віддалік свою стареньку бабусю, котра не підіймалась на поверхню вже багато років, і батька, кремезного царя моря, з короною на голові. Вони простягали до неї руки, але не наважувались підплисти так близько до берега, як сестри.

Минали дні, русалонька закохувалась у принца дедалі більше, а він теж любив її, проте йому навіть на гадку не спадало одружитися з нею.

«Хіба ж ти не любиш мене більше за всіх?» — здавалось, запитують очі русалоньки, коли принц обіймав її і цілував у чисте чоло.

— Так, ти мені дорога, — казав принц. — Ти маєш щире серце, й ти найвідданіша. Знаєш, ти схожа на юну дівчину, яку я бачив одного разу, але ніколи більше не зустріну. Я був на кораблі, що зазнав аварії, й хвилі викинули мене на берег поблизу жіночого монастиря. Молода черниця знайшла мене на березі й врятувала моє життя. Я лише двічі поглянув на неї, але вона стала для мене єдиною в світі, кого я зміг би покохати. Ти нагадуєш мені її. Вона дала обітницю Богові, але щасливий випадок послав мені тебе, щоб замінити її, тож ми ніколи не розлучимося.

«Ох, він навіть не знає, що я врятувала йому життя, — подумала русалонька. — Я винесла його з моря до лісу, біля якого стояв монастир. Я спостерігала за ним, поки на допомогу йому не прийшли люди. І я бачила гарненьку дівчину, котру він кохає більше, ніж мене, — русалонька гірко зітхнула, але не могла пролити ані сльозини. — Він сказав, що та дівчина — послушниця в монастирі, тож вони більше не зустрінуться. А я буду тут, поруч із ним, бачитиму його кожного дня. Я піклуватися про нього, любитиму його, віддам заради нього своє життя».

Незабаром пішли чутки, що принц готується до одруження — мовляв, його дружиною стане вродлива донька сусіднього короля, і вже для цього споряджають розкішний корабель.

Хоч принц казав, що просто збирається відвідати сусіднє королівство, загальна думка була така, що він насправді хоче познайомитися з тією принцесою. Принц збирався їхати з великим почтом. Русалонька усміхалась і хитала головою. Краще, ніж будь-хто інший, знала вона, що надумав собі принц.

— Мушу їхати, — сказав їй принц. — Маю побачити цю вродливу принцесу. Мої батьки наполягають на цьому. Але вони не вимагають, щоб я заручився з нею. Я не зможу полюбити її. Вона не схожа на прекрасну черницю, про яку я тобі розповідав. Якби я мусив обирати собі наречену, я би вибрав тебе, моя німа знайдо з виразними очима.

І він поцілував її у вуста, погладив її коси й притулив свою голову до її серця. А русалонька у цей час мріяла про людське щастя й безсмертну душу.

— Не бійся моря, — мовив принц, коли вони стояли на палубі корабля, що прямував до сусіднього королівства.

І заходився розповідати про шторм і штиль, про дивовижних риб у глибинах моря. Русалонька тільки всміхалась у відповідь, адже знала більше за будь-кого, які дива були на морському дні.

У місячному сяйві, коли всі на борту поснули, русалонька сиділа на палубі й вдивлялась у прозору глибочінь води. Їй здавалось, ніби вона може розрізнити палац свого батька, а біля нього — свою стареньку бабцю зі срібною короною на голові. Бабуся нібито дивилась крізь стрімкий потік на кіль корабля. А потім із хвиль виринули русалки — вони сумно дивились на втрачену сестрицю, заламуючи білі руки. Русалонька кивнула їм, всміхнулась — вона дуже хотіла розповісти їм про своє щастя. Але раптом підійшов юнга, русалки пірнули під воду, й він подумав, що бачив просто обриси морських хвиль.

Наступного ранку корабель причалив у порту чудового міста, що належало королю. Били церковні дзвони, з високих башт лунали фанфари. Солдати з прапорами, що майоріли на вітрі, вишиковувалися, щоб ушанувати почесних гостей. Кожного дня було свято, бали й розваги. Але принцеси досі не було. Люди казали, що її віддали на виховання до монастиря.

Аж ось принцеса прибула до міста. Русалоньці кортіло подивитись, чи справді вона така вродлива, як ото кажуть люди. І мусила визнати, що принцеса виявилась красунею, яких світ не бачив. Вона мала навдивовижу світлу шкіру, а сині очі сяяли щирістю й чистотою.

— Це ти, — вражено промовив принц, — це ти врятувала моє життя, коли я вмирав на узбережжі, — і він міцно обійняв свою зарум’янену наречену.

— Я такий щасливий, — згодом звірявся він русалоньці. — Збулась моя найпотаємніша мрія! Розділи зі мною моє щастя — тільки ти можеш радіти за мене по-справжньому, щиро й віддано!

Русалонька поцілувала його руку, відчуваючи, як крається її серденько. Ранок після весілля принца принесе їй смерть — вона перетвориться на морську піну.

Задзвонили всі дзвони, герольди їздили по місту, оголошуючи про одруження щасливої пари. На кожному вівтарі горіли срібні лампади з фіміамом, а наречені прийняли благословення від єпископа. Русалонька несла шлейф нареченої, але її вуха не чули радісної музики, а очі не бачили обряду. Вона думала про ніч, коли їй доведеться померти, і про все, що вона втратить у цьому світі. Того ж вечора молодята піднялись на борт корабля. Били гармати, майоріли прапори, а на палубі був напнутий дорогий пурпурово-золотий намет. У ньому стояли вишукані ложа для молодят.

Вітрила надималися попутним вітром, корабель рівно й легко йшов спокійним морем. Коли смеркло, запалили кольорові лампади, й матроси пішли у веселий танок просто на палубі. Русалоньці пригадалась її перша мандрівка на поверхню моря, коли їй довелось бачити схоже святкування. Вона приєдналась до танцю, здіймаючись у повітря, наче ластівка, що переслідує жертву, й усіх присутніх зачарувала її грація. Русалонька ще ніколи не танцювала так гарно. Її ніжні ступні різало від болю, але вона цим не переймалась — значно гостріший біль пронизував її серце. Вона знала, що сьогодні — останній вечір, коли вона зможе бачити принца, заради якого покинула домівку й рідних, задля якого відреклась від свого чарівного голосу й щоденно терпіла невимовний біль, хоча він ні про що й не здогадувався. Це був останній вечір, коли вона могла дихати тим самим повітрям, що й він, споглядати те саме зоряне небо і глибоке море. На неї чекала вічна ніч, без думки чи мрії — адже русалонька не мала душі й втратила шанс здобути її.

Веселощі й розваги на борту корабля затягнулися далеко за північ. Русалонька сміялась і танцювала з усіма.

Врешті принц поцілував свою прекрасну молоду дружину, а вона погладила його чорне волосся, й молодята рука до руки пішли спочивати до розкішного намету. Поступово на борту корабля стихли веселощі. Тільки стерновий не спав, бо мусив стояти біля штурвала.

Русалонька зіперлась своїми білими руками на борт корабля, й вдивлялась у небокрай, очікуючи на перший проблиск ранку, перший світанковий промінь, що принесе їй смерть. Раптом морська принцеса побачила, як її сестри піднімаються з глибини — вони так сама зблідли, як і русалонька. Але тепер їхнє довге чудове волосся не розвівалось на вітрі — його обрізали.

— Ми віддали своє волосся відьмі, — сказали вони, — і вона не дасть тобі загинути. Відьма дала нам ніж — ось він, поглянь, який гострий. До сходу сонця ти мусиш пронизати ним серце принца. Коли його тепла кров заструменіє твоїми ногами, вони знову зіллються воєдино й стануть риб’ячим хвостом. Ти знову будеш русалонькою, повернешся до нас і проживеш триста щасливих років перед тим, як померти й стати морською піною. Але поспішай: до сходу сонця мусить померти він або ти. Наша старенька бабуся так за тобою побивається, що її сиве волосся випадає від смутку. Вбий принца й повертайся: хіба ж ти не бачиш, що вже розвиднюється? За кілька хвилин зійде сонце, й ти загинеш.

Сестри сумно зітхнули й поринули в море.

Русалонька відхилила малинову завісу до намету, й побачила, що молода дружина притулила свою голову до грудей принца.

Морська діва схилилась, щоб поцілувати чоло свого обранця, потім подивилась на небо, де рожеві барви ставали все яскравішими. Русалонька поглянула на гострий ніж і знову перевела погляд на принца. То й крізь сон прошепотів ім’я своєї дружини — вона одна володіла його думками.

Ніж затремтів у руці русалоньки, і вона пожбурила його в море. Там, де він упав, збурунилась червона вода, — бризнули краплини, що скидалися на кров.

Русалонька востаннє поглянула на принца і кинулась у море, щоб її тіло розчинилось у шумовинні.

Зійшло сонце, його теплі промені впали на холодну морську піну, що залишилась після русалоньки, — бідолашна навіть не відчула, як помирає. Вона бачила яскраве сонце, і довкола неї кружляли сотні дивовижних прозорих створінь. Крізь них русалонька бачила білі вітрила на кораблі та хмари на небі. Русалонька раптом зрозуміла, що має таке саме тіло, як і вони, й підіймається вище й вище понад морською піною.

— Де я? — спитала вона, і ніяка земна музика не змогла б зрівнятись з її голосом.

— У дочок повітря, — відповіли їй. — Русалка не має безсмертної душі, але може заслужити її завдяки коханню. А дочки повітря, хоча вони теж не мають безсмертних душ, можуть здобути їх завдяки добрим вчинкам. Ми летимо до теплих країв, щоб остудити суховій, що несе людям моровицю. Ми беремо із собою пахощі квітів, щоб нести відчуття здоров’я й оновлення. І через триста років зусиль, спрямованих на добро, ми можемо отримати безсмертні душі. Ти, бідолашна русалонько, робила все від щирого серця: страждала, терпіла, прагла до кращого завдяки своїм добрим вчинкам. І тепер, якщо ти триста років робитимеш те саме, що й раніш, то здобудеш безсмертну душу.

Русалонька підняла свої сповнені вдячністю очі до сонця й вперше в житті відчула, як вони наповнюються слізьми. На судні, де вона покинула принца, вже здійнявся галас. Вона бачила, як принц із дружиною шукають зниклу дівчину.

Вони із сумом вдивлялись у перламутрову морську піну, ніби знали, що вона кинулась у воду. Русалонька крадькома поцілувала чоло молодої дружини, обняла принца, а потім полинула в небо з дочками повітря.

— І через триста років ми потрапимо до царства небесного, — промовила русалонька.

— Може, навіть і швидше, — прошепотіла одна з її супутниць. — Невидимі, ми можемо заходити до людських осель, де є діти. І кожного дня, коли ми знаходимо чемну дитину, що приносить втіху батькам і заслуговує на їхню любов, наш термін випробування скорочується. Дитина не знає, що ми літаємо кімнатою, а ми посміхаємось, адже термін скоротився на цілий рік. Але коли ми бачимо неслухняну або розлючену дитину, то проливаємо сльози, сумуючи. І кожна сльозина додає ще один день до часу нашого випробування!

Летюча скриня

Жив якось один купець — такий багатий, що міг би цілу вулицю вимостити золотом, та ще й лишилося б на невеличкий провулок. Але він грошей не тринькав — кожен витрачений ним шилінг приносив згодом крону. Так він і робив, поки не помер. Увесь його статок успадкував син. Жив він на широку ногу. Щовечора їздив на бали-маскаради, робив паперових зміїв із грошових банкнот, а замість камінчиків жбурляв у воду золоті монети.

І незабаром від багатства не лишилось нічого — зостався бідолаха у капцях, старому халаті, а в кишені було чотири шеляги. Усі друзі тепер відвернулись від нього — їм було соромно з’являтись з ним на вулицях. А один добре вихований приятель прислав йому стару скриню і записку до неї: «Пакуйся!»

— Аби ж то, — промовив на це бідолаха, — легко казати «Пакуйся!», а в мене й пакувати нема чого.

Тож він сів у скриню сам. Це була дивовижна скриня. Варто було натиснути на її замок, як вона злітала. Син купця закрив віко, натиснув на замок — і скриня вилетіла через димар просто попід хмари! Але дно загрозливо рипіло, тож він боявся, що скриня розлетиться на друзки.

На щастя, купецький син безпечно долетів у скрині аж до Туреччини. Він сховав скриню в лісі й подався до міста. Клопоту з одягом він не мав, адже всі турки вбираються в халати й капці. На вулиці йому трапилась няня з дитиною.

— Агов, турецька нянько, — гукнув він, — а що це за палац видніє за містом?

— Там живе донька султана, — відповіли йому. — Було пророцтво, що вона зазнає нещастя через свого коханого. Тож тепер нікому не дозволяють її бачити — лише султан і його дружина навідують принцесу.

— Дякую, — сказав купецький син.

Він повернувся до лісу, сів у скриню, злетів на дах палацу й заліз крізь вікно до покоїв принцеси. Дівчина спала. Вона була настільки вродлива, що купецький син не зміг стриматися і поцілував її. Від поцілунку принцеса прокинулась і спочатку дуже злякалась. Але хлопець розказав їй, що він — турецький янгол, який прийшов, щоб побачити її. І принцеса заспокоїлась. Купецький син сів побіля неї і розповідав їй усяку всячину. Він казав, що її очі схожі на два лісові озерця, де думки плавають, як маленькі русалоньки, а чоло нагадує засніжену гору. А ще він розказав їй про лелеку, що приносить гарненьких діток із далеких країв. Це були чудесні історії. Тож коли він запропонував принцесі руку й серце, вона погодилася вийти за нього заміж.

— Але ти мусиш прийти в суботу, — промовила вона. — Мої батьки завітають сюди на чай. Вони пишатимуться тим, що я виходжу заміж. Придумай і для них кілька чудесних історій. Моя матінка обожнює щось мудре й повчальне. А от батечко полюбляє веселі оповідки.

— Добре, — відповів купецький син. — Можеш бути певна: я не принесу жодного весільного подарунка, крім казки!

І вони попрощались. Принцеса дала нареченому шаблю, прикрашену золотими монетами. Саме їх йому й бракувало.

Купецький син полетів до міста, купив собі новий халат. А тоді повернувся до лісу, щоб вигадувати казки — це було не так то й легко, адже він мусив устигнути до суботи. На щастя, із завданням він упорався, тож у суботу подався в гості до принцеси. Султан, його дружина й цілий почет завітали на чай до принцеси. Купецького сина прийняли з великою повагою.

— Ти розкажеш нам щось цікаве? — запитала мати принцеси. — Якусь повчальну історію з глибоким сенсом.

— Але обов’язково смішну, — додав султан.

— Безперечно, — відповів гість і розпочав оповідь, закликавши слухачів до уваги.

— Жили-були якось сірники в коробці. Дуже вони пишались своїм високим походженням. Вони були нащадками високої сосни — наймогутнішого дерева в цілому лісі. Тепер сірники лежали біля кресала та старого казана і згадували молоді роки.

— Ох! — казали вони. — Коли ми росли на зелених пагінцях, то й самі були зелені. Кожного ранку й кожного вечора нас живили краплини роси. Коли світило сонце, ми відчували тепло його променів, і маленькі пташки солодко співали нам, переповідаючи різні історії. Ми знали, що походимо з багатого роду. Інші дерева в лісі вбирались у зелене влітку. Але наша родина завжди носила зелене — і влітку, і взимку. Але прийшов лісоруб, і все змінилось, — наша сім’я потрапила під сокиру. Глава родини став щоглою на чудовому кораблі. Тепер він плаває морями по цілому світу. А от наша робота — розпалювати світло для простих людей. Ось як ми, маючи таке високе походження, потрапили на кухню.

— Моя доля склалась по-іншому, — мовив казанок, що стояв поруч із сірниками. — В мені варять їсти, а потім відмивають. Як по правді, я найголовніший у цьому домі — приношу найбільше користі. Єдина моя розвага — посидіти чистим і сяючим після обіду тут, на полиці, й побалакати з сусідами. Усі ми сидимо, замкнені в чотирьох стінах, хіба що крім відра — його часом виносять надвір. Новини можна дізнатись тільки від кошика, з яким ходять на базар. Але той кошик інколи розказує дуже неприємні речі про людей і уряд. Кілька днів тому його розповіді так вразили старого горщика, що той впав і розбився на друзки. Кажу вам: кошик — просто пліткар!

— Щось ви всі забагато балакаєте, — промовило кресало й ударило по кременю, аж іскри посипались. — А чи не повеселитись нам?

— Атож, — згодились сірники. — Давайте поговоримо про тих, хто має найвище походження.

— Та ні, я не люблю, коли розмовляють тільки про себе, — зауважила каструля. — Ліпше вигадаймо собі іншу розвагу. Давайте я почну. Будемо розповідати, що з нами сталося. Це буде легко і дуже цікаво. У Балтійському морі, на узбережжі Данії…

— Який цікавий початок! — вигукнули тарілки. — Ми певні, нам сподобається ця історія!

— Там за часів моєї юності я жила у скромній родині. У нас завжди були відполіровані меблі, начищена підлога, й штори на вікнах ми міняли що два тижні.

— Як цікаво! — сказав віник. — Одразу відчувається жіночий підхід!

— Чиста правда! — погодилось відро. Від задоволення воно аж захиталося, й трохи води вихлюпнулось на підлогу.

Каструля розповідала далі, й кінець її історії був так само цікавий, як і початок.

Тарілки забрязкали з радощів, а віник приніс кілька гілочок зеленої петрушки і коронував каструлю. Він знав, що це зачепить інших, але подумав: «Якщо я короную її сьогодні, вона коронує мене завтра».

— А тепер давайте потанцюємо, — сказали щипці для вугілля. Вони весело кружляли кухнею, підкидаючи ноги в повітря. Диванна подушка в кутку репнула зо сміху, коли дивилась на цей танець.

— А нас можна коронувати? — поцікавились щипці. Віник приніс для цього ще один вінок з петрушки.

«Ото вже простацтво тут», — думали сірники.

Хоча самовара ніхто не просив співати, він почав виправдовуватися, — мовляв, по-перше, він застудився, а по-друге, не може співати, коли не кипить. Усі зійшлись на тому, що все це — звичайні відмовки, просто самовар не бажає співати ніде, крім вітальні, на столі перед знатними особами.

На вікні сиділо старе гусяче перо, яким писала служниця. Перо нічим особливим не відрізнялось, хіба що було дуже замурзане чорнилом — але від цього воно лиш пишалось.

— Якщо самовар не бажає співати, — сказало перо, — даймо йому спокій. У клітці сидить соловейко. Він може нам заспівати. Може, він і не дуже вчений, але давайте про це сьогодні не згадувати.

— Я вважаю, що це вкрай неприпустимо, — обурився чайник, кухонний співак, до того ж двоюрідний брат самовара, — щоб якась багата закордонна пташка тут співала. Хіба ж це патріотично? Нехай кошик, з яким ходять на базар, вирішить, як нам бути.

— Я дуже роздратований, — промовив кошик. — Невимовно засмучений, більше, ніж будь-хто може собі уявити. Хіба ж ми проводимо цей вечір так, як годиться? Хіба ж не більш достойно привести дім до ладу? Якщо кожен займе своє місце, я всім керуватиму. Це буде зовсім інше діло!

— Давайте краще поставимо п’єсу! — згодились усі.

І тут раптом відчинились двері й увійшла служниця. Усі замовкли. Але кожен був про себе високої думки.

«Якби я обирав, чим займатись, — думав кожен, — то ми би провели чудовий вечір!»

Служниця взяла сірники й запалила їх. Як же вони голосно зашипіли та яскраво спалахнули!

«А тепер, — думали вони собі, — всі довкола зрозуміли, що ми найвищого роду. Як ми сяємо, яке світло даємо!» І згоріли.

Купецький син замовк.

— Яка глибока оповідь, — мовила мати принцеси. — У мене було відчуття, ніби я сама бачу ці сірники. О так, ви заслужили право одружитись з нашою дочкою.

— Авжеж, — мовив султан. — Віддаю вам руку нашої доньки.

Купецького сина прийняли в родину. Уже призначили дату весілля. Все місто було освітлене. Людям роздавали цукерки й тістечка. Вуличні хлопчиська зводились навшпиньки, кричали «ура!» й свистіли.

— Я покажу їм ще одну витівку, — вирішив купецький син. Він купив ракети й хлопавки, усі можливі феєрверки, які тільки зміг знайти, поклав їх до летючої скрині й здійнявся з цим вантажем у повітря. Який же шум і тріск здійнявся, коли все це почало вибухати! Коли турки побачили таку виставу високо в небі, вони почали підскакувати, аж їхні капці позлітали з ніг! Після такого феєрверку легко було повірити, що їхня принцеса виходить заміж за турецького янгола.

Купецький син приземлився в лісі після феєрверку й подумав: «Піду-но я до міста й послухаю, що люди кажуть про мою виставу». Зрозуміло, йому кортіло це знати. Але важко навіть передати, що про нього балакали! Кожен, кого він запитував, розказував свою байку, одна неймовірніша за другу.

— Я бачив турецького янгола на власні очі, — стверджував один. — Його очі сяють, як зорі, а голова — як збурена вода.

— Він був одягнутий у вогняний плащ, — кричав інший, — а з-під поли визирали гарненькі херувими.

Чимало приємних речей почув про себе купецький син у переддень свого весілля. Коли ж він повернувся до лісу, щоб перепочити у своїй скрині, то побачив, що вона зникла. Іскра від феєрверку потрапила на неї — і скриня згоріла, перетворившись на купку попелу. Тепер купецький син більше не міг літати. Не судилось йому більше побачити наречену. А вона стояла день за днем на даху й визирала його. Може, вона й досі там стоїть. А він блукає по світу й розповідає чарівні історії.

Ялинка

Далеко в лісі росла гарненька маленька ялинка. Вона почувалася нещасною, бо дуже хотіла бути високою, як її сусіди — сосни та ялини, що росли поруч. Сонце світило, легенький вітерець бавився з гіллям, повз ялинку проходили дітлахи, весело перемовляючись, але вона на все це не зважала. Інколи дітлахи несли великі кошики з малиною та суницями. Вони сідали перепочити біля ялинки й захоплювались нею, але від цього ялинка почувалася ще більш нещасною.

Кожного року на ялинці виростали нові пагони. Вона росла і скаржилась:

— Ох! Хотіла би я бути такою високою, як інші дерева. Тоді б я розкинула гілля на всі боки, пташки звили б гнізда у моїй кроні, і я статечно погойдувалася б під вітром, як мої високі побратими.

Деревце було настільки невдоволене, що не раділо теплим сонячним променям, птахам, рожевим хмарам, які пропливали по небу. Інколи взимку, коли землю вкривав сніг, повз ялинку скакав заєць і навіть перестрибував через неї! Деревце неабияк ображалось на таку неповагу. Коли минуло дві зими й почалась третя, ялинка виросла, і тепер заєць мусив її оббігати. Але вона досі не вгамувалась і нарікала на життя:

— Ох, якби ж я швидше могла вирости високою та дорослою! Немає нічого гіршого на світі, ніж бути маленькою.

Восени, як зазвичай, прийшли лісоруби і зрізали кілька найвищих дерев. Молода ялинка вже підросла і тепер здригалась, коли бачила, як величні дерева падали на землю. Коли на них обтинали гілки, стовбури виглядали такими голими, що їх заледве можна було впізнати. Потім стовбури вантажили на вози й кіньми тягнули з лісу. «Куди їх забрали? Що з ними буде потім?» — молодій ялинці страшенно кортіло знати відповіді на ці запитання. Тож навесні, коли з вирію повернулись ластівки й журавлі, вона запитала в них:

— Чи не знаєте ви, куди забрали ті дерева? Чи не стрічали ви їх, бува?

Ластівки нічого не знали, але журавель трошки поміркував, а тоді кивнув головою і сказав:

— Думаю, я знаю. Коли я летів до Єгипту, то зустрів кілька кораблів. Їхні новенькі щогли пахли хвоєю. Я думаю, що це могли бути ці дерева, — вони виглядали дуже, дуже статечно.

— Як би я хотіла вирости такою високою, щоб мене забрали в море! — зізналась ялинка. — А що таке — море? На що воно схоже?

— Треба занадто багато часу, щоб це пояснити, — сказав журавель і заспішив кудись.

— Насолоджуйся своєю юністю, — промовив сонячний промінь. — Насолоджуйся молодим буянням і життям.

І вітер поцілував деревце, а роса скропила її слізьми. Проте ялинка не звертала на них уваги.

Надійшли різдвяні свята, і люди зрубали багато молодих деревець — навіть нижчих і молодших, ніж ялинка. Вона сумувала вдома, у своєму лісі, й не цінувала ні відпочинку, ані спокою. А молоді деревця повантажили на сани й повезли.

— Куди вони мандрують? — запитувала ялинка. — Вони не вищі за мене. Як по правді, одне навіть нижче. І чому їм не обрізали гілки? Куди ж їх забрали?

— Ми знаємо, ми знаємо, — цвірінькали горобці. — Ми зазирали у вікна будинків, що стоять у місті, й тепер ми знаємо, що з ними роблять. Їх ошатно прикрашають найчарівнішими прикрасами. Ми бачили, як вони стоять посеред теплих кімнат, оздоблені різними гарними речами: медовими пряниками, позолоченими яблуками, іграшками і сотнями воскових свічок.

— А далі, — запитувала ялинка, й від хвилювання тремтіли всі її гілочки, — що відбувається далі?

— Далі ми не бачили, — відповіли горобці. — Та нам і цього досить.

«Хотіла б я знати, чи станеться колись щось таке прекрасне зі мною? — думала ялинка. — Певно, це навіть краще, ніж плавати морями. Я цього прагну всією душею! Ох! Коли вже знову буде Різдво? Зараз я така ж висока й пишна, як ті ялинки, котрі забрали минулого року. Якби ж то я зараз лежала на санях, або стояла у теплій кімнаті, прикрашена всіма цими блискітками й гарними речами! А потім? Певно, щось навіть краще й прекрасніше, інакше для чого ялинку прикрашали б? Звісно, далі має статись якесь диво! Але яке? Я просто знемагаю від очікування. Навіть не знаю, що зі мною».

— Тішся разом з нами, — промовляли до ялинки вітерець і сонячні промені. — Насолоджуйся життям на свіжому повітрі.

Але дерево досі не вміло радіти життю, хоч і росло щодня. Аж випадкові перехожі почали казати:

— Яка гарна ялинка!

Наближалось Різдво. Невдоволену ялинку зрубали першою. Коли сокира відітнула стовбур, ялинка застогнала і впала на землю. Вона миттю забула всі свої передчуття щастя й відчула сум за домівкою в лісі, яку доводиться покидати. Вона знала, що більше ніколи не побачить рідних старих побратимів-дерев, так само як і низеньких кущів й різнобарвних квітів, що росли поруч. Може, їй не доведеться більше бачити навіть птахів. Та й подорож виявилася не надто приємною. Ялинка прийшла до тями тоді, коли її вивантажили на внутрішньому дворі якогось будинку разом із кількома іншими деревами. Вона почула чоловічий голос:

— Нам потрібна тільки одна. Ось ця — найгарніша.

Потім прийшло двоє служників у чудових лівреях і віднесли ялинку до великої зали. На стінах висіли картини, біля великого каміну стояла чимала китайська ваза, розмальована левами. А ще там були крісла-гойдалки, диванчики, оббиті шовком, і великі столи, де лежали картинки, книжки й іграшки, що коштували купу грошей, — принаймні так казали діти. Потім ялинку поставили у велику бочку, наповнену піском. Як вона тремтіла! «Що зі мною станеться далі?» — думала вона. Прийшло кілька молодих панночок і разом зі слугами заходились прикрашати дерево. На одну гілку вони повісили маленькі кошички, вирізані з кольорового паперу, і кожен кошичок був наповнений льодяниками. З інших гілок звисали позолочені яблука й волоські горіхи — здавалось, ніби вони тут і ростуть. А зверху по колу розмістили сотні червоних, блакитних, білих свічечок — їх міцно закріпили на гілках. Ляльок, дуже схожих на справжніх дітей, посадили під зелену хвою — ялинці ще ніколи не доводилось бачити таких речей, — а на самісіньку верхівку примостили блискучу зірку, зроблену з блискіток. Ох, як це було гарно!

— Сьогодні увечері, — вигукнули панночки, які прикрашали деревце, — наша ялинка буде неперевершена!

«Швидше вже прийшов би той вечір, — думала сама ялинка, — щоб нарешті запалали свічки! Тоді я нарешті дізнаюсь, що ще має статись. Чи прийдуть дерева з лісу, щоб побачити мене? Цікаво, може, повз вікна пролітатимуть горобці й поглядатимуть на мене? І чи буду я далі рости тут, з усіма цими прикрасами і влітку, й взимку?» Але від здогадів було мало користі. Від думок у ялинки розболілась кора, а це для струнких дерев так неприємно, як для нас головний біль.

Зрештою запалили свічки, і ялинка аж сяяла. Вона так тремтіла з утіхи всіма своїми гілочками, що одна зі свічок упала поміж зеленої хвої й підпалила гілля.

— Допоможіть, допоможіть! — вигукували панночки.

Але небезпеки не було — вогонь дуже швидко погасили. Після цього ялинка намагалась не тремтіли, бо вогонь дуже її налякав. Вона дуже дбала про те, щоб не зачепити якусь із прикрас, навіть якщо їхнє сяйво засліплювало її.

Незабаром двері широко відчинилось, до кімнати забігли діти. Здавалося, вони повалять ялинку на своєму шляху. За ними спокійно увійшли дорослі. Діти на мить завмерли — вони аж замовкли з подиву, але потім вони знову закричали від радості й весело затанцювали довкруж ялинки, один за одним знімаючи з неї подарунки.

«Що вони роблять? І що буде далі?» — думала ялинка. Зрештою свічки догоріли, і їх зняли. Дітям дозволили розібрати все, чим була прикрашена ялинка.

Дітлахи юрмою накинулись на деревце, аж гілки затріщали. І якби ялинка не була прикріплена блискучою зіркою до стелі, вона просто впала б на долівку. Потім діти танцювали зі своїми гарними іграшками, і ніхто більше не звертав уваги на ялинку. Тільки няня підійшла ближче й почала зазирати поміж гілля, щоб подивитись, чи не забули там випадково яблуко чи горішок.

— Казку, казку! — закричали діти, тягнучи за собою до дерева невисокого гладкого чоловіка.

— Тепер ми будемо у зеленому затінку, наче в лісі, — сказав чоловік і сів під ялинкою. — Деревце послухає казку разом з нами. Але я розкажу лише одну історію. Про кого ви хочете послухати? Про Іведе-Аведе, чи про Шалама-Балама, який упав зі сходів, але мерщій підвівся і зрештою одружився з принцесою.

— Іведе-Аведе! — кричали одні.

— Шалам-Балам! — кричали другі.

Здійнявся неабиякий галас. І тільки ялинка мовчала і думала про себе: «Не уявляю, що мені робити», — проте вона вже розважила дітей так, як вони того бажали. Тоді старий чоловік розповів малим слухачам казку про Шалама-Балама: як він упав зі сходів, як підвівся і як одружився з принцесою. Діти заплескали в долоні й закричали:

— Розказуй ще! Розказуй ще! — вони хотіли почути ще й казку про Іведе-Аведе.

Незабаром свято скінчилось, усе стихло. Ялинка поринула у думки. Ще ніколи пташки в лісі не розказували їй таких казок, як «Шалам-Балам», що примудрився впасти зі сходів, але все одно одружитись із принцесою.

«Ох! Що ж, таке в житті трапляється», — думала ялинка. Вона вірила кожному слову, бо ж казку розповідав такий приємний чоловік! «Втім, — міркувала ялинка далі, — хто знає? Може, я теж упаду, а потім вийду заміж за принца?»

Деревце з радістю чекало наступного вечора. Ялинка думала, що її знову прикрасять іграшками й позолоченими фруктами та запалять вогні.

«Завтра я не тремтітиму, — вирішила вона. — Я буду тішитися своїм блиском і послухаю казку про Шалама-Балама знову, а може, й про Іведе-Аведе». Так ялинка у задумі простояла цілісіньку ніч.

Зранку прийшли служниці та покоївка. «Зараз, — думала ялинка, — вони знову прикрашатимуть мене». Але вони витягнули її з кімнати й потягли сходами на горище, а там кинули на підлогу, в темний куток, куди не доходило денне світло, і покинули на самоті. «Що це означає? — думала ялинка. — Що я тут робитиму? Тут нічого не чути».

Тепер ялинка мала вдосталь часу на роздуми, адже минали дні та ночі, а за нею не приходили. Якщо хтось і зазирав на горище, то тільки для того, щоб покласти коробки у куток. Тож ялинка тепер була цілком схована від світу — раніше такого ніколи не траплялось. «Зараз зима, — думала ялинка. — Земля тверда й покрита снігом, тому люди не можуть посадити мене. Перечекаю тут, аж настане весна. Усі тут такі добрі до мене! Звісно, мені хотілося б, щоб тут було не так темно й самотньо. Аби ж тут був хоча б один зайчик, на якого я могла би поглянути. У лісі було так приємно, коли землю вкривав сніг і повз мене пробігали зайці, навіть коли вони перестрибували через мене, хоча я цього тоді й не любила. Ох! Як тут самотньо!»

І раптом почувся писк. Це була маленька мишка, вона обережно повзла до ялинки. Потім з’явилась ще одна. Вони обидві понюхали ялинку і залізли між її гілки.

— Так холодно, — сказала маленька мишка. — Нам буде тут значно затишніше, правда ж, старенька ялинко?

— Я не стара, — промовила ялинка. — Є багато значно старших за мене.

— А звідки ти? І що ти знаєш? — запитала миша, бо була дуже допитлива. — Чи бачила ти найгарніші місця на світі? Чи можеш нам про них розказати? Чи була ти у коморі, де на полицях лежить сир, а зі стелі звисає окіст? Туди ми заходимо худими, а звідти виходимо повними.

— Я нічого не знаю про це місце, — відповіла ялинка. — Але я знаю ліс, де світить сонце й співають пташки.

І ялинка розповіла мишам про свою молодість. Вони ще такого не чули на своєму віку. Миші слухали дуже уважно, а потім сказали:

— Ти стільки всього бачила! Мабуть, ти була дуже щаслива.

— Щаслива! — вигукнула ялинка. І коли вона обдумала все, що їм розповіла, то сказала: — Ох, так! Все ж таки то були щасливі дні.

А коли ялинка розказала про вечір перед Різдвом, коли її прикрашали ласощами й вогниками, миші сказали:

— Ти була тоді по-справжньому щаслива, стара ялинко!

— Я не стара, — відповіла ялинка. — Я прийшла з лісу тільки цієї зими і виросла не так давно.

— Ти так гарно розказуєш! — сказали мишки.

Наступної ночі вони привели ще четверо інших мишей, щоб послухати історії, які розповідала ялинка. Чим більше вона розповідала, тим більше згадувала.

— Це були щасливі дні. Може, вони ще колись повернуться. Шалам-Балам упав зі сходів, та все одно одружився з принцесою. Може, і я колись отримаю принца.

І ялинка згадувала струнку березу — дерево, що росло в лісі й здавалось ялинці справжнім принцом.

— А хто такий Шалам-Балам? — запитували миші. І ялинка розповіла їм казку, бо запам’ятала її слово в слово. Мишкам так сподобалось, що вони були готові стрибати аж до верхівки дерева.

Наступної ночі прийшло багато мишей, а в неділю — навіть двійко пацюків. Але вони сказали, що історія нецікава. Це дуже засмутило мишей, тепер і їм вона подобалась значно менше.

— А ще щось ти знаєш? — запитали пацюки.

— Тільки одну казку, — відповіла ялинка. — Я чула її у найщасливіший вечір свого життя. Правда, тоді я не усвідомлювала свого щастя.

— Нам ця казка здається поганенькою, — сказали пацюки. — А чи знаєш ти якусь історію про шинку, або про сало в коморі?

— Ні, — відповіла ялинка.

— Ну, й на цьому спасибі, — сказали пацюки й подалися геть.

Мишки теж після цього розбіглись, а ялинка зітхнула і сказала:

— Мені було дуже приємно, коли довкола мене сиділи веселі мишки й слухали мої розповіді. Зараз і це минуло. Добре, чекатиму, коли хтось прийде і забере мене з цього місця.

Але чи станеться це колись? Так, одного ранку прийшли люди, щоб прибрати на горищі. Вони витягли ящики, дістали ялинку з кутка й грубо шпурнули її на підлогу. Тоді слуги витягнули її на сходи.

— Життя починається знову! — сказала ялинка, насолоджуючись сонячними променями й свіжим повітрям.

Її потягнули сходами вниз і знесли у двір. Ялинка не мала часу на роздуми, вона тільки могла роздивлятись — довкола було так багато всього! У саду все цвіло. Запахущі троянди звисали через невисоку огорожу. Квітнули липи. Ластівки кружляли тут і там і щебетали:

— Цвінь, цвінь, цвінь, ось іде мій друг!

Втім, це вони казали не про ялинку.

«Ось тепер я заживу!» — вирішило деревце, радісно розпростуючи свої гілки. Та лишенько! Вони засохли й пожовкли. Тепер ялинка лежала в кутку поміж бур’яну й кропиви. Зірка, зроблена із золотого паперу, досі стриміла на верхівці деревця й сяяла під променями сонця.

У дворі бавилось двійко веселих дітлахів — тих самих, що радісно танцювали довкола ялинки на Різдво. Молодший побачив золоту зірку, підбіг і зірвав її з ялинки.

— Дивись, які галузки стирчать на цій страшній старій ялинці! — сказав хлопчик і заходився топтати їх. А ялинка дивилась на свіжі яскраві квіти у садку, потім поглянула на себе, й гірко пошкодувала, що не лишилась у темному закутку горища. Вона думала про свою молодість у лісі, про веселий вечір напередодні Різдва, про маленьких мишок, які слухали казку про Шалама-Балама.

— Усе минуло! — промовила стара ялинка. — Треба було тішитись усім, що я мала, а зараз уже пізно!

Потім прийшов служник і порубав дерево на шматки — вийшла велика в’язка дров. Дрова підкидали у вогонь, що палав під казанком, і вони яскраво спалахували. А ялинка так важко зітхала, що кожен стогін скидався на постріл.

Діти перестали гратися, підбігли й сіли біля вогню. Вони дивились і вигукували:

— Паф! Паф!

З кожним пострілом, що був зітханням ялинки, дерево згадувало літній день у лісі, а ще вечір перед Різдвом, а ще «Шалама-Балама», єдину казку, яку довелось почути. Врешті все скінчилось. Хлопчики знову побігли гратись у садок, молодший причепив собі на груди золоту зірку, яка прикрашала ялинку в найщасливіший вечір її життя. Тепер усе було в минулому, й життя ялинки скінчилось. Та й наша історія добігла до кінця, — бо ж усі історії рано чи пізно закінчуються.

Слимак і трояндовий кущ

Сад був оточений живою огорожею з ліщини. За огорожею розкинулись поля й луки, де паслись корови й вівці. Посеред саду пишно квітнув трояндовий кущ, а під ним сидів слимак.

— Заждіть-но, ще прийде мій час, — казав він. — Я подарую світові навіть більше, ніж ці троянди, чи горіхи, чи молоко, яке дають корови та вівці.

— Я чекаю від тебе чогось по-справжньому великого, — сказав трояндовий кущ. — А дозволь поцікавитись: коли саме це станеться?

— Я нікуди не поспішаю, — сказав слимак. — Це ти підганяєш час. А недарма кажуть: скорий поспіх — всім на посміх!

Цілий рік слимак лежав на одному місці, на осонні під трояндовим кущем, що квітнув трояндами — свіжими й прекрасними, як завжди. Слимак наполовину виповз зі своєї мушлі, випростав свої ріжки, потім утягнув їх назад.

— З минулого року нічого не змінилось! Ніякого прогресу! Трояндовий кущ квітне собі, а вперед не рухається!

Минуло літо, за ним осінь. На трояндовому кущі красувались квіти. Коли ж погода стала вогка й похмура, кущ похилився до землі, а слимак заповз у землю.

Наступного літа знову розквітнули троянди, і слимак теж виповз зі свого сховку.

— Ти вже старий, — сказав слимак трояндовому кущеві. — Незабаром ти помреш. Ти вже дав світові те, що міг. Чи важливим був твій внесок? Спірне питання, та я й не маю часу про це думати. Але ось що ясно: ти не зробив ані кроку для внутрішнього розвитку, не спромігся створити щось іще. Ти маєш що сказати на свій захист? Незабаром ти перетворишся на засохлого патичка. Розумієш, про що я?

— Ти лякаєш мене, — сказав трояндовий кущ. — Я ніколи про це не думав.

— Та ти взагалі не хотів думати. Чи ти колись задумувався, чому ти цвітеш, і як проходить твоє цвітіння, — чому саме так, а не інакше?

— Ні, — відповів трояндовий кущ. — Я квітнув із радістю, бо не вмів робити нічого іншого. Сонце світило і зігрівало мене, повітря дарувало свіжість. Я пив чисту росу й дощові краплини. Я дихав і жив! Із землі до мене надходила сила, й повітря живило мене теж. Я завжди відчував щастя, і тому відчував потребу цвісти. Ось таке в мене було життя — я не міг чинити по-іншому.

— Ти мав дуже легке життя, — зазначив слимак.

— Авжеж. Я мав усе, що треба було, — сказав трояндовий кущ. — Але ти навіть більш обдарований, ніж я. Ти — одна з тих натур, гострий розум яких вражає світ.

— Я цього робити не збирався! Що таке світ? Та він — ніщо для мене! Мені цілком вистачає себе самого.

— Але хіба ми не для того живемо на землі, щоб ділитись усім найкращим із іншими? Віддавати іншим усе, що можемо? Так, в мене є лише троянди. Але ти, так щедро обдарований, що ти дав світові? Що ти йому подаруєш?

— Що я дав? Що я подарую? Та плювати я хотів на світ. Він нічого не вартий, тож мене не обходить! Якщо хочеш, можеш і далі віддавати свої троянди. Ти ж нічого іншого не вмієш. Хай ліщина приносить горіхи, а корови й вівці дають молоко — кожен із них старається для когось. А я старатимусь для себе. Зараз закриюсь у мушлі, й баста! Світ для мене нічого не означає!

Слимак заліз у свій будиночок і зачинив дверцята.

— Це дуже сумно, — промовив трояндовий кущ. — Я не можу замкнутись у собі. Єдине, що я можу, — вирощувати троянди. Потім із них облітають пелюстки, їх підхоплює вітер. Але якось я бачив свою троянду, що лежала в молитовнику господині. А іншу троянду приколола собі на груди молода вродлива дівчина. Ще одну квітку поцілувала дитина, радіючи життю. Усе це тішить мене, наче справжнє благословення. Ось такі мої спогади, моє життя.

І трояндовий кущ далі квітнув, поки слимак лежав без діла у своєму будиночку й міркував про те, що світ для нього — ніщо.

Минули роки.

Не стало слимака, усох трояндовий кущ. Навіть троянда в молитовнику зотліла. Але в садку виросли інші трояндові кущі, й оселились інші слимаки. Вони так само зачинялись у своїх будиночках і сердились на весь світ, бо він їх не обходив.

Нашу історію можна почати спочатку. І щоразу вона буде такою самою.

Гидке каченя

За містом буяло літо. Золоті поля, зелений овес і високі скирти на луках тішили око. Поміж ними прогулювався на своїх довгих червоних ногах журавель. Він балакав по-єгипетському — цій мові його навчила мама. Пшеничні поля і луки були оточені густими лісами, де ясніли глибокі озера.

На сонячній галявині поблизу глибокої ріки стояла чепурна старенька ферма. Від будинку аж до самої води росли великі лопухи — такі високі, що під найбільшим могла поміститись дитина у повен зріст. Місце було глухе, наче хащі дрімучого лісу.

У затишній місцині на гнізді сиділа качка. Вона спостерігала за тим, як вилуплювались її каченята. Чекання стомлювало, бо крихітки не поспішали вилазити зі шкаралупок, а гості навідувались рідко. Іншим качкам значно більше подобалось плавати, ніж балакати з нею. Зрештою одна шкаралупка тріснула, а за нею й друга. З кожної вилізло пискля, що задирало голівку й кумедно кричало. «Кря, кря», — відповідала мати, й каченята теж крякали, як могли, та розбрідались навсібіч, щоб понишпорити поміж великих зелених лопухів. Їхня мати дозволяла їм блукати там скільки заманеться, бо знала, що зелений колір корисний для очей.

— Який великий світ! — казали каченята. Довкола було значно просторіше, ніж усередині яєчної шкаралупки.

— Невже ви думаєте, що це вже весь світ? — запитувала в них мати. — Заждіть, ви ще город побачите. Він простягнувся ген-ген, аж до священикового поля. Сама я ніколи не ризикувала мандрувати так далеко. Ви всі вже вилупились? — вела качка далі, піднімаючись із гнізда. — Е ні, бачу, що найбільше яйце досі ціле. Цікаво, скільки ще чекати? Я вже стомилась, — і вона знову опустилась на гніздо.

— Ну, як тут у вас справи? — запитала стара качка, що прийшла в гості.

— Одненький ще не вилупився, — відповіла качка-мати. — Яйце ще не тріснуло. Але ви тільки погляньте на інших! Хіба вам доводилось бачити гарніших каченят? Вони — просто викапаний татко! Шкода, що він такий черствий. Жодного разу не приходив, бодай щоб поглянути на дітей!

— Дай-но я подивлюсь на яйце, яке досі не тріснуло, — сказала стара качка. — Певно, це яйце індички. Одного разу мені довелось висиджувати кілька таких яєць. І після всіх моїх турбот і клопотів малеча боялась лізти у воду! Я крякала, намагалась їх переконати, та все дарма. Ану, погляну на це яйце. Звісно, воно від індички! Послухай моєї поради: лиши його там, де воно лежить, і ліпше вчи інших дітей плавати.

— Думаю, я ще трошки посиджу на ньому, — сказала качка. — Я сиділа вже так довго, що кілька днів погоди не зроблять.

— Ну, як знаєш, — відказала стара качка й подалася у своїх справах.

Зрештою велике яйце тріснуло, і з нього вибралось маля. Воно було дуже велике й негарне. Качка пильно подивилася на нього й вигукнула:

— Яке ж воно велике й зовсім не схоже на інших! Цікаво, може, й справді це мале індича?

Незабаром дізнаємось, ось щойно підемо до води. Воно муситиме залізти у воду, хай навіть мені доведеться самій його туди штовхнути!

Наступний день видався просто чудовий. Мама-качка повела свій виводок униз, до води, й сама стрибнула в ставок.

— Кря, кря! — крикнула вона, й один за одним маленькі каченята пострибали слідом.

Вода накрила їх з головою, але вони миттю випірнули й досить легко попливли, легко загрібаючи попід собою лапками. Гидке каченя також пливло разом із усіма.

— Ох, — сказала мати, — це не індича. Воно так спритно рухає лапками і так рівненько тримається! Це — моє рідне дитя. І не настільки воно вже й гидке, коли як слід придивитись. Кря, кря! Діти, ходімо зі мною! Я збираюсь узяти вас до поважного товариства, щоб представити всім мешканцям пташиного двору. Мусите триматись ближче до мене, щоб вас ніхто не затоптав. А більше за всіх стережіться кота!

Вони подались на пташиний двір, де якраз була колотнеча — всі змагалися за голову вугра, яка зрештою дісталась котові.

— Бачите, діти, що діється у світі, — сказала мама-качка. — А тепер ходіть, гарненько переставляючи лапки, й покажіть мені, якими чемними ви можете бути. Ви мусите гарно вклонитися старій качці, яка сидить он там. Вона найблагородніша серед усіх, бо іспанка за походженням. Крім того, вона дуже заможна. Бачите, до її лапки прив’язана червона шматинка. Це знак особливого статусу — велика честь для качки. Вона показує, що її бояться загубити. Кожен мусить її упізнати: і людина, й тварина. А тепер ходімо, й не загинайте лапки. Добре виховане каченя широко розставляє лапки, точнісінько, як його мамця з татком, ось так. Зараз зігніть шийки і скажіть: «Кря!»

Каченята зробили все так, як того від них вимагали, але качки невдоволено на них вирячилися і сказали:

— Гляньте, ще один виводок, ніби нас тут самих досі було замало! А подивіться-но на те страховисько! Його тут не треба! — і одна качка підскочила й дзьобнула його в шию.

— Облиште його, — вступилась мати. — Воно нічого лихого не зробило!

— Еге ж, але воно таке велике і гидке! — сказала зла качка. — Треба його прогнати звідси!

— Усі інші каченята — дуже милі дітки, — промовила стара качка з червоною шматинкою на лапці. — Усі, крім цього. Добре було би, якби його матуся допомогла йому виправитись.

— Це неможливо, ваша світлосте, — відповіла мати. — Він далеко не красень, але за вдачею добрий, та й плаває так само, як інші, а може, навіть краще. Я думаю, коли він виросте, то погарнішає й уже не здаватиметься таким величезним. Він надто довго просидів у яйці, тому його статура сформувалась трохи не так, як треба, — мама-качка погладила його шию, поправила розкуйовджене пір’ячко і додала: — Він селезень, тож врода для нього не настільки важлива. Я думаю, він виросте сильним і зможе подбати про себе.

— Інші каченята виглядають досить милими, — сказала стара качка. — Ну, ми вас прийняли, — почувайтесь, як удома. А якщо знайдете голову вугра, принесіть її мені.

Каченята почувались у дворі вільно. І потерпало лише те, що вилупилось останнім. Усі його кусали й насміхались з нього — не тільки качки, а й решта птаства.

— Велетенське каченя! — казали вони.

Індик, який народився на світ зі шпорами й вважав, що він справжній імператор, надимався, як корабель під усіма вітрилами, і знай ганяв каченя по двору. Бідолашне маля не знало, куди йому подітись. Воно почувалось жалюгідним, бо було гидке — його за це висміював увесь пташиний двір.

Кожного дня ставало гірше й гірше. Усі гнали геть від себе бідолашне каченя. Навіть його брати й сестри не були до нього добрими. Вони казали:

— Ох ти ж, гидке створіння, щоб тебе кіт роздер!

І навіть його мати шкодувала, що воно узагалі народилося на світ. Качки скубли його, кури клювали, а дівчина, що годувала птицю, штурхала його ногою. Тож зрештою воно втекло. Коли воно перелітало через огорожу, то налякало пташок, що сиділи на паркані.

«Вони злякались мене, бо я дуже потворне», — подумало каченя. Воно заплющило очі й летіло все далі та далі, аж потрапило на велике болото, де мешкали дикі качки. Тут воно заночувало.

Уранці, коли дикі качки здійнялись у повітря, вони помітили свого нового сусіда.

— Що ти за качка? — запитали вони, коли наблизились до нього.

Каченя схилилось перед ними й поводилось так чемно, як тільки вміло, але не змогло відповісти на їхнє запитання.

— Ти дуже потворний, — сказали дикі качки. — Але якщо тільки ти не надумаєш одружитись із кимось із нашої родини, то ми на це заплющимо очі.

Бідолашне каченя! Воно й гадки не мало одружуватися! Усе, чого воно хотіло, — це щоб йому дозволили лежати в очереті й пити трохи води з плеса.

Каченя пробуло на болоті два дні. І раптом прилетіло двоє диких качок чи радше каченят, бо вони ще зовсім недавно вилупились із яєць. Обидва були качурами.

— Слухай, друже, — сказав один із них до каченяти, — ти страшенно потворний, але то не біда. Гайда з нами, будемо перелітними птахами! Неподалік звідси є ще одне болото. Там живе кілька гарненьких качечок-панночок. Маєш надію знайти там свою пару. Тобі мусить пощастити — недарма ж ти вродився такий потворний!

— Паф, паф! — пролунало у повітрі, й двійко молодих качурів упали мертві поміж очеретом, аж вода забарвилась кров’ю.

— Паф, паф! — навсібіч розійшлось відлуння, та з очерету злетіли табуни диких качок.

Постріли лунали з усіх боків, адже мисливці оточили болото. Декотрі сиділи на гілках дерев, оглядаючи очерети. Блакитний димок із дул рушниць піднімався хмаринками над темними деревами і плив понад водою. Зграя мисливських псів вискочила з очерету. Як же вони налякали бідолашне каченя! Він повернув голову, щоб сховати її під крило, й у ту ж мить повз нього пробіг великий страшний собака. Він розтулив пащеку, і його язик звисав між щелеп, а очі жахаюче блищали. Собака потягнувся носом до каченяти, показуючи гострі зуби, а потім — «плюсь, плюсь» — почалапав водою, так і не зачепивши каченя.

— Ох, — зітхнуло воно, — як добре, що я такий потворний. Навіть собака мене не вкусить.

Каченя тихенько лежало, перечікуючи постріли. Уже було пізно, коли все нарешті скінчилось, але навіть тоді бідолашне пташеня не наважувалося зійти з місця. Воно почекало ще кілька годин, а потім, сторожко озираючись, щосили побігло з болота. Воно мчало полями й луками, поки не почалась буря. Під струменями води рухатись було дуже важко.

Надвечір каченя дісталося до перехнябленої маленької хатини, яка, здавалось, ось-ось завалиться і досі стоїть лише тому, що не може вирішити, котра зі стін має впасти першою. Буря знай шаленіла, і каченя не мало сили йти далі. Воно сіло біля хатини і помітило, що двері зачинені нещільно — одна завіса відірвалася. Знизу утворилась щілина, досить велика, щоб воно змогло протиснутись. Тож каченя мерщій туди залізло — так воно знайшло собі притулок на ніч. У хатині мешкали старенька жінка, кіт і курка. Кіт був у великому пошанівку — господиня називала його «Мій синочок». Він вмів вигинати спину, мурчати і навіть викрешувати іскри зі своєї хутряної шубки, якщо хтось гладив його проти шерсті. Курка мала дуже короткі лапи, тож її називали «Курка-коротконіжка». Вона добре несла яйця, й господиня любила її, немовби власну дитину.

Уранці вони знайшли дивного приблуду — кіт почав нявчати, а курка кудкудакати.

— Що тут за галас? — сказала старенька, озираючись по кімнаті. Але вона була короткозора. Тож, коли вона побачила каченя, то подумала, що це вгодована качка, що відбилась від своєї господи й заблукала.

— Оце так удача! — вигукнула жінка. — Сподіваюсь, це не качур. Добре було би, якби качка несла нам яйця. Заждемо й побачимо.

Так каченяті дозволили залишитися в домі. Він пробув там три тижні, а яєць не було. Кіт поводився, як господар, а курка — як господиня. Вони завжди казали: «Ми і решта світу», — адже були переконані, що вони є половиною світу, причому кращою половиною. Каченя вважало, що може бути й інша думка з цього приводу, але курка не бажала слухати цих дурниць.

— Ти вмієш нести яйця? — спитала вона.

— Ні, — відповіло каченя.

— То будь ласкавий, притримай свого язика.

— А чи можеш ти вигинати спину, мурчати або викрешувати іскри? — спитав кіт.

— Ні.

— То мовчи й не перебивай, коли говорять розумніші за тебе.

Тож каченя похнюплено сиділо в куточку, аж крізь відчинені двері почало світити сонце. Воно відчуло, що дуже скучило за плаванням, і розказало про це курці.

— Що за нісенітниці! — обурилася курка. — Тобі просто нема чим зайнятись, от і лізуть у голову різні дурниці. Якби ти міг мурчати або нестися, все це минуло би.

— Але ж плавати так приємно! — заперечило каченя. — Вода так освіжає, коли ти пірнаєш на дно.

— Приємно, авжеж! — обурилась курка. — Ти, певно, геть здуріло! Спитай кота, він найрозумніша тварина серед усіх, кого я знаю, — спитай його, що він думає про плавання або пірнання. Я вже не кажу про те, що сама думаю! Або спитай господиню — вона вже жінка у літах, і на світі нема нікого розумнішого за неї. Думаєш, вона любить плавати, або ж відчувати, як вода змикається у неї над головою?

— Ви не розумієте мене, — сказало каченя.

— Ми тебе не розуміємо? А хто, цікаво б знати, взагалі розуміє тебе? Ти що, вважаєш себе розумнішим за кота чи нашу господиню? Я вже мовчу за себе. Не вигадуй дурниць, дитино, і подякуй долі за везіння, що тебе тут прийняли. Хіба ж ти не живеш у теплі, в оточенні, від якого можна навчитись чогось корисного? Треба менше плескати язиком, бо твоє товариство не надто приємне. Повір мені, я бажаю тобі тільки добра. Правда гірка, але я тобі кажу її з приязні. Раджу тобі навчись нести яйця або мурчати — так швидко, як тільки зможеш.

— Думаю, мені знову слід іти, куди бачать очі, — мовило каченя.

— Може, й так, — сказала курка.

Тож каченя пішло геть із хатини, й незабаром знайшло ставок, де могло плавати й пірнати. Але звірята й птахи і далі уникали його, адже воно було дуже потворне.

Прийшла осінь, листя на деревах набуло оранжевої й золотої барви. Згодом, коли вже наближалась зима, його зривав вітер — листочки кружляли в холодному повітрі. Обважнілі від снігу хмари сунули по небу низько-низько, й серед чагарів лунали крики ворона: «Кар, кар!» Від одного погляду на нього всипало морозом. Усе це було дуже кепсько для бідолашного каченяти.

Одного вечора, коли сонце сідало поміж сяючих хмар, із гущавини прилетіла велика зграя прекрасних птахів. Каченя ще ніколи не бачило нікого, схожого на них. Це були лебеді. Вони вигинали свої граційні шиї, а їхнє м’яке пір’я сяяло білизною. Лебеді скрикували, розправляючи свої чудесні крила, щоб полетіти з цієї холоднечі в теплі краї, що розкинулись десь за морем. Вони знялися у повітря, а каченя дивилось на них із дивним відчуттям. Воно колесом закрутилось по воді, витягуючи поперед собою шию, і видало такий дивний крик, що він налякав його самого. Каченя відчуло, що ніколи не зможе забути цих прекрасних щасливих птахів. Коли вони зрештою зникли з поля зору, воно пірнуло під воду, а потім випірнуло, відчуваючи дивне збентеження. Каченя не знало назви цих птахів і не відало, куди вони прямують, але відчувало до них щось особливе, чого ніколи раніше не відчувало до жодної пташки у світі. Це не була заздрість. Воно просто бажало бути так само прекрасним, як і вони. Бідолашне гидке створіння, воно згодилося б жити бодай із качками, якби тільки вони прийняли його.

Ставало все холодніше й холодніше — прийшла зима. Каченяті доводилось плавати по воді, щоб вона не замерзала, але кожної ночі плесо, де воно могло плавати, ставало дедалі менше. Врешті ударив такий сильний мороз, що вода вкрилася крижаною кіркою. Каченяті доводилось чимдуж працювати лапками, щоб зберегти довкола себе незамерзле плесо. Врешті воно геть вибилось із сил і тепер лежало нерухоме й безпомічне, швидко замерзаючи на льоду.

Рано-вранці коло ставка проходив селянин. Він побачив, що сталось, розбив кригу своїм дерев’яним черевиком і відніс каченя додому. Тепло відживило мале створіннячко. Але діти хотіли гратись із ним, а каченя боялось, що вони його ненароком скривдять, тож воно перелякано сахнулося й перекинуло горщик із молоком, аж бризки полетіли кімнатою. Жінка сплеснула в долоні й налякала його ще дужче. Воно злетіло спочатку на діжку з маслом, потім на макітру. Словами не опишеш, яке воно було наполохане! Жінка кричала, замахувалась на нього щипцями; діти сміялись і верещали, перечіплюючись одне за одне, коли пробували його спіймати. Але, на щастя, каченя втекло. Двері були відчинені. Бідне пташеня змогло тільки заповзти поміж кущів і втомлено лягти на землю, притрушену першим снігом.

Було би дуже сумно, якби довелось переповідати всі злигодні, яких зазнало нещасне каченя протягом важкої зими. Але вона таки минула, і от одного ранку каченя сиділо поміж кущів на болоті. Воно ніжилося під теплими сонячними променями, слухало пісню жайворона й милувалось прекрасною весною, що буяла довкруги. Молодий птах відчув силу у своїх крилах, розкинув їх і здійнявся угору. Він кружляв і кружляв, аж помітив, що прилетів до великого саду, котрий так добре йому запам’ятався. Там цвіли яблуні, бузина спускала свої довгі зелені пагони у струмок, що оперізував галявину. Усе виглядало таким чудовим, сповненим свіжості ранньої весни. Із заростей випливли три прегарні білі лебеді. Каченя згадало пишних птахів, й раптом відчуло себе ще більш нещасним, ніж раніше.

— Зараз я підпливу до цих величних птахів, — вигукнуло воно, — і вони мене уб’ють, бо я настільки потворний, що не маю права навіть наближатися до них. Але це не важливо: краще бути вбитим ними, ніж весь час потерпати від того, що тебе шпиняють качки, дзьобають кури і штовхає наймичка.

І каченя попливло до лебедів. Вони помітили чужинця й, залопотівши крилами, кинулись до нього.

— Убийте мене, — сказав бідолашний птах. Він схилив голову низько до води, очікуючи смерті.

Але що ж він побачив у чистому плесі? Своє власне відображення. Це більше не був темно-сірий птах, гидкий і негарний на вигляд. На нього дивився величний і прекрасний лебідь. Немає різниці, що він народився у качиному гнізді, якщо він вилупився з яйця лебедя. Тепер він навіть радів усім стражданням і бідам, що випали на його долю, адже завдяки їм він значно дужче тішився своїм теперішнім щастям. Лебеді оточили його і витягнули шиї, немовби вітаючи побратима.

У садок вибігли діти й заходились кидати крихти хліба у воду.

— Погляньте, — закричав наймолодший, — онде новенький!

Усі решта дуже зраділи і побігли до батьків, пританцьовуючи й плескаючи в долоні:

— Там є ще один лебідь! До нас прилетів ще один!

Потім вони знову кидали крихти хліба у воду й казали:

— Новенький — найкрасивіший серед усіх. Він такий молодий і гарний!

І старі лебеді схилили голови перед ним.

Він засоромився і заховав голову під крило — молодий лебідь навіть не знав, що йому робити. Він був такий щасливий і зовсім не запишався. Колись його ганили й зневажали за потворність, а зараз доводилось чути від інших, що він — найвродливіший поміж птахів. Навіть бузина схиляла своє віття перед ним, а сонце лагідно усміхалося йому. Він розправив пір’я, вигнув тонку шию і радісно вигукнув від щирого серця:

— Я навіть не мріяв про таке щастя, коли був гидким каченям!

Пролісок

Стояла зима. Повітря було холодне, і вітер пронизував аж до кісток, але у теплій хатині було хороше і приємно. А пролісок лежав у землі, вкритій сніговою ковдрою, і дрімав собі в цибулині.

Якось пішов дощ. Краплі просякнули крізь мокрий сніг, скропили цибулину й розповіли їй про барвистий світ, що знаходиться угорі. Незабаром промінець почав пробивати собі шлях крізь сніг до цибулини, і в ній ожила квітка.

— Заходь! — сказала вона промінцеві.

— Я не можу, — відповідав він. — Не маю досить сили, щоб відчинити двері! От коли настане літо, я буду сильнішим!

— А коли настане літо? — запитала квітка. Вона повторювала це запитання кожного разу, коли новий промінець спускався до неї. Але до літа було ще далеко. На землі й досі лежав сніг, а вода щоночі замерзала.

— Як довго доводиться чекати! Як довго доводиться чекати! — нарікала квітка. — Я відчуваю, що в мені щось рветься назовні. Коли я промкнуся нагору, то привітаю чудовий літній ранок, і це буде найщасливіша мить!

І квітка почала пробиватися крізь тоненьку шкірку цибулини. Сніг підтанув, земля потепліла, і промінець достукався до квітки. Тож вона вистрілила з-під снігу зеленкувато-білим цвітом на зеленому стеблі, і її вузенькі листочки були такі беззахисні.

— Ласкаво просимо! — наспівував кожен промінець, і квітка піднімалась над снігом. Промінці пестили й цілували її, тож вона розквітнула — біла, мов сніг, та ще й прикрашена зеленими смужками. І схилила свою голівку від радості й смирення.

— Прекрасна квітко! — казали промінці. — Яка ти гарна й ніжна! Ти перша, ти єдина. Ми тебе обожнюємо! Ти дзвіночок, що наспівує нам про літо, чудове літо, що мандруватиме світом.

Увесь сніг розтане, холодні вітри відлетять геть. Ми будемо найголовніші. Усе зазеленіє, й у тебе буде гарна компанія: бузок, рокитник, троянди. Але ти найперша, така гарна, така ніжна!

Це було дуже приємно. Сонце пестило її листочки, і все довкола немовби співало з утіхи. Стояла вона у своїй білій сукні у зелену смужечку, така ніжна, така юна і тендітна, й нагадувала про те, що вже весна. Але до літа було ще так довго! Сонце затягнуло хмарами, повіяв холодний вітер.

— Рано ти визирнула на світ, — сказали вітер і холод. — Ми й досі маємо владу, зараз ти відчуєш це й підкоришся нам. Краще б сиділа тихенько у своїй хатці й не вилазила. Твій час ще не прийшов!

Який пронизливий настав холод! Наступні дні не принесли жодного сонячного променя. Така погода завиграшки могла б зламати маленьку квітку. Але вона виявилась навіть дужчою, ніж думала сама. Її живила віра в те, що настане літо. Тож вона вистояла над снігом у своєму білому вбранні, ще нижче схиливши голівку, коли пішов лапатий сніг, а крижаний вітер почав завивати довкола неї.

— Ти зламаєшся! — казав він. — І зів’янеш! Що тобі тут треба? Чому ти піддалася на вмовляння? Промінці тільки бавились із тобою. Тепер ти маєш те, чого добивалась, дурненька квітко, що з’явилась на світ передчасно!

— З’явилась передчасно! — повторила вона холодної ранкової пори.

— Погляньте, он пролісок! — радісно закричали діти, що проходили повз. — Он видніє квіточка — така гарненька! Найперша, єдина!

Ці слова дали квітці дуже багато, вони здалися для неї схожими на теплі промінці. Втішена квітка навіть не відчула, як її зірвали. Дитина взяла її до рук, поцілувала і занесла до теплої кімнати. Там на неї приязно поглянули й поставили у воду. Це так надавало сил і зміцнювало! Квітка подумала, що вона потрапила в літо.

Дівчина, що жила в цьому будинку, була дуже вродлива й мала друга, який навчався в місті. Вона взяла квітку і поклала на аркуш паперу, де був написаний вірш, що починався і закінчувався згадкою про пролісок. Потім уклала аркуш із квіткою до конверта. Усередині було темно — точнісінько так, як тоді, коли квітка дрімала у цибулині. Тільки тепер їй довелось податися у мандрівку — квітка лежала в сумці листоноші, там вона зминалася і стискалася. Це були не надто приємні відчуття, аж врешті мандрівка скінчилась.

І ось листа відкрив і прочитав його адресат — друг дівчини. Як він зрадів! Поцілував листа і поклав у коробку, де лежало вже чимало віршів, проте до жодного з них не додавалась квітка. Вона знову була перша і єдина — така, як її колись називав промінець. Усвідомлювати це було приємно.

Тепер квітка мала доста часу, щоб подумати. Вона міркувала про це, аж минуло літо й настала довга зима. Її дістали з коробки тільки тоді, коли знову настала тепла пора. Але тепер юнак був зовсім не радий її бачити. Він грубо взяв стосик листів і жбурнув аркуші у вогонь, а квітка випала на підлогу. Тепер вона була засушена й зів’яла, але хіба ж вона заслужила на те, щоб її викинули? Та все ж це було краще, ніж вогонь, де на попіл згоріли всі листи й вірші. А що сталось? Те, що буває поміж закоханими. Квітка була для юнака неприємною згадкою, насмішкою — бо ж дівчина, яка її подарувала, пошила його в дурні — за літо вибрала собі нового друга.

Наступного ранку на маленький засушений Пролісок світило сонце і здавалось, ніби його хтось намалював на підлозі. Служниця, яка підмітала кімнату, підібрала квітку і поклала в одну із книг, що лежали на столі, — вона подумала, що рослинка просто випала. І знову квітка опинилась серед віршів — тепер уже надрукованих. Вони були навіть кращі, ніж попередні, — принаймні на них витратили значно більше грошей.

Минули роки. Збірка віршів стояла на книжковій полиці, й урешті її взяли прочитати. Це була хороша книга — вірші й пісні давнього данського поета Амброзіуса Стуба, дуже вміло написані. Чоловік, який саме читав цю книгу, перегорнув сторінку.

— О, то тут квітка! — промовив він. — Пролісок! Передчасна квітка, і поет був передчасний! Цю квітку поклали сюди не просто так. Бідний Амброзіус Стуб! Він так само, як пролісок, з’явився невчасно, надто рано, до того, як його здатні були поцінувати. Тож він мусив відчути на собі подих жорстоких вітрів і блукання світами — від одного покровителя до іншого, як квітка, котру ставлять у склянку з водою чи вкладають у книжку! Невчасний поет, смішний і недалекоглядний — зате перший і єдиний данський поет тих днів. Звісно ж, тебе, маленький проліску, поклали до цієї книги як символ — не просто так.

І він поклав пролісок назад до книги. Тепер квітка пишалася усвідомленням того, що вона була символом у славетній книзі віршів і що той, хто їх писав, і сам виявився проліском, невчасним і небажаним — наче дурень, він очікував на літо серед зимових морозів. Квітка зрозуміла це на власний штиб, адже ми завжди все розуміємо по-своєму.

Ось такою була історія проліска.

Старий будинок

На одній вулиці поруч із новими й чистими будинками стояв дуже старий дім. Дата його зведення була вирізьблена на одній з балок і оздоблена візерунками у вигляді тюльпанів та вусиків хмелю. Судячи з цієї дати, старому будинку було вже триста років. Над вікнами старовинними літерами були написані вірші, а з карнизів витріщались вигадливо вирізані кумедні обличчя. Один поверх будинку виступав над іншим, а стічна труба під дахом закінчувалась головою дракона. Дощова вода мала витікати із драконового рота, але вона вихлюпувалась і з його тіла через діряву трубу. Не було нічого спільного між старим будинком та іншими будинками на вулиці — новими, добре збудованими, з великими вікнами й гладенькими стінами. Певне, ці будинки думали: «Скільки ще ця купа брухту стоятиме тут і псуватиме вигляд цілої вулиці? Виступ так затуляє огляд, що з наших вікон геть не видно, що ж відбувається у тому напрямку. Сходи такі широкі, наче у церкви, і круті, мовби вони ведуть до церковної дзвіниці. Металева огорожа на вигляд скидається на цвинтарну, та ще й зверху прикрашена мідними бляшками. Оце так неподобство!»

Навпроти старого будинку так само стояли нові й гарні. Безперечно, вони були такої ж думки, як і їхні сусіди.

У вікні одного з них сидів хлопчик з рум’яними щоками й чистими сяючими очима. Йому дуже подобався старий будинок — байдуже, при денному світлі, чи при сяйві місяця. Він би весь час сидів і дивився на стіни, де місцями відлущився тиньк, й вигадував різні історії, що могли відбуватись тут у колишні часи. Як виглядала вулиця, коли всі будинки на ній мали двосхилі дахи, відкриті сходи й стічні труби, схожі на драконів. Здавалось, він навіть міг бачити, як тут проходять солдати з алебардами на плечах. Звісно ж, дивитись на старий будинок задля розваги було дуже цікаво.

У будинку жив старий пан, який одягався у бриджі, пальто з великими мідними ґудзиками й перуку — будь-кому було ясно, що це справжня перука. Кожного ранку до будинку приходив старий слуга, щоб прибрати кімнати. Увесь інший час пан, що мешкав там, був сам-один. Інколи він підходив до вікна, щоб подивитись на вулицю. Тоді хлопчик вітався з ним кивком голови. Старий пан кивав у відповідь. Так вони познайомились і заприятелювали, хоча ніколи не розмовляли один із одним — але хіба ж це мало значення?

Якось хлопчик почув від своїх батьків: «Старий, який живе напроти, дуже багатий, але страшенно самотній». Наступної неділі вранці хлопчик приніс до старого будинку маленький пакуночок. І сказав слузі, який чекав на господаря:

— Будь ласка, передайте це від мене панові, який мешкає тут. Я маю двох іграшкових солдатиків. У пакунку один із них. Думаю, солдатик його розрадить — я ж бо знаю, що цей пан страшенно самотній.

Старий слуга кивнув і виглядав дуже потішеним, а тоді заніс солдатика до будинку.

Незабаром він прийшов до хлопчика, щоб передати йому запрошення відвідати будинок. Батьки дозволили хлопчику піти в гості. Так він потрапив до старого будинку.

Мідні бляшки на огорожі аж сяяли — певне, їх відполірували на честь візиту. На дверях були вирізьблені сурмачі, що стояли поміж тюльпанів — здавалось, вони дмуть що було сили, такі роздуті в них були щоки: «Тру-ту-ту, до нас у гості йде хлопчик! Тру-ту-ту, до нас у гості йде хлопчик!»

Потім відчинились двері. Усюди на стінах висіли старовинні портрети воїнів у латах і панночок у шовкових сукнях. Здавалось, лати бряжчать, а сукні шелестять. Потім були довгі-довгі сходи, а далі — маленький коридор, що виходив на занедбаний балкон. Скрізь видніли дірки й тріщини, з яких росла трава й листя, тож весь балкон — і його підлога, і стіни — так заріс зеленню, що скидався на садок. На балконі стояли вазони, прикрашені мордочками з вухами віслюка, але квіти росли в них, як їм самим забагнеться. У одному вазоні була гвоздика — вона розрослася на всі боки. Зелені листочки немовби промовляли: «Мене обвівав ніжний легіт, мене цілувало сонце, і тепер я обіцяю — обов’язково зацвіту до наступної неділі. Не сумнівайтесь, до наступної неділі!»

Тоді хлопчик зі слугою увійшли до кімнати, де стіни були оббиті шкірою, розмальованою позолоченими квітами.

— Позолота із часом потьмяніє й зітреться, та не страшно, бо шкіра назавжди зостається, — сказали стіни.

Прикрашені витонченою різьбою крісла з підлокітниками і дуже високими спинками, стояли у кімнаті, й коли вони рипіли, то здавалось, ніби вони кажуть: «Сідай! От лишенько, як же я скриплю! Певно, в мене подагра, як у старого буфета. Подагра мучить спину, от лишенько!»

А тоді хлопчик увійшов до кімнати, де сидів старий пан.

— Дякую, мій маленький друже, за те, що подарував мені іграшкового солдатика, — сказав старий пан. — І дякую за те, що прийшов до мене в гості.

— Дякую, дякую! — або: — Рип! Рип! — підхопили меблі.

Всюди було дуже багато меблів, і всі вони, здавалось, пнулися одне поперед одного, щоб поглянути на хлопчика.

На стіні у центрі кімнати висіла картина, де було зображено молоду гожу панночку. Вона була старомодно вбрала, мала напудрену зачіску та пишну спідницю. Панночка не казала ні «дякую», ні «рип», лише кинула на хлопчика спокійний погляд.

Тож хлопчик запитав у старого пана:

— А звідки у вас ця картина?

— Із магазину неподалік, — відповів той. — Тут у мене висить багато портретів невідомо-кого. Люди, що на них намальовані, померли й поховані давним-давно. Але я знав цю панночку багато років тому. Вона померла майже півстоліття назад.

У вазі під картиною стояв букетик із засохлих квітів — певне, їм теж було вже років п’ятдесят, чи принаймні так здавалось.

Маятник старого годинника хитався туди-сюди, стрілки крутились — спливав час, і з його плином усе в кімнаті ставало старшим, але, здавалось, ніхто цього не помічав.

— Удома кажуть, — промовив хлопчик, — що ви дуже самотній.

— Ох, — відповів старий пан, — мене навідують приємні спогади про минуле й приносять із собою багато різних речей. Їх викликає моя пам’ять. А тепер ще й ти прийшов мене відвідати. Це дуже тішить.

Потім він дістав із полиці книгу з картинками. Там було багато цікавого: вервечки чудових карет, яких уже не побачиш у цей час, солдати, що нагадували трефових валетів, й ремісники з прапорами, які майоріли на вітрі. Кравці мали прапор із ножицями, які тримали два леви, а на прапорі шевців був не черевик, а орел із двома головами. Ось така була книжка.

Згодом старий пан пішов до сусідньої кімнати, щоб принести яблука й горіхи. Гостювати в старому будинку було дуже приємно.

Тим часом заходився нарікати іграшковий солдатик, що стояв на полиці.

— Я не витримаю цього, — казав він. — Тут так самотньо й нудно. Я звик жити в родині, я не зможу змиритись з таким життям. День тягнеться тут довго-довго, а вечір — ще довше. Тут усе по-іншому, ніж у твоєму будинку. Там твої мама з татом ведуть приязну розмову, а ти з іншими дітками зчиняєш веселий гамір. А в будинку старого пана так самотньо! Ти думаєш, його хтось цілує? Хтось колись дивиться на нього приязно? Чи тут буває різдвяна ялинка? Та він уже однією ногою в могилі! Ні, я цього не витримаю.

— Не треба на все дивитись тільки з поганого боку, — сказав хлопчик. — Мені здається, в цьому будинку все таке захопливе! Крім того, сюди часто навідуються спогади про минуле.

— Ох, я жодного з них не бачив. Та я і не знаю їх! — далі скаржився солдатик. — Я цього не витримаю.

— Мусиш, — сказав хлопчик.

Тут повернувся старий пан. Він приніс із собою смачне варення, яблука й горіхи. Хлопчик викинув із голови іграшкового солдатика — він дуже радів відвідинам.

Потім він повернувся додому, й протягом наступних днів та тижнів вони зі старим паном знову дивились у вікна й вітались, киваючи один одному. Тоді хлопчик знову завітав у гості. Різьблені сурмачі протрубили: «Тру-ту-ту, прийшов хлопчик!» Мечі й лати на старовинних портретах лицарів бряжчали. Шовкові сукні шелестіли, шкіра, якою була оббита кімната, повторювала свій віршик, а старі крісла далі скаржились на подагру в спині й скрипіли. Усе було так само, як і під час першого візиту. У цьому будинку один день і одна година нічим не відрізнялись від інших.

— Я більше цього не витримаю, — сказав іграшковий солдатик. — Я плакав олов’яними сльозами, так тут сумно. Дозволь мені піти на війну, й навіть втратити руку чи ногу — і це буде хоч якась зміна. Я вже не витримую! Тепер уже я знаю, як це, коли приходять спомини про минуле, і що вони приносять із собою. Мої спогади навідували мене — повір, у цьому немає нічого приємного. Я був близький до того, щоб стрибнути з полиці. Я бачив вас усіх з будинку навпроти так, ніби це було насправді. Це був недільний ранок, ви, діти, стояли довкола стола і співали псалми — так, як співаєте щоранку. Ви стояли дуже чемно, тримали ручки складеними, і біля вас були мама й тато — вони виглядали дуже серйозними. Аж тут відчинились двері, й до кімнати занесли твою дворічну сестричку Марію. Ти ж знаєш, вона завжди танцює, коли чує будь-яку музику або спів. Тож вона заходилась танцювати, хоча їй не можна було цього робити. До того ж вона не могла потрапити в ритм, бо мелодія була надто повільна. Тож вона стояла спочатку на одній ніжці, а потім на іншій і дуже повільно нахиляла свою голівку, але рухи були не в такт. Ви всі стояли із серйозним виглядом, хоча стриматись було дуже важко. А я сміявся від душі — аж упав зі столу й набив синця. Поглянь — він досі лишився. Знаю, сміятись тоді було не дуже правильно. Але зараз і цей спогад, й інші крутяться у мене в голові. Певно, це і є спомини про минуле, що приносять із собою стільки різних речей. Розкажи мені, чи досі ви співаєте по неділях. А ще розкажи мені про свою маленьку сестричку Марію. І як там поживає мій старий побратим, інший іграшковий солдатик. Ох, певно, він дуже, дуже щасливий! А я вже не витримую такого життя.

— Ти подарований, — сказав хлопчик. — Ти мусиш лишитись. Хіба не зрозуміло?

Тоді прийшов старий пан і приніс коробку, де було безліч цікавих речей — він вирішив показати їх своєму гостю. Коробочки з-під рум’ян, флакони з парфумами, старі карти — таких уже тепер не знайдеш. Можна було позаглядати у всі ящички. Старий пан навіть відкрив піаніно, ляда якого була розмальована пейзажами. Але коли старий пан сів грати, інструмент зазвучав розладжено. Тож господар поглянув на картину, придбану в перекупника, і його очі сяйнули. Він сказав:

— Вона колись співала цю пісню.

— Я хочу на війну! Я хочу на війну! — закричав іграшковий солдатик так голосно, як тільки міг, і кинувся на підлогу. Куди ж він закотився? І старий пан шукав його, і хлопчик намагався знайти, але він наче щез, мов під землю провалився.

— Я потім знайду його, — сказав старий пан. Але вийшло не так, як він гадав. Між дошками підлоги було багато дірок. Іграшковий солдатик провалився у щілину й тепер лежав там, наче у відкритій могилі. День закінчувався, і хлопчик повернувся додому. Минув один тиждень, а за ним — багато-багато тижнів. Настала зима, вікна позамерзали. Тож тепер хлопчику доводилось дихати на шибку, щоб розтопити прогалину, через яку можна було визирнути на старий будинок. Сліди були заметені снігом — здавалося, дім безлюдний. І це дійсно було так, адже старий пан помер. Увечері до будинку під’їхав катафалк, і на нього поставили труну старого пана. Його везли за місто, щоб там поховати на цвинтарі. Й не було нікого, хто йшов би за труною, бо всі його друзі давно померли. Тож хлопчик послав повітряний поцілунок услід труні, яку везли на катафалку.

Через кілька днів у будинку пройшов розпродаж. Через своє вікно хлопчик спостерігав, як люди виносять картини лицарів та панночок, вазони для квітів, оздоблені довгими вухами, старі крісла й навіть буфет. Одні речі забрали туди, інші — деінде. Портрет, дорогий серцю старого пана, повернувся до крамниці перекупника. Там він і лишився — певно, більш ніхто не знав ту панночку, тож нікому й діла не було до старої картини.

Навесні вирішили знести й сам будинок. Люди казали, що цієї руїни вже давно треба було позбутись. З вулиці видніла кімната, де стіни були оббиті шкірою — нерівною і обірваною, — а зелені пагони звисали з балкона. Будинок знесли швидко — він, здавалось, і сам був готовий завалитись. А потім розчистили місце.

— Добре зробили, що прибрали його, — подейкували сусідні будинки.

Незабаром побудували новий дім — трохи віддалік від дороги. Він мав високі вікна й гладенькі стіни. Але попереду, там, де колись стояв старий будинок, тепер розкинувся невеликий садочок. Там розрісся дикий виноград — пагони заплели стіни, що були поруч. Попереду садочок був оточений залізною огорожею. А ще там були великі ворота — вони справляли гідне враження. Люди частенько спинялись, щоб зазирнути за огорожу. Горобці збирались зграйками серед виноградних пагонів. Вони щебетали на весь голос, але у їхніх пісеньках не йшлось про старий будинок. Ніхто з них не пам’ятав його, бо минуло вже багато років.

Насправді спливло вже стільки часу, що маленький хлопчик перетворився на чоловіка — дуже хорошого чоловіка. Батьки ним пишались. Він щойно одружився і тепер переїхав зі своєю молодою дружиною у новий будинок із садочком.

Молодий чоловік стояв поруч із дружиною, коли вона садила польову квітку, що припала їй до душі. Жінка садила квітку власноруч, приминаючи землю пальцями.

— От халепа, що це таке? — вигукнула вона, вколовши чимось палець. Із м’якої землі вона витягнула якийсь предмет. Це був — ви тільки подумайте! — це справді був іграшковий солдатик, той самий, який згубився в кімнаті старого пана, аж потрапив у землю, де й пролежав багато років. І молода дружина обтерла солдатика спочатку зеленим листком, а потім своїм гарненьким носовичком, що пахнув вишуканими парфумами. А іграшковий солдатик почувався так, ніби він прийшов до тями після втрати свідомості.

— Дай-но, я погляну на нього, — промовив молодий чоловік. Потім він посміхнувся, похитав головою і сказав: — Звісно, це не може бути той самий солдатик. Але знаєш, він дуже нагадує мені те, що сталось із одним моїм іграшковим солдатиком, коли я був маленьким хлопчиком.

І він розповів своїй дружині про старий будинок і старого пана, і про іграшкового солдатика, якого віддав, бо думав, що старому пану було дуже самотньо. Він переказав усе, що сталось, так ясно, що на очі молодої дружини навернулись сльози — її розчулила історія старого будинку й старого пана.

— Схоже на те, що це той самий солдатик, — сказала вона. — Тепер я дбатиму про нього і завжди пам’ятатиму те, що ми мені розказав. Але колись ти маєш показати мені, де могила того пана.

— Я цього не знаю, — відповів чоловік. — Ніхто не знає. Усі його друзі померли. Нікому не було до нього діла, а я був лише маленьким хлопчиком.

— Який же він був самотній, — сказала вона.

— Так, страшенно самотній, — закричав іграшковий солдатик. — Але як добре, коли тебе не забувають!

— Справді, це добре, — пролунав голос поблизу нього. Ніхто, крім іграшкового солдатика, не помітив, що це говорив клаптик шкіри, який колись був частинкою убрання кімнати. Клаптик втратив свою позолоту й виглядав, наче грудка сирої землі, але мав власну думку, тож не змовчав:

— Позолота із часом потьмяніє й зітреться, та не страшно, бо шкіра назавжди зостається.

Але іграшковий солдатик так не думав.

Тінь

У спекотних країнах, де страшенно палить сонце, люди зазвичай засмаглі, як червоне дерево. А у найспекотніших країнах мешканці взагалі мають чорну шкіру. Якось один учений помандрував до цих теплих країв зі своєї холодної північної країни. Він думав, що зможе блукати туди-сюди так само, як удома, але дуже помилявся. Незабаром учений зрозумів, що краще так само, як й інші люди, цілісінький день сидіти у будинку за щільно зачиненими вікнами й дверима. Здавалось, ніби всі поснули або нікого немає вдома. Будинки на вузенькій вуличці, де жив учений, були високі, й сонце немилосердно палило з ранку до вечора — спека стояла нестерпна. Цей учений із холодної країни був молодий і розумний, але йому здавалось, наче він перебуває в розжареній печі, тож згодом він охляв, та ще й так схуд, що його тінь витончилася — вона була тепер значно меншою, ніж раніше, вдома. Сонце забирало навіть ті рештки, які лишились від тіні, — її зовсім не було видно аж до вечора, до заходу сонця. Оце була справжня насолода! Коли в кімнаті запалювали свічки, видно було, як тінь випростується на стіні й виростає аж до стелі. Добре випростатися для неї було просто необхідно, щоб відновити свої сили. Учений деколи виходив на балкон, щоб і самому випростатися та потягнутися. Щойно спалахували зорі на чистому, ясному небосхилі, він відчував приплив сил. О цій порі на всіх балконах вулиці з’являлись люди. У спекотних країнах кожне вікно роблять із балконом, де можна подихати свіжим вечірнім повітрям — це так необхідно навіть для тих людей, котрі геть засмагли від спеки. На вулиці відчувалося неабияке пожвавлення. Там були шевці, й кравці, й усякий інший люд. Вони виносили столи й стільці, запалювали сотні свічок, балакали й співали, веселилися. Прогулювались люди, проїжджали повози, підтюпцем ішли віслюки, а на їхній збруї дзеленчали дзвіночки. Проходила поховальна процесія під супровід релігійного співу й бамкання дзвонів. На вулиці внизу можна було побачити життя в усіх його виявах.

І лише один будинок, що стояв просто навпроти дому, де мешкав учений-іноземець, відрізнявся від решти. У будинку було дуже тихо, хоч хтось таки мешкав там, адже квіти, що стояли на балконі, чудово квітнули під палючим сонцем. Цього не було б, якби хтось їх сумлінно не поливав. Двері, що вели на балкон, увечері були прочинені. У кімнатах, які виходили на вулицю, завжди було темно, але з внутрішніх покоїв чулась музика. Іноземному вченому ця музика здавалась дуже приємною, але, можливо, цьому він мав завдячувати власній уяві — адже у цих теплих краях йому подобалося все, крім пекучого сонця. Господар будинку, де він мешкав, сказав, що не знає, хто живе в будинку навпроти — там ніхто не з’являвся. А що ж до музики, то, на його думку, вона була дуже занудна:

— Таке враження, ніби хтось намагається вивчити уривок п’єси, та все не виходить. Завжди один і той же уривок! Грає його і думає, що колись він таки вийде. Де там! Думаю, нічого в нього не вийде, скільки б він не старався.

Одного разу іноземець прокинувся серед ночі. Двері, що вели на балкон, були відчинені цілу ніч. Вітер розвівав завісу перед ними, й раптом на балконі будинку навпроти з’явилось дивовижне світіння. Квіти здавались вогниками, що відблискували неймовірними кольорами, а між квітів стояла дуже вродлива й струнка дівчина. Ученому здалось, ніби від неї струменить світло й засліплює його очі. Але ось він розплющив їх і миттю прокинувся. Він різко підвівся з ліжка й тихенько підкрався до завіси. Поглянув — але дівчини вже не було. Сяйво зникло. Квіти більше не здавались вогниками, хоча й були прекрасні, як завжди. Двері були злегка відчинені, а з внутрішніх покоїв лунала музика. Вона була така ніжна й чудова, що навівала найхимерніші думки. Хто ж там жив? І де був справжній вхід до цього будинку? Адже і з вулиці, й з бічного проходу весь перший поверх був забудований крамничками — мешканці будинку просто не могли проходити крізь них.

Одного вечора іноземець сидів на балконі. У його кімнаті горіло світло — просто за його спиною. Природно, що його тінь падала на стіну будинку навпроти. Тож і вийшло так, що тінь сиділа собі поміж квітів на балконі, й коли вчений рухався, то й вона рухалась разом із ним.

— Схоже, моя тінь — це єдине живе створіння, яке бачили в будинку навпроти, — зауважив учений. — Тільки погляньте, як мило вона сидить поміж квітів. Двері злегка відчинені. От якби тінь була досить розумною, аби зайти до кімнати й поглянути, що ж там, а потім повернутись і розказати мені, що вона там побачила. Ти можеш стати в пригоді, — жартома звернувся до тіні її власник. — Може, таки сходиш і поглянеш, що в тих кімнатах? — Він кивнув головою тіні, й отримав такий же кивок у відповідь. — Що ж, іди, але повертайся — не барись.

Тоді іноземець підвівся, й тінь на балконі навпроти підвелась теж. Іноземець повернувся, і тінь повернулась. Але якби хтось спостерігав за тим, що відбувалось, він би дуже здивувався. Бо ж тінь увійшла до напіввідчинених дверей балкону навпроти, тоді як учений пішов до власної кімнати й затулив завісу.

Наступного ранку він вийшов, щоб випити кави й почитати газету.

— Як це так? — вигукнув він, спинившись на осонні. — Я загубив свою тінь! Таке враження, що вона й справді пішла вчора ввечері, та не повернулась. Оце так прикрість!

Він і справді розсердився. Не стільки тому, що його тінь десь зникла, як тому, що він уже знав іншу історію про чоловіка без тіні. Усі люди в його рідній країні знали цю історію. Тож коли він повернеться додому й розповідатиме про свої пригоди, всі зійдуться на думці, що він просто повторює. А йому дуже не хотілося би, щоб про нього хтось так говорив. Тож він вирішив узагалі нікому не розповідати про те, що сталось, і це було мудре рішення.

Увечері вчений знову вийшов на балкон, запаливши позаду себе світло. Він знав, що тіні обов’язково потрібен господар перед екраном. Але все ж таки тінь не вийшла. Іноземець намагався зробити себе маленьким, а потім великим — проте тіні все не було, вона просто не прийшла. Він казав: «Гм, гм», — але безнадійно. Це дуже засмутило його. Але в теплих країнах усе росте дуже швидко. І, коли минув тиждень, учений ішов під сонячним світлом і, на свою велику радість, побачив, що біля його ніг почала рости нова тінь. Певно, від попередньої тіні залишився корінець. Через три тижні в нього була вже цілком поважна тінь. Коли вчений повертався додому, до своїх північних країв, вона й далі росла, і зрештою стала така велика, що можна було би забрати половинку й заховати про запас.

Учений повернувся додому і заходився писати книги про правду, добро й красу, які бачив у світі. Минали дні й роки — поступово спливло багато-багато років.

Одного вечора вчений сидів у своєму кабінеті й раптом почув, як хтось тихенько стукає у двері.

— Увійдіть! — сказав учений, але ніхто не зайшов.

Тоді він відчинив двері й побачив на порозі надзвичайно худого чоловіка — його вигляд викликав занепокоєння. Тим не менше, він був дуже ошатно вбраний і виглядав, як заможний пан.

— Із ким маю честь розмовляти? — ввічливо поцікавився учений.

— Ох, а я сподівався, що ви мене впізнаєте, — сказав елегантний незнайомець. — Я спромігся заробити так багато, що роздобув і справжнє тіло, й одяг. Певно, ви не очікували мене побачити у такому вигляді. Невже ви не впізнаєте свою стару тінь? Що ж, мабуть, ви не очікували, що я колись можу до вас повернутись. З того часу, як ми бачились востаннє, я дуже розбагатів. Тепер усі мої справи процвітають, і якби я схотів відкупитись від служби, то зробив би це із легкістю.

Доки незнайомець говорив, він перебирав коштовні дрібнички, причеплені до золотого годинникового ланцюжка. А на його пальцях сяяли діамантові каблучки — усі камені чистої води.

— Я не можу оговтатись від несподіванки, — сказав учений. — Що все це має означати?

— Сталось дещо дуже незвичайне, — відповіла тінь. — Ви й самі багато в чому вирізняєтесь із загального натовпу. Ну і, як вам дуже добре відомо, я йшов за вам крок за кроком із самого дитинства. Щойно ви з’ясували, що я вже побачив достатньо, аби продовжити свій шлях самотужки, я зробив це. І що ж — згодом усе склалось для мене якнайкраще. Але я відчував, що сумую за вами, хочу ще раз побачити вас за життя. До того ж мене тягнуло в ці краї — пута, що зв’язують нас із місцем народження, лишаються назавжди. Я знаю, що тепер у вас є інша тінь. Скажіть, чи ж я перед вами не в боргу? Якщо це так, будьте такі ласкаві, назвіть, що я вам заборгував.

— Не може бути! Це справді ти? — вигукнув учений. — Оце так дивовижа! Я навіть не припускав, що стара тінь може перетворитись на справжню людину!

— Просто скажіть мені, що я вами винен, — наполягала тінь. — Я не люблю лишатись у боргу перед будь-ким.

— Як ти можеш таке казати? — запитав учений. — Які борги можуть бути між нами? Ти вільний, як і будь-хто. Мені надзвичайно приємно було почути про твою успішну долю. Сідай, друже, і розкажи мені, як усе відбулось і що ти побачив у будинку навпроти, коли ми були в тих спекотних краях.

— Добре, я вам усе розкажу, — сказала тінь, всаджуючись. — Але ви мусите мені пообіцяти ніколи, коли б ви мене не зустріли, не розповідати нікому, що я колись був вашою тінню. Я хочу одружитись, бо вже маю чималі статки й цілком можу утримувати родину.

— Не турбуйся про це, — пообіцяв учений. — Я нікому не розкажу, ким ти є насправді.

Ось моя рука — я присягаюсь, і хай лишиться незламною ця домовленість між двома людьми.

— Між людиною і тінню, — виправила тінь, бо їй здавалось, що так казати більш правильно.

Просто дивовижно, наскільки вона скидалась на людину. Тінь був одягнута у костюм із найдорожчого чорного сукна, в лаковані черевики, циліндр, який можна стиснути так, що лишаться тільки верхівка й поля, а про дорогі брязкальця, золотий ланцюжок і каблучки з діамантами ми вже згадували. Справді, тінь була одягнута дуже розкішно, й це перетворювало її на людину.

— Зараз я вам розкажу все, що ви хотіли знати, — сказала тінь й поставила свій лакований черевик на руку нової тіні вченого, що лежала біля ніг, наче пудель. Хтозна, чому вона так зробила — може, від гордості, або ж хотіла, щоб нова тінь прилипла до неї. Але нова тінь, що лежала на підлозі, зовсім не стривожилась — вона приготувалась слухати розповідь про те, як її хазяїн відпустив свою попередню тінь і як та перетворилась на людину.

— Ви знаєте, — промовила тінь, — що у будинку навпроти жило найдивовижніше створіння на землі? Це була Поезія. Я провів там три тижні, і це було все одно що три тисячоліття, бо я прочитав усе, що було написано прозою чи віршами. По правді, мушу сказати, що я побачив і вивчив усе.

— Поезія! — вигукнув учений. — О так, вона живе самітницею у великих містах. Поезія! Мені одного разу довелось побачити її — протягом короткої миті, коли сон ще зліплював мої повіки. Вона спалахнула до мене з балкону навпроти, наче яскраве північне сяйво, оточена квітами, що тоді скидались на вогники. Ти був на балконі того вечора. Розкажи мені, що ти побачив, коли увійшов крізь двері?

— Я потрапив до передпокою, — сказала тінь. — Ви й досі сиділи навпроти мене, вдивляючись у кімнату. Було темно, а точніше кажучи, там царював напівморок, адже до покоїв були відчинені двері, а звідти пробивалось сліпуче світло. Воно могло би знищити мене, якби я надто близько підійшов до дівчини, але я був обережний і вичікував — насправді, це мудрий вчинок для будь-кого.

— І що ти зрештою там побачив? — запитав учений.

— Зараз розкажу. Але маю до вас прохання. Це не дуже шанобливо із вашого боку, якщо зважати на те, що я — вільна й розумна людина, вже не кажучи про моє становище або багатство, — звертатись до мене на «ти». Я би дуже вас просив говорити до мене на «ви».

— Перепрошую, — сказав учений. — Це просто стара звичка, якій важко опиратись. Ви маєте всі підстави просити про це. Я постараюсь. А тепер розкажіть мені, що ви бачили.

— Усе, — сказала тінь, — я й справді бачив і знаю усе.

— А що було у внутрішніх покоях? — допитувався і далі вчений. — Може, там був гайочок, сповнений прохолоди, чи священний храм? Чи ті кімнати нагадували зоряне небо, яке можна спостерігати з високих гір?

— Усе точно так, як ви описуєте, — сказала тінь. — Але я так і не увійшов досередини — я лишився у сутінках передпокою. Втім, моє розташування там було досить вигідним, бо я міг бачити і чути все, що відбувалось у тій оселі поезії.

— А що саме ви бачили? Може, покоями походжали боги старовинних часів? Чи ж герої минулого згадували свої старі битви? Чи, може, там бавились милі діти й розповідали про свої сни?

— Я кажу вам, що був там, а тому будьте певні: я бачив усе, що мусив бачити. Якби ви потрапили туди, то перестали б бути людиною. А я сам перетворився на людину. У той же час я збагнув свою внутрішню сутність, свою вроджену спорідненість із природою поезії. Я не дуже замислювався над цим, коли був із вами, проте пригадайте: я завжди був більший під час заходу сонця і вдосвіта, а при місячному світлі здавався навіть помітнішим за вас. Але тоді я ще не розумів своєї внутрішньої сутності. А там, у передпокої, вона відкрилась мені. Я став людиною, цілком дозрів. Проте ви вже покинули теплі краї. А мені в своєю людському вигляді було соромно ходити так, як раніше, — босим і голим. Для того щоб відповідати, мені треба було набути всього, що мусить мати людина. Тож я подався власним шляхом. Можу вам усе розповісти, якщо ви цього не напишете в книзі. Я ховався під накидкою продавщиці ласощів — узяв плащ так, що вона навіть не здогадалась. А покидав свій прихисток я тільки вечорами. Бігав вулицями під місячним світлом. Простягався на всю свою довжину біля стін — вони так приємно лоскотали мою спину! Я бігав там і тут, зазирав у найвищі вікна, залазив на дахи. Мені вдавалось підгледіти те, чого не бачив ніхто, та й не мусив бачити. Світ виявився настільки гидким і ницим, аж не хотілося бути людиною. Я бачив найпотворніші речі, які робили чоловіки й жінки, й навіть їхні милі, слухняні дітки. Незабаром я зрозумів, що знання — це велика сила. Адже ніхто не знає найбільших секретів, хоч багато хто хотів би ними заволодіти. Якби я випускав газету, вона би мала шалену популярність! Але я писав лише певним персонам, і в усіх містах, де я з’являвся, зчинявся великий переполох. Мене всі боялися й заразом усі обожнювали мене. Професор визнавав мене за професора. Кравець шив для мене новий одяг, тож незабаром я був одягнутий, мов жевжик. Наглядач монетного двору давав мені гроші. Жінки запевняли, що я — справжній красень. Так я став тією людиною, що зараз стоїть перед вами. А тепер мушу відкланятись. Ось моя візитка. Я живу на сонячному боці вулиці, й мене завжди можна застати вдома, коли йде дощ.

І тінь попрощалась.

— Дуже дивний випадок, — сказав сам до себе вчений.

Минули роки, спливали дні за днями, і якось тінь прийшла знову.

— Ну, як ся маєте? — поцікавилась вона.

— Ох! — відповів учений. — Я пишу про правду, красу й добро. Але нікому до цього немає діла. Я вже на межі відчаю, бо ж беру все це близько до серця.

— От цього я точно ніколи не робив, — промовила тінь. — І, між іншим, непогано почуваюсь, чого й усім бажаю. А ви не розумієте, що потрібне світові, й занадто ним переймаєтесь. Вам не завадило би податись у мандрівку. До речі, я збираюсь подорожувати цього літа. Може, й ви поїдете зі мною? Мені би не завадив компаньйон для подорожі. Ви погодитесь мандрувати зі мною у вигляді моєї тіні? Я би був дуже радий і взяв би всі витрати на себе.

— Як далеко ви збираєтесь помандрувати? — запитав учений.

— Поки що остаточно не вирішив, — відповіла тінь. — Та куди б ми не поїхали, мандрівка була б вам тільки на користь. А якби ви погодились бути моєю тінню, то вона б обійшлась вам цілком задарма.

— Це якесь безглуздя, — обурився учений.

— Але цілий світ живе за такими правилами, — відповіла тінь. — І житиме завжди.

На цьому візит скінчився.

Відтоді все в житті вченого йшло не до ладу. Його переслідували біди й страждання, а все те, що він казав про добро, красу й правду, цінувалось іншими людьми приблизно так, як корова цінувала б мускатний горіх. Зрештою він відчув, що захворів. «Ти виглядаєш, як власна тінь», — казали йому люди, і він здригався — його пробирав холодний піт від згадки про особливе значення цієї фрази.

— Вам таки треба поїхати на курорт із лікувальними водами, — сказала тінь під час наступних відвідин. — Навряд чи вам випаде інший такий шанс. Я візьму вас із собою на згадку про давню дружбу. Я заплачу за вашу мандрівку, а ви вестимете дорожні нотатки, щоб розважити нас у дорозі. Мені також не завадить відвідати хороший курорт — у мене якогось доброго дива не росте борода, як належало би. Без сумніву, це недолік, — мені потрібна борода. Не будьте таким чутливим і пристаньте на мою пропозицію. Ми подорожуватимемо, як справжні приятелі.

Учений зрештою піддався на вмовляння і погодився. Тепер тінь стала господарем, а її колишній власник прибрав на себе роль тіні. Вони подолали разом чималу відстань, їздили верхи й прогулювались пішки пліч о пліч, або один слідом за одним — так, як того вимагало розташування сонця на небі. Тінь дуже часто задавалась і давала волю своєму гонору, але вчений, здавалось, того зовсім не помічав, адже він мав добре серце й за вдачею був поступливий і приязний.

Одного дня колишній господар запропонував тіні:

— Слухайте, ми разом росли з дитинства, а тепер ще й так заприятелювали, мандруючи разом. Може, варто відкинути умовності й перейти на «ти»? Будемо звертатись так один до одного.

— Ваша пропозиція — дуже прямолінійна. Але в ній нема нічого поганого, — відповів теперішній господар. — Дозвольте бути настільки ж прямолінійним і добродушним. Ви вчений, тож добре знаєте, наскільки примхлива людська натура. Деякі люди не витримують запаху брунатного паперу — їм від нього фізично погано. У інших ніби коти на душі шкребуть, колись хтось проводить нігтем по склянці. Ось і в мене є точнісінько таке ж відчуття, коли я чую, як хтось звертається до мене на «ти». Мене це просто виводить із себе — складається враження, ніби я повертаюсь до свого колишнього статусу, до того часу, коли я був тінню. Зрозумійте це відчуття — повірте, я опираюся не від гордості. Тож я не можу дозволити вам звертатись до мене на «ти», але з радістю звертатимусь так до вас. Отже, ваше бажання справдиться — бодай на половину.

З того часу тінь називала свого колишнього господаря на «ти».

— Щось усе зайшло надто далеко, — згодом поскаржився сам до себе учений. — Виходить, я повинен до нього казати на «ви», а він мені спокійнісінько «тикає»!

Та в нього не було іншого виходу, крім як змиритись.

Зрештою вони дістались на курорт, де було багато іноземців. А серед них — прекрасна принцеса, справжня хвороба якої полягала в тому, що вона мала занадто пильне око. Від цього всі поруч із нею почувались неспокійно. Якось пильна принцеса помітила, що новий відпочивальник дуже відрізняється від решти. «Кажуть, він тут лікується від проблем із ростом бороди, — думала вона, — але я знаю справжню причину. У нього просто немає тіні». Тож принцесу пройняла цікавість, і одного дня на прогулянці вона підійшла й завела розмову з дивним незнайомцем. Бути принцесою добре — можна відкинути зайві церемонії, тож дівчина не вагаючись промовила:

— Гадаю, ваша хвороба полягає в тому, що ви не маєте тіні.

— Ваша королівська високість, певно, вже почувається ліпше й поступово видужує від своєї хвороби, — сказав він. — Мені довелось довідатись, що ви скаржитесь на надміру гострий зір, але щось у цьому випадку він вас підвів. Так сталось, що я маю найбільш незвичайну тінь із усіх, які тільки можна собі уявити. Бачите цього чоловіка, який повсюди тиняється за мною? Хороші господарі зазвичай дбають, щоб їхні слуги мали лівреї, пошиті з тканини, навіть кращої за їхнє власне вбрання. Тож і я одягнув тінь, наче справжню людину. А ще ви можете помітити, що я віддав йому власну тінь, — він тепер користується нею, немовби власною. Це досить дороге задоволення, але я полюбляю оточувати себе незвичними речами.

«Що ж виходить? — думала принцеса. — Я і справді видужую? Певно, це найкращий курорт серед усіх, що існують. Лікувальна водичка, виявляється, має неймовірну силу. Але я звідси так скоро не поїду, бо ж веселощі тільки починаються. Цей закордонний принц — а ким же йому бути, як не принцом, — дуже мені до вподоби. Сподіваюсь тільки, що його борода не почне рости, а то він просто поїде звідси».

Увечері у великій бальній залі принцеса й тінь танцювали разом. Вона рухалась дуже легко, а він — ще легше. Дівчині ще ніколи не доводилось бути в парі з таким танцівником. Вона розповіла йому про свою рідну країну, й виявилось, що він її знає і раніше там уже бував, щоправда, принцеса тоді десь мандрувала. Він зазирав до вікон її батьківського палацу — і найнижчих, і найвищий, — тож бачив дуже багато різного, й тепер вільно відповідав на запитання принцеси, та ще й сипав натяками, які її просто вражали. У неї склалось враження, що він — найрозумніша людина на світі; принцеса відчула, що тепер ставитиметься з глибокою пошаною до його знань. Чим більше вони танцювали, тим більше він їй подобався. Зрештою вона закохалась. Тінь одразу це помітила — було очевидно, що вона просто пронизує його поглядом. Під час наступного танцю принцеса відчула, що готова йому зізнатись у своїх почуттях, але розважливо стрималась. Вона подумала про свою країну, про королівство, про народ, яким згодом доведеться правити. «Він розумний чоловік, — подумала вона про себе, — це, звісно, добре. А ще він неймовірно танцює, це теж радує. Але чи має він ґрунтовні знання? Важливе питання. Треба його випробувати».

І принцеса заходилась задавати тіні запитання, на які й сама не знала відповіді. Натомість дивний незнайомець багатозначно скривився.

— Ви не знаєте відповіді, — сказала принцеса.

— Я вивчав дещо із цієї тематики ще з дитинства, — відповів він. — Гадаю, навіть моя тінь, що стоїть он там, біля дверей, зможе відповісти на ваші запитання.

— Ваша тінь? — перепитала принцеса. — Ну що ж, це була б велика несподіванка.

— Я не можу стверджувати цього з певністю, — зауважила тінь, — але все ж таки схиляюсь до того, що він зможе відповісти. Він супроводжував мене роками, стільки від мене чув, тож, думаю, цілком можливо, що зможе відповісти. Але ваша королівська величність має дозволити мені зауважити ще одну річ. Він дуже пишається тим, що скидається на людину, тож щоб підтримати його хороший настрій і отримати від нього правильні відповіді, до нього варто звертатись, як до людини.

— Я постараюсь зробити все так, як ви кажете, — промовила принцеса.

Тож вона підійшла до вченого, який стояв на порозі, й завела з ним бесіду про Сонце, про Місяць, про зелені ліси, про людей на батьківщині й на далекій чужині. І учений ввічливо й з гідністю підтримував розмову.

«Цей незнайомець мусить бути просто дивовижною людиною, якщо в нього настільки розумна тінь! — подумала вона. — Якщо він стане моїм обранцем, це буде справжнім подарунком долі для моєї країни й народу. Що ж, так я і зроблю».

Незабаром тінь і принцеса заручились, але домовились не казати про це нікому ні словечка аж до повернення дівчини на батьківщину.

— Ніхто про це не повинен знати, — сказав наречений. — Навіть моя власна тінь.

Він мав цілком вагомі причини, щоб так казати.

І принцеса повернулась до країни, якою правила. Її супроводжувала тінь.

— Послухай, друже, — мовила тінь до вченого. — Тепер я досягнув такого багатства і влади, про які людина може хіба що мріяти, тож можу зробити тобі особливий подарунок. Ти житимеш у моєму палаці, кататимешся зі мною в королівському екіпажі, ще й отримуватимеш платню — тисячу золотих на рік. За це ти маєш погодитись, щоб кожен називав тебе тінню, й ніколи не ризикнеш казати, що ти насправді людина. Один раз, коли я сидітиму на освітленому сонцем балконі, ти муситимеш лягти біля моїх ніг, як це роблять зазвичай тіні. Адже я мушу тобі сказати, що збираюсь одружитись із принцесою — наше весілля призначене на вечір.

— Ні, ну це вже повне безглуздя, — сказав учений. — Я не можу й не буду погоджуватись на таку дурницю. Це все одно що обдурити цілу країну, разом із принцесою. Я викрию цей обман — заявлю, що я людина, а ти — просто тінь, одягнута в людське вбрання.

— Тобі ніхто не повірить, — відповіла тінь. — Будь розсудливим, або ж я покличу варту.

— Я іду просто до принцеси, — сказав учений.

— А я встигну добратись туди першим, — заперечила тінь, — і ти потрапиш до в’язниці.

Так і сталось. Вартові охоче послухали наказ тіні, адже знали про те, що він — наречений принцеси.

— Ти тремтиш, — сказала принцеса, коли тінь з’явилась перед нею. — Щось сталось? Тобі сьогодні хворіти не можна, адже ввечері відбудеться наше весілля.

— Зі мною сталася найприкріша річ, яку тільки можна собі уявити, — заходилася скаржитись тінь. — От лишень подумай: моя тінь збожеволіла! Певно, його бідолашний маленький мозок не зміг витримати непомірного навантаження. Він вигадав собі, ніби це він — справжня людина, а я — лише його тінь.

— Ох, який жах! — зойкнула принцеса. — Його забрали під варту?

— Звісно, вже забрали. Але я боюся, що він ніколи не одужає.

— Бідолашна тінь! — промовила принцеса. — От же йому не пощастило! Мабуть, буде милосердно звільнити його від цього жалюгідного існування. А ще, коли я думаю про те, як часто зараз нижчі чини повстають проти вищих, то схиляюсь до міркувань про те, що його треба тишком-нишком прибрати.

— Мені навіть важко думати про це — він служив мені вірою-правдою, — важко зітхнувши, промовила тінь.

— У тебе дуже шляхетне серце, — промовила принцеса й присіла в реверансі перед своїм обранцем.

Увечері яскраві вогні освітили місто, гучно пахкали гармати й солдати віддавали честь. Це було по-справжньому величне весілля. Принцеса і тінь вийшли на балкон, щоб постати перед народом. Їх зустрічали гучними вигуками. Але учений уже не чув цих святкувань.

Янгол

Коли помирає добре дитя, янгол Господній сходить із небес, бере дитину за ручки, розгортає свої білосніжні крила і летить разом із дитиною повз усі місця, які вона любила під час свого життя. Потім вони збирають великий букет квітів і несуть його разом до Всевишнього, адже квіти на небесах можуть розквітнути ще краще, ніж на землі. І Всевишній пригортає квіти до Свого серця, а цілує лиш одну квітку, яку вподобає найбільше. Тоді обрана квітка отримує голос і починає співати — приєднується до хору, що славить Господа.

Це все розповів янгол Господній, коли ніс померлу дитину на небеса, і дитина слухала розповідь, наче уві сні. Вони вже проминули всі добре знані місцини, де малюк зазвичай бавився, й побували у пишних садках, де буйно квітнули чудові квіти.

— Які ж квіти нам обрати, щоб узяти із собою на небеса і посадити там? — запитав янгол.

Поблизу ріс витончений, пречудовий трояндовий кущ, проте чиясь зла рука зламала стебло, й тепер бутони, що майже розпустились, зав’яли й засохли, звисаючи з розлогих пагонів.

— Бідолашний трояндовий кущ! — промовила дитина. — Давай заберемо його із собою на небеса, хай квітне там у садку Господа.

Янгол узяв трояндовий кущ, а потім зібрав ще й цілий букет чудових квітів, не забув і про скромні зозулині черевички та кілька стебел жовтцю.

— Ми зібрали вже багато квітів, — промовило дитя. Але янгол похитав головою.

Уже споночіло, й у великому місті запанувала тиша. Янгол ширяв понад вузькими вуличками, де громадились великі купи соломи, попелу й сміття з будинків тих людей, що переїжджали. Повсюди валялись уламки тарілок, шматки штукатурки, шмаття, старі капелюхи й інший непотріб, що зовсім не тішив око. Посеред цього безладу янгол вказав на шматки розбитого горщика для квітів і грудку землі, що випала з нього. Земля трималася купи завдяки корінцям засохлої польової квітки.

— Ми заберемо її з собою, — мовив янгол. — Я розповім тобі, чому саме її.

І поки вони летіли, янгол розповів таку історію:

— Унизу, на цій самій вузенькій вулиці, в підвалі жив бідний хворий хлопчик. Він змалку був калікою, і навіть у ті дні, коли почувався найкраще, був спроможний хіба що пройтись кімнатою — зробити один чи два кроки на милицях, не більше. Подеколи в літні дні сонячні промені падали на підлогу підвалу, де він мешкав, — ненадовго, всього на півгодини. Хворий хлопчик полюбляв сидіти на цій сонячні плямі, гріючись у променях і спостерігаючи, як струменіє червона кров його тонкими пальцями, — для цього він підносив їх до обличчя. Це було в нього замість прогулянок. Він не знав про зелені ліси, що буяють весною, поки хлопчина, який жив по сусідству, не приніс йому зелену гілочку бука. Хворий хлопчик підносив гілочку до очей і уявляв, ніби він гуляє в буковому лісі, а довкола щебечуть птахи й світить сонечко. Одного весняного дня сусідський хлопчина приніс йому кілька польових квітів, й одна з них і досі мала корінець. Тож хворий хлопчик обережно посадив квітку до горщика і поставив її на підвіконня біля свого ліжка. Певно, рослинку посадили під щасливою зорею, адже вона прийнялась, випустила свіжі пагони й розквітала кожного року. Для хворого хлопчика вона заміняла цілий квітник і була його маленьким скарбом. Він поливав рослинку, доглядав за нею і дбав, щоб до неї доходив кожен промінець, який промикався до підвалу. Квітка з’являлась навіть у його снах — вона цвіла для нього, для нього випромінювала пахощі, була втіхою для його очей. Хлопчик згадав про квітку навіть у смертну годину, коли його покликав до себе Господь. Він уже пробув один рік на небесах. За цей час квітка стояла на вікні, засохла й забута всіма, аж її викинули надвір із мотлохом, якого позбуваються під час переїздів. Ось чому цю бідолашну квітку ми мусили додати до свого букета — за життя вона принесла більше радості, ніж найпрекрасніша рослина в саду королеви.

— А звідки ти все це знаєш? — поцікавилась дитина, яку янгол ніс на небеса.

— Знаю, — відповів янгол, — бо я сам був тим бідолашним хворим хлопчиком, який шкандибав на милицях. Свою квіточку я добре знаю.

Тоді дитина розплющила свої очі, щоб подивитись на сяюче від щастя обличчя янгола, і в цю мить відчула, що потрапила на небеса, де всі сповнені радості й втіхи. Господь обійняв померле дитя і дав йому крила. Тепер дитина могла літати з янголами. Потім Усевишній пригорнув до серця квіти. Але поцілував Він лише засохлу польову квітку, і вона отримала голос. Квітка приєдналась до пісні янголів, що оточували престол — хтось був ближче, хтось віддалік, проте всі однаково щасливі. Усі голоси з’єднались у славетному хорі — співало й добре дитя, яке знайшло щастя, й убога польова квітка, що раніше лежала засохлою бадилинкою на купі сміття.

Малий Клаус і Великий Клаус

У одному селі жили двоє чоловіків із однаковими іменами. Звали їх Клаусами. Один мав чотирьох коней, а другий — лише одного. За цим їх люди і розрізняли. Власника четвірки коней звали Великий Клаус, а того, що мав лише одного коня, — Малий Клаус. Давайте послухаємо, що з ними сталося.

Цілісінький тиждень Малий Клаус був змушений працювати на полі Великого Клауса, та ще й позичати йому свого єдиного коня. Але одного дня на тиждень, у неділю, Великий Клаус віддавав йому за це всіх своїх чотирьох коней. Як весело було Малому Клаусові ляскати батогом над усіма п’ятьма кониками — цього дня йому здавалось, ніби вони всі належать йому. Яскраво світило сонечко, весело бамкали церковні дзвони, люди з молитовниками йшли до церкви. Вони дивились, як Малий Клаус оре тими кіньми, ляскає батогом і поганяє їх: «Но, мої п’ятеро коників!»

— Не кажи так, — забороняв Великий Клаус. — Тобі належить тільки один кінь.

Але Малий Клаус незабаром забував про заборону і знову поганяв коней, коли хтось проходив дорогою: «Но, мої п’ятеро коників!»

— Я тебе попереджаю: більше так не кажи, — розсердився якось Великий Клаус. — Якщо ти далі так казатимеш, я дам твоєму коневі по голові й він відкине копита — на тому все і скінчиться!

— Обіцяю не казати так, — скорився Малий Клаус.

Обіцянка — цяцянка. Наступної неділі знову люди знову йшли до церкви, він запишався тим, як поважно виглядає, коли оре на своєму полі п’ятьма кіньми, тож не стримався і знову гукнув: «Но, мої п’ятеро коників!»

— Я тобі понокаю! — розлютився Великий Клаус, узяв кувалду, вдарив єдиного коня Малого Клауса по голові, й той сконав.

— Тепер у мене взагалі нема коня, — зі слізьми промовив Малий Клаус.

Потім він зняв шкуру з мертвого коня, висушив її, а тоді заховав у торбу, перекинув її через плече й подався до сусіднього міста.

Іти було далеко, стежка прямувала через глухий, дрімучий ліс. Раптом зірвалась буря, й Клаус заблукав. Поки він шукав свою стежину, настав вечір, а до містечка, куди він прямував, було ще далеко, та й додому повернутися завидна він не встиг би. Обіч дороги стояла велика селянська господа. Віконниці були зачинені, проте крізь щілини цідилося світло. «Треба попроситись тут на ніч», — подумав Малий Клаус, підійшов до дверей і постукав. Двері йому відчинила селянка. Коли ж вона почула його прохання, то наказала йому забиратись геть, бо її чоловік не дозволяє пускати на ніч незнайомців.

— Що ж, тоді я змушений примоститись десь поблизу, — буркнув Малий Клаус сам до себе, коли селянка зачинила двері просто перед його носом. Поблизу будинку стояла копиця сіна, а між будинком і копицею — хлівець під стріхою.

— Ляжу тут, — вирішив Малий Клаус, коли побачив хлівець із лелечим гніздом на гребені. — Вийде непогане ліжко. Головне, щоб лелеки не клювали мене.

Тож Малий Клаус заліз на дах і побачив, що дерев’яні віконниці не сягають верху вікон. Тож йому було видно, що відбувається у будинку. Великий стіл був гарно накритий — на ньому красувалось вино, печеня й чудова рибина. За столом сиділи селянка й паламар. Вона доливала гостю вина й підкладала риба, а він знай наминав наїдки.

«Ех, якби ж і мені там опинитись», — подумав Малий Клаус. Коли ж він витягнув шию ще сильніше, то крізь вікно побачив великий запашний пиріг. Оце так бенкет!

І тут на дорозі з’явився вершник. Це селянин повертався додому. Він був непоганий чолов’яга, але мав одне дивне упередження — терпіти не міг паламарів. Коли він бачив перед собою паламаря, то просто скаженів і нічого з тим не міг вдіяти. Внаслідок такої неприязні паламар вирішив одвідати дружину селянина, коли того не було вдома, а щиросердна жінка поставила перед ним на стіл найкращі наїдки, які тільки мала.

Коли ж вона почула, що наближається чоловік, то почала благати паламаря, аби той сховався у великій порожній скрині, що стояла в кімнаті. Він мерщій послухався, адже добре знав, що селянин скаженіє від присутності паламаря. Жінка хутенько сховала вино й запхнула рештки розкішної трапези до печі, бо ж якби її чоловік побачив усе це, він би обов’язково запитав, для кого це готувалося.

— Оце то так, — зітхнув Малий Клаус на даху сарайчика, коли побачив, як зникають усі ці смачні страви.

— Тут хтось є? — спитав селянин у дружини, почувши якийсь звук. Він обшукав усе довкруги й знайшов Малого Клауса.

— Чого ти тут лежиш? Спускайся і заходь до мене в гості.

Тож Малий Клаус спустився і розповів селянину про те, як він заблукав, а потім попросився переночувати.

— Добре, я пущу тебе на ніч, — погодився селянин. — Але спочатку давай щось перекусимо.

Жінка застелила стіл скатертиною і поставила миску з кашею. Селянин був дуже голодний, тож із апетитом наминав страву, аж за вухами лящало, а от Малий Клаус не міг викинути з голови печеню, рибу й пиріг. Він-бо добре знав, що вони стоять у печі. Під столом біля його ніг стояла торбина зі шкурою коня, яку він збирався продати у сусідньому місті. Каша Малому Клаусові зовсім не смакувала, тож він штурхнув торбу під столом, і шкура голосно рипнула.

— Тихо там! — цитькнув Малий Клаус до своєї торби, а тим часом знову її штурхнув, і шкура рипнула ще голосніше, ніж першого разу.

— Ого! А що це в тебе в торбі? — запитав селянин.

— Е, там у мене чарівник, — похвалився Малий Клаус. — І він каже, що зачаклував піч, і тепер там є печеня, риба й пиріг.

— Чудово! — закричав селянин, кинувся до печі й відтулив її. Там виявились смачні наїдки, заховані його дружиною. Правда, він думав, що їх створив чарівник, що сидів під столом. Жінка не наважилася щось йому сказати, тож обоє заходились ласувати рибою, печенею та пирогом.

Потім Малий Клаус ще раз штурхнув свою торбу, і шкура жалісно зарипіла.

— А що він каже тепер? — поцікавився господар.

— Він каже, — відповів Малий Клаус, — що для нас є аж три пляшки вина. Вони стоять у кутку за піччю.

Жінка була змушена принести ще й вино, яке перед тим заховала, і селянин пив його, аж йому й зовсім стало добре. Ох і припав йому до душі чарівник, що сидів у Клаусовій торбі.

— А чи міг би він начарувати чорта? — запитав селянин. — Я би хотів поглянути на нього, поки я в гарному гуморі.

— Авжеж! — відповів Малий Клаус. — Мій чарівник може все, про що я його попрошу! — І штурхнув торбу ногою, щоб шкура знову рипнула. — Чуєш? Чарівник каже, що може, але він боїться, що чорт нам не сподобається.

— Та я зовсім не боюсь. А як він виглядатиме?

— Точнісінько як паламар.

— Ти ба! — вигукнув селянин. — Оце потворисько! Знаєш, що я терпіти не можу паламарів. Але то байдуже, я ж знатиму, хто переді мною, тож не зважатиму. Ну, я зараз відважусь. Давай, випускай, але прошу — не підпускай його близько до мене.

— Зажди, мушу порадитись із чарівником, — сказав Малий Клаус, штурхнув торбу і низенько схилився, щоб послухати.

— Що він каже?

— Каже, що ти маєш підійти до великої скрині, яка стоїть у кутку, й відчинити її. Там ти побачиш чорта — він зіщулився на дні. Але мусиш міцно тримати віко, щоб чорт не вислизнув.

— Ти ж допоможеш його втримати? — запитав селянин.

Він підійшов до скрині, де його дружина ховала паламаря, підняв віко й зазирнув усередину.

— Ох! — закричав він, сахнувшись. — Я бачив його, і він виглядає точнісінько як наш паламар. Оце так страхіття!

Після цього він просто мусив випити, тож вони знову сіли до столу.

— Продай мені свого чарівника, — згодом сказав селянин. — Проси, скільки хочеш, — заплачу, не торгуючись. Навіть якщо це коштуватиме мірку золота!

— Та ні, не можу, — відмовився Малий Клаус. — Сам подумай, скільки вигоди я зиску від власного чарівника.

— Але мені страшенно хочеться його мати, — продовжував умовляти гостя селянин.

— Добре вже, — врешті погодився Малий Клаус, — ти мене прийняв на ніч і був дуже гостинний, тож я просто не можу тобі відмовити. Добре вже, продам я тобі чарівника за мірку грошей, але ні монетою менше!

— Отримаєш усе, що просиш, даю слово, — запевнив селянин. — Але забирай із собою ще й скриню. Я не хочу, щоб вона лишалась у моєму домі. Невідомо, хто там зачаївся.

Так Малий Клаус віддав селянинові торбу з шкурою коня і отримав за неї повну мірку грошей. А ще селянин дав йому візок, щоб везти скриню і золото.

— На все добре! — попрощався Малий Клаус і подався геть із грішми та скринею, у якій досі лежав паламар.

Ліс огинала широка, глибока ріка, вода в якій текла так стрімко, що мало хто міг побороти течію. Недавно через неї побудували новий міст. Малий Клаус зупинився посередині моста і сказав уголос — так, щоб його почув паламар:

— Що ж мені робити з цією дурнуватою скринею? Вона така важка, ніби напхана цеглою. Якщо котитиму її далі, дуже стомлюсь. Може, краще кинути її в річку? Вона попливе за мною до мого дому, ціла й неушкоджена. А навіть якщо й потоне, то не страшно.

Тож він вхопив скриню й підняв, нібито збираючись скинути у воду.

— Ні, зажди! — закричав зі скрині паламар. — Дай-но я спочатку виберусь!

— Ой! — вигукнув Малий Клаус, вдаючи із себе наляканого. — Певно, чортяка і досі там? Треба кинути його до річки, щоб він потонув!

— Ні, ні, благаю! — залементував паламар. — Я дам тобі повну мірку грошей, якщо ти мене відпустиш.

— Ну, це зовсім інша справа, — сказав Малий Клаус і відчинив скриню. Паламар вибрався з неї, скинув порожню скриню у воду й почимчикував додому. Потім приніс мірку золота і віддав Малому Клаусу. А оскільки той раніше вже отримав мірку грошей від селянина, то тепер у нього був повний возик золота.

— Я отримав грубі гроші за свого коня, — сказав він сам до себе, коли дістався додому. Потім він зайшов до своєї кімнати і висипав гроші купкою на підлогу, промовивши: — Оце розізлиться Великий Клаус, коли дізнається, як я розбагатів завдяки своєму коневі. Але я йому не казатиму, як саме заробив гроші.

Тоді він послав хлопчину до Великого Клауса, щоб позичити мірку.

«Цікаво, нащо вона йому знадобилась?» — подумав Великий Клаус. Тож він змастив дно смолою, щоб до мірки прилипло і зосталось те, що нею збирались міряти. Так і сталося: коли мірку повернули господарю, виявилось, що до дна прилипли три новенькі срібні монети.

— Що це таке? — вигукнув Великий Клаус.

Він мерщій побіг до Малого Клауса і запитав:

— Звідки в тебе стільки грошей?

— Я вторгував їх за шкуру свого коня — продав її вчора.

— Нічого собі, заробіток! — сказав Великий Клаус.

Негайно він подався додому, схопив сокиру, зарубав усіх своїх четверо коней, здер із них шкури і подався до сусіднього міста, щоб там їх продати.

— Шкури, шкури! Кому шкури? — кричав він, простуючи вулицями. До нього виходили шевці й дубильники та питали, скільки він хоче за шкури.

— Мірку грошей за одну, — відповідав Великий Клаус.

— Ти що, здурів? — вигукували ремісники. — Ти що, думаєш, ми тратимо гроші мірками?

— Шкури, шкури! — і далі кричав Клаус. — Кому шкури? — і всі, хто питав у нього про ціну, отримували однакову відповідь: — Мірка грошей.

— Та він кепкує з нас! — обурились ремісники. Тож шевці похапали свої ремені, а дубильники — шкіряні фартухи, й всі разом заходились лупцювати Великого Клауса.

— Шкури, шкури! — кричали вони, кепкуючи з бідолахи. — Ми зараз так покарбуємо твою шкуру, що вона стане чорно-синя!

— Ану проженімо його із міста! — вирішили вони гуртом.

І Великому Клаусу довелося чимдуж утікати, адже його досі так нещадно ще не били.

— Ох, — сказав він, коли дістався додому, — Малий Клаус поплатиться за це. Я заб’ю його до смерті!

Тим часом померла старенька бабуся Малого Клауса. Вона була недобра, люта і часто на нього сварилася. Спочатку Клаус намагався повернути бабусю до життя, а коли спроби виявились марними, то вирішив, що покійниця може полежати в його ліжку цілу ніч, а він сам спокійно посидить у кріслі, що стояло в кутку кімнати, — він уже робив так не раз.

Уночі, коли він сидів там, відчинились двері, й увійшов Великий Клаус, тримаючи в руках сокиру. Він знав напевне, де стоїть ліжко Малого Клауса. Тож підійшов просто до нього й рубанув стареньку просто по голові, думаючи, що це повинен бути Малий Клаус.

— Отак тобі! — вигукнув Великий Клаус. — Будеш знати, як робити з мене дурня! — на цих словах він вийшов із будинку.

«Оце так негідник, — подумав Малий Клаус. — Він же намагався вбити мене! Добре ще, що бабуся була вже мертва, а інакше він би загнав її на той світ».

Потім Малий Клаус одягнув стареньку в її святковий одяг, позичив у сусіда коня й запряг його у візок. Він примостив покійницю на задньому сидінні так, щоб вона не впала під час їзди, й помчав через ліс. До заходу сонця до дістались до великого заїзду. Господарював там багатій, який мав щире серце. Але він мав один недолік — гарячкував, бо не міг себе стримувати.

— Вітаю, — сказав він Малому Клаусу. — Чим можу прислужитись?

— Та ось, — почав розповідати Малий Клаус, — прямую до міста зі своєю старенькою бабусею, вона сидить у візку позаду. Я не можу завести її до приміщення. Чи не винесли би ви їй склянку меду? Але говоріть дуже голосно, бо вона недочуває.

— Гаразд, постараюсь, — запевнив господар.

Він налив склянку меду й приніс її мертвій бабусі, яка, здавалось, сиділа у візку.

— Тримайте, це склянка меду він вашого внука, — промовив господар.

Мертва жінка не промовила ні слова, просто нерухомо сиділа.

— Ви мене чуєте? — крикнув господар голосно, як тільки міг. — Це склянка меду від вашого внука!

Він викрикував це раз за разом, а вона ніяк не реагувала. Зрештою він розлютився і шпурнув склянку просто їй у обличчя. Склянка вдарила її в обличчя, і старенька випала з візка, адже вона сиділа там не прив’язана.

— Ти що? — закричав Малий Клаус, вискочивши з дверей. Він схопив господаря заїзду за горло. — Ти вбив мою бабусю! Дивись, яка рана в неї на чолі!

— От лишенько! — залементував господар, заламуючи руки. — Це мене підвів мій запальний характер. Клаусе, ріднесенький, на тобі мірку грошей. Я поховаю твою бабусю так, наче вона моя власна. Тільки благаю, мовчи, нікому нічого не кажи, бо якщо мене схоплять, то скарають на горло, а мені цього ой як не хотілося б!

Так і вийшло, що Малий Клаус отримав ще одну мірку грошей, а багатій поховав його бабусю, наче рідну.

Коли Малий Клаус дістався додому, він негайно послав хлопчика до Великого Клауса, щоб позичити в нього мірку.

«Як це так? — подумав Великий Клаус. — Хіба ж я його не вбив? Треба самому піти й подивитись».

Тож він пішов до Малого Клауса, взявши з собою мірку.

— Звідки в тебе всі ці гроші? — вигукнув Великий Клаус, вирячившись на скарби сусіда.

— Замість мене ти вбив мою бабусю, — пояснив Малий Клаус. — І мені за неї дали мірку грошей.

— Гарна ціна, на всі випадки одна, — гмикнув Великий Клаус.

Тож він подався додому, схопив сокиру й одним махом зарубав свою власну бабусю.

Потім поклав її на візок і поїхав у місто до аптекаря, котрому й запропонував придбати тіло небіжчиці.

— Чиє це тіло, і де ти його взяв? — запитав аптекар.

— То була моя бабуся, — відповів він. — Я зарубав її одним махом, а тепер збираюсь отримати за неї мірку грошей.

— Хай простить тебе Господь! — вигукнув аптекар. — Ти не при своєму розумі! Нікому не розказуй такого, бо тебе скарають на горло.

І аптекар завів із Клаусом серйозну розмову про те, який страшний злочин той вчинив, — пояснив, що такий грішник неодмінно буде покараний. Великий Клаус так перелякався, що миттю вискочив із аптеки, скочив у візок, хльоснув батогом коней і помчав додому. Аптекар та інші люди подумали, що він просто божевільний, тож дали йому спокій.

— Ти мені за це заплатиш, — сказав Великий Клаус, щойно опинився на битому шляху, — неодмінно заплатиш, Малий Клаусе.

Тож коли він дістався додому, він узяв найбільшу торбу, яку тільки зміг знайти, й подався до Малого Клауса.

— Знову ти познущався із мене! — закричав він. — Спочатку я вбив своїх коней, потім вкоротив віку власній бабусі. Й усе це — твоя вина! Але ти більше не пошиєш мене в дурні!

На цих словах він схопив Малого Клауса, запхав його до торби, повісив її на плече й сказав:

— Зараз тобі прийде кінець — я тебе втоплю в річці!

Великий Клаус мусив здолати чималенький шлях, щоб дістатись до річки, до того ж Малий Клаус був не найлегшою ношею. Шлях пролягав повз церкву, звідки долинали звуки органа й чудовий спів. Великий Клаус опустив свою торбу на долівку перед церковними дверима й вирішив, що йому не завадить зайти й послухати кілька псалмів. Малому Клаусу все одно не вибратися з торби, а люди були в церкві. Тож Великий Клаус увійшов досередини.

— От лишенько, от халепа! — зітхав Малий Клаус у торбі. Він крутився й вовтузився, але послабити мотузку, якою торба була зав’язана, не вдавалось.

Саме тоді повз нього проходив старий сивий пастух. Він грубою палицею поганяв поперед себе велику череду худоби. Корова перечепилась через торбу, в якій лежав Малий Клаус, і перевернула її.

— От лишенько, — далі зітхав Малий Клаус. — Я ще такий молодий, а вже потраплю на небеса!

— А я, бідна моя голова, — поскаржився пастух, — уже дуже старий, та все ж не можу туди попасти.

— Якщо ти розв’яжеш цю торбу, — вигукнув Малий Клаус, — і залізеш у неї замість мене, то будеш там дуже скоро.

— З превеликою радістю! — відповів пастух і розв’язав торбу, з якої прожогом вискочив Малий Клаус.

— Ти подбаєш про мою худобу? — запитав старий, залізаючи до торби.

— Авжеж, — сказав Малий Клаус, а потім зав’язав торбу й погнав череду в поле.

Вийшовши з церкви, Великий Клаус узяв торбу й завдав її собі на плечі. Вона тепер здавалась легшою, адже старий пастух не важив і половини того, що Малий Клаус.

— Торба тепер здається легшою, — сказав він. — А, напевно, це тому, що я побував у церкві.

Тож він пішов до широкої та глибокої ріки й кинув туди торбу, думаючи, що там Малий Клаус.

— Катюзі по заслузі! — вигукнув він. — Більше ти не знущатимешся з мене!

Коли ж він повертався додому, то на роздоріжжі побачив Малого Клауса, який спокійнісінько гнав череду.

— Як це так? — здивувався Великий Клаус. — Хіба ж не тебе я щойно втопив?

— Мене, — відповів Малий Клаус. — Ти кинув мене у річку десь зо півгодини тому.

— Але звідки в тебе ця худоба? — запитав Великий Клаус.

— Це не просто корови та бички — це морська худоба, — відповів Малий Клаус. — Я розкажу тобі, що зі мною сталось. А ще дуже дякую, що ти мене втопив. Бачиш, я тепер стою перед тобою, та ще багатий, як король. Не сперечаюсь, лежати в торбі було дуже страшно, і вітер так загрозливо свистів у моїх вухах, коли ти кинув мене з моста у воду. Я негайно опустився на дно, але шкоди не зазнав, бо впав просто на м’яку травичку, що росте там. До мене підпливла маленька вродлива русалонька. Вона була вбрана у білі шати, а її коси були прикрашені вінком із зеленого листя. Вона взяла мене за руку й сказала: «Малий Клаусе, ти прибув. Ось худоба для тебе. А через милю на дорозі на тебе чекає ще одна череда — вона теж належатиме тобі». Тоді я побачив, що по річці пролягає великий шлях для людей, що живуть у морі. Дно ріки було встелене чудесними квітами й свіжою травою. Повз мене стрімко пропливали риби, точнісінько як тут повз нас пурхають птахи. А які гарні там люди, а яка доглянута худоба пасеться на пагорбах і долинах!

— Але чому ти повернувся назад, — запитав Великий Клаус, — якщо там, унизу, так добре?

— Ну, — промовив Малий Клаус, — з мого боку найрозумніше було повернутись. Я ж щойно тобі казав, що русалонька мене запевнила: далі на дорозі мене чекала худоба. Звісно, під дорогою вона мала на увазі річку, адже вона не може мандрувати іншим шляхом. Але я добре знаю, яка ця річка покручена — звивається до вправо, то вліво. Тож ця дорога здалась мені надто довгою, і я обрав коротшу. Вибрався на землю, перетнув поле й знову дістався до річки. Так я скоротив собі шлях десь на півмилі й хутчіше отримав свою худобу.

— Оце пощастило! — вигукнув Великий Клаус. — А як ти думаєш, мені перепаде морська худоба, якщо я спущусь на дно ріки?

— Гадаю, так, — сказав Малий Клаус. — Але я не зможу понести тебе в торбі, бо ти надто важкий. Але якщо ти підеш до моста й залізеш у торбу, я скину тебе із превеликим задоволенням.

— Дякую, — промовив Великий Клаус. — Але запам’ятай: якщо я там не знайду морської худоби, то дам тобі добрячого прочухана, коли виберусь!

— Добре, добре, вгамуйся вже! — примирливо буркнув Малий Клаус, і вони попрямували до ріки.

Коли вони наблизились до берега, худоба мерщій спустилась до води, щоб напитись.

— Глянь, як вони поспішають, — сказав Малий Клаус. — Ох і кортить їм знову опинитися на дні!

— Давай, не барись, допоможи мені, — сказав Великий Клаус, — бо відлупцюю.

І заліз у торбу.

— Поклади сюди камінь, — наказав Великий Клаус, — бо я не можу потонути.

— Не бійся за це, — відповів Малий Клаус, але все ж таки поклав великий камінь у торбу, міцно її зав’язав і жбурнув у воду.

— Бульк!

Це Великий Клаус шубовснув у річку й пішов на дно.

— Боюся, худоби він там не знайде, — сказав Малий Клаус і погнав свою череду додому.

Квіти маленької Іди

— Мої бідолашні квіти зовсім зів’яли, — сказала маленька Іда. — Учора ввечері вони були такі гарні, так тішили око, а тепер кожна пелюсточка засохла і змарніла. Чому так сталось? — спитала вона студента, який сидів на дивані.

Вона дуже любила його, адже він розповідав неймовірно захопливі історії, та ще й вирізав із паперу дивовижні фігурки: серця з танцюючими панночками всередині, різноманітні квіти, палаци з дверцятами, які можна було відчиняти й зачиняти. Одне слово, то був справжнісінький штукар!

— Чому мої квіти сьогодні так кепсько виглядають? — запитала вона знову, показуючи свій зів’ялий букет.

— Знаєш, що з ними сталось? — спитав студент. — Вони вчора цілісіньку ніч гуляли на балу, тож сьогодні їхні голівки схилились і не бажають триматись рівненько.

— Квіти не вміють танцювати, — заперечила маленька Іда.

— Вміють, — наполягав студент. — Щойно стає темно і ми всі засинаємо, вони починають веселитися. Майже кожної ночі проводять бали.

— А дітям не можна туди піти?

— Маленьким маргариткам можна. І ліліям, що квітнуть у долині, теж.

— А де танцюють найкрасивіші квіти? — запитала Іда.

— Ти ж частенько відвідуєш чудовий садочок із квітами неподалік од міста, той, що біля літнього королівського палацу? Пригадуєш озеро, де до тебе близько-близько підпливають лебеді, коли ти годуєш їх крихтами хліба? Так ось, я впевнений, що найкрасивіші квіти танцюють саме там.

— Я вчора була там зі своєю мамою, — сказала Іда, — але на деревах уже не було й листочка, та й жодної квітки довкруги я не бачила. Де вони всі? Минулого літа їх було там безліч.

— Звісно ж, вони заховались у палац, — промовив студент. — Скажу по секрету: щойно король із усім своїм почтом повертається до міста, квіти втікають із саду до палацу й там розважаються. Ти б їх бачила! Дві найпишніші троянди залазять на трон — вони стають королем і королевою. Червоні гребінці вишиковуються по обидва боки, що рівненько стояти й кланятись, як лакеї біля покоїв. Тоді приходять й починається великий бал. Сині фіалки — це гардемарини. Танцюють вони з гіацинтами й крокусами, ще й називають їх панночками. А тюльпани та тигрові лілії — наче старші віком пані, що спостерігають за танцями й наглядають за тим, щоб усе було в рамках гарних манер.

— Але невже ніхто не карає квіти за те, що вони танцюють у королівському палаці? — запитала Іда.

— Про це ніхто й не здогадується, — відповів студент. — Звісно, там є старий наглядач, який мусить стежити за палацом. Деколи він ходить уночі зі своєю зв’язкою ключів. Але щойно квіти чують брязкання ключів, вони затихають і ховаються, й лише їхні голівки визирають з-за фіранок. Тоді старий наглядач каже: «От пахне квітами». Проте нічого не бачить.

— Як весело! — маленька Іда заплескала в долоні. — А я могла би побачити ці квіти?

— Легко, — запевнив студент. — Наступного разу, коли підеш туди, не забудь зазирнути у вікно. Там ти побачиш їх, точнісінько, як я сьогодні. Висока жовта лілія лежала просто на дивані, вдаючи із себе фрейліну.

— А чи можуть квіти, які живуть у ботанічному саду, відвідувати палац? Це ж так далеко!

— Звісно, можуть! Вони вміють літати, якщо треба. Ти бачила гарненьких метеликів — білих, жовтих, червоних? Вони дуже схожі на квіти, й це не дивно. Бо ж вони й справді квіти, що злетіли зі своїх стебел високо-високо у повітря. Вони махають пелюстками, ніби крильцями, й так летять. Вони отримали дозвіл злетіти за те, що дуже чемно поводились, тож тепер літають, замість того щоб сидіти вдома, на своїх стеблах. З часом їхні пелюсточки перетворюються на справжні крильця. Ти й сама їх бачила. Втім, можливо, квіти з ботанічного саду й справді ніколи не були в королівському палаці. Може, вони й не здогадуються, які там веселощі тривають майже кожної ночі. Але я знаю, як можна здивувати професора ботаніки. Ти знаєш, про кого я, — він сусід, живе поруч. Наступного разу, коли ти будеш у саду, розкажи одній квіточці про те, що в королівському палаці проводять пишні бали. Вона розкаже іншим, і вони всі разом туди полетять. Тож, коли професор прийде в сад, він побачить, що квітів нема, а куди вони зникли і як, здогадатись не зможе.

— А як квітка зможе розказати про це іншим? Адже квіти не вміють говорити.

— Звісно, не вміють, — погодився студент. — Але вони можуть спілкуватись знаками. Ти ніколи не помічала, що коли повіває вітерець, квіти кивають одна одній чи махають листочками. Ось так вони спілкуються.

— А професор ті знаки розуміє?

— Певен, що розуміє. Якось він прийшов у сад і побачив, що кропива своїми жалючими листочками показує гарненькій червоній гвоздиці щось на кшталт такого: «Ти така вродлива, я тебе кохаю!» Професору це дуже не сподобалось, тож він ударив кропиву по листках — усе одно що по пальцях. Але ж кропива жалить, тож він дуже попік руки, й більше до кропиви не лізе.

— Яка смішна історія! — засміялась маленька Іда.

— Хіба можна забивати дитині голову такими дурницями? — обурився занудний радник, який також прийшов у гості й зараз сидів на дивані. Він дуже не любив студента. Він завжди бурчав, коли бачив, як студент вирізує дивні, разючі картинки, наприклад злочинця, який висить на шибениці й тримає серце у руках, аби показати, що його стратили за крадіжку сердець; інколи відьму на кочерзі з власним чоловіком на носі. Радник усе це страшенно засуджував, він казав точнісінько як зараз: «Хіба можна забивати дитині голову такими дурницями і безглуздими вигадками?»

Але для маленької Іди історія, яку розповів студент, здавалася просто надзвичайною. Її квіти не можуть тримати голівки рівно, бо вони дуже стомилися, протанцювавши цілу ніч. Певно, вони захворіли. Вона забрала їх на маленький гарний столик, де тримала свої іграшки. Її лялька Софія саме спала в іграшковому ліжечку, але маленька Іда сказала їй:

— Софіє, ти мусиш прокинутися. Сьогодні тобі доведеться спати у ящику, бо мої бідолашні квіточки захворіли. Може, якщо я сьогодні покладу їх спати у твоєму ліжечку, вони видужають.

Коли вона взяла ляльку, Софія набурмосилася, бо дуже не хотіла віддавати своє ліжечко.

Іда поклала квіти до ліжка й накрила їх легеньким покривальцем, підіткнувши краї. Дівчинка наказала їм поводитись чемно й тихенько лежати, поки вона зробить їм чаю — тоді вони неодмінно видужають і будуть завтра почуватися здоровими. Вона закрила запону довкола ліжечка, щоб ранкове сонце не світило їм у личка.

Цілісінький вечір вона думала над історією, яку розповів їй студент, аж сама лягла спати. Дівчинка дивилась крізь завіси на вікнах на кімнатні квіти, які вирощувала її мама, — тюльпани й гіацинти. Іда тихенько прошепотіла до них:

— Я знаю, що ви сьогодні підете на бал.

Але квіти вдавали, ніби не розуміють її.

Проте маленька Іда знала їхній секрет.

Лежачи в ліжку, вона дуже довго думала про те, як добре було б побачити квіти, що танцюють на балу в королівському палаці. «Цікаво, а мої квіточки й справді там побували?» — розмірковувала вона. Врешті дівчинка заснула. Коли вона прокинулась серед ночі, то пригадала, що їй снились квіти, студент і занудний радник, який лаяв студента й казав, що все це — дурнуваті вигадки. У спальні було дуже тихо. На столі світився нічник, а Ідині тато й мама спали.

— Цікаво, мої квіти й досі сплять у ліжечку Софії? — задумалась Іда. — Хотіла б я це знати.

Вона звелася й поглянула крізь шпарину — двері були нещільно зачинені. Там були її квіти й іграшки. Дівчинка прислухалась, і їй здалось, ніби хтось грає на піаніно, дуже ніжно й гарно — вона ще ніколи не чула, щоб хтось так гарно грав.

— Я впевнена, що це квіти танцюють, — сказала Іда сама собі. — Ох, як хотілося б їх побачити!

Але дівчинка не наважувалась підвестись із ліжка, бо це могло б розбудити її тата і маму.

«Ото якби квіти самі прийшли сюди!» — подумала Іда. Але вони не приходили. А музика все грала й звучала так чудово, що дівчинка більше не могла витримати. Вона навшпиньки підійшла до дверей і зазирнула до сусідньої кімнати. Ох, яке ж неймовірне видовище постало перед нею!

У тій кімнаті не горів нічник, але все ж таки вона була гарно освітлена. Крізь вікно цідилося місячне світло, й видно було наче вдень. Гіацинти й тюльпани вишикувались на підлозі у дві лави. На підвіконні не було вже нікого. Вазони з-під квітів стояли порожні, а квіти танцювали кімнатою — то з’єднувались у коло, то розбивались на пари й кружляли, обхопивши одна одну довгими зеленими листочками.

За піаніно сиділа висока жовта лілія. Маленька Іда пам’ятала її з минулого літа, коли студент сказав: «Правда ж, ця лілія нагадує міс Лайн?» Усі тоді засміялись, але зараз маленька Іда помітила, що подібність і справді разюча. Коли лілія грала на піаніно, вона поводилась так само манірно, як і та молода панночка, — часом схиляла голову набік і весь час кивала у такт чудової музики.

Ніхто й не підозрював про присутність маленької Іди. Вона бачила, як меткий синій крокус заскочив на стіл, де стояли її іграшки, подався прямісінько до лялькового ліжечка й відсунув запону. Там лежали хворі квіти, але й вони підвелись й кивнули голівками — їм теж кортіло танцювати. Старенький іграшковий сажотрус з розбитою нижньою губою підвівся й уклонився квітам. Вони виглядали цілком здоровими, коли зістрибнули вниз і приєднались до веселощів.

І раптом щось заторохтіло. То березова гілочка, що лишилась із Масниці, зістрибнула вниз, бо думала, що вона теж належить до квітів. Гілочка була прикрашена гірляндою з паперових квітів, а на її верхівці стриміла маленька воскова фігурка у капелюсі з широкими полами, дуже схожому на той, що його носив радник.

Гілочка стрибала на своїх трьох червоних дерев’яних ніжках, та ще й тупотіла ними, адже вона танцювала мазурку. Квіти не могли виконувати цей танок, бо вони були занадто легенькі, аби тупотіти.

Раптом воскова фігурка почала збільшуватися. Чоловічок крутився поміж паперових квітів, що оточували його, й казав:

— Хіба можна забивати дитині голову такими дурницями і безглуздими вигадками?

Зараз він дуже нагадував радника у великому капелюсі — з таким самим жовтуватим обличчям і дуже противний. Але паперові квіти заходились лупцювати його, аж він охляв і знову перетворився на крихітного воскового чоловічка. Це було так кумедно, що маленька Іда засміялася.

Кожного разу, коли березова гілка танцювала, радник також мусив підстрибувати, байдуже, чи він надимався, щоб стати великим і виглядати поважним, чи лишався крихітним восковим чоловічком у великому чорному капелюсі. Справжні квіти, особливо ті, що лежали в ляльковому ліжечку, заступилися за нього і почали вмовляти гілку, що вона дала йому спокій, тож березова гілка зрештою погодилася з ними.

І тут почулося калатання з ящика, де лежала лялька Іди. Сажотрус побіг по краю стола, ліг на живіт й потягнув кришку ящика, щоб відкрити його. Софія сіла й здивовано озирнулася.

— Ого, то в них тут справжній бал! — вигукнула вона. — Чому ніхто мені про це не повідомив?

— Потанцюєте зі мною? — привітно запитав сажотрус.

— З тебе посміховисько, а не кавалер! — відповіла лялька і повернулась до нього спиною.

Вона гадала собі, що її запросить танцювати хтось із квітів, але ніхто до неї не підійшов. Навіть кашлянула: «Кх-кх!» — але все одно ніхто її не запросив. Та ще й сажотрус пішов танцювати сам, і, до речі, йому непогано воно вдавалося.

Оскільки ніхто з квітів не звертав на Софію уваги, вона стрибнула із ящика на підлогу й упала. Тепер усі квіти підійшли до неї, щоб спитати, чи вона не забилася. Вони були дуже ввічливі з лялькою, особливо ті квіти, що спали в її ліжечку. Софія відповіла, що не забилася. Ідині квіти подякували їй за те, що вона дозволила їм поспати в своєму ліжку, чим дуже її потішили. Вони забрали її у центр кімнати, туди, куди падало місячне світло, і танцювали з нею, а решта квітів стала колом круг них. Тепер Софія не гнівалася. Вона дозволила квітам завжди спати в її ліжечку, а вона спатиме в ящику для іграшок.

Але квіти відповіли:

— Ні, дякуємо. Завтра ми помремо. Скажи маленькій Іді, щоб вона поховала нас у садку, біля могили канарки. Тоді ми знову відродимося наступного літа і виростемо навіть кращими, ніж зараз.

— О, ви не повинні вмирати, — сказала Софія і поцілувала квіти.

Тут відчинились двері до кімнати, й увійшло безліч прекрасних квітів. Іда навіть уявити не могла, звідки вони всі прийшли, — може, навіть просто з королівського палацу. Першими крокували дві величні троянди із золотими коронами на головах. Це були король і королева. Потім левкой та гвоздики, а далі крокували музики. Великі маки й півонії дмухали у горохові стручки, аж обличчя почервоніли з натуги. Сині гіацинти й маленькі проліски дзвонили своїми голівками. Виходила дуже весела музика. За ними йшло багато квітів, і всі танцювали — сині фіалки й ніжні примули, маленькі маргаритки та лілії з долини.

Квіти розцілувались вітаючись. На той бал любо було дивитися! Коли ж настала пора прощатись, маленька Іда теж тихенько повернулась у своє ліжечко. Вона лежала й думала про все, що побачила.

Щойно почався ранок, вона поспішила до свого столика, щоб подивитись, чи її квіти досі там. Дівчинка відсунула запону біля ліжечка. Так, вони й досі лишались там, проте виглядали ще більш зів’ялими, ніж учора. Софія лежала в ящику — там, куди Іда вчора її поклала. Видавалося, вона спить.

— Ти пам’ятаєш, що повинна мені переказати? — запитала маленька Іда.

Але Софія виглядала спантеличеною й не промовила ані словечка.

— Це не дуже гарно з твого боку, — сказала їй Іда. — Подумай тільки, як гарно вони з тобою обійшлись, і згадай, як усі квіти танцювали з тобою.

Дівчинка взяла маленьку картонну коробочку, прикрашену зображенням птахів, і поклала мертві квіти всередину.

— Ця коробочка буде вам замість труни, — сказала вона їм. — Коли до нас у гості приїдуть мої двоюрідні брати з Норвегії, вони допоможуть мені поховати вас у садку, щоб ви відродились наступного літа й виросли навіть прекраснішими, ніж зараз.

Тих братів звали Джонас і Адольф. Батько подарував їм два новенькі луки, і вони взяли їх із собою, щоб показати Іді. Дівчинка розповіла їм про те, як померли її бідолашні квіти, й вони пообіцяли поховати їх. Хлопчики йшли попереду з луками на плечах. Маленька Іда йшла слідом, тримаючи свої мертві квіти у гарній коробці. У садку вони викопали маленьку могилку. Іда поцілувала квіти, закрила коробку й поклала її в землю. А тоді Адольф і Джонас вистрілили із луків над могилою, адже в них не було рушниць чи гармати, щоб віддати останню честь померлим квітам.

Ромашка

А тепер послухайте!

За містом, понад самим шляхом, стояв сільський будиночок із квітучим садочком, обгородженим дерев’яним парканом. Може, ви навіть проходили повз нього або бачили його на власні очі. Поблизу був рівчак, а на його яскраво-зеленому березі росла маленька ромашка. Сонце тішило її теплом, тож вона знай росла. Одного ранку вона розпустилася, і тепер усі її крихітні сніжно-білі пелюстки оточували жовте осердя, ніби промені, що оточують сонечко. Ромашка не переймалась тим, що її не було видно поміж трави й що вона була всього лише простенькою польовою квіточкою. Вона почувалася цілком щасливою, поверталася до сонця, дивилась угору і слухала пісню жайворонка, що звучала високо в небі.

Маленька ромашка почувалася такою щасливою, наче того дня було свято, хоч то був звичайний собі понеділок. Усі діти були в школі, й поки вони сиділи на уроках, вона теж сиділа на своєму зеленому стебельці й отримувала від сонця та природи урок про доброту Всевишнього. Ромашка тішилася піснею маленького жайворонка — його спів так досконало й виразно висловлював її власні відчуття. Квітка дивилася на пташку з повагою, адже та могла літати й співати, — але при цьому не почувала заздрощів. «Я можу бачити й чути, — думала вона. — На мене світить сонечко, а лісова прохолода голубить мене. Тож я дуже багата!»

У садку росло чимало великих і пишних квітів. Дивна річ: що менше пахощів од них линуло, то бундючнішими вони були. Півонії надималися, щоб стати більшими, ніж троянди, але ж усе залежить не тільки від розмірів! Тюльпани пишалися найкращими барвами — вони добре це знали, тож виструнчувалися, щоб кожен міг краще їх розгледіти. І вони не помічали маленької ромашки, що поглядала на них і думала:

«Які ж ви багаті й вродливі! Птах, який так солодко співає, спуститься саме до них! Дякувати Богу, я росту поруч, тож принаймні можу споглядати цю красу».

І саме тоді, коли ромашка міркувала над цим, жайворонок спустився з високості й заходився щебетати свою пісеньку, але не півоніям або тюльпанам — ні, він знайшов у травичці вбогу ромашку. Квітка так зраділа, що розгубилася і просто не знала, про що думати. Пташка підстрибувала довкола неї і співала:

— Яка ж тут м’якенька травичка! Яка тут гарненька квіточка! Яке в неї миле золоте сердечко й срібляста сукенка!

І справді, жовте осердя ромашки сяяло щирим золотом, а маленькі пелюстки лисніли сріблом.

Щастя ромашки не знало меж! Навіть уявити собі важко, як вона тішилася. Жайворонок поцілував її дзьобиком, заспівав їй пісеньку, а потім знову здійнявся у блакитне небо. Минуло хвилин з десять, аж ромашка змогла оговтатися. Збентежена й присоромлена, але глибоко в душі неймовірно щаслива, вона поглянула на інші квіти у садку. Вони ж були очевидцями цієї приємної події й мали б зрозуміти радість квіточки. Але тюльпани стояли ще більш стримані, ніж зазвичай, і від прикрості їхні обличчя вкрились плямами й почервоніли. Півонії надулися і спохмурніли. Добре, що вони не могли говорити, а то ромашці довелося би вислухати довжелезну нотацію. Маленька квіточка помітила, що й інші квіти почуваються не в своїй тарілці, й від щирого серця пожаліла їх.

Незабаром до садка прийшла дівчина. У руках вона тримала великого ножа. Дівчина підійшла до тюльпанів і почала зрізувати їх.

— Ох! — зітхнула ромашка. — Це такий жах! Вони загинули.

Дівчина забрала букет із тюльпанів із собою. Ромашка раділа, що вона росте за огорожею, до того ж вродилась такою маленькою і непомітною. Коли зайшло сонце, вона стулила свої пелюстки й заснула. Цілісіньку ніч їй снилося сонце й маленький жайворонок.

Наступного ранку, коли квітка прокинулась і простягала свої ніжні пелюстки до сонця, вона почула спів жайворонка. Тепер пісня його звучала дуже сумно. Жайворонок сумував недаремно — його зловили й посадили в клітку біля відчиненого вікна. Він співав про щасливі дні, коли міг безтурботно пурхати на волі. Співав про молоді зелені колоски на полях, про ту пору, коли міг здійматись майже попід хмари. Бідолашний жайворонок страждав, ув’язнений у клітці. Ромашка дуже хотіла допомогти йому, але що вона могла зробити? Для такої маленької квітки важко було щось вигадати. Вона й думати забула про те, як гарно було довкруги, як тепло світило сонечко і якими чудесно-білими були її пелюстки. Квітку не полишала думка про бідного жайворонка — найприкріше було те, що вона нічого не могла вдіяти.

Згодом до садка прийшли двійко хлопчаків. Один із них тримав у руці гострого ножа — він нагадував той, яким дівчина вчора зрізала тюльпани. Хлопці попрямували просто до маленької ромашки, а вона й досі не могла збагнути, що в них на думці.

— Тут можна взяти чудовий шматок дерну для нашого жайворонка, — сказав один із хлопців і заходився вирізати квадрат землі навколо ромашки. Квітка стриміла поміж травинок одна-однісінька.

— Ану, висмикни цю квітку! — сказав інший хлопець. Ромашка затремтіла від страху, адже якби її висмикнули, вона би неминуче загинула. А їй так кортіло жити, адже тепер вона могла разом із шматком дерну потрапити до клітки бідолашного жайворонка!

— Та ні, хай лишається, — сказав інший хлопець, — вона дуже мила.

Тож ромашка лишилася, і її принесли до клітки жайворонка. Бідолашний птах оплакував загублену свободу, бився крильцями об ґрати клітки. А маленька ромашка не вміла говорити, тож не могла сказати й слова, щоб заспокоїти його, хоча хотіла цього більше за все на світі. Так минув ранок.

— Тут нема води, — скаржився полонений жайворонок. — Вони всі кудись пішли й забули налити мені води. У мене в горлечку пересохло — вогнем пече. Мене кидає то в жар, то в холод, та ще й тут така задуха. Ох, лишенько! Я помру і більш ніколи не побачу зелених лук, трави — усієї краси, яку створив Господь!

І жайворонок клюнув дзьобиком травичку, щоб хоч якось освіжитись. Тут він помітив маленьку ромашку, кивнув їй, поцілував дзьобом і промовив:

— Ти також тут зав’янеш, бідолашна маленька квіточко. Ти і цей шматок дерну — все, що вони дали мені замість цілого світу, яким я тішився на волі. Кожна бадилинка трави має замінити мені зелене дерево, кожна твоя біла пелюстка — пахучу квітку. Ох! Ти лише нагадуєш мені про все, що я втратив.

«Як би я хотіла втішити бідолашного жайворонка», — подумала ромашка. А вона не могла поворухнути листочками. Проте її ніжні пелюстки пахли дедалі дужче — їхній аромат перевершив звичні пахощі ромашки. Птах помітив це, і хоча він помирав від спраги й вискубав усі травинки, щоб хоч якось зменшити страждання, не зачепив квітки.

Настав вечір, а ніхто так і не прийшов, щоб дати бідолашному птахові бодай краплину води. Жайворонок розкрив свої крильця й затріпотів ними, усе, що він міг промовити, було тільки слабке й сумовите «Цвінь, цвінь!» І його сердечко розбилось від страждань і муки.

Ромашка не могла так спокійно, як минулого вечора, заплющити свої пелюстки й заснути, — вона сумно схилила голівку.

Хлопчики прийшли тільки наступного ранку. Коли вони побачили мертвого птаха, то гірко заплакали, викопали могилку і прикрасили її квітами. Тіло жайворонка поклали в гарну червону коробку — діти збирались поховати його з королівською пишнотою. Вчора вони покинули його страждати від спраги у зачиненій клітці, а тепер побивалися за ним і прикрашали його квітами. Шматок дерну з маленькою ромашкою викинули на дорогу. Ніхто й не згадав про квітку, яка мала такі ніжні почуття до птаха й стільки зробила, щоб полегшити його страждання.

Талісман

Принц і принцеса святкували медовий місяць. Вони були невимовно щасливі. Тільки одна думка тривожила їх: вони не знали, як зберегти це почуття нестримного щастя. І вирішили розшукати талісман, що оберігав би їх від усіх гірких розчарувань, котрі можуть спіткати у шлюбі.

Хтось розповів їм про чоловіка, що жив самотою у лісі. Казали, він дуже мудрий і може зарадити навіть у найскладніших ситуаціях. От принц із принцесою покликали його й розповіли про своє бажання. Мудрець уважно вислухав їх і мовив:

— Мандруйте по світу, відвідайте всі країни. Скрізь, де зустрінете щасливе подружжя, попрохайте у нього маленький клаптик тканини, яку ті люди носять близько до тіла. Цей засіб неодмінно допоможе!

Принц із принцесою вирушили у мандрівку. Незабаром на своєму шляху вони почули про лицаря та його дружину — люди розповідали, що вони живуть найщасливішим подружнім життям, яке тільки можна собі уявити. Тож молодята подалися до замку лицаря й запитали, чи справді його шлюб настільки безхмарно щасливий, як ото кажуть.

— Звісно, це так, — почули вони у відповідь. — Але одна прикрість — у нас немає дітей!

Тож принцу й принцесі не вдалось роздобути талісман, і вони подалися далі.

І от вони прибули до країни, де почули про чоловіка, який жив у сердечній злагоді зі своєю дружиною все життя. Пішли до нього до нього і спитали, чи справді він такий щасливий, як про те кажуть люди.

— Так, я щасливий, — відповів чоловік. — Ми з дружиною живемо душа в душу. Одна морока — у нас дуже багато дітей, і від них маємо стільки клопотів!

Тож і від нього молодята не змогли отримати бажаний талісман. Мандрували вони, мандрували по всьому світу, та так і не знайшли людей, які були би беззастережно щасливі в шлюбі.

Одного дня вони побачили пастуха, який радісно награвав на флейті. Йому назустріч простувала жінка. На руках у неї було немовля, а трошки старшого хлопчика вона вела за руку. Побачивши її, пастух весело привітався, а потім підхопив на руки дитя, поцілував і пригорнув його. Собака пастуха підбіг до хлопчика, лизнув його ручку й заходився гавкати та підстрибувати на радощах. А жінка розстелила на траві скатертину і сказала:

— Татусю, іди їсти!

Чоловік сів і заходився обідати, але перший шматок він дав дитині, а другий розділив між хлопчиком і собакою.

Усе це спостерігали принц і принцеса. Молодята підійшли ближче і звернулись до подорожніх:

— Певно, ви по-справжньому щасливі ра зом!

— Авжеж, — погодився чоловік. — Слава Богу за це! Навіть принц із принцесою не могли би бути щасливішими за нас!

— Тоді послухайте, — принц звернувся із проханням до чоловіка, — зробіть нам ласку, й ви ніколи про це не пошкодуєте. Дайте нам маленький клаптик тканини з одягу, який ви носите близько до тіла!

На це прохання пастух із дружиною якось дивно переглянулись. Зрештою пастух сказав:

— Хай Бог буде свідком! Я був би радий віддати вам не те що маленький клаптик, але й цілу сорочку, якби тільки вона в мене була. Але в нас немає навіть власного лахміття!

І принц із принцесою помандрували далі. Врешті вони стомилися від марних блукань і вирішили повернутись додому. Проїжджаючи повз хатину відлюдника, вони спинилися, щоб розказати йому про свої мандри, і почали докоряти: мовляв, як він міг дати їм таку безглузду пораду?

На це мудрець усміхнувся і сказав:

— Хіба ж ваша мандрівка була зовсім даремною? Невже ви нічого з неї не дізнались?

— Чому ж, — відповів принц, — я дізнався про те, що задоволення власним життям — це найбільш рідкісний дар на землі.

— А я дізналась про те, — додала принцеса, — що для того, аби бути щасливою, людині треба небагато — бути щасливою!

І принц узяв принцесу за руку, й вони поглянули один на одного щирими поглядами, в яких світилась справжня любов. Тоді мудрець благословив їх і сказав:

— Ви знайшли свій справдешній талісман — у власних серцях! Дбайте про нього, оберігайте його, і злі сили зневіри й невдоволення не матимуть над вами влади!

Content

Ганс Крістіан АНДЕРСЕН
СНІГОВА КОРОЛЕВА
Казки

Снігова королева

Розділ перший Розбите дзеркало

Розділ другий Хлопчик і дівчинка

Розділ третій Квітник старої чарівниці

Розділ четвертий Принц і принцеса

Розділ п’ятий Маленька Розбійниця

Розділ шостий Лапландка і фінка

Розділ сьомий У палаці Снігової Королеви, і що трапилось потім

Кресало

Оле-Лукойє

Понеділок

Вівторок

Середа

Четвер

П’ятниця

Субота

Неділя

Принцеса на горошині

Хоробрий олов'яний солдатик

Дюймовочка

Соловейко

Дикі лебеді

Свинопас

Пастушка і сажотрус

Дівчинка з сірниками

Нове вбрання короля

Русалонька

Летюча скриня

Ялинка

Слимак і трояндовий кущ

Гидке каченя

Пролісок

Старий будинок

Тінь

Янгол

Малий Клаус і Великий Клаус

Квіти маленької Іди

Ромашка

Талісман