Мігель де СЕРВАНТЕС СААВЕДРА

ВИГАДЛИВИЙ ІДАЛЬГО ДОН КІХОТ ЛАМАНЧСЬКИЙ

Роман

Розділ І,

у якому йдеться про особливості характеру та побут славетного ідальго Дон Кіхота Ламанчського

У певному селищі місцевості Ла-Манча,[1] назва якого не варта і згадки, не так давно проживав один із тих ідальго,[2] чиє майно складалося тільки зі списа, що іржавів у козлах, старовинного щита, худої шкапи та прудкого хорта. Приблизно третина його статків йшла на невибагливу їжу, нерідко без м’яса, у тому числі по вихідних. Решта витрачалася на одяг, щоправда, святкове вбрання мало чим відрізнялось від повсякденного. Крім господаря, в садибі мешкали ще не стара економка, племінниця, якій скоро мало виповнитися двадцять, і лише один слуга по господарству. Тож останньому доводилося займатися не тільки хатньою роботою, а й у полі працювати, коня порати або інколи й садові ножиці в руки брати. Вік ідальго наближався до п’ятдесяти; був він міцної статури, худорлявим; прокидався зазвичай зі сходом сонця, а ще дуже любив полювати. Існують вагомі підстави вважати, що його прізвище було Кіхáна. Втім, усе це не має суттєвого значення для даної оповіді; найголовніше — ні на крок не відступати від істини, розповідаючи про нього.

Слід зауважити, що дозвілля, яке тривало ледь не увесь рік, згаданий сеньйор повністю присвячував читанню лицарських романів і з часом настільки захопився цією справою, що майже облишив полювання та перестав цікавитися господарством. Його допитливість і нерозсудливість сягнули так далеко, що він продав кілька ділянок орної землі, аби мати змогу купувати улюблені книжки. Невдовзі йому вдалося зібрати у домі чи не всі існуючі романи, присвячені лицарській тематиці. Виразність прози та мудровані висловлювання їх авторів здавалися ідальго справжніми вершинами літературного мистецтва, особливо це стосувалося любовних послань привабливим дамам і викликів на дуель.

Намагаючись осягнути хитросплетіння пишномовного стилю, бідолашний кабальєро[3] поволі втрачав розум, бо в них не розібрався б навіть Аристотель,[4] якби зумів воскреснути саме заради цієї мети. Не раз йому доводилося сперечатися з Перо Пéресом, місцевим священиком, людиною освіченою, стосовно того, який лицар вартий більшої поваги: Пальмерíн Англійський чи Амадíс Галльський.

Водночас Нíколас, цирульник із того самого селища, віддавав перевагу лицарю Феба[5] або, принаймні, дону Галаору, брату Амадіса Галльського.

Словом, наш герой так занурився у читання, що дні й ночі проводив над книгами. Від хронічного недосипання його мозок почав висихати, поступово наближалося божевілля. Уява була переповнена змістом прочитаного: різноманітними чародійствами, поєдинками, битвами, кинутими рукавичками,[6] пораненнями, залицяннями, коханням, стражданнями та всілякими іншими дурницями. Врешті-решт він зовсім позбувся здорового глузду, сприймаючи абсолютну нісенітницю — усіх тих велетнів, драконів, перевертнів тощо — єдиною реальністю.

Остаточно схибнувшись, ідальго утнув дивовижну річ, до якої ще не додумався жоден безумець. Йому здалося доречним і вкрай необхідним, як задля примноження своєї слави, так і на благо батьківщини, стати мандрівним лицарем: подорожувати світом верхи, зі зброєю в руках, у пошуках пригод і займатися тим, чим займалися знайомі йому романтичні персонажі. А саме — сміливо долати, нехтуючи небезпекою, усілякого роду несправедливість і завойовувати вічну славу. Сповнений приємних ілюзій, бідолаха поспішив втілити цю ідею в життя.

Отже, він узявся вичищати до блиску бойове спорядження, що належало його предкам, а нині, давно скинуте як непотріб у комірчині, вкрилося іржею та пліснявою. Відтак заходився лагодити шолом, якому бракувало забрала, і витратив майже тиждень, щоб за допомогою підручних матеріалів змайструвати щось подібне. На жаль, перша ж перевірка міцності виробу засвідчила, що картон — ненадійний захист від удару мечем. Довелося почати заново й скористатися залізними пластинами, після чого ідальго цілком вдовольнився, досить слушно припустивши, що подальші випробування зайві.

Потім він оглянув свою шкапу і, хоч та кульгала на всі ноги, вирішив, що сам Буцефал великого Александра Македонського[7] не годен їй у слід ступати. Чотири дні минуло в пошуках підходящого для неї імені, яке мало відповідати оновленому доблесному статусові господаря. Після тривалих міркувань, перебирання та відкидання безлічі варіантів конячина почала називатися Росінантом.[8] Тобто, згідно з попереднім задумом, кожен мав зрозуміти, що раніше це була просто шкапа, однак віднині вона вважатиметься першою серед усіх шкап світу.

Тепер йому залишалося тільки знайти даму, в яку він міг би закохатися, адже мандрівний лицар без кохання — це все одно, що дерево без листя і плодів або тіло без душі.

«Якщо на кару за мої гріхи або на моє щастя, — розмірковував кабальєро, — мені доведеться зустрітися з якимось велетнем, котрі зазвичай трапляються мандрівним лицарям, і я переможу його, то хіба не варто мати когось, кому можна було б надіслати його в дар, щоб він упав навколішки перед моєю коханою, покірно й смиренно мовлячи: „Я — велетень Каракульямбр, переможений у поєдинку неперевершеним лицарем Дон Кіхотом Ламанчським, який наказав мені з’явитися до вашої милості, аби ваша світлість розпоряджалася мною на свій розсуд“».

О, як сяяв обличчям наш добрий лицар, промовляючи ці слова, особливо коли знайшов, кого обрати дамою серця! Гідною звання володарки його мрій здалася йому Альдонса Лоренсо, миловидна дівчина із сусіднього селища, в яку він свого часу був закоханий, хоча та, зрозуміло, цього не знала і не звертала на нього щонайменшої уваги. Шукаючи їй друге ім’я, яке б не дуже відрізнялося від справжнього, але при цьому перегукувалося з ім’ям принцеси або знатної сеньйори, він назвав її Дульсінеєю Тобоською (бо родом вона була з Ель-Тобосо) — іменем, безсумнівно, милозвучним, рідкісним та виразним, як і всі обрані ним досі.

Розділ ІІ,

у якому йдеться про перший виїзд заповзятливого Дон Кіхота з родового маєтку

Закінчивши приготування, Дон Кіхот визнав доцільним не баритися з від’їздом, бо йому здавалося, що будь-яка затримка може згубно позначитися на долі, ні багато ні мало, усього людства. І ось одного липневого ранку він убрався у свій обладунок, так-сяк приладнав незграбний шолом, осідлав Росінанта й, прихопивши щит зі списом, непомічений вибрався через задвірок у чисте поле. Окрилене єство співало в передчутті майбутніх звершень, аж раптом йому сяйнула приголомшлива думка, внаслідок чого увесь попередній план ледве не полетів шкереберть. Ідальго згадав, що він непосвячений у лицарі, а отже, за лицарським кодексом, не має права схрещувати меча з жодним лицарем. Більше того, йому на правах новачка належало носити білий обладунок, без девізу на щиті — аж доки заслужить його хоробрістю. Кабальєро всерйоз завагався, але божевілля пересилило і він вирішив звернутися з проханням про посвячення до першого стрічного, як це робили багато відомих літературних героїв. Дещо заспокоївшись, Дон Кіхот попрямував далі, повністю довірившись чуттю коня, який брів куди заманеться. Та ідальго не переймався цією обставиною, бо вважав, що саме у такий спосіб і належить шукати пригод.

Дорогою він раз у раз подумки переносився в майбутнє, коли з-під пера вдячних нащадків вийде — у чому не могло бути ніяких сумнівів — правдива оповідь про здійснені ним славетні подвиги, й хвилювався лише з приводу того, чи не забудуть тодішні літописці згадати у своїх творах його вірного супутника Росінанта.

Згодом уявою Дон Кіхота оволоділи високі почуття і він заговорив уголос, ніби справді був закоханий:

— О принцесо Дульсінеє, володарко мого серця, полоненого вами! Прикро образили ви мене, перервавши наші стосунки й суворо наказавши більше не з’являтися вам перед очі. Благаю, сеньйоро, майте милість до багатостраждального серця, яке зазнає стількох мук, продовжуючи кохати вас!

Подібні безглуздя змінювалися іншими, чи не дослівно повторюючи зміст прочитаного раніше. Зайнятий внутрішніми переживаннями, вершник рухався так повільно, що сонячні промені, які уже давно палили нестерпно, напевно розплавили б йому мозок, якби він його мав.

Протягом усього дня з ним не сталося практично нічого, вартого опису. Ідальго навіть почав потроху нервувати, бо йому кортіло якомога швидше зустрітися з кимось, на кому можна було б перевірити власну міць.

Під вечір він та його шкапа дуже стомилися і ще більше зголодніли. Озирнувшись врізнобіч у пошуках якого-небудь замку або, принаймні, корчми, де можна було б заморити черв’ячка й відпочити, Дон Кіхот угледів неподалік постоялий двір.

Уже почало сутеніти, коли ідальго наблизився до воріт, поруч з якими жваво теревенили дві молодиці, м’яко кажучи, занадто веселої вдачі. Вони прямували до Севільї[9] разом із погоничами мулів, які зібралися тут таки заночувати.

Йому ж привиділося, що перед ним замок із чотирма вежами й блискучими срібними шпилями та рештою незмінних атрибутів подібних величних споруд, включаючи підйомний міст і глибокий рів. За кілька кроків він спинився, очікуючи появи між зубцями муру якого-небудь карлика, котрий сигналом сурми мав би сповістити про прибуття лицаря. Оскільки карлик чомусь зволікав, а Росінантові украй не терпілося добратися до стійла, Дон Кіхот під’їхав ближче і потрапив на очі жінкам, які здалися йому чи то миловидними дівчатами, чи то чарівними дамами на прогулянці. Помітивши озброєного воїна в латах, ті, у свою чергу, кинулися навтьоки. Щоб заспокоїти їх, ідальго підняв картонне забрало, відкриваючи худе запорошене обличчя, і чемно озвався:

— Не лякайтеся, добродійки, ніхто вас не образить, адже за лицарським статутом, якого я неухильно дотримую, мені не личить кривдити будь-кого, а тим паче таких знатних, судячи з вашої зовнішності, сеньйор.

Молодички спинилися, намагаючись роздивитися вершника, та почувши, що їх назвали сеньйорами, вибухнули гомеричним реготом. Дон Кіхот дещо знітився, але все ж продовжив повчальним тоном:

— Краса вимагає стриманості, а сміятися без належної причини вельми недоречно.

Незрозуміла дівицям манера висловлюватися і непоказний вигляд лицаря не на жарт смішили їх, тоді як ідальго дедалі більше гнівався. Така ситуація не могла призвести ні до чого доброго, якби не нагодився корчмар, досить гладкий чолов’яга, котрий вирізнявся завидною добродушністю. Спочатку він отетерів, побачивши перед собою незграбну фігуру, і ледь не склав компанію дівчатам, які досі не вгавали. Щоправда, згодом вирішив не заїдатися з потенційним клієнтом і ввічливо звернувся до нього:

— Якщо ваша милість шукає нічлігу, то тут ви знайдете все необхідне, окрім, на жаль, ліжка.

Зворушений люб’язністю коменданта фортеці, яким йому здався хазяїн постоялого двору, Дон Кіхот відповів:

— Я вмію задовольнятися малим, бо мій одяг — це обладунок, мій відпочинок — це боротьба…

Корчмар, який вочевидь маху не дасть, одразу зметикував що до чого і підхопив слова кабальєро:

— Себто, ваша постіль — тверді камені, ваш сон — завжди бути напоготові.[10] Тож, ласкаво прошу! Насмілюся запевнити, у моїй халупі ви матимете безліч можливостей не змикати очей не те що протягом ночі, а навіть увесь рік.

Він запобігливо ухопив стремено, а Дон Кіхот, насилу втримуючи рівновагу, спішився. Хазяїн негайно відвів Росінанта в конюшню і повернувся, щоб дізнатися, чи не потрібно чого-небудь прибульцю. То й саме намагався за допомогою молодичок, з якими вже встиг помиритися, зняти обладунок. Причому йому так і не вдалося позбутися шолома, бо він рішуче відмовлявся розрізати зелені стрічки, намертво пришиті до нього. Отже, довелося залишитися в шоломі. Більш незвичне та кумедне видовище важко уявити.

Поки його роздягали, Дон Кіхот не гаяв часу і заходився декламувати своїм помічницям, яких продовжував ототожнювати з чарівними мешканками замку, вибрані уривки зі старовинного романсу про Ланцелота. Заодно наш герой дозволив собі церемонно відрекомендуватися і запевнив, що він готовий до їхніх послуг.

Помітно зніяковілі від незвичної красномовності дівиці обмежилися пропозицією повечеряти чим Бог послав. Ідальго, зрозуміло, радо погодився, адже цілий день не мав макового зернятка в роті.

Оскільки все це відбувалося у п’ятницю, в господаря не знайшлося нічого, крім кількох порцій солоної тріски. Стіл накрили біля воріт, на свіжому повітрі. Гостеві принесли погано зготовану рибу й кусень хліба, такого ж чорного та пліснявого, як і родові лати. Через злощасний шолом Дон Кіхот не міг сам себе обслуговувати. Нелегко було утриматися від сміху, спостерігаючи за їдоком, якого одна з дівчат годувала руками, вкладаючи йому через відкрите забрало шматочки прямо до рота. Напоїти ж його вином вдалося тільки дякуючи кмітливості корчмаря, що пристосував для цього порожнисту тростину.

Кабальєро стійко зносив усі незручності. Тієї миті до двору забрів свинопас, який знічев’я дмухав у свою дудку. Ось тут ідальго остаточно упевнився, що він дійсно перебуває в якомусь величному замку, що на його честь грає музика, що тріска — це ніжна форель, хліб — пшеничний коровай, жінки — знатні дами, хазяїн — власник замку і що ідея вирушити в мандри виявилася вельми вдалою.

Розділ ІІІ,

у якому йдеться про вельми оригінальний спосіб посвячення в лицарі

Дон Кіхота гнітила лише одна думка: його досі не посвятили в лицарі. Тому він швиденько закінчив дешеву трапезу й усамітнився з хазяїном у конюшні, де, опустившись перед ним на коліна, схвильовано мовив:

— Відважний лицарю, я не зрушу з місця, доки ваша милість не задовольнить мого прохання, що піде на користь і вам, і всьому роду людському.

Розгублений чоловік кинувся піднімати постояльця, але досяг свого тільки давши потрібну обіцянку.

— Меншого я і не чекав від вашої щедрості, вельмишановний добродію, — заявив Дон Кіхот. — Отже, моє бажання, яке ваша великодушність пообіцяла виконати, полягає в тому, щоб завтра ви посвятили мене у лицарі. Цю ніч я проведу в каплиці вашого замку на чатах над зброєю,[11] а вранці здійсниться моя заповітна мрія, після чого мені вже на цілком законних підставах можна буде податися назустріч подвигам, не порушуючи кодексу мандрівного лицаря.

Корчмар, який — пам’ятаєте? — був дещо з хитринкою, давно підозрював, що гостеві явно бракує клепки в голові. Тепер же усілякі сумніви відпали. Але наперед тішачись з приводу майбутньої веселенької ночі, він зібрався потурати всім забаганкам незнайомця і завів бесіду приблизно такого плану: мовляв, намір ваш більш аніж слушний; до речі, я теж у роки буремної юності блукав різними куточками світу в пошуках пригод, ніколи не задумуючись щодо наслідків своїх вчинків та не відрізняючись зразковою поведінкою. Не дивно, що мене чудово знали в судах практично по всій території Іспанії. На схилі віку я відійшов від справ і оселився у власному замку, приймаючи усіх мандрівних лицарів будь-якого звання і статку винятково через симпатію до них та в очікуванні скромної платні за мою гостинність.

Потім хазяїн зауважив, що у нього немає каплиці, в якій можна було б вартувати, оскільки її розібрали, щоб побудувати нову. Однак якщо йому не зраджує пам’ять, то стояти на чатах дозволяється скрізь, і сеньйор може обрати, наприклад, внутрішній двір. Завтра ж, дасть Бог, усі супутні умови будуть витримані й він стане лицарем, якого світ не знав.

Далі хитрун поцікавився, чи є в ідальго гроші; той відповів заперечно, бо в жодному з лицарських романів йому не доводилося читати чогось подібного.

Але корчмар не погодився. На його думку, хоч автори цих книг не утруднювали себе клопотом згадувати про такі очевидні й потрібні речі, як гроші та чисті сорочки, це зовсім не означало, що лицарі обходилися без них. Те саме стосується і баночок з різноманітними мазями або зіллям, покликаним лікувати воїна від ран, одержаних на полях битв. Тому шановному кабальєро незайве обзавестися зброєносцем, який мав би під рукою усе необхідне, і надалі не вирушати в мандри без грошей та відповідного екіпірування.

Дон Кіхот пообіцяв неухильно виконати одержані поради, а сам зайнявся приготуваннями до нічної варти, яку йому належало відбути посеред величенького двору, що розкинувся одразу за харчевнею. Спершу він зібрав увесь обладунок і розклав його на водопійному жолобі. Відтак, озброївшись списом та щитом, почав неспішно походжати перед колодязем, встановленим поруч.

Між тим хазяїн розповів постояльцям про витівки свого гостя, зокрема про завтрашню урочисту церемонію посвячення. Присутні, здивувавшись такій незвичній різновидності божевілля, пішли подивитися на дивака здаля. Стояла темна ніч, однак завдяки повному місяцю глядачам усе було добре видно. Проте їм це швидко набридло, і вони розійшлися.

Дещо пізніше один із погоничів вирішив напоїти худобину, задля чого йому потрібно було прибрати лати, які лежали на жолобі. Помітивши нахабу, Дон Кіхот окликнув його:

— Гей, хоч би хто ти був, зухвальцю, який насмілюється торкатися зброї найдоблеснішого з усіх мандрівних лицарів, що будь-коли носили меч! Отямся, якщо не хочеш заплатити життям за власне нахабство!

Чоловік і оком не кліпнув (а даремно), схопив обладунок та швиргонув його якнайдалі. Обурений ідальго звів очі горілиць і, мабуть, подумки звертаючись до коханої Дульсінеї, промовив:

— Допоможіть, моя сеньйоро, гідно зустріти першу образу, заподіяну відданому вам серцю; не позбавляйте мене своєї ласки та покровительства у скрутну хвилину.

Далі він відклав убік щит, підняв спис обома руками і гепнув ним по голові погонича, який впав, немов підтятий. Тож якби стався другий удар, лікарю було б уже марно мацати пульс сердеги. А кандидат у лицарі, підібравши лати, спокійно повернувся до виконання почесного обов’язку вартового.

Невдовзі інший погонич, що не знав про незавидну долю першого, який лежав без пам’яті, теж зібрався напувати мулів. Але щойно він узявся за обладунок, щоб звільнити жолоб, як Дон Кіхот, цього разу мовчки, ні до кого не звертаючись по благословення, знову добряче почастував чергового кривдника списом.

На шум збіглися заспані пожильці разом із хазяїном. Супутники поранених, не наважуючись підійти ближче, почали жбурляти каміння в ідальго, який, у міру можливості, прикривався щитом, однак не рухався з місця. Корчмар гарячково умовляв залишити божевільного у спокої, адже з нього нічого не візьмеш, навіть якщо той усіх переб’є. Та найголосніше кричав Дон Кіхот, обзиваючи погоничів зрадниками і запроданцями, а власника замку — негідником і непорядним кабальєро, бо він допускає, щоб із мандрівними лицарями так обходилися.

Його енергійна рішучість укупі з вагомістю аргументів господаря постоялого двору змусила нападників відступити. Натомість ідальго, дозволивши забрати непритомних, незворушно продовжив охороняти свої лати.

Хазяїн, якому набридли подібні витівки, визнав за доцільне негайно здійснити злощасний ритуал, доки не трапилося чогось гіршого. Він настійно порекомендував гостю закінчити вартування, оскільки стояти на чатах треба дві години, а минуло понад чотири. Що ж стосується безпосередньо процедури посвячення, то, за його словами, вона полягала в потиличнику і в ударі плазом шпагою або мечем по спині.

У відповідь Дон Кіхот виявив готовність скоритися, тоді як корчмар не зволікаючи приніс книгу, куди вписував кількість виданої погоничам соломи та ячменю. Потім разом зі служкою, який тримав недогарок свічки, і знайомими нам двома молодицями він наблизився до ідальго та звелів йому стати навколішки. Сам же, удаючи, що читає певну молитву, щосили стусонув Дон Кіхота по потилиці, а за мить від щирого серця пройшовся по спині його ж мечем. Наостанку одна з дівиць підперезала новоявленого лицаря все тим же мечем і, ледве стримуючи хихотіння, як змогла поштиво побажала йому успіхів у майбутніх походах.

Після цих досі не бачених занадто поспішних церемоній ощасливленому кабальєро кортіло знову ринутися на пошуки пригод. Він одразу осідлав Росінанта й, розчулено обнявши хазяїна, подякував йому за посвячення в лицарі у настільки мудрованій формі, що й передати годі. Зі свого боку, корчмар, на радощах, що позбавився халепи, виголосив не менш барвисту, хоча й значно коротшу, промову і, не взявши платні, відпустив постояльця з миром.

Розділ ІV,

у якому йдеться про те, що сталося з нашим лицарем, коли він залишив постоялий двір

Ще чорти навкулачки не билися, коли Дон Кіхот у піднесенні, яке переповнювало його, опинився за ворітьми. Однак згадавши поради корчмаря запастись усім необхідним, особливо грошима та сорочками, вирішив повернутися додому, щоб належним чином спорядитись. Зброярем собі він подумки уже обрав односельця-сусіда, бідного і багатодітного, який щонайліпше підходив для цієї справи. Міркуючи подібним чином, ідальго розвернув коня у бік свого селища, і той, наче пронюхавши рідне стійло, узяв такий темп, що, здавалося, копита не торкалися землі.

Не встиг Дон Кіхот далеко від’їхати, як йому почулося, ніби з лісочка, який виднівся праворуч, долинає глухий стогін. Прислухавшись та упевнившись, що не помилився, він вигукнув:

— Дяка небесам за виявлену милість, оскільки мені так швидко випадає нагода виконати свій лицарський обов’язок! Упевнений, це хтось беззахисний або беззахисна чекає моєї допомоги.

Вершник не гаючись спрямував Росінанта туди, звідки чулися жалібні схлипування. Трохи заглибившись у гущавину, Дон Кіхот помітив кобилу, прив’язану до дуба, а поряд — прив’язаного до іншого дуба голого по пояс хлопчину років п’ятнадцяти, з вуст якого виривався стогін. І недивно: його безжально шмагав паском дебелий селюк, супроводжуючи кожен удар докорами й повчаннями.

— Не базікай, а пильнуй! — примовляв він.

Підліток розпачливо зойкав:

— Я більше не буду, хазяїне! Богом присягаюся! Обіцяю уважніше наглядати за отарою.

Побачивши, що тут коїться, ідальго грізно озвався:

— Негідний лицарю! Як не соромно чіплятися до того, хто не може постояти за себе! Сідайте на свого коня, беріть свій спис, і я доведу вам непорядність вашого вчинку!

Мужлай, перед яким зненацька постав закутий у лати воїн, що грізно поводив списом прямісінько перед його обличчям, злякався не на жарт і улесливо відповів:

— Сеньйоре, цей нікчема — мій наймит, який пасе отару. Через оцього роззяву я щодня недораховуюся однієї вівці. Але замість того щоб покірно знести заслужену кару, цей викрутень заявляє, що це я, не бажаючи йому платити, звожу на нього наклеп. Та, їй-бо, він бреше.

— «Бреше», у моїй присутності, мерзенний грубіяне? — спалахнув лицар. — Клянуся сонцем, яке нас осяває, я продірявлю вас! Без зайвих балачок розрахуйтеся та спочатку відв’яжіть малого.

Похнюплений селянин мовчки розв’язав хлопця. Переговоривши з ним, Дон Кіхот повторно наказав його хазяїнові негайно виплатити шістдесят три реали[12] боргу, по сім за кожні дев’ять місяців найму, що теж не додало настрою останньому. Він гарячково спробував довести, що сума має бути зовсім іншою, адже слід врахувати три пари черевиків, виданих пастушку, а також один реал за два зроблених йому під час хвороби кровопускання.

— Так-то воно так, — зауважив Дон Кіхот, — однак хай це піде в рахунок того, що його марно покарали. Отже, ви квити.

— Сеньйоре лицарю, річ ще в тім, що у мене немає при собі грошей. Андресу ліпше піти зі мною. Вдома я повністю розрахуюся.

— Я з ним? — стрепенувся хлопець. — Він же з мене живцем шкуру здере!

— Він цього не зробить, — заперечив лицар, — мого наказу достатньо. Хай поклянеться тим лицарським орденом, до якого належить, і я відпущу його, поручившись, що він тобі заплатить.

— Та що ви таке кажете, сеньйоре! — вигукнув Андрес. — Мій хазяїн — ніякий не лицар і не належить ні до якого ордену. Це Хуан Альдудо, багатий селянин із селища Кінтанар.

— Це неважливо, — почулося у відповідь, — і Альдудо можуть бути лицарями; врешті-решт про кожну людину слід судити з її справ.

— Еге, — пхикнув хлопчак, — хто тоді мій хазяїн, який відмовляється мені платити зароблене в поті чола?

— Я ж не відмовляюся, брате Андресе, — приклав руки до грудей селюк. — Клянуся всілякими лицарськими орденами, що розплачуся.

— От і добре, — сказав Дон Кіхот. — Але не здумайте порушити клятву, інакше, присягаюся тією самою клятвою, я повернуся, щоб знайти вас та покарати. Якщо ж ви цікавитеся, хто вам віддав цей наказ, аби ще ревніше його виконувати, то знайте, що я — славетний Дон Кіхот Ламанчський, захисник принижених і ображених! Тож бувайте з Богом і пам’ятайте клятву.

З цими словами лицар пришпорив Росінанта й невдовзі зник з очей.

Селянин, схоже, тільки цього чекав. Пересвідчившись, що йому більше нічого не загрожує, він ухопив наймита за руку і, знову прив’язавши його до дуба, всипав тому ще більше.

— Кличте тепер, сеньйоре Андресе, — просичав хазяїн, — захисника ображених скільки завгодно, та навряд чи вам це допоможе.

Однак все ж він, зловтішно підсміюючись, дозволив хлопцеві забиратися в пошуках власної долі. Роздосадуваний Андрес, не стримуючи сліз, пішов собі геть, присягнувшись знайти славетного Дон Кіхота Ламанчського й розповісти йому про все, що трапилося.

А в цей час славетний Дон Кіхот Ламанчський, надзвичайно задоволений чудовим початком лицарських подвигів, повертався додому, стиха звертаючись до своєї коханої:

— Ти справді можеш вважатися найщасливішою серед жінок на землі, о красуне із красунь, Дульсінеє! Бо в тебе є вірний шанувальник, виконавець усіх твоїх наказів і бажань, такий славетний лицар, яким є і буде Дон Кіхот Ламанчський. Усім відомо, що лише вчора він вступив до лицарського ордену, а вже сьогодні викорінив кричущу несправедливість: вирвав бич із рук цього жорстокого диявола, котрий знущався над безвинною дитиною.

Та ось він опинився на роздоріжжі, де сходилися чотири шляхи. Його уява негайно викликала образи мандрівних лицарів, які у схожій ситуації спинялися в роздумах, куди податися. Наслідуючи їх, він теж хвилину постояв, відтак, ослабивши повіддя Росінанта, цілком поклався на його вибір. Ну, а шкапа, зрозуміло, не відмовилася від попереднього наміру таки потрапити до рідної конюшні.

Проскакавши уже близько двох миль, Дон Кіхот побачив кінну групу, що наближалася. Як з’ясувалося згодом, це були шестеро купців зі своїми слугами, які прямували до Мурсії[13] купувати шовк. Одразу уявивши, що на нього чекає нова пригода, він надав обличчю мужнього незалежного вигляду, витягнувся на стременах, стиснув у руці спис, прикрився щитом і в очікуванні подорожніх став посеред шляху. Коли ті опинилися зовсім поруч, лицар прибрав войовничу позу й вигукнув грізним тоном:

— Ані руш, доки не визнаєте найчарівнішою з усіх красунь світу імператрицю Ла-Манчі Дульсінею Тобоську!

Збентежені купці стишили ходу. І хоча вони здогадалися, що мають справу із людиною несповна розуму, їм закортіло дізнатися, що спонукало цього дивака до такого вчинку. Передній торговець, відомий своїм гострим язиком, сказав:

— Сеньйоре лицарю, ми не знаємо цієї чарівної сеньйори. Покажіть нам її, і якщо вона справді вродлива, як ви говорите, то ми не вагаючись засвідчимо цю істину.

— Якщо я її вам покажу, — не погодився Дон Кіхот, — чого буде варте ваше підтвердження очевидного? Суть полягає в тім, щоб не бачачи повірити, засвідчити, присягнутися і відстоювати, інакше я викличу вас на поєдинок, нікчеми!

— Сеньйоре кабальєро, — підморгнувши супутникам, відповів жартівник, — і все ж покажіть нам її портрет, хоча б розміром із пшеничну зернину. Цього цілком вистачить, адже по нитці дійдеш до клубочка. Ба, навіть якщо вона виявиться кривоокою, ми все одно визнаємо за нею усе, що вам завгодно.

— Ніяка вона не кривоока, — скипів лицар. — Начувайтеся, ви зганьбили величну красу моєї дами й поплатитеся за таке блюзнірство!

Опустивши спис, він розлючено кинувся на базікала, якому це вочевидь не минулося б, але Росінант спіткнувся, і вершник полетів сторч головою. Скований по руках і ногах древніми важелезними латами, Дон Кіхот марно силкувався підвестись, однак усе ще кричав:

— Стійте боягузи; ну, постривайте, нещасні! Я не винен, що впав, це все через мого коня!

Тут один зі слуг не втримався і, помітивши безпорадність супротивника, надумав полічити йому ребра. Він підскочив ближче, вихопив у нього з рук спис, хруснув ним через коліно й добряче відлупцював уламком поверженого лицаря. Присутні намагались спинити це побиття, але де там. На Дон Кіхота, який, розтягнувшись долу, не змовкав, погрожуючи небу, землі та оточуючим нелюдам, сипався град ударів.

Врешті-решт служка стомився, і купці вирушили далі. Відлежавшись деякий час, напівживий кабальєро безуспішно силкувався звестися на ноги. Проте він не почувавсь вельми засмученим, вважаючи цей випадок звичайною пригодою мандрівного лицаря, тим більше, що винним був його кінь. Ось тільки піднятися йому ніяк не вдавалося, бо все тіло болісно нило.

Розділ V,

у якому продовжується розповідь про негаразди нашого кабальєро

Переконавшись, що дійсно не може поворухнутися, Дон Кіхот вдався до звичного засобу. Тобто спробував згадати щось подібне із прочитаних книжок. Після недовгого освіження в пам’яті трьох-чотирьох романів він уявив себе пораненим внаслідок тяжкого поєдинку що певною мірою відповідало дійсності. У стані надзвичайної схвильованості бідолашний став качатися по землі й ледь чутно шепотіти слова, нібито сказані свого часу пораненим лицарем Лісу.

Коли він дійшов до фрази: «О мій дядьку, благородний маркізе Мантуанський!», неподалік трапилося проходити його односельчанину, який возив збіжжя у млин. Побачивши лежачого, чоловік наблизився і поцікавився, що скоїлося. Дон Кіхоту ж, зрозуміло, привидівся вищезгаданий маркіз Мантуанський; тому він і далі цитував віршовані рядки.

Селянин здивовано вислухав цю маячню, а потім зняв із нього забрало й, витерши пилюку з його обличчя, одразу впізнав сусіда:

— Сеньйоре Кіхана! — нагадуємо, так звали Дон Кіхота, поки він ще був мирним ідальго. — Яке лихо вас спіткало?

Але той на розпитування відповідав поезією. Уважно оглянувши потерпілого і не помітивши ні крові, ні серйозних ушкоджень, добродій вирішив за ліпше доправити його додому. Він не без зусиль підняв лицаря та всадовив на власного віслюка. Тоді зібрав розкидане озброєння і прив’язав усе, навіть рештки списа, до крупа Росінанта. Відтак узяв обох тварин за вудила й у глибокій задумі, не звертаючи уваги на пустослів’я підопічного, побрів шляхом. Дон Кіхот теж примовк. Жорстоко побитий, він ледве утримував рівновагу в сідлі, вряди-годи зітхаючи настільки важко, що зойки, схоже, діставалися до небес. Стурбований селянин був змушений ще раз поцікавитися його самопочуттям і негайно пожалкував, оскільки Дон Кіхот знову почав нести ахінею. Цього разу щось про алькальда[14] Антекери[15] Родріго де Нарваеса та про полоненого мавра Абіндарраеса. Даремно чоловік, чортихаючись, намагався переконати супутника, що він зовсім не дон Родріго де Нарваес і тим більше не маркіз Мантуанський, а його односелець Педро Алонсо і що сама «ваша милість» ніякий не Абіндарраес, а порядний ідальго, сеньйор Кіхана.

Так і не порозумівшись, дісталися вони десь надвечір до маєтку кабальєро, звідки вже долинав схвильований голос економки, яка розмовляла з його двома найближчими друзями — священиком та цирульником:

— Як вам таке, сеньйоре Перес? Кілька днів минуло, як зникли і він, і кінь, і щит, і спис, і лати. О, я нещасна! Правду вам кажу, це він через ті кляті лицарські книги з глузду з’їхав. Тепер пригадую, мій хазяїн частенько поривався бути мандрівним лицарем і подорожувати світом. Та хай вони пропадуть до бісової матері ці книжки!

Тут озвалася небога:

— Знаєте, сеньйоре Ніколасе, дядечко часто читав ці бридкі книжки по дві доби. А тоді бувало жбурне книгу, схопить меч і ну ж бо, штрикати ним у стіни. Коли знесиліє, казав, що вбив чотирьох велетнів, заввишки з вежу. А піт, який градом котився з нього, називав кров’ю з ран, одержаних у битві. Ні, це я в усьому винна. Якби я раніше повідомила вам про дивацтва мого дядька, то ви втримали б його, ви б спалили безбожні книги, яких у нього сила-силенна. Подібну єресь давно слід кинути в багаття.

— Я тієї самої думки, — зауважив священик. — Обіцяю, що не пізніше ніж завтра ми влаштуємо показове спалювання їх на вогні, щоб вони більше не підбурювали читачів творити те, що, мабуть, робить зараз мій добрий товариш.

Почувши це, селянин нарешті зрозумів, який недуг вразив його сусіда, й голосно крикнув:

— Ваші милості, відчиняйте пораненому маркізу Мантуанському і сеньйору мавру Абіндарраесу, полоненому доблесним Родріго де Нарваесом, алькальдом антекерійським!

Зчинилася метушня. Вибігши на крик та впізнавши на віслюку хто хазяїна і дядька, а хто друга, всі кинулися його обнімати.

— Зачекайте, — мовив він. — Я важко поранений з вини мого коня. Віднесіть мене у ліжко й покличте, якщо це можливо, мудру Урганду,[16] аби вона оглянула і залікувала мої рани.

— От, лиха година! — сплеснула руками економка. — Віщувало серце щодо такої слабини хазяїна! Злазьте, ваша милосте, ми й без цієї Поганди вас вилікуємо. Кажу і ще сто разів скажу, бодай вони будуть прокляті ці лицарські книжчини!

Дон Кіхота занесли у спальню і ретельно оглянули, але ран не виявили. Сам він розповів, що впав із конем, коли бився проти десятьох страхітливих велетнів.

— Отакої! — вигукнув священик. — Справа уже дійшла до велетнів? Побий мене грім, якщо завтра, ще сонце не сяде, я не спалю ті книги.

Ідальго закидали питаннями, однак той відмовчувався, тільки попрохав, щоб його нагодували і дали поспати.

Тим часом священик, детально розпитавши селянина, як було знайдено сеньйора Кіхану, остаточно пересвідчився у правильності обраного рішення. Тож уранці він захопив цирульника, і вони разом пішли до свого приятеля.

Розділ VІ,

у якому йдеться про дотепно ретельний огляд, здійснений в бібліотеці нашого заповзятливого ідальго

Той досі спав. Священик попросив племінницю принести ключі від кімнати, де знаходилися книги сумнівних авторів, і вона зробила це вельми охоче. Коли всі, в тому числі стара економка, увійшли, то виявили там понад сотню великих томів у надзвичайно якісних палітурках, а також інші книжки, менших розмірів. Вражена жінка негайно вискочила з приміщення. Однак швидко повернувшись з мисочкою святої води і кропилом, вона мовила до священика:

— Будь ласка, ваша милосте, окропіть кімнату, а то, не доведи Господи, який-небудь чарівник, котрих багато у цих книгах, зачарує нас, щоб покарати за те, що ми хочемо зжити їх зі світу.

Посміхнувшись над простодушністю економки, священик запропонував цирульнику давати йому книжки по одній, бо, можливо, деякі варто буде зберегти. Обидві жінки категорично заперечували, вважаючи, що місце тим книгам у багатті, але священик наполіг, щоб спочатку читали хоча б назви. Першим він отримав «Амадіса Галльського» в чотирьох частинах.

— У цьому, схоже, є щось знаменне, — сказав сеньйор Перес, — оскільки, подейкують, це перший лицарський роман, який видали в Іспанії. Саме від нього пішли всі інші, а тому мені здається, що, як зачинателя цієї єресі, ми повинні безжально знищити його вогнем.

— Ні, — заперечив цирульник, — я чув, що це найкраща книга подібного роду, а отже, як виняток, її слід помилувати.

— Добре, — погодився священик, — поки даруємо їй життя. Глянемо, що там наступне.

— Це, — відповів сеньйор Ніколас, — «Подвиги Еспландіана, законного сина Амадіса Галльського».

— Правду кажучи, — зауважив священик, — заслуги батька на сина не поширюються. Беріть, сеньйоро, відчиняйте вікно і викидайте у двір, хай він покладе початок купі для майбутнього багаття.

Економка з помітним задоволенням виконала це прохання, і добрий Еспландіан полетів на вулицю, де покірно став очікувати вогню, який йому загрожував.

За короткий проміжок часу та сама доля спіткала Амадіса Грецького, дона Оліванта Лаврського, Флоріморте Ірканійського та лицаря Платіра.

Розкрили ще один том, який називався «Лицар Хреста».

— Заради такої святої назви цього твору, — мугикнув священик, — можна було б вибачити його невігластво; проте недарма кажуть: «За хрестом ховається диявол». У вогонь цю книгу.

Цирульник узяв іншу:

— Це «Зерцало лицарства».

— Я знаю її, — пожвавішав священик. — У ній, зокрема, йдеться про Дванадцять перів[17] Франції та їхнього правдивого літописця Турпіна. Крім того, її брав за основу християнський поет Лудовіко Аріосто.[18]

— У мене він є в оригіналі, тобто італійською. Але я там нічого не розумію, — сказав голяр.

— Ну й чудово, що не розумієте, — зазначив священик. — Ми й перекладачеві багато б вибачили, аби тільки він не переносив головного героя в Іспанію та не робив із нього жителя Кастилії,[19] позбавивши його тим самим багатьох природних властивостей. До речі, це трапляється з усіма, хто безвідповідально береться перекладати поетичні твори. Адже найсумліннішому і наймайстернішому перекладачеві нікóли не вдасться передати первозданну красу слова. Тож, хай полежить ця книга до кращих часів, коли ми без поспіху вирішимо, що з нею чинити.

Не бажаючи більше займатися оглядом, цирульник попрохав економку зібрати всі великі томи й викинути їх у двір. Жінка не змушувала себе довго вмовляти. Ще б пак, як їй здавалось, складати з книг багаття набагато легше, ніж ткати величезний сувій найтоншого полотна.

— А що з маленькими книжками? — поцікавився сеньйор Ніколас.

— Це, схоже, поезія, — відповів священик. — Її не варто палити. Вона не шкодить і не нашкодить, як лицарські романи. Це дуже розумна література.

— Ох, сеньйоре! — вигукнула небога. — Давайте спалимо їх теж. Бо якщо в мого дядечка пройде лицарське божевілля, де гарантія, що він не начитається віршів і йому не заманеться стати пастушком і бродити гаями й луками, граючи на сопілці та співаючи. Або ще гірше — зробитися поетом, а хвороба ця, як я чула, прилиплива й невиліковна.

— Дівчина має рацію, — визнав священик. — Мабуть, ліпше усунути зі шляху нашого друга і цю потенційну перешкоду.

Відтак об землю гепнулися «Іберійський пастух», «Енареські німфи», «Гірка правда ревнощів» та багато іншого.

— А це що за книга? — спитав раптом священик. — Ні, не ця, праворуч.

— «Галатея»[20] Мігеля де Сервантеса, — прочитав назву цирульник.

— О, я вже давно приятелюю з цим Сервантесом і знаю, що з віршами йому не таланить так само, як і в житті. Дещо у його книзі вигадано вдало, дещо пропонується, але не робиться ніяких висновків. Потрібно дочекатися другої частини, можливо, він виправиться і заслужить милосердя, у якому йому зараз відмовлено.

— Ось іще три, — сказав голяр. — «Араукана» дона Алонсо де Ерсільї, «Австріада» Хуана Руфо та «Монсеррат» валенсійського поета Крістóбаля де Віуреса.

— Це, — заявив священик, — найкраще з написаного героїчним віршем. Збережіть ці перлини іспанської поезії.

Врешті-решт він стомився і запропонував спалити книжки, що залишилися, не перебираючи.

Розділ VІІ,

у якому йдеться про другий виїзд нашого доброго лицаря Дон Кіхота Ламанчського

У цю хвилину почувся голос Дон Кіхота:

— Сюди, сюди, хоробрі лицарі! Час вам продемонструвати міць ваших мужніх рук, інакше придворні вискочки переможуть на турнірі.

Довелося припинити огляд бібліотеки й поспішити до спальні. Виявилось, що Дон Кіхот уже прокинувся і, стоячи посеред кімнати, завдавав ударів мечем навсібіч. Ледве змогли повернути його в ліжко. Трохи вгамувавшись, він звернувся до священика:

— Погодьтеся, сеньйоре архієпископе Турпіне, вельми соромно, що так звані Дванадцять перів бездарно втратили перемогу на користь придворних лицарів, тоді як ми, мандрівні лицарі, три дні поспіль проголошувалися переможцями.

— Та годі ж бо, — заспокоював його священик. — Дасть Бог, усе буде добре. Подумайте ліпше про власне здоров’я. Здається мені, ви надто стомлені, а може, й серйозно поранені.

— Ну, це ні, — відповів Дон Кіхот. — Але те, що мене відлупцювали, сумнівів не викликає. Однак їм це так просто не минеться. А зараз краще дайте-но мені поїсти. Готуватимуся до священної помсти я пізніше.

Після легкого сніданку він знову заснув. Присутні ж вкотре подивувалися з його безрозсудності.

Того вечора економка, особливо не мудруючи, спалила геть усі книги: і ті, що валялися у дворі, і ті, що лишилися в будинку. Швидше за все, згоріли й ті, які заслуговували вічного збереження в архівах, але цьому завадили провидіння та недбалість їх дослідників. Отже, недаремно існує прислів’я, що через грішників інколи потерпають і праведники.

Одним із засобів, до якого вдалися священик та цирульник, сподіваючись подолати недуг свого приятеля, стало рішення замурувати вхід до книгосховища, щоб він не знайшов його, коли прокинеться. Якщо усунути причину, міркували вони, то наслідки, можливо, не проявляться. А тоді залишатиметься повідомити йому, що книжки разом із приміщенням викрав чарівник. Саме так і було вчинено.

Два дні по тому, піднявшись із ліжка, Дон Кіхот передусім пішов глянути на свої книги. Однак не побачивши бібліотеки, почав бродити по різних кімнатах у її пошуках. Проте даремно. Зрештою він спитав економку, де знаходиться його бібліотечна зала.

— Яка зала, ваша милосте? — буцімто здивувавшись, відреагувала підучена жінка. — Нема тепер у цьому домі ніякої бібліотеки, жодної книжки, оскільки все забрав сам диявол.

— Не диявол, а чарівник, — устряла племінниця, — котрий спустився на хмарі наступної ночі, як ви нас покинули, зліз із дракона, якого осідлав, і проник до будинку. Невдовзі він вилетів через дах, а з кімнат повалили пасма диму. Коли ми забігли всередину, то на місці бібліотеки була суцільна стіна. Нам обом також добре запам’яталось, як, відлітаючи, цей сердитий дідуган голосно крикнув, що, затаївши приховану неприязнь до хазяїна тих книг, він завдав його оселі шкоди, яка виявиться з часом. А ще він назвався мудрим Муньятóном.

— Фрестóном, — машинально поправив її Дон Кіхот.

— Не знаю, — вставила і собі слово економка, — Фрестон чи Фрітон. Пам’ятаю тільки, що ім’я закінчувалося на «тон».

— Усе правильно, — кивав головою Дон Кіхот. — Це один мудрець, мій заклятий ворог, котрий мене ненавидить, бо дізнався із древніх манускриптів, що незабаром мені доведеться зійтися в поєдинку з лицарем, до якого він прихильно ставиться. Але незважаючи на всі його підступи, я переможу того воїна; ось чому цей чарівник так гнівається. Однак спинити те, що визначили небеса, не під силу навіть йому.

— Та які ж у цьому можуть бути сумніви?! — підтакнула дівчина. — Проте, дядечку, хіба вам украй необхідно лізти на рожен? Чи не розумніше спокійно сидіти вдома і не тинятися світом у пошуках синього птаха, забуваючи, що багато ходять по вовну, але повертаються стриженими?

— О дитя моє! — вигукнув ідальго. — Як мало ти в цьому тямиш! Раніше ніж мене обстрижуть, я сам вирву чуба й вискубу бороду будь-кому, хто насмілиться торкнутися хоча б однієї моєї волосинки.

Побачивши роздратованість господаря, жінки вирішили більше не заперечувати йому.

Хоч як там було, Дон Кіхот просидів безвилазно вдома майже два тижні, практично нічим не виказуючи жодного наміру знову викидати коники. Цими днями він не раз спілкувався з приятелями, священиком та цирульником, котрих намагався запевнити, що сьогоденний світ особливо потребує мандрівного лицарства, яке відродиться саме завдяки йому.

Заразом кабальєро зговорився з одним із своїх сусідів, людиною хоч і небагатою, але порядною. Щоправда, певною мірою, без царя в голові. Не дивно, що Дон Кіхоту практично зразу вдалося умовити односельчанина залишити дружину з дітьми і вирушити з ним у ролі зброєносця. Надто вже спокусився Санчо Панса[21] — так звали цього наївного бідолаху, якого відрізняли товстий живіт, короткий тулуб і довгі ноги, — обіцяною перспективою стати в недалекому майбутньому губернатором якої-небудь острівної держави, що її ось-ось мав підкорити його новий хазяїн.

Згодом ідальго заходився шукати грошей. Дещо продав, дещо — вельми не вигідно для себе — заклав, але врешті-решт зібрав розсудливу суму. Потім він позичив у знайомого щит, як зумів, нашвидкуруч полагодив зігнутий шолом і визначив приблизну дату від’їзду, аби Санчо встиг запастися усім необхідним, насамперед саквами.[22] Той запевнив, що підготується належним чином, й у свою чергу, заявив, що в нього є непоганий віслюк і він збирається подорожувати на ньому, бо довге ходіння пішки йому протипоказане. Такий пасаж помітно збентежив Дон Кіхота, який марно силувався згадати, чи був у кого-небудь із відомих йому лицарів зброєносець, котрий пересувався на віслюку. Однак він погодився з цим дивним вибором, сподіваючись якнайшвидше обзавестися для Санчо добрим конем, відібравши його у першого зустрічного лицаря-нечеми.

І от якось уночі, ні з ким не попрощавшись, обидва потайки вибралися із селища. До ранку вони спромоглися далеченько від’їхати, а тому їх навряд чи наздогнали б, навіть якщо спробували б шукати.

Прилаштувавши торби і бурдюк для вина, Санчо Панса поважно, немовби якийсь патріарх, сидів на віслюку, сповнений нестерпного бажання зробитися губернатором острова. Весь у мріях про райдужне майбутнє, він озвався до свого господаря:

— Дивіться ж, ваша милосте, не забудьте, що ви мені обіцяли з приводу острова, а я вже з ним упораюсь, хоч би який той виявився.

Дон Кіхот відповів:

— Щоб ти знав, друже Санчо, серед стародавніх мандрівних лицарів досить поширеним був звичай ставити правителями островів або королівств, завойованих ними, власних зброєносців. Я вирішив поновити дану традицію. Тож, якщо ми будемо живі-здорові, цілком можливо, що не мине й тижня, як мені підкориться королівство, якому підлягатимуть ще кілька, і після коронації ти правитимеш одним із них.

— Себто, — констатував Санчо Панса, — якщо я якимось дивом стану королем, то принаймні Хуана Гутьєррес, моя найдорожча половина, стане королевою, а мої діти — інфантами?

— Ну, і хто в цьому сумнівається? — спитав Дон Кіхот.

— Я сумніваюся, — зітхнув Санчо, — бо здається мені, що хай би Господь спрямував на землю дощ із королівських корон, жодна не пасуватиме її голові. Запевняю вас, сеньйоре, не зможе вона бути королевою; графинею — ще туди-сюди, та й то з Божою поміччю.

— Довірся Господові, Санчо, — відповів Дон Кіхот, — і він сам дасть їй те, чого вона більше гідна. Не сумуй, попереду на тебе чекає пост губернатора щонайменше прикордонної королівської провінції.

— А я що, я нічого, — підбадьорився Санчо Панса. — Адже маю в особі вашої милості такого благородного хазяїна, який зможе дати те, що буде мені до снаги і припаде до душі.

Розділ VІІІ,

у якому йдеться про славетну перемогу, отриману доблесним Дон Кіхотом у вражаючій, досі не чуваній битві з вітряками, а також про інші гідні згадки події

За деякий час вони побачили серед поля тридцять чи, може, сорок вітряків.

— Доля вочевидь уміло скеровує нас, друже Санчо, — звернувся ідальго до зброєносця. — Поглянь-но туди, де видніються тридцять, а може й більше жахливих велетнів. Я збираюся викликати їх на чесний поєдинок і перебити всіх до одного, стерши з лиця землі лихе сім’я.

— Яких велетнів? — здивовано витріщив очі Санчо Панса.

— Та он же вони, — почулося у відповідь, — з довжелезними руками.

— Даруйте, ваша милосте, — розгубився Санчо, — це зовсім не велетні, а млини. Те ж, що здається вам руками, — крила, які обертаються завдяки вітру, змушуючи крутитися жорна.

— Е, — скрушно зморщився Дон Кіхот, — тебе одразу видає відсутність досвіду. Велетні це. Якщо злякався, то від’їдь убік і помолись, а я вступлю з ними в жорстокий нерівний бій!

Попри умовляння Санчо Панси, він пришпорив коня, голосно викрикуючи:

— Ані руш, мерзенні боягузи! Вам протистоїть лише один лицар!

У цю мить повіяв легенький вітерець, і помітивши, що великі крила починають кружляти, Дон Кіхот гукнув:

— Махайте, махайте руками, це вам не допоможе!

З образом коханої Дульсінеї в серці він, прикрившись щитом і пустивши Росінанта чвалом, рішуче устромив списа у крило найближчого млина. Водночас особливо шквальний порив вітру настільки сильно — аж піка розлетілася вщент — повернув крило, що підхоплені ним вершник і кінь, ледь не зробивши повний оберт, важко гепнулися додолу. Стурбований Санчо Панса, завзято підганяючи віслюка, негайно кинувся на поміч. Опинившись біля непорушного хазяїна, він переконався, що справи кепські.

— Ох, ти ж Боже мій! — бідкався Санчо. — Чи не казав я вашій милості, щоб ви були обережнішим, що це просто вітряки і сплутати їх міг, хіба, тільки той, у кого самого вони в голові?

— Помовчи, Санчо, — кволо промовив Дон Кіхот. — Нічого у світі немає мінливішого за воєнні обставини. Тим більше, я впевнений, що це мудрий Фрестон, який викрав мої книги, перетворив велетнів на млини, аби позбавити мене слави перемоги над ними. Ось яку ненависть він має. Та при зустрічі віч-на-віч усі його безтямні хитрощі виявляться марними проти сили мого меча.

— Це вже як Богові заманеться, — філософськи зауважив Санчо Панса.

Він допоміг хазяїну підвестися і всадовив його на Росінанта, який теж виглядав жалюгідно. Відтак вони вирушили у напрямку містечка Пуерто-Лáпісе, місця вельми людного, де, за словами Дон Кіхота, на них могло очікувати чимало різноманітних пригод. Щоправда, ідальго тривожила відсутність списа. Повідомивши про це своєму зброєносцю, він сказав:

— Пам’ятається, я читав, що іспанський лицар Дієго Пéрес де Вáргас, втративши в бою меч, вирвав із землі стовбур молодого дуба й перебив незліченну кількість маврів. Це я до того, що збираюся наслідувати його приклад, і навіть із палицею, сподіваюсь, вчиню стільки подвигів, що ти дякуватимеш долі за те, що удостоївся честі бути свідком цих неймовірних подій.

— Усе в руках Господніх, — осяяв себе знаменням Санчо. — Я вірю всьому сказаному вашою милістю; однак трохи випряміться, а то ви з’їздите набік. Мабуть, добряче забилися, падаючи.

— Твоя правда, — визнав Дон Кіхот. — І якщо я не стогну від болю, то тільки тому, що слабкість не личить мандрівним лицарям.

— Ну, тоді й заперечити нíчого, — почулося у відповідь. — А я от, Бог свідок, у подібній ситуації почну стогнати від найменшої болячки, якщо, звісно, дане правило не поширюється і на зброєносців мандрівних лицарів.

Усміхнувшись, кабальєро заспокоїв свого супутника, дозволивши йому стогнати скільки завгодно та коли завгодно, бо в лицарському статуті нічого з цього приводу не пояснюється.

Трохи пізніше Санчо нагадав, що не зайво б перекусити. Оскільки Дон Кіхот був неголодним, він сам зручно вмостився на віслюкові, віддавши належне харчам і раз у раз смачно прикладаючись до бурдюка з вином. Поступово з його голови вивітрилися геть усі обіцянки хазяїна, а пошуки пригод уже здавалися радше відпочинком, аніж небезпечною справою.

Заночували вони в гайку, під деревами, від одного з яких Дон Кіхот виламав суху гілляку, що могла би правити за спис, і прилаштував до неї залізний наконечник. Уночі він ні на мить не зімкнув повік, думаючи про свою даму, як і належало справжньому лицарю. Інакше повів себе Санчо Панса, який, сп’янівши, проспав мертвим сном до самісінького ранку. Якби Дон Кіхот не розбудив його, він би ще не скоро прокинувся, хоча сонячні промені давно світили йому просто в обличчя, а безліч птахів вітали веселим співом початок нового дня. Врешті Санчо продер очі й передусім потягнувся до бурдюка, прикро констатувавши, що той відучора значно схуд. Це стало для чолов’яги неприємною новиною, адже навряд чи найближчим часом випала б нагода його поповнити. Обійшовшись без сніданку, мандрівники продовжили путь і десь о третій годині після полудня суттєво наблизилися до Пуерто-Лапісе.

— Тут, брате Санчо, — урочисто мовив Дон Кіхот, — ми зможемо, як то кажуть, з головою зануритися в пригоди. Але про всяк випадок попереджаю, хоч би яка серйозна небезпека мені загрожувала, ти не повинен хапатися за меч, щоб захистити свого хазяїна. Хіба тільки побачиш, що на мене нападають не лицарі, а покидь; тоді можеш допомогти, бо це не буде суперечити лицарському кодексу.

— Не хвилюйтеся, сеньйоре, — відповів Санчо, — зроблю все, як ви наказуєте. До того ж людина я мирна, у бійки встрявати не люблю. Проте коли щось стосуватиметься безпосередньо мене, то я не зважатиму ні на які умовності, оскільки і божі, й людські закони нікому не забороняють захищатися.

— Повторюю, — терпляче роз’яснив Дон Кіхот, — тобі доведеться стримувати свій природний запал лише якщо на мене нападатимуть лицарі.

— Не сумнівайтеся, — щиро запевнив Санчо, — стримаю обов’язково.

На цьому й порішили. Між тим удалині показалися два монахи ордену святого Бенедикта верхи на мулах. Позаду йшли двоє їхніх слуг-погоничів, яких поступово наздоганяла карета в супроводі чотирьох або п’яти вершників. Як виявилося пізніше, у ній сеньйора з Біскайського краю їхала в Севілью до свого чоловіка, котрий збирався вирушити до Нової Індії,[23] де йому пропонували вельми почесну посаду. А монахи, хоча й рухалися у тому ж напрямку, її не супроводжували. Углядівши процесію, Дон Кіхот пожвавішав:

— Оті чорні фігури мають бути — і, звісно, вони ними є — чарівниками, що викрали якусь принцесу й везуть її в кареті. Отже, мені потрібно за будь-яку ціну перешкодити їхньому підступному планові.

— Коли б не трапилося ще гірше, аніж з вітряками, — нервово завовтузився в сідлі Санчо. — Далебі, сеньйоре, ті двоє — монахи-бенедиктинці, а в кареті, швидше за все, якісь подорожні. Послухайте мене, ваша милосте, отямтеся, бо знову вас лихий поплутає.

— Я тобі вже говорив, Санчо, — зверхньо посміхнувсь Дон Кіхот, — що ти мало тямиш у сутності пригод. Усе, сказане мною, — правда, зараз сам переконаєшся.

Ставши серед шляху і дочекавшись, поки монахи підійдуть, він крикнув:

— Поріддя пекла, негайно звільніть благородних принцес, яких ви насильно утримуєте в цій кареті! Інакше готуйтеся прийняти швидку смерть як справедливу кару за ваші злодіяння!

Ті, налякані виглядом Дон Кіхота і його словами, спинилися, забелькотівши:

— Сеньйоре кабальєро, ми не поріддя пекла, а монахи-бенедиктинці, їдемо своєю дорогою і нічого не відаємо стосовно благородних принцес у кареті.

— Показна легкодухість не введе мене в оману, знаю я вашого брата! — знову прогримів голос ідальго.

Не чекаючи більше відповіді, Дон Кіхот пришпорив Росінанта і зі списом наперевіс відважно помчав на одного з монахів, якому довелося б сутужно, не скотися він завчасно з мула. Побачивши, що відбувається, другий увіткнув п’яти у боки свого мула й понісся геть швидше вітру.

Санчо Панса і собі ґав не ловив: блискавично спішившись, заходився знімати одяг із лежачого. Миттєво до нього підскочили слуги монахів і спитали навіщо він це робить. Санчо заявив, що все це на законних підставах належить йому як трофеї, оскільки у поєдинку переміг його хазяїн. Але ці двоє жартів не розуміли. Нічого не второпали вони й щодо поєдинку і трофеїв, а тому скориставшись, що Дон Кіхот переключився на бесіду з пасажиркою карети, збили Санчо Пансу з ніг та відчухрали його до непритомності. Водночас блідий, наче смерть, від пережитого жаху монах вибрався на мула і дременув у бік свого товариша, який здалеку спостерігав за цією катавасією. Далі вони вже разом поспішили зникнути з місця події, нервово хрестячись, буцімто за ними дідько гнався.

Розділ ІХ,

у якому описується вражаючий поєдинок між хоробрим біскайцем та доблесним ламанчцем

Як уже було мовлено вище, Дон Кіхот завів розмову з дамою, що сиділа в кареті:

— Зарозумілість ваших викрадачів, сеньйоро, покарана моєю мужньою рукою.

А щоб ви не губилися в здогадах, хто ваш рятівник, знайте, — мене звуть Дон Кіхот Ламанчський, мандрівний лицар і шукач пригод, полонений красунею Дульсінеєю Тобоською. А в нагороду за послугу, надану вам, прошу вас лише одне: відправляйтеся до Ель-Тобосо й розкажіть цій сеньйорі, що я зробив задля вашого звільнення.

Почуте зовсім не сподобалося одному зі слуг знатної жінки, біскайцю за походженням, який з усього тільки й зрозумів, що незнайомець не пропускає карети, вимагаючи, щоб вони чомусь повертали назад та їхали до якогось Ель-Тобосо. Він наблизився упритул і, схопившись за спис ідальго, процідив ламаною іспанською:

— Ходити звідси, кабальєро! Присяга Господу, Творця нашого, якщо не пустиш карету, я тебе убивайт, або є не я біскайцем.

— Будь ти кабальєро, — незворушно промовив Дон Кіхот, — ти б відповів за свої слова.

Слуга аж плямами пішов од люті:

— Хто, моя не кабальєро? Богом клянуся, ти брехати. Ану, впусти списа і тримай меч, тоді глядіти, хто кого. Біскаєць — скрізь кабальєро, хоч на суші, хоч на морі, хоч у чорта на рогах. Брехаль будеш, якщо по-інакшому говорити.

— Казав сліпий, побачимо! — зловісно нахмурився Дон Кіхот.

Швиргонувши спис на землю, він вихопив меч, закрився щитом і метнувся до зухвальця. Той ледве встиг вийняти свій меч, а замість щита, не маючи нічого кращого, скористався подушкою сидіння з карети. Здавалося, ніщо не спинить смертовбивства. Оточуючі марно намагалися напоумити противників на розум. При цьому біскаєць горлопанив, що якщо йому не дадуть битися, він уб’є свою господиню та всіх, хто йому перешкоджатиме. Розгублена дама наказала кучерові з’їхати убік і на пристойній відстані чекала неминуче трагічної розв’язки жорстокого поєдинку, в гарячці якого біскаєць так одчайдушно приклався мечем по плечу Дон Кіхота, що, якби не щит, розсік би його навпіл. Похитнувшись від страшного удару, ідальго вигукнув:

— О цвіте величі, володарко моєї душі Дульсінеє! Прийдіть на допомогу вашому лицарю, який на догоду вашій незрівнянній доброті піддає себе такому суворому випробуванню!

Сказати це, міцніше стиснути меч, щільніше прикритися щитом і атакувати було справою однієї секунди для Дон Кіхота, котрий зібрався усі сили вкласти у вирішальний випад.

Перед лицем грізної небезпеки біскайцю нічого не залишалося, окрім як готуватися до захисту. Він прикрив груди подушкою, продовжуючи стояти на місці, бо його виснажений стомлений мул був не в змозі й копитом ворухнути.

Отже, Дон Кіхот наступав з недвозначним наміром, біскаєць оголив свою зброю, присутні немов заціпеніли, а сеньйора в кареті разом зі служницями гарячково молилася, обіцяючи щедрі пожертви усім святилищам Іспанії, якщо Господь врятує її слугу та їх самих від смертельного ризику.

Гарячий біскаєць першим завдав несамовитого удару, який міг би виявитися останнім, поклавши край пригодам нашого лицаря. Однак милосердна доля, оберігаючи його для важливіших звитяг, повернула меч у руці супротивника таким чином, що з лівого боку Дон Кіхота тільки було зірвано частину латів, які зі страшенним гуркотом звалилися на землю; трохи пом’ято шолом і ледь розсічено вухо.

Боже праведний, чи знайшовся б хто-небудь, спроможний передати словами гнів, який охопив серце обуреного ламанчця! Він повторно звівся на стременах, міцно тримаючи меч обома руками, і з такою люттю ударив ним по голові біскайця, що незважаючи на вельми надійний захист у вигляді подушки, тому здалося, ніби на нього звалилася гора. Схарапуджений мул рвонув уперед, скинувши оглушеного закривавленого наїзника.

Дон Кіхот незворушно зіскочив з коня, наблизився і, приставивши вістря меча до горла переможеного ворога, звелів йому здаватися, інакше — голова з пліч. Та приголомшений біскаєць тільки безтямно поводив очима. Мовчання могло б дорого йому коштувати, але в ситуацію втрутилася дама, яка досі залишалася в кареті, а тепер насмілилася підійти і палко благала ідальго пощадити її слугу. Дон Кіхот ґречно вклонився:

— Прекрасна сеньйоро, звичайно, я радо виконаю ваше прохання, однак за однієї умови: хай цей лицар пообіцяє мені вирушити до Ель-Тобосо і сказати незрівняній донні Дульсінеї, хто послав його до неї, аби вона вчинила з ним на власний розсуд.

Майже не усвідомлюючи почутого, ба, взагалі не спитавши, хто така та Дульсінея, схвильована жінка запевнила, що все буде зроблено.

— Я вірю вам, — сказав кабальєро, — і не завдам йому більше шкоди; до того ж він одержав своє сповна.

Розділ Х,

у якому йдеться про новий вибух гніву Дон Кіхота щодо біскайця

Між тим Санчо Панса, який уже прочуняв од нелюб’язності слуг монахів, зіп’явся на ноги й, уважно спостерігаючи за поєдинком, подумки молив Бога дарувати хазяїну перемогу, що підвищить шанси його зброєносця стати губернатором обіцяного острова. Коли ж розпалений боєм Дон Кіхот повернувся, Санчо опустився перед ним на коліна, схопив за руку і поцілував її зі словами:

— Будьте так ласкаві, сеньйоре, призначте мене губернатором острова, щойно завойованого вами. Хоч би яким великим був цей острів, я зможу керувати ним не гірше будь-якого іншого острівного губернатора на землі.

І почув:

— Зрозумій, брате Санчо, що ця пригода, так само, як і наступні, їй подібні, іменується дорожньою, а не острівною. Тому розраховувати тут ти можеш хіба що на проламаний череп або принаймні на відтяте вухо; та аж ніяк не на більше. Наберися терпіння, будуть іще пригоди, які принесуть тобі не тільки губернаторську посаду, але й набагато вагоміший пост.

Санчо Панса щиро подякував ідальго і, ще раз поцілувавши йому руку та краєчок обладунку, підсадив його на Росінанта. Сам же осідлав віслюка й подався услід за своїм хазяїном, який, навіть не попрощавшись із власницею карети, пустив коня чвалом.

Наздогнавши його, він заклопотано мовив:

— Здається мені, сеньйоре, не завадило б нам перечекати в якій-небудь церкві[24] через те, що ви заподіяли тому чоловікові. А то, чого доброго, дізнається про це Святе братство[25] й схопить нас. І хто відає, коли ми вийдемо із в’язниці.

— Замовкни! — гримнув Дон Кіхот. — Де ти бачив або читав, щоб мандрівного лицаря притягали до суду, хоч би скільки загиблих було на його сумлінні?

— Про «зумління» мені нічого не відомо, — не вгавав Санчо, — і ні на кому я його не випробовував. Знаю лише, що Святе братство не жалує тих, хто бешкетує на дорогах, а решта мене не цікавить.

— Не сумуй, друже, — заспокоїв ідальго. — Я тебе вирву з рук будь-кого, не те що якогось там братства. Краще скажи, зустрічав ти де на землі лицаря, відважнішого за мене? А може, читав про нього в книгах?

— Правду кажучи, — дещо зніяковів Санчо, — не читав я ніяких книжок, оскільки не вмію ні читати, ні писати. Та присягаюся, що ніколи в житті я не служив такому хороброму сеньйорові, як ваша милість. І дай Бог, щоб вам не довелося розплачуватися за свою хоробрість деінде. А тепер ліпше займімося вашим вухом, бо кров так і дзюрчить із нього. Ось тут у мене в сумці є трохи білої мазі.

— Жаль, — зітхнув Дон Кіхот, — що я забув прихопити з собою бальзам Ф’єрабрáса, тільки одна крапля якого зекономила б нам час і ліки.

— Що це за бальзам? — наструнчив вуха Санчо Панса.

— Рецепт цього зілля, — відповів кабальєро, — добре мені відомий, з ним нема чого боятися загинути або померти від ран. Коли я його приготую і віддам тобі, то ти, побачивши, що якось під час битви мене розрубають навпіл — а подібні речі, як не прикро, з мандрівними лицарями трапляються частенько, — повинен будеш лише ухитритися скласти обидві частини тулуба й дати мені випити усього дві краплі бальзаму. І я знову буду ніби новенький.

— Якщо так, — урочисто сказав Санчо, — я відмовляюся від управління обіцяним островом, а в нагороду за мою старанну і вірну службу прошу вашу милість передати мені рецепт цієї чудодійної рідини. Упевнений, що за її одну унцію будь-де заплатять не менше двох-трьох реалів, а мені більше й не треба, щоб прожити до кінця своїх днів чесно і безтурботно. Однак незайве дізнатися, наскільки дорого обійдеться виготовлення бальзаму.

— Три асумбри[26] обійдуться менше трьох реалів, — запевнив Дон Кіхот.

— Отакої! — аж підскочив Санчо. — Чого ж ви чекаєте, ваша милосте; чому не робите його самі та не вчите мене?

— Спокійно, друже, — відповів ідальго, — я з тобою ще не такими таємницями поділюся. А зараз дійсно давай лікуватися, тому що вухо болить нестерпно.

Не встиг Санчо Панса вийняти мазь, як Дон Кіхот, ковзнувши поглядом по знівеченому шолому, ледве не знепритомнів. Тоді поклав долоню на рукоятку меча і, звівши очі, промовив:

— Клянуся Творцю усього земного і чотирьом святим Євангеліям вести спосіб життя маркіза Мантуанського, після того як він присягнувся помститися за смерть племінника, що означало: обходитися без скатертини під час їжі, не ділити ложа зі своєю дружиною і ще чогось там не робити, чого я наразі не пам’ятаю, — але теж урочисто обіцяю… аж доки остаточно не помщуся тому, хто наніс мені цю образу.

— Врахуйте, сеньйоре, — подав голос Санчо, — якщо той лицар з’явиться, згідно з вашим наказом, перед Дульсінеєю Тобоською, це означатиме виконання ним власного зобов’язання. Тобто, він не заслуговує додаткового покарання, хіба що вчинить новий злочин.

— Слушна думка, — визнав Дон Кіхот правоту слів свого зброєносця, — а тому я скасовую частку останньої клятви, але підтверджую, що вестиму вищезгаданий спосіб життя, поки не відніму інший, не менш добротний, шолом у якогось лицаря. До речі, щось подібне мало місце стосовно шолома Мамбріна.[27]

— Та бодай їм, усім цим клятвам! — закотив очі Санчо Панса. — Від них тільки шкода здоров’ю і совість неспокійна. Може, ви не згодні, то уявіть: раптом протягом багатьох днів ми взагалі не стрінемо озброєної людини в шоломі, що нам потім робити? Невже ви продовжуватимете дотримувати обітниці, незважаючи на те, що вам доведеться спати одягненим, ночувати просто неба і піддавати себе багатьом іншим випробуванням, про які йдеться у клятві цього дідугана, котрий вижив з розуму, маркіза Мантуанського, яку ви переінакшили щодо себе? Даруйте, ваша милосте, нашими шляхами їздять не воїни зі зброєю, а самі погоничі та візники, які не те що не носять шоломів, а либонь і слова такого ніколи не чули.

— Помиляєшся, — заперечив кабальєро. — Ось побачиш, не мине й двох годин, як десь на роздоріжжі ми зустрінемо велику кількість озброєних людей, скількох не було навіть серед тих, хто прямував до Альбрака полонити прекрасну Анжéліку.[28]

— Хай буде по-вашому, — легко відступився Санчо, — аби швидше настав час завойовувати острів, який обходиться мені немалою ціною, — а там і помирати можна.

— Я вже казав, — вів далі Дон Кіхот, — не турбуйся з цього приводу: не буде острова, знайдемо тобі щось на кшталт королівства Данського. Все, припиняємо порожні балачки. Краще глянь, чи нема чогось їстівного в сумці. Ми перекусимо і почнемо шукати який-небудь замок, де заночуємо та зготуємо диво-бальзам. Бісове вухо, просто вогнем горить.

— Ось у мене є цибулина, трохи сиру й кілька шматочків черствого хліба, — запропонував Санчо. — Однак навряд ця їжа підійде такому доблесному лицарю, як ваша милість.

— Багато ти в цьому розумієш! — хмикнув ідальго. — Тож знай, постувати місяць вважається честю для мандрівних лицарів. Їм взагалі нерідко доводилось перебиватися чим Бог пошле. Само собою, вони не могли не їсти і не відправляти природних потреб, як усі звичайні люди, проте, з іншого боку, більшу частину свого життя вони проводили у лісах або пустелях без кухарів. Отже, груба їжа, приблизно як і та, що її ти нині пропонуєш, була для них звичною справою. А тому, друже, хай тебе не засмучує те, що насправді мені приємне, і не дратуй щирого мандрівного лицаря.

— Пробачте, сеньйоре, — знітився Санчо, — адже знаєте, я ні бельмеса не тямлю в лицарських правилах. Але з цього моменту я запасатимуся для вашої милості усілякими висушеними фруктами, пам’ятаючи, що ви — лицар, а для себе (оскільки я ним не є) — чимось суттєвішим.

— Я не кажу, — досадливо скривився Дон Кіхот, — що мандрівні лицарі були зобов’язані харчуватися лише сухими плодами, про які ти торочиш. Хочу тільки зазначити, що це їхня звична їжа, разом із деякими травами, на яких, вони, між іншим, як і я, чудово розумілися.

— Знати трави — то добра річ, — кивнув Санчо. — Гадаю, колись нам можуть стати в пригоді ваші пізнання.

Він спритно розклав свої припаси, й обоє в мирі та злагоді заходилися їсти. Проте довго не розсиджувались, бо сподівалися ще засвітла знайти нічліг. Але дуже швидко сонце остаточно сховалось за небокраєм, а разом із ним згасла надія відпочити в нормальних умовах. Набрівши невдовзі на курені пастухів кіз, мандрівники вирішили переночувати тут. І наскільки прикро було одному, що вони не встигли добратися до якого-небудь селища, настільки вдоволеним почував себе другий, для якого перспектива провести ніч під мерехтливими зорями означала черговий доказ його належності до когорти справжніх лицарів.

Розділ ХІ,

у якому йдеться про пишномовні монологи біля багаття

Прийняли їх доброзичливо. Передусім Санчо, як зумів, влаштував Росінанта і свого віслюка й уже опісля приєднався до гурту. Пастухи — їх було шестеро — саме зняли з вогню казан, у якому парувала варена козлятина, і, примостившись навколо, люб’язно запропонували гостям розділити з ними вечерю. Дон Кіхотові вказали місце на перевернутому догори дном водопійному кориті. Ідальго сів, а Санчо Панса став позаду хазяїна, готуючись підносити тому чашу, зроблену з рога. Побачивши, що вірний зброєносець залишився стояти, Дон Кіхот звернувся до нього:

— Щоб ти ліпше затямив доброчинність мандрівного лицарства, особливо те, що ті, хто йому служить, у будь-який момент можуть здобути загальну повагу й пошану, хочу посадити тебе поруч із собою в товаристві цих добродіїв. Ми будемо їсти з однієї тарелі, а пити з одного кубка, тому що мандрівне лицарство можна порівнювати з коханням: воно робить усіх рівними.

— Красно дякую, — розчулився Санчо, — але якщо я матиму що їсти, з однаковим задоволенням насичуватиму шлунок, хай то буде стоячи і наодинці або ж сидячи в компанії з імператором. Звичайно, найбільше ця справа мені до вподоби вдома, де можна без манірності уминати простий хліб із цибулею, аніж куштувати індичку в гостях, де потрібно старанно пережовувати, пити маленькими ковтками, постійно витирати писок серветкою, не чхати, не сякатися і не робити багато чого іншого, що цілком припустиме на самоті. А отже, сеньйоре, замініть ліпше чимось кориснішим для мене ваші почесті, за які, звичайно, я вельми вдячний та від яких відмовляюся назавжди.

Все ж Дон Кіхот наполіг на своєму і всадовив Санчо поряд.

Годі й казати, що ця абракадабра була малозрозумілою пастухам, які їли мовчки, інколи спантеличено переглядаючись. Коли з м’ясною стравою було покінчено, вони висипали на розстелену овчину купу лісових горіхів і поставили півголови сиру, та такого твердого, ніби він був із вапна. Не залишалося поза їхньою увагою також вино, й наповнена чаша неодноразово обходила коло. Ситно поївши, Дон Кіхот узяв жменю горіхів і, пильно їх розглядаючи, удався до філософських міркувань:

— Щасливі ті епохи й віки, що їх древні називали золотими, і не тому, що тоді золото, яке так цінується у наш залізний вік, діставалося без надмірних зусиль, а тому, що тодішні люди не знали двох слів: твоє і моє.

У ті благочестиві часи все було спільним: землі, води, пасовиська й сади. Але зайвого не брали — тільки справді необхідне. Скрізь панували мир, дружба та взаєморозуміння. Любовні пориви втілювалися так само просто і природно, як виникали: без будь-яких двозначностей. Обман, шахрайство, підступність ніколи не перетиналися з чесністю й відвертістю. Правосуддя було справжнім, а не нинішньою пародією на себе. Ніхто не тиснув на суддів, бо і судити було нікого й ні за що. Юні діви ходили без супроводжуючих, нікого не остерігаючись. Однак із плином часу світ невблаганно змінився на гірше. Тому й заснували орден мандрівних лицарів, щоб захищати молодих дівчат, заступатися за вдовиць, допомагати бідним та сиротам. До цього ордену, браття, належу і я, той, хто від свого імені та від імені мого зброєносця дякує вам за гостинність. Щоправда, сприяти мандрівному лицарю — безпосередній обов’язок кожного, але усвідомлюючи, що ви, і не відаючи про це, все одно надали нам притулок, високо ціную ваш вчинок.

Його вислухали в абсолютній тиші, лише витягнуті обличчя пастухів свідчили про їхнє цілковите здивування. Помовчував і Санчо, інтенсивно лускаючи горіхи та раз у раз навідуючись до міха з вином, який, щоб воно не нагрівалося, був підвішений на гілці дуба.

А ідальго все говорив і говорив, хоча вечеря скінчилася. Зрештою один із пастухів наважився перебити його:

— Аби ви, сеньйоре мандрівний лицарю, справді змогли визнати, що ми вас добре прийняли, дозвольте, щоб наш товариш Антоніо втішив ваш слух піснею. Він малий тямущий, натхненний; а головне — уміє читати й писати, і чудово грає на равелі.[29]

Той, про кого йшлося, юнак приємної зовнішності, років двадцяти двох, не комизився. Всівся на дубовий пеньок, налагодив свій інструмент і приємним голосом виконав ліричну баладу.

Зворушений Дон Кіхот попросив його заспівати ще. Однак тут запротестував Санчо Панса, який немилосердно позіхав, ризикуючи вивихнути щелепу, і якого зовсім не приваблювала перспектива вислуховувати пісні замість довгоочікуваного відпочинку:

— Вашій милості вже час на бокову. Та й ці люди за день стомилися — куди їм співати цілісіньку ніч?

— Розумію тебе, друже, — усміхнувся Дон Кіхот. — Дійсно, спілкування з винним бурдюком радше має бути компенсоване сном, а не музикою.

— Господи, хто про що! — ображено засопів Санчо.

— Не заперечую, — погодився ідальго. — Отож можеш влаштовуватися де завгодно. Мені ж, враховуючи мій рід занять, більше личить не спати. До речі, схоже, слід накласти нову пов’язку, оскільки рана досі болить.

Санчо взявся за перев’язку, але його спинив старший із пастухів, кого інші йменували Педро, який заявив, що зробить її сам. Для початку він зірвав кілька листочків розмарину, якого вдосталь росло поблизу, розжував їх, додав пучку солі, приклав отриману масу до вуха, а потім вміло перев’язав, запевнивши, що все буде гаразд. Надалі так воно і було.

Розділ ХІІ,

у якому починається розповідь про пастушку Марселу

Нараз об’явився підпасок, посланий з вечора в село за харчами.

— Гей! — долинуло ще здаля. — Знайте, сьогодні вранці упокоївся відомий пастух-студент Хризóстом.

Хлопця обступили, а той продовжив:

— Балакають, він помер від кохання до тієї шалапутки Марсели, дочки багача Гільєрмо, яка в одежині пастушки никає тутешніми нетрями. І заповів бідолашний поховати себе у полі, наче мавра, біля підніжжя скелі, де над джерельцем схилився могутній дуб — бо там він побачив її вперше. А священики забороняють виконувати волю покійного, мовляв, це схоже на язичництво. Але Амбрóсіо, нерозлучний приятель покійного, та кілька його друзів, мабуть, усе ж завтра урочисто понесуть ховати Хризостома згідно із заповітом. Здається, на це варто подивитись. Принаймні я піду.

— Усі підемо, — підхопив ідею Педро. — Тільки залишимо когось стерегти кіз.

Дон Кіхота зацікавили деталі цієї історії. Старший охоче розповів, що, наскільки йому відомо, новопреставлений був заможним ідальго, жителем одного з місцевих гірських селищ; багато років він навчався в Саламанці, згодом повернувся додому й набув слави вченої та начитаної людини.

— В основному кажуть, що він знав науку про зірки й про те, що там на небі відбувається із сонцем і місяцем, адже він достеменно передбачав сонячні та місячні потемнення.

— Ці явища іменуються затемненням, — м’яко виправив його Дон Кіхот.

Однак Педро не зважив на такі дрібниці:

— А ще він точно вгадував, який буде рік: рясний чи рідкий.

— Ти хочеш сказати — врожайний або неврожайний, — знову не змовчав Дон Кіхот.

— Рясний чи врожайний — одна дяка, що за рибу, що за рака, — не став загострювати на цьому увагу Педро. — Так от, завдяки прогнозам Хризостома, його батько та друзі, які позичали йому гроші на навчання, вельми розбагатіли. Вони неухильно дотримувались тих чи інших порад, сіючи то пшеницю, то ячмінь, то горох.

— Ця наука називається астрологією, — Дон Кіхот і тут не втримався.

— Не знаю, як вона зветься, — знизав плечима пастух. — Знаю лише, що минуло кілька місяців, аж раптом Хризостом з’явився на люди вдягнутим у пастуший кожух і з посохом у руках. А заодно так само нарядився його товариш по студентській лаві Амбросіо. Ніхто в селі не міг второпати, навіщо їм це здалося. На той час батько Хризостома помер, залишивши йому значний статок. Він успадкував цінне майно, чимало голів різноманітної худоби, багато грошей. І, ніде правди діти, юнак того заслуговував, оскільки був чудовою людиною. Невдовзі рознеслась чутка, що причина такої дивної поведінки криється в уже згадуваній Марселі, з якою Хризостом, закохавшись, зібрався бродити нашими глухоманями.

Тепер трохи про цю дівчину — адже не сумніваюсь, що ви ніколи нічого подібного не почуєте, навіть якщо скінчите свій життєвий шлях деревним старцем.

— Треба говорити — «древнім старцем», — вставив таки репліку ідальго: він зазнавав справжніх душевних мук, коли при ньому калічили слова.

— Хіба я щось не так сказав? — неприховано здивувався Педро. — Бігме, сеньйоре, якщо ви будете постійно мене перебивати, то я і за рік не закінчу.

— Але ж існує різниця між «древнім» і «деревним», — виправдовувався Дон Кіхот. — Проте вибач, друже, більше я тобі не заважатиму.

— Отже, — повів далі пастух, — жив у нас чоловік на ймення Гільєрмо. Він був ще заможнішим за батька Хризостома. Окрім багатства, Всевишній послав йому дочку, мати якої померла при пологах. Незабаром, сумуючи за дружиною, пішов на той світ і він, а вихованням сироти зайнявся її дядько, священик нашого села. У п’ятнадцять років Марсела стала справжньою красунею. Немало завидних женихів домагались руки дівчини. Та опікун не поспішав із весіллям, бо його вихованка й сама не давала нікому згоди. Тому він вирішив — до речі, вчинив дуже розумно — не йти всупереч її бажанню.

Якось несподівано для всіх Марсела переодягнулася пастушкою і, незважаючи на вмовляння родича та односельців, вийшла пасти власну череду. Щойно ця, воістину неземна, врода виявилася доступною для споглядання, безліч багатих молодиків, ідальго й простих землеробів гайнули в поля, вирядившись, як Хризостом, котрий на той момент уже не просто кохав, а боготворив її. Але слід підкреслити, що, досягши цілковитої самостійності, дівчина продовжувала дорожити власною чистотою та честю. Ніхто не міг похвалитись, що вона дала йому хоч маленьку надію на взаємність; з усіма була вона привітна, однак у межах пристойності, а про одруження і чути не хотіла. Така поведінка несла більше шкоди, аніж епідемія чуми, бо її краса продовжувала вабити закоханих, тоді як її холодність змушувала впадати у відчай розбиті серця. Не дивно, що знехтувані залицяльники вважали Марселу жорстокою, гордовитою і невдячною. Неподалік ростуть приблизно дванадцять високих буків, на гладенькій корі кожного, підкреслюю, кожного з них, вирізано її ім’я. Кумедія та й годі! Один пастух зітхає, інший стогне; там чути любовні оди, тут — сумні пісні. Буває, хлопець до самісінького ранку просидить, не змикаючи заплаканих очей, під дубом чи біля скелі, поринувши в солодкі мрії, а другого застає нестерпна спека розпростертим на гарячому піску в безперервних скаргах, адресованих жалісливим небесам. Але байдуже проходить повз них вільна й безтурботна красуня, і мимоволі чекаєш того, хто покладе край її непокірному норову.

Все, сказане мною, — щира правда. Тож я раджу, сеньйоре, не пропустити завтра церемонії погребіння, яка обіцяє бути видовищною, тим більше, що до місця похорону рукою подати.

— Неодмінно піду з вами, — запевнив Дон Кіхот. — Вельми вдячний тобі за цікаву розповідь.

— О, — багатообіцяюче примружився Педро, — це тільки половина відомих мені історій, які трапились із шанувальниками Марсели. А тепер вам ліпше лягти спати у моєму курені, бо нічна роса може зашкодити рані.

Санчо Панса, що за цей час неодноразово встиг пом’янути незлим тихим словом занадто балакучого оповідача, теж почав наполегливо радити хазяїнові погодитись із пропозицією Педро. Спільними зусиллями його умовили, і він, наслідуючи прихильників пастушки, провів залишок ночі у мріях про свою Дульсінею. Санчо ж умостився між Росінантом та віслюком і заснув не як нещасний закоханий, а як людина, на якій живого місця не зосталось.

Розділ ХІІІ,

у якому завершується історія про Марселу, а також трапляються інші події

Вирушили, тільки-но почало світати. Не встигли Дон Кіхот і Санчо Панса з новими знайомими здолати й чверті милі, як побачили, що на ту саму стежку виходять приблизно шестеро пастухів у чорних кожухах і з вінками з гілок кипариса та олеандра на головах. Поряд їхали верхи двоє ошатно вбраних дворян, яких супроводжували троє піших слуг. Порівнявшись, вершники увічливо розкланялися, поцікавились, хто куди прямує, і, з’ясувавши, що кінцева мета у них спільна, тримались надалі разом.

Спочатку їхня бесіда неспішно точилася навколо дивацтв і краси Марсели й смерті Хризостома, та згодом характер розмови змінився. Зокрема, один із кабальєро, який відрекомендувався Вівальдо, спитав Дон Кіхота, що спонукало його мандрувати такою мирною країною, озброївшись у подібний спосіб.

— Мій рід занять, — пояснив ідальго, — не передбачає іншого способу. Привільне життя, розваги й бездіяльність вигадані для розбещених придворних, а труднощі, тривоги та подвиги створені для тих, кого у світі називають мандрівними лицарями. Так, сеньйори, ви бачите останнього, хоч і не вельми гідного, представника, безсумнівно, відомого вам з анналів англійської історії славетного ордену лицарів Круглого столу. Я подався в цю безлюдну глухомань у пошуках пригод, керуючись рішучим наміром мужньо витримати послані мені долею найнебезпечніші випробування, допомагаючи слабким та нужденним.

Почувши це, всі, у тому числі й ті, хто вперше з ним зустрівся, пересвідчились, що перед ними справді божевільний. Аби веселіше здолати решту шляху, дотепник Вівальдо вирішив дещо під’юджити супутника:

— Схоже, сеньйоре мандрівний лицарю, ви дали обітницю, ще суворішу за обітницю монахів-самотників.

— Можливо, і вона така ж сувора, — відповів Дон Кіхот, — але що така ж корисна світові, не впевнений. Якщо вже говорити відверто, солдат, котрий виконує наказ, робить не менше, ніж той, хто ним командує. Себто, я хочу сказати, що монахи в тиші та спокої просять у небес земного блага, однак ми, воїни і лицарі, здійснюємо те, про що вони моляться: захищаємо цю землю нашими мечами, відкриті палючим сонячним променям улітку і тріскучим морозам узимку.

— Повністю з вами згоден, — кабальєро приклав руку до грудей. — Проте серед деяких інших рис одна мені особливо не до вподоби у мандрівних лицарів: замість того щоб у хвилину серйозної небезпеки вручити власну долю Господові, як і належить кожному істинному християнину, вони пристрасно віддаються під покровительство своїх дам, ніби саме ті — їхні божества, а це трохи пахне чимось на зразок язичництва.

— Але, сеньйоре, — палко заперечив Дон Кіхот, — так і має бути, інакше лицар не гідний цього звання. Перед тим як вчинити подвиг, він зобов’язаний, навіть якщо його ніхто не чує, хоч пошепки звернутись до коханої по підтримку. Тому існує чимало прикладів у романах. Водночас це зовсім не означає, що лицарі не моляться Богові.

— Однак ви не розвіяли моїх сумнівів — пролунало скептично, — і я не впевнений, що всі мандрівні лицарі мають даму серця, адже не всі вони закохані.

— Цього не може бути, — категорично хитнув головою Дон Кіхот. — Закоханий лицар — це так само природно, як, наприклад, зоряне небо.

— Якщо не помиляюсь, — продовжував гнути своє Вівальдо, — в дона Галаора, брата хороброго Амадіса Галльського, ніколи не було об’єкта пристрасті, що не завадило йому набути слави безстрашного лицаря.

На це Дон Кіхот відповів прислів’ям:

— Сеньйоре, одна ластівка весни не робить. Крім того, мені достеменно відомо, що закоханим він усе ж був, але старанно ховав свої почуття.

— Якщо я правильно розумію, ви теж не виняток? Тоді переконливо прошу вас, від імені усіх присутніх і від себе особисто, назвати нам ім’я, місце народження, титул вашої дами та описати її зовнішність. Вона почуватиметься щасливою, коли увесь світ знатиме, що її кохає і служить їй такий лицар, як ви.

— Не знаю, не знаю… — задумливо мовив Дон Кіхот. — Утім, поступаючись вашому ввічливому проханню, можу повідомити, що її ім’я — Дульсінея; народилась у Ель-Тобосо, в місцевості Ла-Манча. Вона щонайменше принцеса, оскільки є моєю королевою та господинею. Зовнішність її — надприродна, бо втілює всі можливі й неможливі ознаки краси, якими поети наділяють коханих: волосся — золото, чоло — Єлисейські поля,[30] брови — небесні веселки, очі — сонця, щічки — троянди, вуста — корали, зуби — перлини, шия — алебастр, перса — мармур, руки — слонова кістка, а білизна шкіри — сніг. Походить моя обраниця з роду Тобосо Ламанчських, який хоч і не старовинний, але спроможний започаткувати знатні покоління грядущих епох.

— Хоча сам я належу до роду Качупінів Ларедських,[31] — натхненно просторікував співбесідник, — але не насмілюся поставити його поряд із родом Тобосо Ламанчських, незважаючи на те, що, чесно кажучи, дізнався про нього вперше.

— Невже вперше? — вражено вигукнув Дон Кіхот.

Свідки цього діалогу остаточно впевнилися, що в нашого лицаря не всі дома. Вірив йому лише Санчо Панса, який знав Дон Кіхота практично з дня свого народження. Єдине, в чому він трішечки сумнівався, — це існування красуні Дульсінеї, бо зроду не чув про таку принцесу, хоча й жив неподалік від Ель-Тобосо.

Розмова ще не скінчилась, коли в ущелині між двома високими скелями з’явилися зо двадцять пастухів у чорних кожухах і з вінками на головах. Шестеро тримали ноші, прикрашені квітами.

— Ось несуть Хризостома, — вимовив Педро, — а он гора, біля підніжжя якої той хотів бути похованим.

Група прискорила ходу й підійшла до місця поховання майже одразу за жалобною процесією. Її учасники саме зібралися навколо небіжчика, а четверо з них гострими заступами почали копати могилу.

Шанобливо привітавшись, Дон Кіхот та його супутники наблизились. Обличчя померлого, якому можна було дати років тридцять, ще зберігало сліди колишньої краси й витонченості. Поблизу тіла було складено кілька книжок і багато рукописів як у сувоях, так і розгорнутих.

— Можливо, вам буде цікаво, — звернувся до прибулих, судячи з усього, приятель покійного, Амбросіо, — що тут, за словами Хризостома, він уперше зустрів Марселу, на цьому ж місці вперше освідчився їй у коханні, і саме тут вона востаннє довела його до відчаю власним презирством, внаслідок чого мій друг більше не бачив сенсу в жалюгідному земному існуванні. Чоловік цей мав чисту світлу душу, збагачену різноманітними позитивними якостями. Він кохав, проте до нього мали відразу, він захоплювався, однак його зневажали — він намагався зворушити хижака й зігріти холодний мармур. І всього-на-всього тільки став здобиччю смерті у розквіті літ через пастушку, яку прагнув увіковічнити в пам’яті людей, доказом чого могли б стати ці віршовані рукописи. Але я їх спалю після похорону, бо це наказ товариша.

— Гадаю, — м’яко сказав Вівальдо, — ви утримаєтесь від такого поспішного кроку, оскільки немає виправдання виконавцю чийогось розпорядження, яке суперечить здоровому глузду. Навпаки, вам треба зберегти поезію вашого друга, щоб вічно жила жорстокість Марсели, слугуючи пересторогою нащадкам, аби вони уникали подібної прірви. Хай знають, який трагічний кінець чатує на тих, хто стрімголов мчить стежиною, що її відкриває їхнім очам безрозсудне кохання.

Сповнений бажання дізнатись зміст рукописів, він нахилився, узяв один із них, розгорнув, та прочитати не встиг.

Розділ ХІV,

у якому відбувається несподіванка

Завадило йому чудесне видіння в образі пастушки Марсели, яка з’явилась на вершині гори. Першої ж миті кожному стало зрозуміло, що краса дівчини вочевидь перевершує власну славу. Всі затамували дихання, спрямувавши захоплений погляд у її бік. Лише Амбросіо обурено вигукнув:

— Може, ти прийшла, о хижий василіску[32] цих гір, дізнатись, чи не хлине при твоїй появі кров із ран нещасного, якого твоя жорстокість позбавила життя? Або з висоти хочеш помилуватись наслідком своїх жахливих вчинків, на зразок Нерона,[33] котрий спостерігав за палаючим під ним Римом? Кажи нам негайно, навіщо ти тут!

— Ні, Амбросіо, не для того! — дзвінко відповіла Марсела. — Я прийшла довести, як помиляються ті, хто звинувачує мене у власних бідах і смерті Хризостома. А отже, прошу уважно слухати сказане мною.

За вашими ж словами, небо обдарувало мене красою, яка обеззброює вас, змушуючи кохати мене. І при цьому ви впевнені, що і я маю вас любити. Завдяки природному розуму, даному мені Господом, я добре усвідомлюю, що все чудове гідне любові. Однак не розумію, чому та, кого люблять, повинна кохати того, хто її любить, лише тому, що вона бажана.

А зараз спробуйте уявити, що закоханий у красу потворний і, як усе потворне, викликає огиду. То чи не було б дивно, якби він сказав: «Я люблю тебе за вроду, покохай і ти мене, незважаючи на мою потворність». Навіть хай вони обидва прекрасні, але це не означає, що помисли їхні схожі. Закохуються не в будь-яку красу; буває, вона тішить погляд, проте не підкорює сердець. Чула я, що справжнє кохання неподільне, і його неможливо досягти силоміць. Тож чому ви хочете, щоб я вчинила проти волі, тільки тому, що кажете, мовляв, любите мене? А от коли б небо, навпаки, створило мене потворною, хіба мала б я право засуджувати вас, що немила вам? Я своєї вроди не вибирала. І якщо змії не можна дорікати за дану їй природою отруту, хоча вона нею вбиває, то і я не заслуговую осуду, що красива. Адже краса порядної жінки — це ніби далекий вогонь або гострий меч, що не обпалює і не ранить того, хто до них не наближається.

Я народилась вільною, і щоб жити вільною, обрала безлюдність долин. Дерева цих гір — моє товариство, прозорі води струмків — мої люстра. Їм я довіряю свої мрії та свою красу. Кого заворожив мій погляд, тих переконують у помилковості їхніх сподівань мої слова. Оскільки я не живила надією ні Хризостома, ні будь-кого іншого, то доречніше припустити, що його згубила не моя жорстокість, а власна впертість. Якщо він, ігноруючи сказане мною, продовжував добиватись свого і плисти проти вітру, то хіба дивно, що його поглинула течія безрозсудності? Заохочуючи Хризостома, я кривила б душею. Тепер вам вирішувати, чи винна я в його стражданнях!

Хай ця подія служить майбутньою пересторогою всім, хто прагне моєї прихильності. Хай вони усвідомлять, що якщо хтось помре через мене, то він загине не від ревнощів і не від горя, бо хто нікого не любить, той ні в кого не може викликати ревнощів, а відмовити комусь ще не означає принизити.

Хто називає мене хижим василіском, хай лишить мене у спокої як зловредне створіння; хто називає невдячною, хай мені не догоджає; кого я не помічаю, хай сторониться мене; хто називає жорстокою, хай не переслідує мене. Хризостома довела його нестерпність і пристрасна жага, то навіщо ж звинувачувати мою порядність і скромність?

Маю, як ви знаєте, власне багатство, а чужого мені не треба. Вдача у мене волелюбна, і я не бажаю нікому підлягати. Нікого не люблю, однак ні на кого й не гніваюсь. Я нікого не обманюю і нікого не спокушаю, не насміхаюсь над кимось та не пускаю очима бісиків перед іншими. Мрії мої не виходять за межі довколишніх гір, а коли й так — то тільки задля того, щоб милуватися красою небес.

З цими словами Марсела розвернулася і зникла у лісовій хащі, залишивши присутніх у німому здивуванні, як своєю розсудливістю, так і справді неземною вродою. Але дехто, кого боляче поранили незрівнянні стріли її променистих чарівних очей, кинулись було їй навздогін. Їхній рух помітив Дон Кіхот, якому негайно привиділася добра нагода виконати власний лицарський обов’язок, що велить рятувати юних дівчат, котрим загрожує небезпека. Поклавши долоню на рукоятку меча, він голосно й чітко вимовив:

— Жодна особа, будь-якого звання і стану, не насмілиться переслідувати прекрасну Марселу, якщо не хоче викликати на себе мій жахливий гнів. Вона недвозначно довела свою невинність у смерті нещасного юнака, досить прозоро давши зрозуміти, що буде ігнорувати мольби своїх залицяльників. Марсела гідна всілякої поваги, оскільки у світі навряд чи знайдеться дівчина, яка мала б подібні чесні наміри.

Зрештою, чи то через погрози Дон Кіхота, чи то зваживши на заклики Амбросіо віддати останню шану Хризостому, ніхто не рушив з місця до закінчення похорону. Встановивши важкий камінь на свіжий могильний пагорб, вкритий квітами, учасники сумної церемонії висловили співчуття другу небіжчика й розпрощалися з ним.

Те саме зробили Вівальдо з товаришем, а коли Дон Кіхот, побажавши усього найкращого гостинним пастухам, підійшов прощатись, вони запросили його разом прямувати до Севільї — дуже вдалого, на їхню думку місця для шукачів пригод. Той подякував, однак відмовився, бо йому, бачте, спочатку належало очистити навколишні гори від лихих розбійників, які, ходять чутки, грабують подорожніх. Обоє дворян не наполягали і, попрощавшись, продовжили свій шлях. Натомість Дон Кіхот вирішив розшукати пастушку Марселу й запропонувати їй захист. Проте не так сталося, як гадалося.

Розділ XV,

у якому йдеться про нещасливу пригоду Дон Кіхота при зустрічі з бездушними янґýасцями[34]

Понад дві години витратив ідальго на безупинні пошуки, і врешті натрапили вони на луку, повну соковитих трав, поряд з якою дзюрчав спокійний струмочок із прозорою холодною водою, котрий просто таки спокушав перебути полуденну спеку біля себе. Дон Кіхот і Санчо Панса відпустили своїх скакунів пастися, а самі сіли закусити тим, що ще лишалось у саквах.

Санчо й гадки не мав спутувати Росінанта, який досі демонстрував зразкову поведінку. Здавалось, цю сумирну істоту не збили б із праведного шляху всі кобилиці пасовиськ Кóрдови.[35] Але провидінню разом із дияволом, який не завжди спить, заманулось, щоб неподалік влаштували привал янґуаські погоничі, що переганяли табун галісійських[36] кобил. І от Росінантові спало раптом на думку позалицятись до чотириногих панянок. Не довго думаючи і не спитавши дозволу в хазяїна, джиґун грайливо затрусив у їхній бік. Однак їм, судячи з усього, було більше до вподоби пастися, а тому вони почали хвицатись і кусатись. За честь кобилиць негайно вступилися погоничі та добряче відчухрали палицями невдачливого кавалера, який ледь живий розтягся на землі.

Уздрівши таке, Дон Кіхот і Санчо кинулися до нього.

— Як я бачу, друже, — встиг крикнути ідальго, — це не лицарі, а підлі людці. Себто ти маєш повне право допомогти мені помститись за приниження, якого на наших очах зазнав Росінант.

— Яка там у біса помста, — розпачливо зойкнув Санчо, — коли їх понад двадцятеро, а нас тільки двоє, точніше — півтора?

— Я один вартий сотні, — гордо випрямив плечі Дон Кіхот.

Без зайвих слів він вихопив меч і кинувся на янґуасців. Те саме, запалений прикладом господаря, зробив Санчо Панса. Першим же випадом лицар розрубав на одному з чоловіків шкіряну накидку, відхопивши заразом чималий шмат плеча.

Натомість погоничі, розібравшись, що нападників усього двоє, швиденько оточили їх і заходились лупцювати кийками. Щиро кажучи, вже другий удар збив Санчо з ніг. Така ж доля, незважаючи на його спритність і завзятість, спіткала й Дон Кіхота. Немов підкошений, упав він до ніг Росінанта, котрий продовжував являти собою наочний доказ того, якої моторошної сили набувають кілки в руках розлючених селюків. Усвідомивши, що накоїли, ті, не гаючись, нав’ючили своїх кобилиць і забралися звідтіля, залишивши наших шукачів пригод у незаздрісному стані та у ще гіршому настрої.

Першим очумався Санчо Панса; угледівши, що хазяїн лежить поруч, він озвався до нього жалібним голосом:

— Сеньйоре Дон Кіхоте! Чуєте, сеньйоре Дон Кіхоте!

— Чого тобі, брате Санчо? — кволо прошепотів побитий ідальго.

— Заради Господа, — продовжив зброєносець, — чи не дала б ваша милість, якщо маєте, хоча б два ковточки того дивовижного напою, як пак там його, Бридобраса: може, він згодиться і для переломів.

— Горе мені, нещасному! — вигукнув Дон Кіхот. — Якби бальзам був у мене, чого б нам іще було треба? Та присягаюсь тобі, Санчо, честю мандрівного лицаря, не мине й двох днів, якщо доля не вирішить інакше, і я добуду його, або хай мені відсохнуть руки.

— А як гадає ваша милість, коли в нас почнуть рухатись ноги? — спитав Санчо Панса.

— Що стосується мене, — почулось у відповідь, — точно не знаю. Але це моя помилка: не слід оголювати меч проти тих, хто не посвячений у лицарі. Мабуть, бог війни замислив покарати порушника законів лицарства, і через це мені перепало на горіхи. Тож наступного разу роби, Санчо, як тобі зараз буде сказано.

Отже коли зрозумієш, що зіткнення з подібним набродом неминуче, то не сподівайся, що я дістану меч, — все одно не дочекаєшся, а хапай свій і задай їм перцю. Якщо ж на поміч нашим кривдникам підоспіють лицарі, тоді вже я зумію тебе захистити, спрямувавши проти них усю власну міць, у чому ти неодноразово міг переконатися.

Бідолашний, схоже, досі пишався своєю перемогою над хоробрим біскайцем.

Щоправда, подібна перспектива чомусь не настільки привабила Санчо Пансу, щоб він смиренно змовчав:

— Сеньйоре, я людина тиха й покірна і не готовий протистояти будь-якій несправедливості, оскільки маю дружину та дітей, яких повинен годувати й утримувати. Отож слухайте тепер ви, адже наказувати вам не можу: я ні за що не оголю меча ні проти смерда, ні проти лицаря; і клянусь, як перед Господом, що відсьогодні раз та назавжди вибачаю усім, хто мене колись образив, ображає або ще образить — хай то буде благородний чоловік або людина низького звання, багатий або бідний, дворянин або простолюдин.

— Аби ж мені хоч трішки полегшало, — зажурено зітхнув Дон Кіхот, — я роз’яснив би, Санчо, глибину помилковості твого рішення. Уяви, грішнику, коли досі несприятливий вітер фортуни змінився би попутним, наповнивши вітрила наших сподівань, і ми благополучно дісталися б якогось із островів, то що б трапилось, якби я завоював його та передав тобі? Ти не зміг би дати собі з ним раду, бо ти не лицар і не бажаєш ним бути; не хочеш бути хоробрим, мстити за образи й захищати власні володіння. Тобі варто знати, що населення щойно підкорених королівств не завжди сумирне і буває невдоволене своїм новим владикою. Як наслідок можуть знайтися ті, хто, ризикнувши, так би мовити, спробувати щастя, намагатимуться змінити існуючий стан речей та влаштувати заколот. Ось чому володар повинен бути мудрим, щоб правити належним чином, а також сміливим, щоб залежно від обставин нападати або захищатися.

— Ще кілька хвилин тому я був би не проти мати таку мудрість і сміливість, — відповів Санчо Панса. — Однак присягаюсь вам честю бідняка, що зараз мені більше потрібні пластирі, аніж напучення. Спробуйте піднятися, ваша милосте; давайте допоможемо Росінантові, хоча він того й не заслуговує, бо саме через нього заварилась ця катавасія. Не чекав подібного від вашого коня, вважаючи його таким же доброчесним та миролюбним, як я. Либонь, правду кажуть, у чужу душу не влізеш, і нема нічого постійного в цьому світі. Хто б міг подумати, що після нищівного удару, нанесеного вашою милістю тому злощасному мандрівному лицарю, наші спини майже одразу відчують справжній град ударів палицями?

— Твоя спина, Санчо, — зауважив Дон Кіхот, — повинна була б звикнути до подібних перипетій, а от моя, привчена до ніжного голландського полотна, зрозуміло, має більше відчувати біль. І якби я не припускав… та що там припускав? — якби я напевне не знав, що всі ці незручності нерозривно пов’язані з похідними буднями, то негайно помер би з досади.

Слово знову взяв зброєносець:

— Сеньйоре, якщо дані негаразди і являють собою врожай, який дістається лицарям, то чи не могла б ваша милість уточнити, як часто він повторюється, чи для нього все ж існують певні терміни? Адже, здається мені, після двох таких урожаїв зібрати третій нам виявиться вже не до снаги, хіба що Господь змилосердиться та допоможе.

— Знай, друже Санчо, — урочисто мовив ідальго, — що мандрівне життя супроводжується безліччю небезпек і лихих пригод, але як засвідчує досвід багатьох добре відомих мені лицарів, вони завжди мають непогані шанси стати — уяви собі — королями або імператорами. Чималих поневірянь зазнавали, як і ми, доблесний Амадіс Галльський та хоробрий лицар Феба. Отже, тепер я маю право вважати себе гідним стати з ними в один ряд. До речі, затям, рани, нанесені предметами, які випадково потрапили до рук, не ганьблять. Тобто, хоч нас побили, але наша честь лишилась незаплямованою, тому що ці люди тримали в руках самі дрючки і ні в кого з них, наскільки пам’ятається, не було ні шпаг, ні мечів, ні кинджалів.

— Вони не дали можливості розгледіти, — дозволив собі уїдливу шпильку зброєносець. — Щойно я хотів схопити свою шпагу, як ці лобуряки оперіщили вашого покірного слугу кілками, що в очах потемніло й ноги підкосились. І зараз менше всього мене цікавить, заплямована чи ні моя честь, бо тіло горить від ударів дубцями, які врізались мені в пам’ять так само сильно, як і у спину.

— Хай буде тобі, брате Санчо, певною втіхою істина, — зазначив Дон Кіхот, — що будь-яка пам’ять безсила перед плином часу і що нема такого болю, від якого не позбавила б смерть.

— Що ж може бути гіршим від того лиха, — протягнув Санчо Панса, — яке ніщо, крім часу, не здолає і якому тільки смерть покладе край? Якщо нашій біді можна було б зарадити парою пластирів, то нехай уже; однак я бачу, нам не допоміг би й річний запас пластирів у лікарні.

— Досить скиглити, — присоромив його господар, — і не падай духом. Бери приклад із мене. Давай-но поглянемо, як там Росінант: схоже, сердешному добряче дісталося.

— У цьому нема нічого дивного, — сказав Санчо, — тому що він справжній кінь мандрівного лицаря. Дивує інше: чому мій осел зовсім не постраждав, тоді як нам перерахували усі ребра?

— Хоч би що там трапилось, доля завжди лишає нещасним шанс, — глибокодумно зазначив Дон Кіхот. — Тепер доведеться твоєму вуханю замінити Росінанта і доправити мене до якогось замку, де мені підлікують рани. Принизити ж подібний спосіб пересування не здатний, адже я колись читав, що добрий старий Силен,[37] вихователь і наставник веселого бога сміху, в’їхав якось до міста Фіви верхи на чудовому віслюкові й аж ніяк не переймався цією обставиною.

— Отож-бо й воно, що він мав їхати верхи; ви самі тільки-но заявили, — буркнув зброєносець. — Але ж існує велика різниця: сидіти в сідлі чи лежати впоперек, ніби мішок із мотлохом.

І відповів йому Дон Кіхот:

— Рани, одержані в битвах, скоріш прославлять, аніж знеславлять. Тому, друже Санчо, не сперечайся більше зі мною, а піднімайся та спробуй влаштувати мене на ослові, як тобі видається доцільним. Ми повинні поспішати, аби нас не захопила ніч у цьому безлюдному місці.

— Якщо не помиляюсь, — зморщив лоба Санчо, — я чув, ви казали, мандрівним лицарям звично ледь не протягом року ночувати у безлюдних пустинних місцях; що вважається для них великим щастям.

— Це тільки у тих випадках, — скривився ідальго, — коли нічого іншого їм не залишається, або коли вони закохані. Та годі ж-бо, рушаймо, доки з віслюком не трапилась така ж халепа, як з Росінантом.

— Цього ще не вистачало, — чортихнувся Санчо Панса.

Тридцять разів зойкнувши, шістдесят разів зітхнувши, сто двадцять разів лайнувши того, кому слід було завдячувати за свою прикрість, і пославши йому стільки ж красномовних прокльонів, Санчо звівся. Та майже одразу його скорчило у три погибелі, внаслідок чого він став нагадувати турецький лук, і ще довго не міг розігнутися. З велетенськими труднощами Санчо Панса так-сяк загнуздав віслюка, який теж виглядав відверто ошалілим через бурхливий перебіг дня. Далі він допоміг піднятись Росінантові, котрий, якби умів жалітися, вочевидь перевершив би в цьому вмінні свого хазяїна разом зі зброєносцем. Врешті Санчо усадовив Дон Кіхота на ослові, прив’язав коня до сідла і, взявши віслюка за вуздечку, попрямував туди, де, йому здавалось, мав би пролягати ходжений шлях. Не відміряв він і кількох миль, як, на щастя, знайшов дорогу, а невдовзі побачив також постоялий двір, який Дон Кіхот, зрозуміло, сприйняв замком. Хоча Санчо Панса наполягав, що це саме двір, переконати ідальго у протилежному не вдалося, і за такою суперечкою вони навіть не помітили, як увалились до обійстя цією дивною кавалькадою.

Розділ XVІ,

у якому йдеться про те, що трапилось із кмітливим ідальго на постоялому дворі, котрий здався йому замком

Побачивши Дон Кіхота, звисаючого з віслюка, хазяїн спитав Санчо, що скоїлось. Той ухилився від прямої відповіді, пояснивши, мовляв, сеньйор зірвався зі скелі й трохи забив ребра. Водночас дружина господаря, жінка чуйна, яка завжди брала близько до серця біди своїх ближніх, негайно заходилась клопотати біля лицаря, наказавши дочці, гарнесенькій дівчині, допомогти їй поратися коло постояльця. У господі прислуговувала також астурійська діваха — звали її Маріторнес — широколиця, кирпата, з плескуватою потилицею, сліпа на одне око, та й друге ґандж[38] мало. Щоправда, бездоганна стать з лишком компенсувала всі її фізичні вади. Ця краля прийшла хазяйській доньці на поміч, і вони удвох підготували ідальго вкрай жалюгідну постіль у комірчині, що, судячи з усього, протягом багатьох років використовувалась як сарай для сіна. Зараз там ночував якийсь погонич, неподалік якого влаштували Дон Кіхота. Його ложем були чотири грубі дошки, настелені на дві нерівномірні лави; жорсткий матрац, такий тонкий, що швидше нагадував покривало; два прані-перепрані простирадла і ковдра, ворсинки якої будь-хто міг би легко перерахувати, не збившись при цьому з ліку.

Завдяки старанням жінок через кілька хвилин кабальєро був обліплений пластирами з голови до ніг. Тим часом господиня, оглянувши уважніше синці, заявила, що ті радше від побоїв, ніж від ударів при падінні.

— Не від побоїв, не від побоїв, — стрепенувся Санчо Панса. — Просто та скеля виявилась із багатьма виступами, от кожен і залишив синець. До речі, сеньйоро, мені теж не завадило б зробити кілька примочок, бо щось поперек ломить.

— Мабуть, ви також упали? — поцікавилась жінка.

— Ні, я не падав, — відповів Санчо. — Але падіння мого господаря настільки мене схвилювало, що досі все тіло болить, наче побите палицями.

— Це буває, — підхопила її дочка. — Мені самій часто снилось, ніби я падаю з башти і ніяк не можу досягти землі, а прокинувшись, відчувала себе такою розбитою та змученою, немов справді впала.

— У тому-то й річ, — зітхнув Санчо Панса, — що я зовсім не уві сні, а наяву пережив відчуття, ніби мені наставили синців ніяк не менше, ніж моєму хазяїнові Дон Кіхотові.

— Як, ви кажете, звуть кабальєро? — спитала Маріторнес.

— Дон Кіхот Ламанчський, — благоговійно промовив Санчо. — Він мандрівний лицар, один із найкращих і найсміливіших, яких будь-коли знав світ.

— Що воно таке — мандрівний лицар? — не зрозуміла служниця.

— Шановна, ви що, вчора народились? — здійняв брови Санчо Панса. — Тож знайте, сестро, мандрівний лицар — це ого-го! Одним словом, щойно його побили, аж гульк, наступного дня він уже імператор. Сьогодні нікого у світі немає біднішого та нещасливішого за нього, а завтра він може володіти двома або трьома королівствами, корони яких запропонує власному зброєносцеві.

— Тоді чого ж ви, — утрутилась хазяйка, — при такому доброму господарі, не маєте, судячи по всьому, хоча б графства?

— Ще рано, — з достоїнством відповів Санчо. — Ми лише місяць шукаємо пригод і поки що не натрапили на варту уваги. Але ж буває, що йдеш за одним, а знаходиш зовсім інше. Та, правду кажучи, якщо мій хазяїн Дон Кіхот одужає від ран, тобто, від ударів, і сам я не стану паралітиком, то, присягаюся, більше не пов’язуватиму своїх сподівань з найповажнішим титулом Іспанії.

У цю мить Дон Кіхот звівся, наскільки міг, і, взявши господиню за руку, мовив:

— Повірте, чарівна сеньйоро, ви повинні почуватися щасливою, надаючи у власному замку притулок моїй особі, бо ж хоч я себе й не вихваляю, то тільки тому, що самовихваляння принижує; однак мій зброєносець розповість вам про мене. Скажу лише, що пам’ятатиму вашу послугу до останніх днів життя. І якби волею небес закони кохання ще не були владними наді мною, а очі невдячної красуні, чиє ім’я бринить на моїх вустах, не полонили б мене, моєю свободою заволоділи б очі цієї милої дівчини.

Хазяйка, її дочка і добра Маріторнес слухали мандрівного лицаря так спантеличено, ніби той говорив грецькою мовою. Але інтуїтивно вони зрозуміли, що кабальєро розсипається в компліментах. Та все ж незвиклі до подібної піїтики[39] жінки сприймали його людиною з іншого світу. Врешті, подякувавши сеньйору корчмарською говіркою за шанобливі промови, мати й донька пішли, а Маріторнес зайнялась Санчо Пансою, який теж потребував лікування.

До речі, читачі мають знати, що та дівиця і вищезгаданий погонич заздалегідь умовились весело провести ніч, тільки-но вгомоняться постояльці й поснуть хазяї.

Звечоріло. Жорстка, вузька, незручна і вкрай ненадійна постіль Дон Кіхота знаходилась прямо біля входу в цей хлів, куди крізь діряву стріху заглядали перші зорі. Майже поруч вмостився Санчо, удовольнившись самою очеретяною рогожею та продірявленою рядниною. Трохи далі лежав погонич, який спорудив собі ложе із сідел і збруї двох своїх найкращих мулів. Усього ж їх було дванадцять, лискучих, вгодованих, добрячих; адже він належав до багатих аревальських погоничів, як зазначає автор нашої історії, котрий непогано його знав, навіть доводився йому якимось родичем, а тому вирішив можливим згадати у творі. Взагалі даному оповідачеві притаманна схвальна допитливість і сумлінність, що випливає з прочитаного нами. Жодної дрібниці не обійшов він увагою, і з нього не зайво брати приклад багатьом іменитим історикам, які, надмірно зловживаючи стислим та поверховим викладенням подій, чи то через недбалість, чи то через певні підступні міркування, або ж з огляду на особисте невігластво, часто забувають сутність справи на дні чорнильниці.

Отже, востаннє сьогодні нагодувавши мулів, погонич приліг в очікуванні любки. Санчо Панса також улігся, однак пронизливий біль довго не давав йому заснути. Нили боки й у Дон Кіхота, який, немов заєць, лежав із розплющеними очима. На постоялому дворі все змовкло. Скрізь панувала темрява, лише над в’їзними ворітьми горів ліхтар.

Ця разюча тиша і спогади раніше вичитаних пригод навіяли кабальєро марення, що він прибув до величного замку, дочка хазяїна якого нестямно закохалася в нього й пообіцяла провести з ним потайки від батьків кілька нічних годин. Та щиро повіривши власній вигадці, Дон Кіхот водночас серйозно захвилювався і, усвідомлюючи, якому нелегкому випробуванню мала піддатись його порядність, рішуче налаштувався не зраджувати незрівнянній Дульсінеї Тобоській, хай би перед ним постала сама королева.

І от вдягнута лише в нічну сорочку босонога астурійка з’явилась на побачення, легкою ходою увійшовши до сараю. Щойно почувши її кроки, ідальго сів у ліжку й, незважаючи на пластирі та ниючі ребра, приготувався обняти юну красуню. Тим часом Маріторнес, витягнувши руки, обережно посувалася вперед і зненацька наткнулась на Дон Кіхота, який притягнув її, завмерлу від жаху, до себе й силоміць всадовив поряд. Щирій упевненості лицаря, що він тримає в обіймах богиню досконалості, не змогли завадити ні паморочний дух давно немитого тіла служниці, ні інші її вади, здатні викликати нудоту в усіх, окрім погонича. Обнімаючи дівочі плечі, Дон Кіхот заговорив тихим ласкавим голосом:

— О, якби я міг віддячити вам, чарівна благородна сеньйорито, за виявлену милість споглядати вашу дивовижну красу, але, на жаль, розтерзаний і побитий, я при всьому своєму бажанні не можу виконати бажання вашого. Проте існує ще одна, набагато вагоміша, перешкода, а саме дана мною клятва незрівнянній Дульсінеї Тобоській, володарці моїх найпотаємніших мрій. Тож, коли б не ці обставини, я би діяв рішучіше та сповна скористався сприятливою нагодою, дарованою мені вашою величною добротою.

Розгублена дівчина, обливаючись потом, мовчки пручалась. Між тим погонич, який давно знемагав від пристрасті, уважно вслуховувався у приглушене вовтузіння і відтак, сповнений неясними підозрами, посунув ближче до виходу. Побачене зовсім не могло йому сподобатися, а тому, осліплений ревнощами, він щосили зацідив кулаком по вузькій щелепі закоханого ідальго, аж той кривавою юшкою вмився. Не заспокоївшись, паруб’яга підім’яв Дон Кіхота під себе й почав гамселити сухоребре тіло.

Як наслідок і без того хиткий настил, не витримавши додаткової ваги, негайно розвалився. Оглушливий грюкіт розбудив хазяїна, який одразу зметикував, що то витівки Маріторнес, бо дівиця не відгукувалась на його оклик. Аби переконатися в цьому, він устав, чортихаючись запалив світильник і поспішив надвір. Подалі від лиха налякана служниця тихесенько влізла у ліжко до сплячого Санчо Панси й, безцеремонно потіснивши його, згорнулась клубочком.

Розлючений корчмар увірвався до хліва зі словами:

— Де ти, шльондро? Я впевнений, без тебе тут не обійшлося.

У цей момент прокинувся Санчо, якому спросоння здалось, що на нього хтось повалився і душить. Не довго думаючи, він узявся махати кулаками врізнобіч, причому більшість ударів дісталась Маріторнес. Дівчина верескнула й блискавично дала здачі. Спалахнула запекла і водночас кумедна сутичка. Тоді погонич, розгледівши в мерехтінні лампадки, що його пасії доводиться скрутно, залишив Дон Кіхота й кинувся її визволяти. У той же бік попрямував і хазяїн, але тільки для того, щоб провчити винуватицю нічної веремії, якою він продовжував вважати Маріторнес. А далі пішло-поїхало за відомим усім з дитинства сюжетом: собака на кішку, кішка на мишку… Тобто погонич на Санчо, Санчо на служницю, та на нього, ще й корчмар підключився. І всі невпинно гамселили один одного. Раптово згаслий світильник лише посилив загальний безлад.

Випало так, що на тому ж дворі ночував ратник Святого братства, якого цей недоречний шарварок розбудив. Він схопив свої регалії, а саме напівжезл і жерстяну коробку з вірчими документами, й полапцем пробравшись до сараю, заволав несамовито:

— В ім’я правосуддя та Святого братства, припиніть!

Першим, на кого йому довелось наткнутись, виявився безпам’ятний Дон Кіхот, розпростертий посеред уламків ліжка. Стражник намацав його бороду і, стиснувши її в кулаку, кілька разів крикнув:

— На допомогу правосуддю!

Але не відчувши ніякого руху й вирішивши, що перед ним убитий, а всі решта — вбивці, він гукнув ще голосніше:

— Зачиніть ворота! Нікого не випускайте — тут людину вбили!

Крик налякав присутніх, і кожен укляк на тому місці, де той його застав. Далі господар тишком-нишком повернувся до себе, погонич до свого сíдала, служниця до комірчини; тільки нещасні Дон Кіхот із Санчо не ворушились. Тоді ратник пустив бороду кабальєро й направився шукати вогню, щоб знайти й покарати злочинців. Але ці старання були марними, оскільки корчмар, виходячи, навмисне задмухав вогник ліхтаря. Тому стражнику знадобилось чимало часу, поки він врешті не запалив новий світильник від жарини з кухонної печі.

Розділ XVІІ,

у якому продовжуються незчисленні біди хороброго Дон Кіхота і вірного йому Санчо Панси на постоялому дворі

Невдовзі, прочунявшись, Дон Кіхот страдницьким голосом окликнув свого зброєносця:

— Друже Санчо, ти спиш? Спиш, друже Санчо?

— Яке там, трясця його матері, спання, — зойкнув Санчо — коли цієї ночі, схоже, всі чорти на мене напосіли.

— Вочевидь, маєш підстави так говорити, — скрушно зауважив лицар, — оскільки або я нічого не розумію, або цей замок зачарований. Ти мусиш знати… Ні, спочатку присягнись, що й після моєї кончини збережеш у таємниці почуте зараз від мене.

— Присягаюсь, — видихнув Санчо.

— Кажу це, — пояснив Дон Кіхот, — бо дорожу честю кожної людини.

— Та я вже поклявся, що не проговорюсь і після вашої смерті, — почулося заперечливе. — Але, дай Боже, щоб у мене з’явилась можливість розповісти все уже завтра.

— Невже я настільки тебе образив, — відверто здивувався ідальго, — що ти бажаєш мені такого скорого прощання з цим світом?

— Зовсім ні, — відповів Санчо. — Просто не люблю довго в собі щось таїти, терзаючись внутрішніми муками через необхідність мовчати.

— Хоч там що, — підсумував Дон Кіхот, — запорукою мені є твоя вірність і ґречність. Отже, знай, сьогодні вночі зі мною трапилась одна з найдивовижніших пригод, якими я можу похвалитися: щойно до мене приходила донька власника цього замку, найпрекрасніша дівчина в усьому світі. Хто спроможний описати тобі її вбрання? Її світлий розум? Інші її приховані принади, які я, вірний своїй повелительці Дульсінеї Тобоській, змушений обійти мовчанням? Можу тільки припустити, що чи то небо позаздрило щасливій нагоді, яка мені випала, чи то — й, швидше за все, так воно і є — цей замок зачаклований, адже не встигли ми взаємно освідчитись у коханні, як невидима рука якогось жахливого велетня, котра взялась невідомо звідки, розбила мого рота в кров, а потім побила мене так сильно, що я почуваюсь далебі гірше, аніж після нашої зустрічі з погоничами кобил. Мабуть, скарби краси тієї діви охороняє якийсь зачарований мавр, і призначені вони не мені.

— Мені й поготів, — зронив Санчо. — Мене більше чотирьохсот маврів лупцювали, тож вчорашні удари палицями здаються тепер слабенькими ляпасами. До речі, скажіть-но, сеньйоре, як зветься ця рідкісна пригода, враховуючи, що ми досі ледве дихаємо? Вашій милості ще не так погано, тому що, за вашими словами, ви тримали в руках дивовижну красуню. Ну а моїй особі чом така кара? Либонь, у недобру годину мене мати народила, оскільки, хоч я і не мандрівний лицар та й, гадаю, навряд чи ним колись стану, майже всі ґулі дістаються мені!

— То тобі теж перепало? — вигукнув ідальго.

— А я про що, хай йому грець? — застогнав Санчо.

— Спокійно, друже, — мовив Дон Кіхот. — Зараз я приготую чудодійний бальзам, завдяки якому ми напевно одужаємо.

Тут з’явився стражник, який знайшов таки десь світильник і вирішив роздивитися жертву. При вигляді нечіткої зловісної фігури у спідній сорочці та з нічним ковпаком на голові, що наближалась, тримаючи в руці ліхтар, Санчо мимоволі зіщулився і пошепки спитав свого хазяїна:

— Сеньйоре, а це, бува, не згаданий вами зачарований мавр повертається, щоб добити нас?

— Не може бути, щоб мавр, — так само тихо відповів Дон Кіхот. — Зачаклований завжди невидимий.

— Якщо побачити неможливо, то можна відчути, — крекнув Санчо Панса. — Принаймні, мої боки переконалися в цьому.

Між тим, уздрівши перед собою не одне, а двоє тіл, які подавали видимі ознаки життя, ратник дещо збентежено звернувся до кабальєро:

— Ну, живий, небораче?

— На вашому місці я говорив би чемніше, — обурено підвищив голос Дон Кіхот. — Чи може в тутешній місцевості прийнято зверхньо розмовляти з мандрівними лицарями, грубіяне?

Подібна реакція жалюгідної на вигляд людини розлютила слугу закону, який спересердя жбурнув світильник у нахабу, поціливши йому прямісінько в голову й замалим не розкроївши череп, а потім зник у темряві.

— Це таки справді зачарований мавр, сеньйоре, — плаксиво протягнув Санчо. — І скарб свій він повинен берегти для інших, а для нас має лише стусани та удари лампами.

— Твоя правда, — погодився ідальго. — Але не слід звертати увагу на всілякі чародійства і не варто гніватися з цього приводу, адже безглуздо мститися невидимкам або фантомам. Ліпше підіймайся та спробуй роздобути в коменданта фортеці трохи олії, вина, солі й розмарину, щоб я міг приготувати цілющий бальзам. Відверто кажучи, він мені украй потрібен, бо рана, нанесена тим привидом, серйозно кровоточить.

Уже сіріло. Невпинно ойкаючи через біль у кістках, Санчо Панса подався шукати хазяїна корчми, який, проте, не без здивування, наділив його усім необхідним. Санчо швиденько поспішив до свого господаря, котрий тяжко стогнав, обхопивши голову руками, хоча відбувся тільки двома, щоправда, чималими, ґулями. А те, що здавалося йому кров’ю, стікаючою по обличчю, було насправді потом, яким Дон Кіхот щедро вкрився від пережитого хвилювання.

Узявши бажані компоненти, кабальєро змішав їх у казанку і певний час грів отриману суміш на вогні. Далі попросив якусь ємність, щоб перелити в неї готовий бальзам, удовольнившись врешті старою бляшанкою, яку корчмар великодушно передав йому в дар. Тоді, осіняючи себе за кожним словом хресним знаменням, він прочитав над варивом понад вісімдесят разів «Отче наш» та майже стільки ж — дві-три інші молитви. Цей процес спостерігали Санчо Панса, хазяїн постоялого двору й стражник. А погонич, мов і не було нічого, порався коло своїх мулів.

Відтак Дон Кіхот захотів негайно перевірити властивості чудодійного, як йому здавалось, еліксиру й випив останок рідини із казанка, тобто десь півасумбри. Буквально одразу його жорстоко знудило, а від натуги кинуло в рясний піт. Насилу оговтавшись, ідальго розпорядився вкрити себе і не тривожити деякий час. Спав він понад три години, а коли прокинувся, то відчув значне полегшення, внаслідок чого остаточно впевнився, що володіє бальзамом Ф’єрабраса і що з цим зіллям більше не треба боятися найкривавіших сутичок і битв.

Дивовижне зцілення господаря вельми вразило Санчо, котрий попрохав допити залишки. Одержавши дозвіл, він, тримаючи казанок обома руками, зі щирою вірою та палким бажанням хильнув чималу порцію. Але шлунок сердеги виявився не таким вибагливим, як у Дон Кіхота. Тому перш ніж бідаху знудило, млосність, гострі позиви й запаморочення довели Санчо до такого стану, що він дійсно повірив у наближення смерті. Нещасний проклинав і сам еліксир, і того негідника, який його йому втелющив. Бачачи муки зброєносця, Дон Кіхот прорік:

— Вочевидь, Санчо, тобі погіршало, бо ти не посвячений у лицарі. А я переконаний, що бальзам не допомагає тим, хто цього не зробив.

— Якщо ви, ваша світлість, знали це, — ледве спромігся вимовити Санчо Панса, — то чому, сто кольок мені та всій моїй рідні в печінку, дозволили скуштувати його?

Незабаром зілля нарешті подіяло. Близько двох годин бідолашного вивертало зовні, він тіпався, наче у пропасниці, обливаючись холодним потом, бився в корчах; то ж не тільки сам, а й оточуючі вирішили, що настала його смертна хвилина. Натомість ідальго, помітно прибадьорившись, палав нетерпінням продовжити пошук пригод, оскільки непохитно вважав, що будь-яка затримка позбавить увесь світ і тих, хто на нього, Дон Кіхота, сподівається, захисту й покровительства. Ваблений цим міркуванням, він особисто осідлав Росінанта, нав’ючив осла зброєносця, допоміг Санчо вдягнутися і всадовив його на віслюка. Потім, скочивши на свого коня, рушив у кінець обійстя, де біля муру прихопив списик, який там стояв, що віднині слугуватиме йому списом.

За діями кабальєро стежили практично всі мешканці постоялого двору, а їх виявилося понад двадцятеро, у тому числі й донька хазяїна. Дон Кіхот теж не зводив з неї очей, час від часу зітхаючи так сумно, що здавалось, ці зітхання виринають із глибини його душі. Однак більшість, особливо ті, котрі бачили вчора, як ідальго накладають пластирі, вважали головною причиною цього біль у боках.

Уже верхи, опинившись коло воріт, Дон Кіхот гукнув хазяїна і з достоїнством поважно звернувся до нього:

— Вéличність і різноманітність ваших благодіянь, сеньйоре алькайде,[40] змушують мене назавжди почуватись перед вами в боргу. На знак вдячності я хотів би помститися за вас якому-небудь чваньку, котрий вас, можливо, скривдив, бо мій безпосередній обов’язок і полягає саме в тому, щоб допомагати беззахисним, мстити за скривджених та карати віроломних. Присягаюсь лицарським орденом, до якого належу, що ви залишитесь задоволені й нагороджені, згідно з вашим бажанням.

Відповідь була сповнена не меншої гідності:

— Сеньйоре лицарю, я не потребую, щоб ваша милість мстила за нанесені мені образи, бо в разі чого сам зможу помститися своїм кривдникам. Просто заплатіть за ночівлю на цьому постоялому дворі, за солому й корм для коня з ослом, а також за їжу і постіль.

— Тобто, це постоялий двір? — недовірливо спитав Дон Кіхот.

— Еге ж, — кивнув корчмар, — і досить поважаний.

— Виходить, — знизав плечима кабальєро, — мала місце прикра помилка. Ну, якщо це не замок, то звертаюсь до вас із проханням не брати з мене платні, адже я не можу порушувати статуту мандрівних лицарів. Водночас мені достеменно відомо, що ті ніколи не платили на постоялих дворах, оскільки всі були й так зобов’язані добре їх приймати, враховуючи нестерпні муки, яких вони зазнають у пошуках пригод вдень і вночі, взимку і влітку, пішими і верхи, потерпаючи від спраги та голоду, переживаючи спеку і холод, відкриті негоді та усім земним напастям.

— Мене це не обходить, — посуворішав лицем корчмар. — Платіть, що винні, а розповіді про мандрівних лицарів облишмо у спокої.

— Ви недоумкуватий і негідний трактирник, — відчеканив ідальго.

Пришпоривши Росінанта, Дон Кіхот безперешкодно виїхав за межі двору, не впевнившись, чи тримається позаду зброєносець.

У свою чергу хазяїн заїзду, зрозумівши марність ідеї догнати вершника, задумав стягнути плату з Санчо Панси. Але останній категорично відмовився платити, оскільки, бачте, зброєносець мандрівного лицаря зобов’язаний дотримуватись таких самих правил, як і його господар. Розлючений корчмар пригрозив Санчо неабиякими неприємностями, однак той затявся. Мовляв, йому негоже ламати давній лицарський звичай; крім того, не хочеться, аби зброєносці майбутніх мандрівних лицарів звинувачували його в порушенні цього справедливого закону.

На біду горопашного, серед постояльців виявилося кілька, а точніше дев’ятеро шибайголів, яким заманулось утнути із ним аж ніяк не безвинний жарт. Тож, ніби змовившись, пустуни несподівано стягнули Санчо Пансу з віслюка, звалили на припасену заздалегідь хазяйську ковдру і, схопивши її за краї, почали підкидати вгору, неначе собаку під час масниці.

Розпачливе волання невдахи учув Дон Кіхот, який, зупинившись, подумав спочатку, що на нього чекає нова пригода, однак швидко впізнав знайомий голос і повернув назад. Торсонувши зачинені ворота, він вирішив об’їхати навколо постоялого двору, сподіваючись проникнути якось усередину. Та не встиг ідальго наблизитися до невисокої загорожі, яка оточувала скотарню, як побачив, що його зброєносець вскочив у халепу. Санчо то злітав у повітря, то опускався, і все це настільки граціозно й швидко, що не будь Дон Кіхот дуже обуреним, мабуть, розреготався б. Спробував було він перескочити з сідла на огорожу, але, почуваючи себе занадто кепсько, не зміг навіть спішитись. Отже кабальєро обмежився тим, що, не злізаючи з коня, став щосили лаяти витівників. Проте на них це не подіяло, і пустили жертву мучителі, лише коли зовсім стомилися. Відтак вони привели віслюка й всадовили на нього Санчо. Жаліслива Маріторнес подала бідоласі горнятко холодної води з колодязя. Він уже практично підніс його до рота, аж почув крик свого хазяїна:

— Сину мій Санчо, не пий води! Не пий, сину, вона тебе вб’є! Поглянь, ось у мене цілющий бальзам (тут ідальго протягнув бляшанку); дві краплини — і тобі обов’язково покращає.

Санчо покосився на нього, вагаючись, а потім крикнув голосно у відповідь:

— Хіба ваша милість забула, що я не лицар? Залиште ту бурду дияволам, а мені дайте спокій.

З цими словами він зробив добрячий ковток із глечика, однак зрозумівши, що це проста вода, попросив Маріторнес принести винця. Дівчина охоче виконала його прохання, сама заплативши за вино. Схоже, недаремно говорили, що, незважаючи на розпусну поведінку якісь відголоски християнських чеснот у неї збереглися. Напившись, Санчо негайно пришпорив свого осла, навстіж відкрив обидві стулки воріт і гайнув із двору вельми задоволений, що вирвався звідти, таки не заплативши. Втім радість була неповною, бо за нього — й віднедавна це траплялось дедалі частіше — достатньо розплатилися звичні поручителі, тобто рідні боки. До того ж корчмар лишив собі у рахунок сплати його сакви, але в запалі Санчо цього і не помітив.

Розділ XVІІІ,

у якому викладені міркування, що ними Санчо Панса поділився зі своїм господарем Дон Кіхотом, а також інші варті уваги пригоди

Геть знесилений Санчо спинивсь перед хазяїном. Побачивши його незаздрісний вигляд, Дон Кіхот сказав:

— Тепер, добрий мій Санчо, я остаточно впевнився, що цей замок, чи то постоялий двір, справді зачаклований. Дійсно, невже ті, хто жорстоко знущався над тобою, не привиди й не вихідці з потойбічного світу? Стверджую це на тій підставі, що коли я спостерігав твою трагедію, то не міг не тільки перебратися через огорожу, а й бодай злізти з Росінанта, оскільки, воістину, був зачарований. Інакше, присягаюсь честю, я помстився б за тебе тим лайдакам, хай би мені довелось порушити канони лицарських законів, які, сподіваюсь, ти пам’ятаєш, не дозволяють лицарю піднімати руку на нерівних собі — хіба що, в разі крайньої необхідності.

— Якби я міг помститися, то й за мною б не заіржавіло, був би я лицарем чи ні; одначе не зміг. Але, здається, ті, хто розважався подібним чином, були не привидами або зачаклованими, про що говорить ваша милість, а звичайними людьми, із кісток і м’яса, як ми з вами. Тому, сеньйоре, перескочити через огорожу та злізти з коня вам завадило щось інше, аніж чари. З усього цього напрошується очевидний висновок: пригоди, яких ми шукаємо, врешті-решт скінчаться таким нещастям, що мало нам не здасться. Отож мені, бідному на розум, видається найліпшим і своєчасним для нас вертати додому. Саме починаються жнива, впору займатися господарством, а не никати туди-сюди, потрапляючи, як то кажуть, із ринви та під дощ.

— Нітрохи ти, Санчо, — махнув рукою ідальго, рушаючи з місця, — не розбираєшся в лицарстві. Замовкни й наберись терпіння; настане день — і особисто переконаєшся, наскільки почесно займатися цією справою. Ні, а все ж… ну от із чим можна порівняти радість від виграної битви та перемоги над ворогом? Звісно, ні з чим.

— Нехай так, — відповів Санчо Панса, — мені це почуття невідоме. Проте знаю одне: відколи ми стали мандрівними лицарями — точніше, ви, бо я не маю ніяких прав на подібне почесне звання, — нами не виграно жодної битви, якщо не враховувати сутички з біскайцем. Та й то, ваша милість втратила тоді принаймні піввуха і половину шолома. З того моменту нас постійно переслідують невдачі та побої, а вашому покірному слузі довелося зазнати ще й кричущого приниження від якихось зачарованих створінь, які підкидали мене вгору. Я ж не в змозі навіть помститись їм, щоб відчути радість перемоги над ворогом, про яку ви кажете.

— Ось це мене й гнітить, — зітхнув Дон Кіхот, — і тебе має засмучувати, Санчо. Але не хнюпся, скоро я постараюсь здобути меч, зроблений настільки майстерно, що його володарю нестрашні будь-які чари.

— Я такий везучий, — скривився Санчо Панса, — що якби ваша милість і знайшла собі подібний меч, то виявилося б, що він, на кшталт того злощасного бальзаму, приносить користь самим лицарям. А в зброєносців, як і раніше, з чужого клопоту голова болітиме.

— Не переймайся, друже, — підбадьорив ідальго, — буде свято і на твоїй вулиці.

Дорогою вони продовжували розмову в тому ж дусі, аж угледів Дон Кіхот попереду величезну густу хмару пилу.

— Настав день, о Санчо, — очі кабальєро спалахнули жвавим вогнем, — коли доля проявить мені своє благодіяння. Сьогодні я вчиню подвиги, які будуть навічно вписані у книгу слави. Бачиш ту куряву? Її здіймає незліченне військо, що суне нам назустріч.

— Судячи з усього, їх два, — нервово гикнув Санчо Панса, — бо з протилежного боку теж пил клубочиться.

Оглянувшись та переконавшись у справедливості його слів, Дон Кіхот вельми зрадів і негайно утовкмачив собі в голову, що на цій широкій рівнині очікується криваве побоїще між двома арміями. Та насправді куряву піднімали дві отари овець і баранів, які невмолимо зближувались, однак поки їх не було видно за курявою. Проте Санчо, піддавшись настроям свого господаря, щиро повірив сказаному ним.

— Що ж нам робити, сеньйоре? — розгублено спитав він.

— Що робити? — перепитав ідальго. — Гм, ясна річ: надавати допомогу слабким та беззахисним. Щоб ти знав, Санчо, переднє військо очолює великий імператор Аліфанфарон, правитель острова Трапобани,[41] а те, що позаду мене, — його ворог, повелитель гарамантів[42] Пентаполíн.

— Що ж не поділили ці два сеньйори? — поцікавився Санчо Панса.

— Причина в тому, — відповів Дон Кіхот, — що Аліфанфарон, лютий язичник, закохався в доньку Пентаполіна, милу, чарівну дівчину та ще й християнку, але батько не бажає віддавати її за поганського царя, доки той спочатку не зречеться лжепророка Магомета і не прийме християнства.

— Їй-бо, Пентаполін поводиться правильно, — вигукнув Санчо, — і я готовий зробити для нього все, що зможу!

— Ти вчиниш як належить, сину мій, — сказав кабальєро, — бо для того щоб стати до подібного бою, необов’язково бути лицарем.

— Це я добре розумію, — скромно потупився Санчо Панса, — ось тільки куди нам діти віслюка, аби потім не шукати його після сутички? Адже здається мені, що досі навряд чи хто вступав у битву, гарцюючи на ослові.

— Маєш рацію, — визнав Дон Кіхот. — Мабуть, доведеться тобі кинути його напризволяще — пропаде, так пропаде. Однак у разі нашої перемоги ми дістанемо стільки коней, що й Росінант ризикує залишитися не при ділі. А зараз пропоную піднятись он на той пагорб, щоб краще роздивитися ці армії.

Так вони опинились на узвишші, звідки обидва гурти були б добре видимі, якби здійнята ними пилюка не запинала зору. Проте Дон Кіхот, захоплений власною уявою, яка яскраво домальовувала те, чого він не бачив, почав жваво перераховувати головних лицарів обох військ, вигадуючи з ходу девізи й прізвиська для них та описуючи колір і форми їхніх лат.

Санчо Панса слухав роззявивши рота, інколи ошелешено озираючись, намагаючись проникнути поглядом за пелену куряви. Але оскільки йому не вдалося виявити ніяких воїнів, він звернувся до ідальго:

— Сеньйоре, схоже, нечистий узяв усіх цих ваших лицарів; я в усякому разі нікого не бачу. Мабуть, вони теж зачакловані, як і вчорашні привиди.

— Мелеш казна що! — обурився Дон Кіхот. — Хіба ти не чуєш іржання коней, звуків сурм, барабанного дробу?

— Мені чути лише мекання овець та баранів — чесно відповів Санчо.

Це була правда, бо отари підійшли вже зовсім близько.

— Тебе охопив страх, — повчально мовив кабальєро, — а він бентежить наші почуття, змушуючи сприймати речі не такими, які вони насправді. Якщо жижки трусяться, від’їдь убік, не заважай. Я сам посприяю перемозі тих, кому надам свою допомогу.

Скінчивши тираду, Дон Кіхот уткнув шпори в боки Росінанта, міцніше підхопив спис і швидше за блискавку помчав донизу.

— Поверніться, ваша милосте, — розпачливо кричав йому навздогін Санчо Панса, — адже, присягаюсь Господом нашим, ви збираєтесь атакувати овець та баранів! Поверніться! О, горе матері, яка мене породила! Ви здуріли?! Придивіться уважно, тут нікого нема. Боже праведний, що ж він коїть?

Та де там. Ідальго мчав уперед, вигукуючи на ходу:

— Сміливіше, лицарі, які зібрались під знамена доблесного імператора Пентаполіна! Усі за мною! Ви побачите, як легко я здолаю його ворога Аліфанфарона Трапобанського!

Ще мить — і Дон Кіхот, врізавшись усередину тварин, став наносити уявним противникам смертельні удари списом. Вівчарі голосними криками намагалися зупинити безумця. Проте швидко усвідомивши марність таких спроб, вони пустили в дію свої пращі й почали тішити його вуха свистом каміння величиною з кулак. Але кабальєро нехтував небезпекою і носився полем, викликаючи на поєдинок «зарозумілого Аліфанфарона».

Зненацька вправно кинутий камінь влучив Дон Кіхотові у бік, пошкодивши йому два ребра. Через пекучий біль ідальго вирішив, що убитий або щонайменше тяжко поранений. Однак згадавши про бальзам, він дістав бляшанку з рідиною і підніс її до рота. Та не встиг випити й пари ковтків, як інша каменюка поцілила йому в руку, пробила посудину, мимохідь вибила три-чотири зуби, з них кілька кутніх, а на додаток розтрощила два пальці кисті. Від сильного удару вершник злетів із сідла. Подумавши, що вони його вбили, погоничі спішно зібрали рештки отар, узяли на плечі забитих овець, яких виявилося близько семи, і не барячись залишили місце пригоди.

Увесь цей час зброєносець метушливо спостерігав за божевільною поведінкою свого хазяїна, рвучи на голові волосся від власної безпорадності та проклинаючи той день, коли доля звела його з ним. Щойно пастухи пішли, він спустився з пагорба і схиливсь над нерухомим тілом, докоряючи:

— Чи не доводив я вам, сеньйоре, що то не військо, а стадо?

— Ось на які хитрощі здатний цей пройдисвіт чарівник, мій запеклий ворог, — самими губами прошепотів Дон Кіхот. — Це ж треба, позаздривши славі, яку я здобув би в бою, перетворив неприятельську армію на овець та баранів.

Безнадійно хитнувши головою, Санчо випростався і попрямував до віслюка, аби знайти у саквах якусь ряднину і перев’язати ідальго. Але зрозумівши, що сумки десь зникли, вибухнув непристойною лайкою. Подумки він остаточно дав собі слово залишити Дон Кіхота й повернутись додому — хай би ціною відмови від заробленої платні та від сподівань одержати бодай колись обіцяний острів.

Тим часом ідальго звівся і, підтримуючи лівою рукою рота, щоб не випали зуби, а правою взявши за вуздечку Росінанта, який не відходив ні на крок від хазяїна — такий це був відданий та добре навчений кінь, — поволі рушив до зброєносця. Виставивши лікоть на осла і підперши щоку долонею, Санчо Панса перебував у крайній задумливості.

Бажаючи його збадьорити, Дон Кіхот сказав:

— Затям, Санчо, тільки той підноситься над іншими людьми, хто робить більше за них. Буревії, які нам довелось пережити, — це свідчення того, що незабаром погода проясниться і наші справи підуть на лад. Ані горе, ані щастя не вічні, а отже, якщо смуга невдач триває довго, радісна година вже недалеко. Тож не хвилюйся через негаразди, які трапилися зі мною, тим більше, що на тобі вони ніяк не позначились.

— Тобто, як не позначились? — стрепенувся Санчо Панса. — А кого ж тоді, по-вашому, нещодавно підкидали? Бува, не сина мого батька? А сакви, які пропали з усім моїм скарбом, випадково не мої?

— Що, ти загубив сакви? — вразився Дон Кіхот.

— Так, вони зникли, — почулось у відповідь.

— Отже, сьогодні нам нічого їсти, — з жалем констатував ідальго.

— Можливо, так воно й було б, — не погодився Санчо, — якби на довколишніх луках пишно не буяли трави, які ви маєте добре знати і яких у подібних випадках цілком достатньо таким безталанним мандрівним лицарям, як, наприклад, ваша милість.

— Що ж до мене, — зморщився Дон Кіхот, — то я радше удовольнився б шматком хліба і двома оселедцями. Та хай там як, сідай на свого віслюка, мій добрий друже, і їдь за мною. Господь не полишить нас, адже він пам’ятає і про мошкару в повітрі, і про черв’яків у землі, і про пуголовків у воді. Саме завдяки його милосердю сходить сонце над добрими і злими, а також проливається дощ на неблагочестивих і праведних.

— Вашій милості більше личило б бути проповідником, аніж мандрівним лицарем, — зазначив Санчо Панса.

— Мандрівні лицарі, — сказав ідальго, — повинні вміти робити все. Багато хто з них міг провести бесіду або виступити з проповіддю на привалі під час походу не гірше за випускників Паризького університету. Звідси мораль: спис ніколи не притупляв пера, а перо — списа.

— Добре, добре, хай буде по-вашому, — не сперечався Санчо. — А тепер рушаймо і будемо шукати, де переночувати цієї ночі. Тільки, заради Бога, щоб там не було ні ковдр, ні любителів дурних жартів, ні привидів, ні зачарованих маврів, інакше гори воно синім полум’ям.

— Помолись щиро Господу, сину, — відповів Дон Кіхот, — а я піду за тобою слідом куди твоїй душі заманеться. Цього разу стосовно нічлігу вирішуєш ти.

Санчо Панса не змусив себе довго упрошувати й рушив прямо, нікуди не звертаючи, в тому напрямку, де, на його думку, можна було знайти притулок.

Доки вони ледве плелись, оскільки біль у щелепах заважав ідальго їхати швидше, Санчо, намагаючись розрадити його, повів з ним нехитру бесіду. І, зокрема, вирік дещо, про що йтиметься в наступному розділі.

Розділ ХІХ,

у якому знову містяться розважливі міркування, що ними Санчо Панса ділився зі своїм господарем, а також ідеться про пригоду з мертвим тілом та про інші видатні події

— Здається, сеньйоре, всі неприємності, які переслідують нас цими днями, — не що інше, як кара за ваш гріх. Адже ваша милість порушила лицарський статут, не дотримавши клятви, згідно з якою, треба було обходитись без скатертини під час їжі, не ділити ложа з королевою, а також не робити іншого, що за цим слідувало і що ви обіцяли виконувати, поки не віднімете шолома Маландріна, чи як там, я вже точно не пам’ятаю, звали того мавра.

— Істину глаголиш, Санчо, — вкотре змушений був визнати Дон Кіхот. — Відверто кажучи, та клятва вилетіла у мене з голови. Далебі, можеш не сумніватися, що і твоє прикре непорозуміння з підкиданням трапилось лише тому, що ти вчасно не нагадав мені про неї. Але я спокутую цей гріх, бо статут лицарства передбачає можливість загладити будь-яку провину.

— Хіба я теж у чомусь такому клявся? — здивувався Санчо Панса.

— Не має значення, — категорично зауважив ідальго. — Досить, що, як я розумію, певна твоя причетність очевидна. Так чи інакше, потрібно виправляти ситуацію.

— Дивіться ж, ваша милосте, — протягнув Санчо, — не забудьте цього зробити, як забули клятву. Хтозна, чи не спаде привидам на думку знову з мене покепкувати, та заодно і з вас, якщо побачать вашу впертість?

Ніч настала раніше, аніж вони встигли розгледіти хоча б натяк на можливе пристанище. Неймовірно дошкуляв голод. Крім того, невдовзі на них чекала цього разу вже не така собі, а справжня пригода.

Отож, навкруги панувала непроглядна темінь. Та наші герої чвалали далі, оскільки Санчо Панса вважав, що за одну-дві милі їм обов’язково трапиться якась корчма. Раптом вони помітили велику кількість мерехтливих вогників, схожих на мандрівні зорі, які наближались. Тут не тільки Санчо, а й Дон Кіхотові стало не по собі. Обидва натягнули повіддя і почали пильно вдивлятися, намагаючись осмислити причину цього загадкового явища. А коли зрозуміли, що таємничі вогні поступово збільшуються в розмірах, зброєносець затрясся, немов листок під вітром, тоді як волосся на голові кабальєро стало дибки. Щоправда, трохи набравшись духу, ідальго схвильовано мовив:

— Це, друже, безперечно має бути найбільше та найнебезпечніше випробування, і мені доведеться продемонструвати всю свою наснагу й хоробрість.

— Бідний я, нещасний! — одразу заголосив Санчо Панса. — Якщо це знову привиди, де ж мені придбати запасні ребра, щоб розрахуватись ще й за цю пригоду?

— Хоч які страхітливі були ті привиди, — запально вирік Дон Кіхот, — я не дозволю їм торкнутись навіть ворсинки на твоїй свитці. Минулого разу над тобою вчинили наругу, бо мені забракло сил перескочити через огорожу. Але зараз ми в чистому полі, де знайдеться робота моєму мечу.

— А якщо його повторно зачаклують, — не вгамовувався Санчо, — яка нам буде користь від того, що ми в чистому полі?

— У будь-якому разі, — відповів кабальєро, — прошу, не втрачай самовладання, а належний приклад показуватиму тобі я.

— Це як Бог дасть, — тоскно озвався зброєносець.

Узявши трохи вбік, вони продовжували напружувати зір, і незабаром їм вдалось розрізнити багато дивних фігур. Украй моторошне видовище змусило Санчо зацокотіти зубами так, ніби його лихоманило. Попереду похоронного воза ступали зо двадцятеро вершників у балахонах із запаленими смолоскипами в руках, а слідом рухались іще шестеро у довгому жалобному одязі, який спадав ледь не до копит мулів; їхня повільна хода підтверджувала, що це справді були мули, а не коні. Водночас над процесією висів приглушений гомін, неначе то балахони тихими страждальницькими голосами перемовлялись між собою. Душа Санчо давно у п’яти сховалась, проте Дон Кіхот почувався інакше, сприймаючи себе свідком однієї з пригод, знайомих йому досі тільки з книжок.

Він уявив, що бачить траурну колісницю з тілом убитого лицаря, помститись за якого судилося саме йому. Тож, більше не вагаючись, ідальго випрямився у сідлі та, сповнений рішучої відваги, виїхав посеред шляху. Щойно перші учасники кортежу підійшли майже впритул до нього, Дон Кіхот гучно заговорив:

— Лицарі ви чи там хто, спиніться і кажіть, що ви за одні, звідки та куди прямуєте й кого везете на цій колісниці? Судячи із зовнішніх ознак, ви або кривдники, або ті, кого скривдили. Мені належить це знати, аби покарати вас за ваш злочин, або ж помститись тим, хто вас образив.

— Ми поспішаємо, — буркнув найближчий з вершників. — До постоялого двору далеко, і нам ніколи давати вам детальні роз’яснення.

Відтак він хльоснув мула, минаючи несподівану перешкоду. Глибоко обурений подібною відповіддю, кабальєро схопив мула за вуздечку й тоном, що не провіщав нічого доброго, сказав:

— Зупиніться та поводьтеся чемніше. Відповідайте на мої запитання, а ні — я викличу вас усіх на поєдинок.

Схарапуджена тварина здійнялась дибки, скинувши їздця. Піший слуга, що тримався поруч, негайно заходився осипати й без того роздратованого ідальго добірною лайкою. У свою чергу Дон Кіхот, не довго думаючи, кинувся зі списом наперевіс проти одного з убраних у траурні шати і збив його із сідла, важко поранивши. Потім настала черга решти. Бачили б ви, як завзято виносили ноги оті балахони! Здавалося, в Росінанта виросли крила, настільки баско він гарцював. Сторонньому спостерігачеві цей наляканий та розгублений натовп міг видатись веселою юрбою ряджених, які у святкову ніч затіяли біганину з факелами в руках. Скуштувати силу лицарських ударів довелося і власникам траурного вбрання, які, заплутавшись у складках довгополого одягу, не могли поворухнутися. Тому Дон Кіхотові ніщо не завадило безкарно їх віддухопелити. Добряче побиті, вони були змушені відступити, щиро впевнені, що наразилися не на людину, а на диявола з пекла, котрий з’явився, щоб викрасти мертве тіло, яке везли колісницею.

За всім цим стежив Санчо Панса. Немало дивуючись хоробрості свого хазяїна, він бурмотів собі під носа: «Отже, мій господар дійсно сміливий, а не тільки похваляється». Між тим ідальго спинивсь біля розпластаної першої жертви, поряд з якою валявся ще не згаслий смолоскип. Приставивши до обличчя нещасного вістря списа, Дон Кіхот наказав йому здаватись.

— Куди вже далі, — почулося здавлене. — Я й так не можу зрушити з місця через зламану ногу. Ваша милосте, благаю, якщо ви християнин, не вбивайте мене. Інакше трапиться велике святотатство, адже перед вами ліценціат[43] богослов’я.

— Овва, то якого ж дідька сюди занесло духовну особу? — спитав кабальєро.

— Що, кажете, занесло, сеньйоре? — чоловік на хвильку змовк. — Мій лихий фатум.

— До речі, — зауважив Дон Кіхот, — ваші неприємності стануть іще більшими, якщо роз’яснення з приводу моїх попередніх питань виявляться незадовільними.

— Зараз ви все зрозумієте, — скоромовкою проговорив ліценціат. — Мене звуть Алонсо Лопес, і насправді я не ліценціат, а всього-на-всього бакалавр. Разом з одинадцятьма священнослужителями (тими, що розбіглися) супроводжую тіло померлого в місті Баесі кабальєро, прямуючи до міста Сеговії, де він має бути похований у родинному склепі.

— А хто його умертвив? — поцікавився ідальго.

— Господь за допомогою чумної лихоманки, яку він на нього наслав, — відповів бакалавр.

— Тобто, — визначився Дон Кіхот, — Всевишній позбавив мене необхідності мстити за цю смерть. Ну, якщо небіжчик помер від хвороби, лишається просто розвести руками, тим більше, він зробив би те саме в разі моєї подібної смерті. А що ж до вас, ваше преподобіє, то знайте: я лицар Ламанчський, прозваний Дон Кіхотом, і мій обов’язок полягає в тому, щоб мандрувати світом у пошуках пригод, викоріняючи несправедливість та захищаючи ображених.

— Не знаю, наскільки вам до снаги викорінювати несправедливість, — крізь стогін видавив той, хто назвався Алонсо Лопесом, — але мені ви вчинили зле. Моя нога поламана і навряд чи коли-небудь розпрямиться. Чого варті слова про захист ображених, коли я завжди пам’ятатиму нанесену вами образу? Надто дорого обходиться мені зустріч із таким шукачем пригод, як ви.

— Кінь на чотирьох та й то спотикається, — дещо знітився ідальго. — Біда в тому, що глупої ночі у дивному вбранні ви і ваші супутники виглядали справжніми вихідцями з того світу. Мимоволі припустиш: «Е-е, тут справа не чиста». Тому я не міг не виконати свого обов’язку й напав на вас. І зробив би це, навіть якби достеменно знав, що мені протистоятимуть чорти з пекла, якими я вас вважав до останньої хвилини.

— Мабуть, така вже моя доля, — скоривсь обставинам бакалавр. — Тоді, сеньйоре лицарю, допоможіть мені, принаймні, вибратися з-під мула, бо нога застрягла між стременом та сідлом.

— Боже правий! — стурбовано вигукнув Дон Кіхот. — Чого ж ви досі мовчали?

Він одразу покликав Санчо, але той проігнорував його заклопотаний розвантаженням обозного мула, якого ці добрі люди від щирого серця нав’ючили різноманітними їстівними припасами. Лише розмістивши левову частку харчів на своєму віслюкові, зброєносець підбіг до хазяїна. Разом вони звільнили пораненого та допомогли всістися верхи, уклавши йому в руку факел. Наостанку Дон Кіхот звернувся до бакалавра з проханням вибачитися замість себе перед іншими учасниками траурної ходи, адже його поведінка була зумовлена незалежними від нього обставинами. Докинув слівце і Санчо Панса:

— Дозвольте нагадати: якщо ці сеньйори захочуть дізнатися, хто настрахав їх замалим не до смерті, скажіть, ваша милосте, то був славетний Дон Кіхот Ламанчський, відомий також як лицар Сумного Óбразу.

Коли обриси вершника розчинились у мороці ночі, ідальго спитав Санчо, що це йому, ні сіло ні впало, ударило в голову назвати його саме зараз лицарем Сумного Образу.

— До цього, — й оком не моргнувши, відповів зброєносець, — мене спонукав вираз вашого, досить жалюгідного при світлі смолоскипа, що його забрав той бідаха, лиця. Либонь, вас дуже виснажила битва, а може, це тому, що вам не вистачає кількох передніх зубів.

— Ні, не тому, — не погодився Дон Кіхот. — Схоже, мудрець, котрому судитиметься написати історію моїх подвигів, вирішив доцільним, аби я обрав певне прізвисько, як це робили колишні лицарі. Усьому світу відомі лицар Полум’яного меча, лицар Єдинорога, лицар Дів, лицар Птаха Фенікс, лицар Грифа або ж лицар Смерті. Ось цей вчений муж і навіяв тобі назвати мене лицарем Сумного Образу, як я відтепер прозиватимусь. А щоб це прізвисько ліпше до мене пристало, за першої ж нагоди звелю зобразити на своєму щиті якесь вельми сумне обличчя.

— Не варто витрачати для цього час і гроші, — заперечив Санчо Панса, — адже вам достатньо підняти забрало й виставити на загальний огляд власне обличчя, аби й без зображень на щиті всі назвали вас лицарем Сумного Образу.

Кабальєро посміявся з жарту, залишившись усе ж при своїй думці.

Несподівано повернувся бакалавр, який, під’їхавши, сказав Дон Кіхотові:

— Забув вас попередити, щоб ви пам’ятали, що можете бути відлучені від церкви, оскільки брутально підняли руку на святу людину: juxta illud; Si quis suadente diabolo, etc.[44]

— Ніколи не розумів латини, — скривився, мов середа на п’ятницю, ідальго. — До того ж піднялась не рука, а цей списик. Врешті я й гадки не мав, що ображаю священиків або служителів церкви, яких, будучи католиком та щирим християнином, шаную і поважаю. Мені здавалося, переді мною примари, страхіття з потойбічного світу.

Мовчки вислухавши це, бакалавр знов розтанув у темряві. А Дон Кіхотові заманулось оглянути останки на дрогах, та Санчо категорично був проти, заявивши:

— Сеньйоре, дана пригода скінчилась для вашої милості на диво щасливіше, порівняно з усіма попередніми, баченими мною. Однак ті, кого ви змусили стрімголов розбігтись, можливо, допетрають, що їх перемогла лише одна людина, й, засоромлені та пристиджені, кинуться назад, розшукуючи нас, і нам це так не минеться. Осел уже нав’ючений, гори, в яких можна сховатися, неподалік, голод, самі знаєте, не тітка, а тому, забираймося звідси — мертвому, як то кажуть, місце в могилі, а живому — за столом біля короваю.

Визнавши доречність подібних аргументів, Дон Кіхот погодився з ними. Деякий час дорога тягнулась між двома пагорбами, але невдовзі вивела до відлюдної широкої долини. Тут обидва спішились. Санчо негайно заходився діставати харчі, й ось, розтягнувшись на траві, мандрівники нарешті змогли влаштувати собі пізню багату вечерю, а заодно обід і сніданок. Вони уминали, аж за вухами лящало, різноманітні холодні закуски, ті, що попервах призначались священикам, котрі, як відомо, практично ніколи не забудуть потурбуватись про себе. Але їх спіткала чергова прикрість, невтішна передусім для Санчо Панси. У них не виявилось ні вина, ні бодай води, щоб змочити горло. Тоді знемагаючий від спраги Санчо, помітивши, що галявина густо заросла зелененькою травичкою, адресував своєму господареві слова, які будуть наведені в наступному розділі.

Розділ XX,

у якому йдеться про досі небачений і нечуваний подвиг, що його жоден славетний лицар у світі не здійснював, наражаючи себе на меншу небезпеку, ніж це зробив хоробрий Дон Кіхот

— Ця трава, мій сеньйоре, напевне свідчить про наявність десь поблизу джерела або струмка, який живить її своєю вологою. Давайте пройдемо трохи далі, можливо, ми знайдемо, де втамувати жахливу спрагу, яка спричиняє набагато більше страждань, аніж голод.

Порада здалась Дон Кіхотові слушною. Ідальго взяв за вудила Росінанта, Санчо Панса — віслюка, спочатку навантаживши його залишками трапези, і вони поволі, оскільки нічна темрява заважала розрізняти будь-які предмети, рушили вперед. Приблизно через двісті кроків почувся сильний шум води, що ніби спадала зі стрімчастих скель. Ця обставина вельми порадувала, але коли наші герої спинилися, щоб з’ясувати, звідки той гуркіт лине, їхній слух уловив чудернацькі звуки, які одразу зіпсували настрій обом. І в першу чергу, Санчо, за природою своєю лякливому й боязкому. Дійсно, долинали якісь розмірені удари та щось схоже на брязкіт заліза і ланцюгів, який супроводжувався шаленим водним ревом. Подібна какофонія могла нажахати кого завгодно, хто не мав серця Дон Кіхота. Ніч, як ви пам’ятаєте, випала темна. Їм довелося саме проходити під високими деревами, крони яких коливав легкий вітерець, внаслідок чого ті шуміли тихо й зловісно.

Словом, безлюдна місцевість, темрява, гуготіння води, шелест листя — все це мимоволі сповнювало єство трепетним страхом. Особливо, враховуючи, що удари не припинялись, вітер не стихав, а ранок не наближався. Проте Дон Кіхот, за покликом свого хороброго серця, скочив на Росінанта, вигукнувши:

— Друже Санчо, чи відомо тобі, що я народився з веління небес у наш залізний вік, аби відродити щасливий золотий?! Мені передвіщені небезпека, славетні подвиги і вéличні діяння. Я той, хто затьмарить славу мандрівних лицарів минувшини. Зверни увагу, зброєносцю мій вірний та справний, на імлу цієї ночі, на її незвичайну тишу, на ледь чутний шерех листя цих дерев і водночас на жахливе відлуння реву води, у пошуках якої ми не спимо і яка обрушується долу з велетенських гір, та на невгамовні таємничі удари, які крають наш слух. Усі ці явища, що разом, що кожне окремо, здатні вселити страх і жах у душу самого Марса,[45] а тим паче в душу того, хто не звик до подібних несподіванок та пригод. Але все це, що я тобі живописав, тільки зміцнює і бадьорить мій дух. Серце моє готове вискочити з грудей — ось як я прагну зустрітися з цією пригодою, хоч які б труднощі вона таїла. Тож підтягни трохи попругу на Росінантові й лишайся з Богом. Чекай мене тут не більше трьох днів, і якщо я не об’явлюсь, можеш повертатися до нашого селища. А вже звідтіль, уклінно тебе прошу, доберись до Ель-Тобосо та скажи незрівнянній моїй повелительці Дульсінеї, що полонений нею лицар наклав головою, здійснюючи подвиг, за допомогою якого він розраховував добитись її кохання.

Почувши це, Санчо Панса зайшовся гіркими сльозами:

— Сеньйоре, я не знаю, навіщо ваша милість так прагне цієї жахливої пригоди. Зараз ніч, ніхто нас не бачить, тому ми можемо звернути з дороги й уникнути небезпеки, хай навіть нам доведеться потерпати від спраги ще три дні. А якщо нас ніхто не бачить, то, значить, нíкому звинуватити нас у боягузтві. Та я і сам не раз чував, як священик нашого приходу, якого ваша милість чудово знає, під час проповідей наставляв мирян не шукати неприємностей на власну потилицю. Тому, мабуть, не варто випробовувати терпіння Всевишнього зухвалими вчинками, бо від розплати врятує хіба що диво. Небо й так занадто довго було прихильним до вас, позбавивши вашу милість, відмінно від мене, принизливого підкидання на ковдрі та допомігши щасливо вийти неушкодженим у битві із вражою силою, що супроводжувала покійника. Якщо ж мої доводи не розчулюють і не пом’якшують вашого зачерствілого серця, то хай воно зворушиться через усвідомлення того, що не встигне ваша милість від’їхати звідси, як я, зомлілий од страху, віддам свою душу першому стрічному. Я залишив рідну домівку, дружину й діточок, аби служити вам, сподіваючись, що радше виграю від такого рішення, ніж програю. Та надмірна жадібність понівечила всі мої надії, оскільки щойно я піднісся духом, сподіваючись нарешті отримати цей злощасний острів, котрий ваша милість постійно мені обіцяла, як ви, замість того, кидаєте мене вдалині від людських осель. В ім’я Господа, сеньйоре, коли ви вже не збираєтесь відмовлятися від цього подвигу, зачекайте з ним хоча б до ранку. Тим більше, досвід, набутий мною в пору, коли я ще був пастухом, підказує, що до схід сонця зосталось приблизно три години, оскільки паща Малої Ведмедиці саме над головою, а лінія її лівої лапи свідчить, що нині північ.

— Де ти, базіко, — задерши голову, спантеличився ідальго, — примудряєшся видивлятись ту лінію, пащу, потилицю чи що ще там у тебе? На небі ані зірочки.

— Може, воно й так, — відповів Санчо. — Але у страху очі по яблуку, і вони бачать усе, що діється під землею, а вже стосовно неба я взагалі мовчу. Щоправда, добре розміркувавши, й без того неважко здогадатися: скоро світатиме.

— Рано чи пізно — звичайно ж, — мугикнув Дон Кіхот, — однак ніхто не насмілиться стверджувати, що сльозами та вмовляннями мене можна утримати від того, до чого зобов’язує лицарський кодекс. Коротше, Санчо, заспокойся, бо Всевишній, який оповив моє серце палкою жагою цієї небезпечної пригоди, потурбується, щоб уберегти моє здоров’я і розрадити твій смуток. Тобі ж слід міцніше підтягнути попругу на Росінантові й чекати тут; а я дуже швидко повернусь, живий або мертвий.

Непохитність хазяїна змусила Санчо Пансу спробувати затримати його до ранку в інший спосіб. Возячись із попругою, хитрун непомітно спутав задні ноги коня недоуздком свого осла. Отже Дон Кіхотові не судилося втілити задумане, адже тепер Росінант міг тільки стрибати. Пишаючись власною винахідливістю, Санчо не забарився довершити почату справу.

— Гляньте, сеньйоре, — сказав він, — небо, зворушене моїм розпачем, веліло Росінантові не рухатись! Отож не силуйте даремно коня, штрикаючи його шпорами, інакше стягнете на себе гнів долі.

Впавши у відчай через марність спроб зрушити Росінанта, ідальго вирішив змиритися з цією неприємністю та почекати, доки розвидниться або поки кінь знову спроможеться пересуватись.

— Ну що ж, Санчо, — він ні в чому не запідозрив зброєносця, — я згоден діждатись ранку, хоча й плачу, що той зволікає.

— Плакати не треба, — повеселішав Санчо Панса. — Хочете, розважатиму вашу милість цікавими історіями аж до ранку, якщо ви, звичайно, не надумаєте спішитися і трохи поспати на цьому трав’яному покривалі, щоб уранці, відпочивши, попрямувати назустріч своїй пригоді.

— Кого це закликають спішитися та поспати? — гримнув Дон Кіхот. — Невже моя особа належить до тих лицарів, які насолоджуються відпочинком у годину небезпеки? Спи сам, якщо ти народився, аби спати, і взагалі, роби, що хочеш, я ж чинитиму згідно зі своїми намірами.

— Не гнівайтесь, ваша милосте, — покірно схилив голову Санчо, — це я бовкнув, не подумавши.

Він притиснувся щокою до лівого стегна господаря, щоб уже ні на крок від нього не відходити, — ось як його лякали ті розмірені удари, що тривали досі.

Так, за балачками, минула ніч. Поволі наближався ранок. Щойно обрій став жевріти, Санчо Панса тихенько розпутав Росінанта, який, відчувши свободу, пожвавішав і радісно перебирав копитами. Ідальго сприйняв поведінку коня як добрий знак, щоб вирушати назустріч невідомості. Знову прощаючись зі зброєносцем, кабальєро повторно наказав лишатись на місці щонайбільше три дні. Потім Дон Кіхот ще раз нагадав, щó в разі його відсутності належало передати чарівній Дульсінеї, а що стосується грошової винагороди, хай Санчо не хвилюється, бо в селищі зберігається скріплений печаткою заповіт, яким передбачена видача йому платні за увесь період служби. При цьому він роз’яснив, мовляв, підготував необхідні папери про всяк випадок, оскільки ще не відомо, що очікує на лицарство в такі складні часи; а йому не хотілося б, аби через якусь дрібницю його душа мучилась на тому світі. Якщо ж Санчо діждеться хазяїна, завдяки помочі Божій, здоровим та неушкодженим, то може сміливо вважати, що обіцяний острів уже у нього в кишені. Слухаючи господаря, сповнений жалю до самого себе, Санчо Панса вкотре розчулився і дав волю сльозам, а тоді врешті зважився не залишати покровителя.

Вірність зброєносця щиро зворушила Дон Кіхота, але не настільки, щоб навзнаки подати. Тому він мовчки пришпорив Росінанта, прямуючи, як йому здавалось, у бік шуму води. Санчо пішки тримався поряд, за звичкою ведучи на поводі віслюка, свого постійного супутника і в радощах, і в горі. Незабаром вони опинились біля підніжжя високих скель, з яких спадали могутні водяні потоки. Попереду бовваніли старі халупи, що радше нагадували руїни, звідки, схоже, й чулись таємничі звуки. Заспокоївши наляканого коня і цілковито віддавшись під покровительство дами свого серця, ідальго обережно посунув уперед, молячи Господа підтримати його в годину тяжкого випробування. Напівживий од страху Санчо Панса ледве шкандибав, проте не відставав. Знадобилося ще з півсотні кроків та обігнути залом гори, щоб стала зрозумілою єдина причина зловісного грюкоту, який тривожив їх усю ніч. Це були — тільки не ображайтеся і не ремствуйте, о читачі! — шість сукновальних молотів, котрі й породжували те стукотіння періодичними ударами.

Дон Кіхот завмер, ніби статуя, втративши дар мови. Як здалося Санчо, на обличчі хазяїна майнув вираз очевидної збентеженості. У свою чергу, від погляду ідальго не приховались надуті червоні щоки зброєносця, готового в будь-який момент пирснути. Власне, не так уже досадував кабальєро, щоб, дивлячись на нього, стримувати власний сміх. Побачивши це, Санчо Панса лунко зареготав і досміявся до того, що Дон Кіхот почав згадувати чорта, тим більше, коли почув: «О друже Санчо, чи відомо тобі, що я народився з веління небес у наш залізний вік, аби відродити щасливий золотий?! Мені передвіщені небезпека, славетні подвиги й величні діяння…»

Усвідомлюючи, що з нього глузують, присоромлений та водночас розгніваний ідальго двічі ударив списиком плазом по спині зброєносця. Удари виявились сильними, і якби вони влучили в голову, то, можливо, платню Санчо Панси отримали б його спадкоємці, але не він сам. Санчо зрозумів, що справи кепські й, побоюючись, щоб господар не зайшов надто далеко, смиренно сказав:

— Заспокойтеся, ваша милосте; Богом присягаюсь, я пожартував.

— Ви, шановний, жартуєте, а мені не до смішок, — похмуро відповів Дон Кіхот. — Слухайте-но, сеньйоре жартівнику, невже вам здається, що була б це замість сукновальних молотів справжня небезпека, я не виявив би істинної твердості духу? І чи зобов’язаний я, лицар, гадати, молоти то були чи ні? А що як я, на відміну від декого з присутніх, їх за все моє життя взагалі ніколи не бачив? От якби це виявилися шестеро велетів, яким би я не зміг показати, де раки зимують, тоді б ви й вишкірювались наді мною скільки завгодно.

— Та годі ж бо, хазяїне, — ховаючи бісиків в очах, мовив Санчо Панса. — Визнаю, що передав куті меду.

Однак тепер, коли ми замирилися (і дай вам Господи завжди з усіх пригод виходити живим та здоровим, як трапилось цього разу), визнайте, ваша милосте, хіба ж не смішно, що ми марно лякалися? Ох, натерпівсь я страху; а стосовно вас мені добре відомо, що ви нічого не боїтеся.

— Не заперечую, — погодився ідальго, — наша пригода здатна викликати посмішку. Але розповідати про неї не варто, бо не всі люди досить розумні, аби правильно оцінювати дійсність.

— От про кого цього не скажеш, — пересмикнувсь Санчо, — так це про ваш списик, яким ви, мене почастували. Добре, хоч я вивернувся. Та Бог з ним, адже недарма кажуть: «Люби як душу, тряси як грушу». Тим більше, що зазвичай імениті сеньйори, вилаявши спочатку слугу, пізніше, бува, дарують йому панталони. Тільки не знаю, чого чекати після того, як тебе оперіщать по спині; либонь, мандрівні лицарі в подібних випадках обмежуються островами або королівствами де-небудь на твердій суші.

— Справи можуть повернутись таким чином, — зауважив Дон Кіхот, — що все, сказане тобою, здійсниться. До речі, вибач за мою нестриманість; ти ж не дурень і розумієш, що зопалу людина не завжди контролює свою поведінку. Але зарубай на носі — надалі не дозволяй собі зайвого. Я читав багато лицарських романів, однак не пам’ятаю, аби хтось зі зброєносців настільки розпускав язика перед власним господарем. Та, мабуть, ми обидва винні: ти — в тому, що був зі мною недостатньо поштивим, я — що не вимагав від тебе більше мене шанувати. Отож, Санчо, затям: ніколи не забувай різниці між хазяїном і наймитом, сеньйором і слугою, лицарем і зброєносцем. Нумо відсьогодні ставитись один до одного з більшою повагою та не допускати взаємних шпильок, адже будь-який мій гнів суттєво віддалятиме втілення твоєї заповітної мрії. Обіцяні ж тобі благодіяння і нагороди являться свого часу, а якщо ні, то принаймні платня за службу нікуди не дінеться, про що ти вже знаєш.

— Можете бути певні, — урочисто пообіцяв Санчо Панса, — тепер якщо я коли й відкрию рота, то лише щоб вшанувати вас як господаря та справжнього кабальєро, а не для того щоб глузувати над вчинками вашої милості.

— І добре зробиш, — підвів риску ідальго, — бо хазяїв своїх потрібно шанувати нарівні з батьками.

Розділ XXІ,

у якому йдеться про велику пригоду, цінним наслідком якої став шолом Мамбріна, та про інші події, що трапилися з нашим непереможним лицарем

Тим часом почало мжичити, і Санчо націлився було знайти дах над головою в одній із сукновалень. Але Дон Кіхот, якому через зрозумілі причини стали бридкими чи не всі валюші[46] світу, й чути про це не захотів. Тому, вивернувши праворуч, він обрав новий, відмінний від учорашнього, напрямок.

Трохи згодом ідальго розгледів вершника, на голові якого щось виблискувало, ніби золото. Просяявши обличчям, Дон Кіхот радісно звернувся до зброєносця:

— Здається, Санчо, кожне прислів’я таїть у собі істину, перевірену багатим життєвим досвідом, батьком усіх наук. А особливо це: «Там, де зачиняються одні двері, відчиняються наступні». Тобто якщо цієї ночі дошкульна випадковість хряснула перед нами дверима на самісінькому порозі пригоди, яку ми шукали, ввівши нас у безглузду оману, то зараз навстіж відчиняються інші, які ведуть до більш небезпечної пригоди. І не спроможись я пройти крізь них, не буде вже мені жодного виправдання ні через слабке знання сукновального ремесла, ні з огляду на нічний морок. Веду це до того, що, схоже, он їде хтось у шоломі Мамбріна, щодо якого я виголосив відому тобі клятву.

— Добре подумайте, ваша милосте, над тим, що кажете, — звично захвилювався Санчо Панса, — а більше над тим, що робите. Бо ж не хотілося б, аби це виявились іще одні сукновальні, які замість сукна почнуть валяти нас до безпам’ятства.

— Та йди ти до біса! — обурився кабальєро. — Що може бути спільного між шоломом і сукновальнями?

— Нічого такого не знаю, — відповів Санчо. — Але воістину, якби я міг говорити, як раніше, то, сподіваюсь, підшукав би вагомі докази, щоб ваша милість зрозуміла помилковість своєї думки.

— У чому ж це я помиляюсь, Хомо невіруючий? — скипів Дон Кіхот. — Хіба ти не бачиш лицаря в золотому шоломі, котрий сюди править верхи на сірому в яблуках коні?

— Бачу тільки чоловіка, — промимрив зброєносець, — на бурому, як і мій, ослові, на голові якого щось виблискує.

— Оце і є шолом Мамбріна, — сказав ідальго. — Посунься-но вбік та залиш мене з ним наодинці — ти переконаєшся, що без зайвих балачок і не гаючи часу я заволодію омріяним шоломом.

— Авжеж, краще відійду, — буркнув Санчо. — Хто його знає, раптом халепа із валюшами була не найгіршою?

— Я вам, брате, вже говорив, аби ви більше не згадували ніяких сукновалень, — роздратовано мовив Дон Кіхот, — інакше, присягаюсь… я… коротше, я з вас усю душу витрясу.

Санчо Панса негайно прикусив язика, остерігаючись, щоб господар не виконав погрози.

Що ж до шолома, коня та вершника, які привиділись кабальєро, то справа полягала ось у чому: в одному з навколишніх селищ чекали місцевого цирульника, а за сумісництвом ще й аптекаря, який збирався пустити кров хворому, а пізніше поголити іншого клієнта. Для цього серед необхідних йому речей він захопив мідний таз. Дорогою цирульник потрапив під дощ, і щоб не зіпсувати свого капелюха, судячи з усього — нового, натягнув на голову той тазик, вичищений настільки, що його було видно за півмилі. Їхала ця людина, як уже зауважив Санчо, на бурому віслюкові, чого хворобливій уяві Дон Кіхота вкупі з попередніми вищезгаданими обставинами сповна вистачило, аби щиро повірити в наявність і сірого в яблуках коня, і вершника, і золотого шолома. Коли він помітив, що незнайомець достатньо наблизився, то пустив Росінанта чвалом зі списиком наперевіс, недвозначно збираючись проткнути нещасного, але, по правді, встиг крикнути на скаку:

— Захищайся, сволото, або добровільно віддай те, що по праву має належати мені!

Охопленого смертельним жахом цирульника, перед яким раптово виникла зловісна фігура войовничого лицаря, наче вітром змело з осла. Ще секунда — і бідолаха накивав п’ятами, аж курява встала. Сам таз лежав покинутий на землі. Вельми вдоволений ідальго зазначив, що нехрист вчинив напрочуд розсудливо і що він, вочевидь, наслідував поведінку бобра, який, потрапивши до пастки, відгризає собі зубами те, заради чого, як підказує йому внутрішнє чуття, на нього й полюють. Відтак Дон Кіхот наказав Санчо принести трофей, і той, взявши його в руки, схвально крекнув:

— Їй-Богу, добрячий тазик. Коштує не менше восьми реалів.

Він вручив здобич своєму хазяїнові, який моментально натягнув його на голову, повертаючи то в цей, то в той бік, однак так і не знайшовши забрала, сказав:

— Язичник, для якого кували цей славетний шолом, безсумнівно, відзначався великою головою; та найгірше те, що йому бракує забрала.

Почувши, що тазик назвали шоломом, Санчо Панса не зміг утриматись від сміху, але, пригадавши гнів господаря, вмить осікся.

— Чого ти гигочеш? — спитав Дон Кіхот.

— Сміюсь, — відповів зброєносець, — бо уявив голову власника шолома, що швидше нагадує тазик для гоління.

— Знаєш, що я подумав, Санчо? Мабуть, волею випадку чудодійний шолом дістався тому, хто не знав його справжнього призначення. І от, усвідомивши, що ця річ зі щирого золота, невіглас одну половину розплавив у злиток, а з іншої абияк зробив щось, що радше скидається на згаданий тобою тазик. Та хоч би там як, кому-кому, а мені відомо, чого вартий даний шолом, і мене не бентежать ніякі примхи долі щодо подібної видозміни. У першому ж селі, де є кузня, я перекую його, а поки й таким згодиться — все ж ліпше, ніж нічого. Тим більше, що, принаймні, від каменюк він здатний мене захистити.

— Еге ж, — в’їдливо підтакнув Санчо Панса, — якщо ті камені будуть випущені не з пращі, як це трапилось, коли зійшлися два війська і коли вашій милості перелічили зуби, а потім пробили бляшанку з благословенним бальзамом, від якого мені ледь не вивернуло нутрощі.

— Я не дуже сумую за цією втратою, — зауважив ідальго, — адже ти знаєш, що його рецепт мені відомий напам’ять.

— Мені теж, — сплюнув Санчо. — Та, не дай Господь, якщо я ще хоч раз приготую або скуштую його, одразу вріжу дуба. Щоправда, не думаю, аби це зілля мені коли-небудь знадобилось. От що стосується нового підкидання на ковдрі, нічого не скажу, така неприємність може й повторитись. Тоді вже варто сподіватись тільки на Всевишнього.

— Ти, Санчо, нещирий християнин, — з сумом констатував Дон Кіхот, — бо ніколи не забуваєш образи, завданої тобі навіть усього один раз; але щоб ти знав, серця благородні й великодушні не звертають уваги на подібні дрібниці. Що, тобі покалічили ногу, зламали ребро чи пробили голову, що досі тримаєш у пам’яті той невинний жарт? Люди просто трохи розважилися. А якби я сприйняв їхню витівку інакше, то неодмінно помстився б за тебе і геть-чисто розніс би їх, ще більше, ніж давню Трою греки, що мстили за викрадення Єлени. До речі, живи вона зараз, або моя Дульсінея тоді — ніхто й не обмовився б стосовно краси тієї гречанки.

При цьому він видав благоговійне зітхання, яке, безсумнівно, було почуте й небесами.

А Санчо Панса мовив:

— Ну хай це буде жарт, хоч і я, і мої кістки так не вважаємо. Та Бог із ним. Краще скажіть, ваша милосте, що нам робити з сірим в яблуках конем, схожим на бурого віслюка, якого залишив цей Мартіно? Навряд чи він про нього згадає, а коник-то, слово честі, файний!

— Я не звик грабувати переможених, — насупився кабальєро. — Тому не чіпай цього коня або віслюка; власне, називай його, як хочеш. Побачивши, що ми пішли, хазяїн за ним ще вернеться.

Поки суд та діло, обидва доїли рештки харчів і напилися з річки, жодного разу більше не оглядаючись на сукновальні, щодо яких відчували надзвичайну огиду.

Закусивши і навіть певним чином підбадьорившись, мандрівники сіли верхи й рушили вперед, цілком довірившись чуттю Росінанта, пліч-о-пліч з яким невтомно трусив його сірий капловухий товариш. Невдовзі їм пощастило знайти битий шлях і вони попрямували ним навмання, без ніякої виразної мети.

Їхали собі, їхали, аж ось Санчо першим порушив мовчання:

— Може ваша милість дозволить трохи побалакати з вами? Бігме, відтоді як ви наклали на мене тую обітницю, в моєму шлунку переварились щонайменше чотири теми для розмови, і мені не хотілося б, аби остання, що крутиться на кінчику мого язика, теж наказала довго жити.

— Давай, — погодився Дон Кіхот, — але особливо не патякай.

— Мене, сеньйоре, — почав Санчо Панса, — давно непокоїть думка, що подорожувати у пошуках пригод украй невигідно, бо хай би скільки перемог ви отримали, ніхто про них, всупереч бажанню вашої милості, все одно не дізнається. Хоча такі подвиги, звичайно ж, варті ліпшої долі. Тому чи не вступити нам на службу до якогось імператора, який з кимось воює, — і тоді вже на полі бою ви зумієте продемонструвати свою хоробрість. А владика, пройнявшись вашим завзяттям, щедро нам віддячить, кожному по заслугах. Водночас обов’язково знайдеться той, хто занесе в скрижалі на вічні часи звитяги вашої милості. Стосовно своїх заслуг я скромно промовчу, однак запевняю, якби лицарська справа передбачала описання подвигів зброєносців, не думаю, що мої опинились би між рядками.

— Меткий ти на розум, — відповів кабальєро. — Та щоб удостоїтись подібної честі, слід спочатку никати світом у пошуках пригод, набути гучного ім’я і шани, а вже опісля з’являтись при імператорському дворі. Можеш не сумніватися, Санчо, що саме таким чином мандрівні лицарі сходили на престол. Тепер нам потрібно дізнатись, хто з християнських або поганських королів веде війну, і було б не зайвим, аби він ще й мав красуню доньку. Але є тут одна заковика: припустимо, знайдемо ми бажану королівську особу з дочкою, а я, зі свого боку, вкрию себе невмирущою славою. Проте раптом король не захоче віддавати за мене свою кровиночку без доказів моєї приналежності до благородної крові. Щоправда, я походжу з давнього дворянського роду, і, ймовірно, мудрець, котрий писатиме історію мого життя, встановить, що я — онук якого-небудь короля у п’ятому або шостому поколінні. І моєму майбутньому тестеві цього виявиться цілком достатньо, а коли ні, то все одно інфанта настільки в мене закохається, що піде всупереч батьківській волі. Якщо ж і цього не трапиться, лишається інший дієвий засіб — викрасти дівчину й відвезти, куди мені заманеться, а з часом її батьки змінять гнів на милість. Далі, одним словом, король помирає, його донька — спадкоємиця, я ж — новий володар королівства. Тоді й настане час осипати милостями зброєносця: одружую тебе зі служницею інфанти, яка була посередницею в наших сердечних справах, і при цьому виявляється, що вона дочка вельми сановитого герцога.

— Все це добре, — озвався Санчо Панса. — Біда тільки в тому, що доки ви не замиритесь із потенційним тестем, нещасний зброєносець в очікуванні обіцяних милостей почуватиметься, либонь, як зголоднілий вовк. Хіба що служниця, його майбутня дружина, супроводжуватиме інфанту і погодиться ділити з ним горе навпіл. Вам же, мабуть, нічого не варто посприяти їхньому негайному одруженню?

— Щодо цього труднощів не виникне, — запевнив ідальго. — Тож хай Господь виконає моє бажання і твої, Санчо, мрії.

— Дай-то Бог, — підхопив Санчо Панса. — Адже бути справжнім християнином достатньо, щоб стати графом. І ганьба мені, якщо я посоромлю графський питул!

— Титул, — іронічно усміхнувся Дон Кіхот. — Вимовляй «титул», а не «питул».

— Нехай так, — потер долонями Санчо, наперед тішачись приємними перспективами. — Давно мені казали оточуючі, що з моєю величною поставою я заслуговую більшого. А ще як накину на плечі герцогське вбрання або мене побачать у золоті та перлах — викапаний заморський граф…

— Вигляд матимеш належний, — продовжував усміхатися кабальєро. — Але тобі доведеться частіше голити бороду, оскільки вона в тебе густа, неохайна і скуйовджена; якщо не звикнеш голитися, принаймні через день, то й здаля буде видно, що ти за один.

— Що може бути простішим? — не збентежився Санчо Панса. — Найму голяра і триматиму його у домі. А в разі необхідності він завжди ходитиме за мною назирці.

— Повинен визнати, — зауважив Дон Кіхот, — що ти дійсно маєш підстави для цього рішення. Бо ж, як відомо, звичаї вкорінюються не всі зразу, а поступово, і чому б тобі не стати першим графом, за яким ходив би особистий цирульник?

— Що стосується голяра, — відповів Санчо, — то мій клопіт, а справа вашої милості — постаратись якнайшвидше вибитись у королі та зробити мене графом.

— Так воно й буде, — завершив дискусію ідальго.

І, спрямувавши свій погляд уперед, помітив щось, про що ви дізнаєтесь у наступному розділі.

Розділ XXІІ,

у якому йдеться про те, як Дон Кіхот звільнив багатьох нещасних, котрих силоміць вели туди, куди їм іти аж ніяк не хотілося

Обмінявшись зі своїм зброєносцем думками, про які йшлося наприкінці попереднього розділу, Дон Кіхот підняв голову й побачив, що, брязкаючи кайданами, назустріч суне чоловік зо дванадцять, нанизаних, немов намисто, на довгий залізний ланцюг, обмотаний навколо їхніх ший. Групу цю супроводжували четверо охоронців, з яких двоє, озброєні аркебузами,[47] їхали верхи, а ще двоє, котрі мали списи й мечі, були пішими. Розгледів процесію і Санчо Панса, стиха зауваживши:

— Це женуть на галери каторжників, королівських невільників.

— Яких невільників? — здивувався ідальго. — Хіба можливо, щоб король когось силоміць неволив?

— Ви мене не так зрозуміли, — похитав головою Санчо. — Я хотів сказати, що ці люди засуджені до примусової служби королю на галерах за скоєні гріхи.

— Отже, — нахмурив чоло Дон Кіхот, — хоч би там як, вони йдуть, а точніше, їх ведуть насильно.

— Еге ж, — підтвердив зброєносець.

— У такому разі, — завершив думку його хазяїн, — мені належить виконати свій обов’язок: подолати насильство, врятувати нещасних і допомогти їм.

— Насмілюсь уточнити, сеньйоре, — зам’явся Санчо Панса, — правосуддя в особі короля не чинить насильства щодо тих сіромах, воно лише карає їх за злочини.

Незабаром процесія наблизилась, і Дон Кіхот дуже ввічливо поцікавився в конвойних, яка причина, а вірніше, які причини змушують їх вести цих людей у подібний спосіб. Один із верхівців роз’яснив, що, мовляв, це каторжники, на яких чекають галери, а більше йому знати не годиться.

— Та все ж таки, — продовжував наполягати кабальєро, — я хотів би дізнатись, що трапилося з кожним із них?

Далі він навів стільки аргументованих доказів, аби спонукати охоронців таки виконати його прохання, що другий вершник під кінець здався:

— Гаразд, розпитайте самі, ваша милосте. Швидше за все, вони не відмовляться, бо скаржитись на долю — їхня улюблена розвага.

Одержавши дозвіл — заради справедливості кажучи, його Дон Кіхот у випадку чого зміг би надати собі й сам, — ідальго під’їхав ближче до засуджених і спитав першого, парубійка років приблизно двадцяти чотирьох, за які гріхи йому доводиться мандрувати в цих доволі незручних умовах. Той повідав, що все це через закоханість.

— Лише тому?! — вразився лицар. — Та якби усіх закоханих посилали на галери, я вже давно повинен був би там веслувати.

— Ваша милість має на увазі зовсім інше, — захихотів каторжник. — Моє ж серце спалахнуло коханням до кошика з білизною, призначеною для відбілювання, і я так міцно стиснув його своїми руками, що якби не втрутилося правосуддя, то й понині не випустив би предмет отієї палкої пристрасті добровільно. Злапали мене майже одразу, тортури не знадобились, тож вирок винесли швидко: сто різок, а на додачу ще й три роки галер — і ділу кінець.

Трохи помовчавши, Дон Кіхот звернувся з аналогічним питанням до другого арештанта, але той виявився неговірким, продовжуючи понуро пересувати ноги. Однак першому вочевидь кортіло поточити ляси:

— Цього канара, сеньйоре, женуть за музику і спів.

— Тобто як? — геть розгубився кабальєро. — Хіба музик та співаків теж засилають на галери?

— Так, сеньйоре, — відповів каторжник, — повірте, гірше не буває, коли заспіваєш від пристрасті.

— Це ж треба, — дедалі чудувався Дон Кіхот, — досі я чув приказку: «Хто пісні співає, той свої біди розганяє».

— Ги-ги, — ошкірився хлопець. — У нас кажуть навпаки: «Хто хоч раз заспівав, той усе життя сльозами вмивається».

— Щось я не второпаю, — труснув головою ідальго.

Тут озвався один зі стражників:

— Сеньйоре, «співати від пристрасті» мовою тюремного наброду означає «зізнаватися під тортурами».[48] Себто цього грішника катували і, змусивши признатись у конокрадстві, впаяли йому шість років галер на додачу до двохсот різок, які вже пройшлись по його спині. А похнюплений він тому, що інші злодюжки презирливо до нього ставляться і знущаються над ним як над хиряком, якому не вистачило духу заперечити свою провину. Адже, міркують вони, у слові «ні» літер навіть менше, ніж у слові «так», і, крім того, злочинець володіє важливою перевагою, у світлі якої його життя або смерть залежать від власного язика, а не від свідків та доказів. І, знайте, думка ця мені здається цілком слушною.

— Мені теж, — погодився Дон Кіхот.

Наблизившись до третього чоловіка, він поставив те саме питання, що й раніше, і вислухав ось що:

— Я йду на п’ять років галер, бо в мене не було десяти дукатів.[49]

— Та я радо дам вам двадцять, — мимоволі скрикнув кабальєро, — аби тільки врятувати вас із біди.

— Це мені нагадує ситуацію, — пхекнув каторжник, — ніби хтось, маючи при собі гроші, опиняється у відкритому морі, де помирає від голоду, оскільки йому ніде купити їжу. Ех, якби свого часу я мав ті двадцять дукатів, що їх ваша милість мені пропонує, то спромігся б підмазати кого слід і гуляв би зараз площею Сокодовер у місті Толедо, а не цим трактом. Але Бог великий, там далі видно буде.

Дон Кіхот під’їхав до четвертого, благочестивого старця із сивою, до пояса, бородою, проте той лише заплакав, нічого йому не відповівши. Це вельми зворушило Санчо, який шмигнув носом, дістав із-за пазухи реал і подав дідугану милостиню.

Змістившись трохи далі, ідальго спитав наступного, у чому полягає його провина, на що той досить зухвало повідомив:

— Мене посилають на галери за надмірне женихання. Ні до чого путнього моя поведінка не призвела; грішити — грішив, а п’яти змастити[50] не встиг, грошей, щоб відкупитися, катма — з усього було видно, що за мною добра гілляка з мотузкою плаче, але в результаті вироком стали шість років галер, і я погодився, що заслуговую саме такого покарання. Мені ще небагато літ: попереду ціле життя, а живий усього в ньому доб’ється. Якщо ваша милість здатна чимось допомогти цим бідолахам, Господь віддячить вам на небі, а ми, лишаючись на землі, ревно молитимемо його, аби послав сеньйорові кабальєро довголіття і міцного здоров’я, чого ви, як добрий та чуйний християнин, сповна заслуговуєте.

Останнім ішов чоловік років тридцяти, вельми приємної зовнішності, коли не враховувати виразної косоокості. Лицар запитав охорону, чому ця людина, на відміну від інших, скована залізяччям практично по руках і ногах. Як виявилось, на совісті негідника злочинів більше, ніж у решти, разом взятої. Знаючи його природжену хитрість і крутий норов, стражники досі боялися, що він може втекти.

— Що ж це за злочини, якщо засуджують тільки до висилки на галери? — округлив очі Дон Кіхот.

— Але ж на десять років, — заперечив старший конвою. — Вважайте: громадянська страта. Досить сказати, що це сумнозвісний Хінес де Пасамонте, відомий також під іменем Хінесільйо де Бандитільйо.

— Сеньйоре приставе,[51] — перебив його каторжник, — навіщо ви? Будемо точними, озвучуючи імена та прізвиська. Мене звуть Хінес, а не Хінесільйо, і я з роду Пасамонте, а не Бандитільйо. До речі, декому було б набагато корисніше глянути на самого себе.

— Знизьте тон, сеньйоре перший серед покидьків, — гаркнув пристав, — бо силою змушу вас замовкнути!

— Звісно, — наїжачився арештант, — шляхи Всевишнього незбагненні, однак скоро хтось дізнається, прозиваюсь я Хінесільйо де Бандитільйо чи ні.

— Хіба тебе не так звуть, брехуне? — обурився конвоїр.

— Що ж із того? — процідив Хінес. — Варто мені захотіти — умовкнуть, а ні — заллю їм за шкуру сала. Сеньйоре кабальєро, якщо збираєтесь щось пожертвувати нам, то жертвуйте і їдьте з Богом, а то ви дратуєте своєю надокучливою допитливістю щодо чужих справ. Життя незмінне — біди завжди переслідують неординарних людей.

— Вони переслідують негідників, — поправив його стражник.

— Повторюю, сеньйоре, — огризнувся Пасамонте, — вибирайте вислови. Вам вручили жезл не для того, щоб ви ображали тих, кого супроводжуєте, а для того, щоб доправили нас до місця, визначеного Його Величністю. Інакше, присягаюсь!.. Та цур йому, оділлються ще вовкові овечі сльози. А поки — тс-с! поважаймо один одного, і кінчай теревенити, час у дорогу.

Почувши погрози, пристав замахнувсь жезлом, але Дон Кіхот загородив Пасамонте й попросив не гніватись, адже нічого страшного не трапилось; ну розпустився дещо язик у чоловіка, якому нічого втрачати, окрім своїх кайданів. Відтак, звертаючись до юрби, він сказав:

— З повіданого вами я роблю висновок, що хоча ви постраждали через скоєні негідні вчинки, майбутнє покарання не додає вам настрою, і ви йдете відбувати його неохоче, а тим більше — не за власним бажанням. Не виключено, що причиною вашого падіння стали слабкість характеру одного перед тортурами, нестача грошей у другого, відсутність покровителів ще у когось, і врешті, помилковий вердикт судді. Усі ці фактори немов би переконують мене, ба, навіть підштовхують довести вам, що небо сприяло моїй появі на світ, аби я прийняв обітницю лицарства і поклявся захищати ображених та пригноблених можновладцями. Водночас, пам’ятаючи одну з ознак мудрості — не бери чогось силоміць, не спробувавши взяти його добром, — я хочу попрохати цих сеньйорів охоронців і пристава розкувати вас та й відпустити з миром. Справді, завжди знайдуться такі, хто послужить королю за сприятливіших умов, бо, з моєї точки зору, жорстоко перетворювати на рабів тих, кого Господь і природа створили вільними. До того ж, сеньйори стражники, — додав лицар, — ці нещасні особисто вам нічого не заподіяли. Хай кожен сам відповідає за свої гріхи; на небі є Бог, який споконвіку карає зло і винагороджує добро, а людям порядним не личить бути катами своїх ближніх. Прошу вас стосовно цієї послуги м’яким спокійним голосом, щоб у разі, якщо ви виконаєте моє прохання, мені було б за що вам дякувати. В іншому випадку зробити це вас змусять мій спис і мій меч.

— Ач, як розходився! — вигукнув пристав. — Хоче, аби ми відпустили королівських каторжників, буцімто ми уповноважені звільняти їх, а він може нам наказувати!

Час добрий, ваша милосте, їдьте куди їхали. Поправте ліпше, сеньйоре, тазик на голові, а на рожен не лізьте.

— Ах, ви ж!.. Ось я вам!.. — заревів ідальго.

Він напав настільки блискавично, що суперник, не встигнувши прийняти оборонну позу, гепнувся об землю, вражений списом. Це виявилось неймовірним везінням для Дон Кіхота, оскільки лише аркебуз пристава був заряджений. Втім після хвилинної розгубленості решта конвойних оголили мечі проти лицаря, і довелось би йому сутужно, якби каторжники, відчувши подих свободи, не вдалися до спроби позбавитись остогидлого ланцюга. Виникла неймовірна колотнеча: охоронці то кидалися у бік арештантів, що майже звільнились, то схрещували зброю з Дон Кіхотом, і все без особливого успіху. Між тим Санчо Панса допоміг розкуватися Хінесу де Пасамонте, який, підскочивши до поверженого пристава, вихопив у нього з рук рушницю і давай цілитись у стражників. Налякана варта миттєво розбіглась, ухиляючись ще й від граду каменюк, якими її осипали колишні в’язні, що теж скинули кайдани.

Такий поворот подій серйозно стривожив Санчо, котрий небезпідставно хвилювався, що втікачі поскаржаться Святому братству, яке одразу спорядить загін на пошуки злочинців. Своєю тривогою зброєносець поділився з господарем і порадив не барячись сховатись у найближчих горах.

— Добре-добре, заспокойся, — відмахнувся Дон Кіхот. — Я й сам чудово знаю, що мені чинити.

Він скликав каторжників, які було розбрелись, і ті обступили його колом.

— Серед ґречних людей, — почав ідальго власну промову, — заведено дякувати тим, хто зробив їм послугу, бо невдячність являє собою один із найтяжчих гріхів, що гнівають Всевишнього. Тому я хотів би — і це моя воля, — щоб у нагороду мені ви, обтяжені ланцюгом, від якого вас звільнили, негайно вирушили до міста Ель-Тобосо, де, з’явившись перед очі сеньйори Дульсінеї Тобоської, передали б їй вітання від її шанувальника, тобто від лицаря Сумного Образу, та оповіли б у всіх подробицях цю пригоду. А потім можете йти, куди вам заманеться.

За всіх відповів Хінес де Пасамонте:

— Повелитель і рятівник наш просить від нас неможливого, адже ми не в змозі ходити дорогами натовпом, а лише поодинці, щоб не потрапити до лабетів Святого братства. Хай ліпше ваша милість звелить нам замість того прочитати кільканадцять разів молитви «Аве Марія» та «Вірую»; це буде зроблено з превеликим нашим бажанням. Але припускати, що ми знову звалимо собі на плечі кляту залізяку і почвалаємо в Ель-Тобосо, це все одно що уявляти, ніби зараз ніч, хоча немає ще й десятої ранку, а звертатися до нас із подібним проханням — це немов вимагати від цапа молока.

— У такому разі я присягаюсь, — вибухнув ідальго, — доне сучий сину Хінесільйо де Бандитільйо, чи як вас там звуть, ви підете туди один, піджавши хвоста і тягнучи ланцюг на собі!

Пасамонте, який вже давно докумекав, що в Дон Кіхота вітер у голові свище, інакше він не утнув би небаченої дурниці й не звільнив би каторжників, непомітно підморгнув товаришам, після чого ті швиденько відбігли трохи убік і почали закидати лицаря камінням. Воно, здавалось, летіло звідусіль. Дон Кіхот не встигав прикриватися щитом, а бідолашний Росінант не звертав щонайменшої уваги на шпори, завмерши, наче бронзова статуя. Санчо сховався за осла, скориставшись ним як живим захистом від хмари каменюк, що дощем пролилась над обома. Кабальєро поталанило менше: два-три влучні кам’яні снаряди звалили його із сідла. Зі свистом та улюлюканням розбійна ватага напосіла на мандрівників, зірвавши з ідальго щось подібне до укороченого каптана,[52] який він носив поверх лат, Санчо Пансу ж зовсім лишили, можна сказати, в чому мати народила. Розділивши сяку-таку здобич, недавні арештанти подалися хто куди, переймаючись передусім тим, аби знову не потрапити до рук правосуддя.

Зостались самі віслюк і кінь, а також лицар і зброєносець. Меланхолійно задумливий осел, якому ще учувався шерех каменів, час від часу тривожно щулив вуха; повалений з ніг Росінант непорушно простягся біля хазяїна; Санчо нервово вибивав зубами третяка в очікуванні Святого братства, ну а Дон Кіхот був прикро вражений тим, що невдячні людці так негоже з ним обійшлись.

Розділ XXІІІ,

у якому оповідується про те, що чекало на прославленого Дон Кіхота в С’єрра-Морені;[53] тобто, йдеться про найрідкіснішу з пригод, наведених у цій правдивій історії

— Мені доволі часто випадало чути, Санчо, — сказав украй зажурений ідальго зброєносцеві, — що робити добро мужлаям — це те саме, що носити воду решетом.

Якби я прислухався до твоєї поради, то уникнув би цієї напасті. Однак нічого не вдієш: наберемося терпіння, але надалі будемо обачнішими.

— Та швидше я перетворюсь на турка, — безнадійно махнув рукою Санчо Панса, — аніж ваша милість стане обачнішою. Втім, послухайтесь хоч зараз: вкотре запевняю вас, що Святе братство не зглянеться на ваш лицарський сан; далебі, йому взагалі глибоко начхати на всіх мандрівних лицарів. Знаєте, в мене вже наче у вухах гуде від його стріл.[54]

— Як був боягузом, — зітхнув кабальєро, — то й помреш ним. Проте, щоб ти не казав, ніби господар впертий і завжди нехтує слушними рекомендаціями, цього разу я не збираюсь суперечити тобі. Але з урахуванням певної умови: ти ніколи, за життя і після смерті, нікому не говоритимеш, що твій хазяїн сполошено втік від небезпеки, — я просто потураю твоїм розпачливим мольбам.

— Сеньйоре, — пожвавішав Санчо, — відступити, ще не означає втекти, і чекати проблем, коли вони перевершують усі сподівання, нерозумно; мудрим належить залишати щось із сьогоденних справ на завтра, а не наражати себе на найрізноманітнішу небезпеку протягом одного дня. Отож сідайте ліпше, якщо в змозі, на Росінанта, а ні — я вам допоможу, і в путь!

Дон Кіхот мовчки всівсь у сідло й поклався на розсуд свого зброєносця, котрий задумав подолати С’єрра-Морену, передгір’я якої вже виднілось, і кілька днів виждати де-небудь в ущелині, доки Святе братство не припинить пошуків. План цей звабив його ще більше, коли з’ясувалось, що вціліли харчі, до яких — о, диво! — не дійшли руки збіглих каторжників.

Надвечір розмістились серед скель, вкритих віковими дубами, де давно не ступала нога людини. Та невідворотний фатум, який — на думку тих, кого не осяяло світло щирої віри — всім верховодить, зіграв із Санчо Пансою злий жарт.

Заманулось провидінню, щоб закоренілий злодій Хінес де Пасамонте, котрого позбавило кайданів добросердне безумство благородного ідальго, переховувався у тій самій ущелині. А оскільки лихі люди всі до одного невдячні, то й він не став винятком. Заздалегідь помітивши своїх рятівників, які спокійно готувалися до сну, і лишаючись водночас невидимим для них, Хінес вирішив поцупити віслюка Санчо. При цьому Росінант зовсім не привабив крадія, бо таку здобич неможливо ні продати, ні скористатися нею як заставою. Під покровом ночі, коли стомлені мандрівники мирно хропли, негідник здійснив свій ниций задум і ще до сходу сонця встиг від’їхати настільки далеко, що його вже не наздогнали б.

На світанку Дон Кіхота розбудили тужливі квиління зброєносця, який жалібно голосив:

— Ох ти, мій Сіренький, забавка моїх діточок, втіха моєї дружини, заздрість моїх сусідів, полегшення моєї ноші, а до того ж годувальник половини моєї особи; адже двадцять шість мараведí,[55] які ти заробляв за день, становили половину того, що я витрачав для її прокорму.

Дізнавшись причину невтішного горя, кабальєро, як зумів, заспокоїв Санчо Пансу і пообіцяв видати розписку, згідно з якою той одержить трьох ослів із п’яти, що утримувались у маєтку ідальго. Санчо вельми втішився цією звісткою, витер сльози й щиро подякував господареві.

Як уже Дон Кіхот опинився в горах, його серце наповнилось радістю, тому що цей суворий краєвид здавався підходящим для пригод, яких він наполегливо шукав. Раз у раз йому пригадувались неймовірні випадки, які траплялись із мандрівними лицарями в подібних безлюдних місцях. Зброєносця ж, щойно він відчув себе в безпеці, хвилював тепер єдиний клопіт: набити шлунок рештками провізії. Власне цим, крокуючи за Росінантом, і займався нав’ючений мішками, які повинен був везти віслюк, Санчо Панса, а саме, безперестанку шарудів у торбах, невпинно спустошуючи їх. Годі й казати, що таку прогулянку він не обміняв би на жодну іншу пригоду.

Захопившись, Санчо ледь не ткнувсь носом під конячий хвіст, оскільки ідальго зупинився і намагався кінчиком списа підняти з землі непоказний клунок. Проте знахідка — це виявилась майже зотліла дорожня сумка — була досить важкою. Відтак нею зайнявся Санчо Панса, який, роздерши іржаву застібку, знайшов усередині чотири сорочки з добірного голландського полотна, декілька предметів натільної білизни, а в носовій хустинці — купу золотих монет. Спробувавши одну на зуб, він радісно вигукнув:

— Хвала небесам, які уготували нам цю вигідну пригоду!

Понишпоривши ще трохи, Санчо видобув записничок у багатій оправі. Його Дон Кіхот узяв собі, а золоті лишив зброєносцеві, який вдячно обцілував руки хазяїна.

Тим часом кабальєро вдався до роздумів:

— Мабуть, та, либонь, так воно і є, розбійники позбавили життя самотнього подорожнього, що збився зі шляху, а тіло десь прикопали.

— Не може цього бути, — категорично заперечив Санчо Панса. — Розбійники взяли б гроші.

— Слушно, — зауважив Дон Кіхот. — Стривай, давай-но глянемо, чи немає розгадки серед записів.

Він відкрив записничок і побачив на першій сторінці сонет, писаний доволі розбірливо. Прочитавши його вголос, щоб було чутно й Санчо, ідальго не зрозумів нічого конкретного, хіба що, як йому здалось, автор збирався вкоротити собі віку.

— Між іншим, — додав кабальєро, — цей хтось — непоганий поет, або я нічого не тямлю в поезії.

— Овва! — витріщивсь Санчо Панса. — То ваша милість і у віршах розбирається?

— Краще, ніж ти гадаєш, — відповів Дон Кіхот. — Не зайво тобі знати, що всі мандрівні лицарі минулого сторіччя (або принаймні більшість із них) були неабиякими віршувальниками та музикантами, адже ці дві здібності, а точніше, два дари, властиві мандрівним закоханим. Щоправда, у віршах давніх лицарів більше почуття, аніж майстерності.

— Читайте ще, — попросив Санчо. — Може, далі щось роз’ясниться.

Наступна сторінка містила любовне послання, ознайомившись з яким, ідальго припустив, що писав його знехтуваний коханець.

А поки Дон Кіхот займався літературним аналізом, зброєносець скрупульозно досліджував сумку, не обходячи увагою жодного її куточка. Та хоча понад уже знайдене нічого не трапилось, окрім закупореної чорнильниці з чорнилом на денці та двох ще цілком пристойних пер, Санчо Панса розсудив, що і підкидання на ковдрі в повітря, і нудота від «чудодійного» пійла, і неприємне знайомство з кийками, і кулаки погонича, і втрата бесагів, а також голод, спрага й поневіряння, яких він зазнав, перебуваючи на службі у свого доброго сеньйора, були винагороджені сповна, після того як йому дісталось близько ста золотих монет.

Лицареві Сумного Образу не терпілося встановити власника усіх цих речей. Сонет, лист, золото й чудові сорочки давали вагомі підстави вважати, що то був який-небудь вельможний закоханий, якого довели до відчаю байдужість і зневага його дами.

Зайнятий своїми думками, Дон Кіхот несподівано помітив на вершині невеличкої скелі попереду дивну людину, яка спритно дерлась кам’яними гребенями. Цей напівроздягнений босий чоловік мав чорну густу бороду та довгі скуйовджені патли волосся. Враховуючи уроджену немічність Росінанта, непристосованого пересуватися гірським кручами, спроба наздогнати незнайомця виявилась марною. Але ідальго відразу здогадався, що бачив хазяїна дорожньої сумки, і вирішив неодмінно розшукати його. Ось чому він велів Санчо обігнути схил з одного боку, а сам зібравсь спостерігати за іншим; мовляв, таким чином вони обов’язково здибають того, хто їх цікавить.

— Не можу, — плаксиво заскиглив Санчо Панса, — бо варто мені буде віддалитись від вашої милості, як страх негайно охопить мою душу. Тому раз і назавжди змиріться з тим, що я ніколи не відійду від вас ані на крок.

— Хай буде так, — сказав лицар Сумного Образу. — Я вельми радий, що тебе надихає твердість мого духу. Тоді йди за мною невідступно або як зумієш та пильнуй. Можливо, ми стрінемо того чоловіка, безсумнівного хазяїна знайдених нами речей.

— Може, нікого не шукатимемо, — Санчо опустив очі, — раптом доведеться повертати золоті? Хай вони зоставатимуться моїми, доки їхній власник не об’явиться якось сам собою, га? Там, дивись, гроші будуть витрачені, а на нема й суду нема.

— Помиляєшся, — спохмурнів Дон Кіхот. — Оскільки відповідний здогад у нас майнув, то ми зобов’язані знайти справжнього хазяїна і повернути гроші. В іншому випадку: лише від одного цього, вельми ймовірного припущення, що то був дійсно він, наша провина не стає меншою, ніж якби нам це було відомо напевно. Хай ліпше тебе заспокоює, друже, що, зустрівшись з ним, я зітхну полегшено.

Отже, ідальго пришпорив Росінанта, а Санчо Панса побрів за ним пішки — завдяки старанням Хінеса де Пасамонте — та ще й з ношею. Трохи згодом біля гірського струмка вони угледіли наполовину згризені останки осідланого мула, що, схоже, підтверджувало висунуту версію.

Обидва стояли саме біля кісток, коли почулось мекання і зліва на стежці з’явилось чимале козине стадо, яке супроводжував пастух доволі похилого віку. Не уявляючи, що ще когось могло занести туди, де бродять хіба тільки кози, вовки або інша звірина, він нерішуче спинився, але майже одразу гукнув, наближаючись:

— Побий мене грім, якщо ви не дивитесь на мула, котрий, ось уже півроку як, сконав у цій балці. А з його хазяїном ви, часом, не зіткнулися?

— Ми нікого не зустрічали, — відповів Дон Кіхот. — Проте неподалік знайшли кинуту дорожню сумку.

— Ага, — кивнув козопас, — бачив я її, однак підняти не наважився. Знаю ці витівки хитрого диявола: спокусить, а потім усі вирішать, що ти злодій.

— От-от, і я кажу — дещо поспішно вторив йому Санчо. — Мені вона теж потрапила на очі, та я до неї — боронь Боже! Хай лежить; не дай Господи, накличеш неприємності.

— Чоловіче, — звернувся кабальєро до старого, — вам випадково не відомо, кому належала сумка?

— Знаю лише, — обперся той руками на посох, — що десь півроку тому зустрівся нам, пастухам, юнак, судячи з усього, шляхетного роду, котрий правив цим, тоді ще живим, мулом і мав при собі ту ж сумку, яку ви знайшли, та запевняєте, що… гм, не чіпали. Поцікавившись, які тутешні місця особливо неходжені й безлюдні, він вирушив у вказаний бік, і відтоді блукає в горах. Бувало цей самітник, обличчя якого випалене сонцем та висушене вітром, а одяг зовсім зносився, перестрівав на дорозі погоничів худоби, інколи просячи хліба й сиру «Христа заради», а інколи відбираючи скромні харчі силоміць. Мабуть, нещасний втратив розум. Декому доводилось чути, як він крізь ридання проклинав уголос підступність якогось Фернандо, бажаючи останньому всіляких бід та напастей.

Годі й казати, що після вислуханої історії Дон Кіхотові ще дужче загорілось дізнатися розгадку. І треба ж так трапитись, аби в цю мить з’явився, ламаючи чагарник, той безумець. Ідальго вистачило погляду на його лахміття, щоб упевнитись, що незнайомець, який свого часу носив подібне дороге вбрання, не був простолюдином.

Підійшовши, юнак хрипло, але напрочуд ввічливо привітався. Дон Кіхот теж відповів чемно і, спішившись, невимушено по-дружньому обійняв парубка, якого ми, пам’ятаючи влучне прізвисько кабальєро, сміливо можемо назвати голодранцем Жалюгідного Образу. Самітник спочатку дозволив себе обняти, а потім ледь відсторонив ідальго й, поклавши йому руки на плечі, став уважно в нього вдивлятися. Схоже, що фігура та обладунок Дон Кіхота бентежили молодика не менше, аніж дивував присутніх його зовнішній вигляд. Врешті з церемонією обміну люб’язностями було скінчено, і хлопець завів монолог, виклад якого чекає на вас попереду.

Розділ XXIV,

у якому триває пригода в С’єрра-Морені

Ідальго уважно слухав обірваного лицаря Гір, котрий розповів:

— Сеньйоре, хоч ми з вами не знайомі, однак вельми ціную знаки поваги, якими ви мене вшанували. Якщо у вас знайдеться трохи їжі, то, поївши, я міг би — ясна річ, у разі вашого бажання — стисло розповісти про свої злигодні. Але обіцяйте, що ніяким чином не перебиватимете, інакше я в ту ж хвилину змовкну. Кажу так, бо не хотілося б довго спинятись на особистих стражданнях, оскільки згадувати — означає примножувати їх, а що менше питань мені задаватимуть, то швидше з цим буде покінчено.

Втамувавши голод харчем, який нашкребли у своїх торбинах Санчо та пастух, лицар Лісу повів усіх до зеленої галявинки, що знаходилась за скелею. Там він умостився прямо на траві, чекаючи, доки влаштується решта. Згодом почав:

— Мене звуть Карденьйо, моя рідна сторона — одне з найкращих міст Андалусії. Походжу я зі знатного роду, а мої батьки — люди заможні.

Горе ж моє таке, що ніхто не здатний йому зарадити. Ще дитиною я був закоханий у дівчину, з якою зростав по сусідству. І вона платила мені взаємністю палко й самовіддано, як можуть поводитись тільки в юному віці. Світ не бачив гарнішої, ніж моя Лусінда. Минали роки, всі розуміли, що весілля не за горами. Ось уже через міркування традиційної пристойності мене було відлучено від її дому. Та незважаючи на заборону зустрічатись, наше з Лусіндою почуття лише міцніло. Адже папір, чорнило і перо завжди дозволяють довести до серця того, кого ми любимо, що приховано в глибинах нашої душі. О, небеса, скільки любовних записок написав я їй! Скільки зворушливих послань отримав у відповідь! Скільки склав пісень та ліричних віршів, у яких виливав свою пристрасть і тішився солодкими хвилюючими мріями!

Зрештою я зважився офіційно попросити дозволу взяти шлюб з коханою. Проте її батько, подякувавши за виявлену честь та не заперечуючи в головному, все ж обмовився, що подібні переговори мав би вести мій батечко. Думка здалась цілком слушною, а тому я стрімголов кинувся додому, практично не сумніваючись у сприятливому результаті. Та в кабінеті батька на мене чекала несподіванка. Щойно я увійшов, як він вручив мені розпечатаний пакет і сказав: «Із цього листа ти, Карденьйо, дізнаєшся, що герцог Рікардо вирішив зробити тобі ласку». Як вам повинно бути відомо, шановні сеньйори, герцог Рікардо — це іспанський гранд,[56] володіння якого знаходяться в найчарівнішому куточку Андалусії. З написаного випливало, що мені належить негайно з’явитись до нього, аби віднині я перебував при його старшому синові як товариш, але в жодному разі не в ролі служки. У свою чергу герцог сприятиме досягненню мною світського становища, котре відповідало б тій прихильності, яку він має до мене. Зрозуміло, не могло бути й мови, щоб проігнорувати волю гранда. За два дні я повинен був вирушати.

Увечері перед дорогою мені вдалося поспілкуватися з Лусіндою, роз’яснивши в чому справа, і, крім того, умовити її батька трохи зачекати й не віддавати доньку заміж, поки я не дізнаюсь, які плани виношуються стосовно моєї особи.

Незабаром я опинився в маєтку вельможі, де був добре прийнятий. Особливо зрадів другий син гранда, на ім’я Фернандо, юнак показний, спритний та влюбливий. І хоча його брат теж чудово до мене ставився, але молодший затоваришував зі мною дужче.

А оскільки таємниць серед друзів не існує, то він довірив мені свою, яка спричиняла йому певний клопіт. Річ у тім, що запала в серце Фернандо дочка багатого васала герцога. Аби зломити стійкість об’єкта власних зітхань, хлопець, полонений вродою і чеснотами дівчини, був навіть готовий обіцяти їй одружитися з нею. Переконавшись, що будь-які словесні аргументи проти такого кроку не подіють, я зібрався розповісти все герцогові. Однак дон Фернандо, людина лукава й обачлива, здогадавсь щодо мого, вірного слуги свого благодійника, наміру і банально злякався пересудів, здатних кинути тінь на ім’я його батька. Тому, щоб збити мене з пантелику, він заявив, що не уявляє іншого способу викинути з думок красуню, окрім як поїхати звідси на кілька місяців; наприклад, до рідного мені міста з метою — про людське око — купівлі добірних коней, якими воно дійсно славилось.

Я, звичайно, радо вітав це, можливо, й не надто мудре, рішення через сприятливу нагоду знову бути поруч із Лусіндою. І зовсім не припускав, що дон Фернандо уже встиг досягти бажаного стосовно дівиці, яка врешті піддалась красномовним обіцянкам. Отже, на той момент парубка турбувала лише непередбачена реакція гранда, якщо останній дізнається про витівки нащадка.

Справді, давно відомо, що запал юнаків — це зазвичай ще не реальне високе почуття, властиве істинному коханню, а тільки хіть, задовольнивши яку, вони швидко втрачають початкову пристрасть. Охолов до дівчини й дон Фернандо. І тепер мотивація від’їзду вочевидь змінилась.

Між тим герцог дозволив синові їхати, наказавши мені його супроводжувати.

Вдома нас зустріли як годиться. Я майже одразу поспішив до милої, зайвий раз упевнившись, що наша любов продовжує палати яскравим вогнем. Та, на лихо, мав необачність поділитися власними емоціями з доном Фернандо, а згодом, в одну з ночей, таємно продемонструвати йому свій ідеал при світлі каганця у вікні, крізь яке ми перемовлялись наодинці. З тих пір юний вельможа шалено закохався і втратив голову. Якось, досить безцеремонно прочитавши випадково залишений мною лист від Лусінди, він проголосив, що вона увібрала дивовижну красу та світлий розум усієї жіночої половини людства.

Незважаючи на вагомість підстав для цього й подальших схвальних епітетів з його боку стосовно моєї нареченої, чути мені їх було дедалі неприємніше, і я відчував щось, подібне уколам ревнощів. Дон Фернандо завжди намагався ознайомитись зі змістом нашого любовного листування, пояснюючи таку цікавість естетичним задоволенням від стилю викладених там міркувань.

Невдовзі Лусінда попросила мене дати їй один із лицарських романів, які охоче читала; цього разу — про Амадіса Галльського…

Учувши назву лицарської книги, Дон Кіхот миттєво стрепенувся:

— Якби ваша милість з самого початку сказала, що її милість сеньйора Лусінда — любителька лицарських романів, то ніяких інших характеристик не знадобилося б, щоб переконатися у вéличності розуму цієї молодої персони. Однак вибачте, шановний, мою нестриманість, але, коли при мені говорять про лицарські справи і мандрівних лицарів, я не можу не підтримати розмови. Ще раз перепрошую, будь ласка, продовжуйте.

Та оповідач, схиливши голову, здавалось, відключився від дійсності. Даремно ідальго звертався двічі. Тільки через доволі великий проміжок часу Карденьйо обвів оточуючих неосмисленим поглядом і не до ладу задирливо прокоментував інтимну подробицю особистого життя такої собі королеви Мадáсіми.

У відповідь обурений Дон Кіхот зірвався з місця (слівця, які пролунали, змусили б червоніти навіть визнаних майстрів лихослів’я):

— Ах, ви!.. Хай-то пішим або верхи, зі зброєю чи ні, вночі або вдень, і взагалі будь-коли, проте я доведу вам, що ви негідний брехун!

Чудасія: вступитися за честь королівської особи як своєї дами; ось до чого доводять богомерзенні книжки!

Нагадаємо, що Карденьйо і без того був не від миру сього, а стільки образливих випадів, адресованих йому, аж ніяк не сприяли душевній рівновазі самітника. Не дивно, що він ошаленів, влучно жбурнувши у кабальєро першу ліпшу каменюку. Дон Кіхот упав навзнак.

Зброєносець, бачачи, як повелися з господарем, рвонув на божевільного з кулаками. Але той довів, що не належить до полохливих: одним ударом збив його з ніг, а далі щедро нам’яв боки. Не менше дісталось також погоничу який кинувся боронити Санчо Пансу. Опісля Карденьйо, наче нічого й не трапилось, зник у заростях.

Роздратований Санчо, вважаючи себе безвинно потерпілим, зірвав зло на старому, який, нібито, не попередив, що в обідранця макітра не варить. Пастух категорично відхилив несправедливий докір; мовляв, він попереджав, а якщо хтось глухий, то які можуть бути претензії?

Слово по слову, і обидва не на жарт зчепилися, насилу ідальго їх вгамував. При чому Санчо Панса, відбрикуючись, несамовито горланив:

— Облиште мене, ваша милосте, сеньйоре лицарю Сумного Образу, бо він такий же мужлай, як я, а не посвячений у лицарі! Тому маю повне право натовкти йому пику через нанесену мені образу!

— Щодо означеного права, то я з тобою згоден, — м’яко зауважив Дон Кіхот — Що ж стосується іншого — він не винен.

Спокійна розсудливість кабальєро втихомирила супротивників, а ідальго, котрому жах як кортіло дослухати до кінця любовну історію, знову спитав пастуха, де можна знайти нещасного юнака. Старий повторив, що схову блаженного не знає, проте якщо сеньйор затримається в місцевих краях, то він неодмінно рано чи пізно зустрінеться з ним.

Розділ XXV,

у якому мова йтиме про покаяння, що його на себе наклав за прикладом Хмурого Красеня відважний лицар Ламанчський

Попрощавшись із пастухом, Дон Кіхот вліз на Росінанта і велів зброєносцеві йти слідом, що було виконано ним не вельми охоче. По якійсь годині дістались вони високогір’я. Санчо Пансі вкрай хотілося потеревенити з хазяїном, та, пам’ятаючи власну обіцянку, він чекав, щоб кабальєро озвався першим. Однак вистачило його ненадовго, і він порушив обтяжливе мовчання:

— Сеньйоре Дон Кіхоте! Благословіть мене й відпустіть: збираюсь повернутися додому, до моєї дружини й діток, з якими я принаймні балакатиму про все що завгодно. А підкоритися вимозі вашої милості день і ніч мандрувати з вами глухоманями та ще й мовчати, коли не терпиться поговорити — це неначе ховати себе живцем. Вірте, не кожному до снаги все життя тинятися в пошуках пригод, раз по раз вскакуючи у халепи, де тебе буцають ногами, підкидають на ковдрі, б’ють камінням і кулаками, а ти, ніби німий, не смієш висловити те, що накопичилось у серці.

— Розумію тебе, друже, — змилостивився ідальго. — Гаразд, припустимо, я тимчасово скасував заборону. Можеш говорити що заманеться, але поки ми не пройдемо гори.

— Ну добре, — оживився зброєносець, — мені б тепер відвести душу. Отож прошу задовольнити мою допитливість: чого це ви надумали так палко захищати тую королеву Магíмасу, або як вона звалась? Вам хіба не все одно? А промовчіть ви, то, я впевнений, ми б дослухали сповідь ненормального і обійшлося би без бійки.

— Насправді ж, — відповів Дон Кіхот, — якби ти знав наскільки поважною та благородною була королева Мадáсіма, то, навпаки, сказав би, що я ще довго стримувався.

— Проте чи варто взагалі звертати увагу, — гнув своє Санчо, — на словесну маячню тих, хто несповна розуму?

— Мандрівний лицар, — демонстрував заздрісне терпіння кабальєро, — зобов’язаний завжди відстоювати честь кожної дами і перед звичайними людьми, і перед безумцями.

— Але всі й так відповідальні перед Богом, — гарячкував Санчо Панса. — Тому, на мою думку, ліпше триматися осторонь, не сунучи носа до чужих справ.

— Не мели дурниць! — терпець Дон Кіхота таки урвався. — Постарайся зарубати собі на носі, що всі мої вчинки цілком розумні й не суперечать правилам лицарства, котрі я знаю ліпше, ніж будь-який лицар.

— Сеньйоре, — Санчо, як то мовиться, понесло, — а це теж звичне лицарське правило — швендяти манівцями непролазними горами, ганяючись за божевільним, якому, якщо ми його зустрінемо, того й гляди, ударить у голову довершити дрючком справу, почату на галявині?

— Добром прошу, замовкни, — нервував ідальго. — Щоб ти знав, мною керує не лише бажання знайти безумця, а й намір здійснити в цих горах якийсь подвиг, що навічно возвеличить моє ім’я, слугуючи з часом взірцем для всіх прийдешніх лицарів.

— А він дуже небезпечний, ваш подвиг? — голос зброєносця по-зрадницькому захрип.

— Ні, — продовжив лицар Сумного Образу, — бо, сподіваюся, нам поталанить і ми опинимось на місці майбутньої зустрічі. А втім, усе залежить від твоєї заповзятливості.

— Моєї зап… заповзятливості? — ледве видавив із себе мудроване слово Санчо Панса.

— Так, — відповів Дон Кіхот, — адже якщо ти хутко повернешся звідти, куди я тебе збираюсь послати, то й мої поневіряння швидко скінчаться і настане пора моєї величі. Додам, що кожен, охочий набути слави людини розсудливої та витривалої, повинен наслідувати і наслідує Одіссея, в особі й подвигах якого давньогрецький Гомер явив нам втілення розсудливості та витривалості. Згадаймо й давньоримського Вергілія, який в особі Енея зобразив гідність шанобливого сина та передбачливість хороброго й тямущого воєначальника. При чому обидва автори живописали своїх героїв не такими, якими вони дійсно були, а такими, якими вони мали бути, подаючи тим самим майбутнім поколінням зразки для наслідування. От і я гадаю, що до взірця лицарської поведінки найбільше наближається той, хто наслідує Амадіса Галльського. Цей муж продемонстрував особливу розсудливість, хоробрість, відвагу, витривалість, стійкість і терпимість, коли, знехтуваний сеньйорою Оріаною, наклав на себе покаяння, взявши прізвисько Хмурий Красень. Ім’я це таїло в собі глибокий зміст і відповідало способу життя, який він охоче обрав. Тож, мабуть, мені легше наслідувати його в цьому, аніж рубати велетів, обезглавлювати драконів, убивати чудовиськ, перемагати армії, топити флотилії та розвіювати чари.

— А що саме, — обережно поцікавився Санчо, — ваша милість збирається здійснити у цій глушині?

— Чим ти слухав? — розсердивсь ідальго. — Я планую наслідувати Амадіса й удавати, що збожеволів та оскаженів, аби одночасно бути схожим і на сміливого Роланда, який, втративши глузд від горя, виривав із корінням дерева, каламутив води прозорих ручаїв, убивав пастухів, винищував стада, підпалював оселі, крав кобилиць та чинив іще сто тисяч інших брутальних витівок.

Ну, можливо, не варто приймати сказане за чисту монету, бо, не виключено, що я обмежусь тими діяннями, які здадуться мені найсуттєвішими. А може, просто вдовольнюсь наслідуванням тільки Амадіса, котрий без усілякої руйнівної навіженості, самими своїми сльозами і зітханнями здобув немислиму славу.

— Чогось ввижається мені, — протяг Санчо Панса, — що чудити лицарів змушувала необхідність, і в них була причина каятись. А ви тут з якої радості? Вас що, покинула жінка?

— У тому-то й річ, — запально вигукнув Дон Кіхот, — аби збожеволіти без будь-яких підстав і дати зрозуміти моїй дамі, що коли я з доброго дива втратив глузд, то що ж зі мною станеться, якщо для цього ще й виникне причина! Тому, друже, не витрачай марно зусиль — мене ні в чому не переконати. Твій хазяїн безумний і залишатиметься таким, доки ти не принесеш відповіді на лист, який я через тебе надішлю своїй повелительці Дульсінеї. Оцінить вона мою вірність — знову житиму нормальним, ні — втрачу глузд остаточно.

За бесідою вони наблизились до підніжжя гори, котра, майже як прямовисна скеля, самотньо стояла серед інших, що її оточували. Гірським схилом дзюрчав сумирний струмочок, витікаючи на трав’янисту луку. Велика кількість дерев і пишна квітуча зелень надавали цьому райському куточку вишуканої привабливості. Підходящим місцем для власного каяття здалась та галявинка лицареві Сумного Образу, який, немов схиблений, голосно заволав:

— Цю місцину, о небеса, обираю я, щоб виплакати наслане вами лихо! Хоч би хто ви були, о тутешні божества, прислухайтесь до стогону нещасного закоханого, який скаржиться на жорстоку вдачу чарівної спокусниці, що втілює собою земну красу! О Дульсінеє Тобоська, день моєї ночі, велич моєї журби, вичерпність моїх життєвих шляхів, зірка моєї долі, молю тебе, замислись над душевним станом твого прихильника через нестерпну розлуку з тобою і вірності його відплати по заслугах! О дерева, нові друзі моєї самотності, подайте знак легким шелестом віт, що моя присутність не заважає вам! О зброєносцю мій, вірний супутнику моїх удач та поразок, запам’ятай усе, що я зараз здійсню, і розкажи про це єдиній винуватиці того, що відбувається!

Нараз Дон Кіхот спішився, звільнив Росінанта від вуздечки й сідла і, плеснувши його по крупу, сказав:

— Той, хто позбавляє себе свободи, дарує її тобі, о коне!

Спостерігаючи за цим, Санчо хмикнув:

— Хай буде добре тому, хто позбавив нас клопоту розсідлувати тепер Сірого, бо і в мене вистачило б для нього поплескувань та ласкавих слів. До речі, лицарю Сумного Образу, якщо ви насправжки стосовно мого від’їзду, то незайве знову осідлати Росінанта, подорожуючи на якому, я значно швидше обернувся б туди й назад.

— Згода, — відповів ідальго. — Але поїдеш ти через три дні, щоб устигнути добре роздивитися, що я чинитиму заради неї, а потім доповісти їй.

— Отакої! — невдавано здивувався Санчо Панса. — Яких же це з ваших діянь я ще не бачив?

— Подумаєш, який знавець! — зіронізував Дон Кіхот. — Я ще не рвав на собі одіж, не розкидав обладунку, не бився головою об скелю та чи мало чого не робив, що буде тобі в дивовижу.

— Іменем Господа, — занепокоївся Санчо, — дивіться, ваша милосте, бережіть ліпше власну голову, адже раптом трапиться така скеля, що після першого ж удару об неї всі плани щодо каяття полетять під три чорти. Якщо без цього ніяк, то я на вашому місці — ми ж усвідомлюємо, що це не насправді — спинився б на чомусь м’якенькому — моху, там, або воді. А вашій дамі й без того буде повідомлено, що ви бились головою об саму маківку скелі, що була міцнішою за алмаз.

— Дякую за добру пораду, друже, — розчулився кабальєро. — Та я не мав на увазі прикидатись, інакше порушилися б закони лицарства. Тому обов’язково залиш трохи корпії[57] для перев’язок, коли вже Богові було завгодно, щоб ми втратили цілющий бальзам.

— Гірше за все, що ми втратили осла, — відказав Санчо Панса, — а з ним і корпію, і не тільки її. Водночас я просив більше не нагадувати про те бридке пійло, бо в мене досі нутрощі вивертаються назовні. До того ж благаю, сеньйоре, уявіть, що визначений вами триденний термін уже скінчився, а отже, хутчіш пишіть свого листа й відправляйте мене, аби я міг якнайшвидше повернутись. І не забудьте вказівки стосовно віслюків.

— Не хвилюйся, оформлю належним чином, — заспокоїв Дон Кіхот. — Гм, а де взяти аркуш паперу? Не писати ж за прикладом древніх лицарів на листі дерев або на воскових табличках. Утім, знайти їх у даній місцевості так само важко, як і папір. Стривай, візьму-но я чисті сторінки записничка Карденьйо.

— Обов’язково підпишіться, — докинув Санчо.

— Амадіс ніколи не ставив підпису в листах, — збентеживсь ідальго.

— Ні, — заперечив Санчо Панса, — підпис на розпорядженні потрібен, бо ваші домашні вирішать, що я обманюю, та лишать мене без ослів.

— Просто покажи написане моїй племінниці й усе буде добре. Що ж стосується любовного послання, то навіть якщо хтось підпишеться замість мене, це не суттєво; наскільки я пам’ятаю, Дульсінея не вміє ні читати, ні писати і жодного разу не бачила ні мого почерку, ні моїх листів, тому що наші почуття завжди були платонічними і далі взаємних поглядів ми не пішли. Чесно кажучи, за дванадцять років, протягом яких я її кохаю, мені й пощастило-то лицезріти її тільки тричі. А вона, можливо, зовсім уваги на мене не звертала — такою скромною та сором’язливою виховали дівчину батьки, Лоренсо Корчуело й Альдонса Ногалес.

— Ба-ба-ба! — сяйнув здогад зброєносцеві. — То ваша обраниця, Дульсінея Тобоська, це — Альдонса Лоренса?

— Вона, — урочисто підтвердив Дон Кіхот.

— Та я її добре знаю, — невідомо чому зрадів Санчо. — Дійсно, молодиця що треба. І коня на скаку зупинить і таке інше. Якщо вже й погодиться вона стати коханою мандрівного лицаря, то він буде за нею, мов за кам’яною стіною. Я ж вважав — ви закохані як не у принцесу, то в знатну даму.

Між іншим, а яка користь сеньйорі Альдонсі Лоренсо, себто Дульсінеї Тобоській від того, що переможені, котрих ваша милість посилала і ще пошле до Ель-Тобосо, схилять перед нею коліна? Раптом саме о цій порі вона чесатиме льон або молотитиме зерно у клуні, й почне над вашим даром насміхатися або і того гірше — образиться?

— Ех, — поблажливо усміхнувсь кабальєро, — адже не всі дами, яких оспівують поети, існують у реальному житті. Творчим особистостям кохані здебільшого потрібні задля натхнення, аби оточуючі сприймали їх людьми, вартими любові. Ось чому мені досить вірити, що добра Альдонса Лоренсо прекрасна й порядна, а її походження мене мало турбує.

— Ви, як завжди, маєте рацію, — шанобливо вклонився Санчо Панса. — Визнаю себе бовдуром. А зараз пишіть, будь ласка, що хотіли, бо час у дорогу.

Дон Кіхот вийняв книжечку і заглибився в писання. Невдовзі він прочитав уголос готовий лист, який увінчувала фраза «Твій до смертного одра лицар Сумного Образу».

— Присягаюсь, — Санчо перехопило подих від захоплення, — я ніколи не чув нічого більш вéличного. Хвацько це ви завернули — «Твій до смертного одра…» Тепер черконіть на звороті щодо віслючків та ще раз підпишіться.

Ідальго швиденько оформив щось на зразок векселя[58] і поставив дату: «Міжгір’я С’єрра-Морени, 22 серпня сього року».

— Чудово! — потер руки Санчо Панса. — Хвилинку, сеньйоре, що ви будете їсти, до мого повернення? Чи збираєтесь, як Карденьйо, грабувати пастухів?

— Не переймайся з цього приводу, — відповів Дон Кіхот. — Витонченість мого задуму і полягає в тому, щоб голодувати й зазнавати різноманітних страждань.

— Ваша милосте, мене ще непокоїть, що, вертаючись, не знайду місця, де вас покинув.

— Спробуй запам’ятовувати всілякі прикмети, — порадив ідальго. — У свою чергу я намагатимусь занадто не відходити звідси і навіть періодично влазитиму на найвищі скелі, аби здалеку тебе помітити. Крім того, щоб, ідучи назад, не заблукати, пропоную тобі нарізáти й розкидáти гілки, доки не вийдеш на биту дорогу. Ось по них ти, ніби Тезей, якого в лабіринті вела нитка Аріадни, знайдеш мене на зворотному шляху.

— Либонь, це буде не зайво, — вирішив Санчо.

Зрізавши кілька віт, він попросив у господаря благословення, після чого обидва, не стримуючи гірких сліз, розпрощалися. Врешті Санчо Панса сів на Росінанта, ввіреного йому Дон Кіхотом, та попрямував у бік рівнини, вряди годи роняючи гілки. Розпрощаємося з ним і ми аж до його повернення, яке настане дуже скоро.

Розділ XXVІ,

у якому йдеться про чергові дивацтва Дон Кіхота в Сєрра-Морені у ролі закоханого та поїздку Санчо

Як свідчить історія, щойно зброєносець сховавсь за поворотом, лицар Сумного Образу, знявши перед цим із себе штани, в одній сорочці негайно заходивсь перекидатися через голову, а коли відчув, що та ось-ось піде обертом, видерся на верхівку високого валуна, всівсь на холодний камінь і замислився. Перед ним стояла надскладна дилема: потрібно було остаточно визначитись, кого обрати взірцем для наслідування: Амадіса Галльського чи Роланда. Прикидаючи то так, то сяк, він потихеньку схилився на користь першого варіанта.

— Амадіс, — міркував кабальєро, — і без крайнощів, самою силою власного почуття, укрив себе небувалою славою. Навіщо тоді, питається, роздягатися догола, трощити ці дерева, котрі нічим переді мною не завинили, та каламутити чисті води рік, які в разі чого можуть втамувати мою спрагу? Отже, нехай живе пам’ять про Амадіса Галльського, і нехай у міру можливості піде його слідами Дон Кіхот Ламанчський, стосовно якого говоритимуть те саме, що було сказано стосовно когось іншого: «Хоч подвигів ти і не здійснив, але віддав життя, на них йдучи».

Потóму, щоб згаяти час, якого б йому сповна вистачило, аби мільйон разів прочитати «Аве Марія», ідальго бродив галявиною, вирізав на деревній корі любовні написи, виводив палицею на річковому піску численні вірші, в основному пронизані його печаллю та коханням до Дульсінеї. Займався він і пошуком різних трав, якими мав перебиватись, чекаючи Санчо. Але якби той був відсутнім не три дні, як згодом виявилось, а три тижні, то лицаря Сумного Образу, швидше за все, й мати рідна не впізнала б.

Залишмо ж ненадовго головного героя серед поетики та зітхань і розповімо, що трапилось із Санчо Пансою.

Тож розшукавши тракт, він рушив у напрямку Ель-Тобосо, добравшись наступного дня до злощасного постоялого двору, де полюбляють дурні витівки з ковдрою. Не встиг Санчо насмілитись зайти в харчевню, оскільки порція гарячої страви після постійного харчування всухом’ятку вочевидь не завадила б, як звідти вийшли двоє чоловіків, котрі одразу його признали.

— Слухайте, панотче, — сказав цирульник (а це виявився саме він), — отой вершник, бува, не Санчо Панса, що, за словами економки нашого шукача пригод, подався разом зі своїм хазяїном як зброєносець?

— Дійсно, — відповів священик, — і кінь у нього нашого Дон Кіхота. Агов, друже, де подівсь ваш господар?

Санчо теж упізнав односельців, але про всяк випадок не квапився викладати правду, пояснивши, що хазяїн зайнятий вельми важливою справою, а якою він не розповість ні за які медяники.

— Тоді, — спохмурнів сеньйор Ніколас, — ми подумаємо — та вже думаємо, — що ви вбили його й пограбували, бо їдете на чужому коні. Справді, поверніть нам власника цієї шкапи, інакше це вам так не минеться.

— От тільки не треба, — позадкував Санчо Панса, — не треба мене страхати. Я не з тих, хто грабує та вбиває ближніх, хай ліпше цим займаються людська доля або Господь. Мій хазяїн преспокійно собі кається у найближчих горах.

І тут він скоромовкою без єдиної паузи випалив усе, що стосувалося їхніх з ідальго пригод за останні кілька днів, скінчивши отриманим дорученням передати листа Дульсінеї Тобоській, чи то пак доньці Лоренсо Корчуело, в яку сеньйор «утьопавсь[59] до глибини душі».

Здивувались обоє почутому, незважаючи на те, що обізнані були щодо слабини товариша, й попросили ознайомитися з любовним посланням; мовляв, священик, який майстерно володіє пером, потім його перепише. Однак даремно Санчо нишпорив рукою за пазухою, розшукуючи записну книжечку. Результат не змінився б, навіть якби він займавсь пошуками до сьогодні, адже Дон Кіхот забув її вручити, а зброєносець не зметикував нагадати.

Виявивши пропажу записничка, Санчо Панса зблід і у відчаї шість разів щосили стукнув себе кулаком в обличчя, доки носом не пішла кров. Розгублені священик та голяр спитали, що трапилось і чого це він знавіснів.

— Що трапилось?! — зірвався на крик Санчо, скочуючись із Росінанта. — Я ні зá що, ні прó що позбувся трьох вистражданих ослів!

— Це як? — не зрозумів цирульник.

— Я загубив записну книжку, — бідкався горопаха, — з листом для Дульсінеї та з розпорядженням свого хазяїна, де він велів племінниці видати мені трьох віслюків із чотирьох або п’яти, які були в садибі.

Священик почав втішати Санчо Пансу, обіцяючи домовитись з ідальго, аби той знову написав небозі, але вже на нормальних аркушах паперу, які зазвичай використовуються задля подібних справ, тим більше, що вексель, оформлений на сторінці записничка, недійсний і не може ніким бути прийнятий до сплати.

Трохи заспокоївшись, Санчо повідомив, що не переймається втратою листа, бо знає зміст майже напам’ять, і з його слів написане легко поновити.

— Кажіть же, — підігнав сеньйор Ніколас, — а ми пізніше запишемо.

Згадуючи, Санчо Панса завзято чухав потилицю, переминався з ноги на ногу, зводив очі догори, щось шепочучи собі під ніс, за мить опускав їх та зрештою промимрив:

— Їй-Богу, схоже, нечиста сила втрутилась. Пам’ятаю лише початок: «Всемогутня і безвідмовна сеньйоро».

— Мабуть не «безвідмовна», — ховаючи посмішку, припустив цирульник, — а «бездоганна сеньйоро».

— От-от, — радісно підхопив Санчо. — Далі було про здоров’я та хвороби, що їх він їй бажає… Ну, трішки я забув, але закінчувалось так: «Твій до смертного одра лицар Сумного Образу».

Ледве стримуючи сміх, обидва слухачі високо оцінили зусилля Санчо Панси і зажадали, щоб він ще двічі повторив текст листа, аби можна було його ліпше запам’ятати. Улещений Санчо зробив це тричі й умудрився намолоти купу всіляких небилиць. Описуючи різноманітні діяння власного господаря, він жодним словом не обмовився про те, як його самого нещодавно підкидали на ковдрі.

Санчо Панса усе базікав-базікав, а священик і голяр лише дивом дивувались — це ж яку буйну фантазію мав Дон Кіхот, якщо спромігся настільки забити баки відданому йому зброєносцеві.

— Зі свого боку, — скінчив тираду Санчо, — я молитиму Творця нашого спрямувати хазяїна в належне русло, де він і себе ощасливить, і мене не обійде подякою.

— Ви міркуєте досить тверезо, — узяв ініціативу в свої руки сеньйор Перес. — Але нині більш слушно обмізкувати, як звільнити вашого господаря від безглуздого покаяння. Вже вечоріє; давайте вернемось до трактиру і спокійно подумаємо. Заодно й перекусимо.

У відповідь пролунало, щоб вони собі йшли, а він чекатиме надворі — причину, мовляв, дізнаються потім. Попросив ще Санчо Панса винести чогось гаряченького йому та ячменю — Росінантові. За хвилину цирульник приніс Санчо поїсти. Опісля довго радились приятелі й нарешті священик запропонував ось що: він переодягнеться мандрівною дівицею, а голяр вирядиться як її супровідник. У зміненому вигляді обоє розшукають Дон Кіхота, і лже-дівчина, вдаючи з себе засмучену й нужденну, звернеться з проханням стосовно послуги, і кабальєро, як і личить хороброму мандрівному лицареві, не зможе їй відмовити. Прохання ж полягатиме в тому, щоб вирушити з юною сеньйоритою, котра через міркування безпеки ховатиме лице під маскою та не відповідатиме ні на які питання ідальго, до вказаного нею місця і помститися злому лицареві за нанесену їй образу. Таким чином можна буде спробувати повернути Дон Кіхота додому а там уже намагатися знайти спосіб вилікувати його від цього незвичайного різновиду божевілля.

Розділи XXVІІ-XXVІІI,

у яких йдеться про те, як священик та цирульник упорались із поставленим завданням, а також про інші речі, що заслуговують уваги в цій знаменитій історії

Сеньйор Ніколас повністю схвалив план. Не відсуваючи на бéзрік, компаньйони розжились у власника заїзду спідницею та жіночим капелюшком, лишивши в заставу новісіньку сутану священика. Голяр зладнав із волячого хвоста, чи сірого, чи то рудого, огрядну бороду. Дружина хазяїна поцікавилась, навіщо увесь цей маскарад, а дізнавшись, вони з чоловіком здогадалися, що божевільний — це їхній колишній постоялець, котрий варив бальзам і зброєносця якого підкидали жартома на ковдрі. Від них товариші кабальєро дізналися про все, що тут днями трапилось. Чуйна хазяйка допомогла переодягнутися священикові, котрий пов’язав лоба клаптем чорної тафти, а з другого зробив маску, яка чудово прикрила йому обличчя та підборіддя. Зверху він насунув величезний капелюх, здатний замінити парасолю від сонця, і, вдягнувши плащ, сів по-жіночому верхи на власного мула, тоді як цирульник усівся на свого.

Попрощавшись з усіма, в тому числі з доброю Маріторнес, вони виїхали зі двору, аж раптом священнослужителю здалось негідним рядитися жінкою, хай навіть заради крайньої необхідності. Не додав йому настрою і Санчо Панса, який, приєднавшись до них за воротами, не зміг утриматися від сміху через їхнє кумедне вбрання. Щоправда, голяр згодивсь помінятися зі священиком ролями, тільки вирішив не переодягатися до останньої хвилини.

Отже, рятувальна експедиція рушила далі під проводом Санчо, який, користуючись нагодою, розповів про зустріч у горах із самітником. Водночас щодо знахідки валізи та її вмісту хитрун завбачливо умовчав, оскільки, хоч і був не великого розуму, але, коли справа стосувалась грошей, метикував як належить.

Другого дня знайшлося місце виходу Санчо Панси на биту дорогу, помічене зламаними гілками, які тягнулись углиб гірського масиву. Зупинившись, він оголосив, що пора змінювати зовнішність, якщо це дійсно потрібно для порятунку Дон Кіхота. У той момент Санчо вже знав певні деталі задуму односельців, котрі наполегливо рекомендували йому не розкривати їхнього інкогніто, а на питання ідальго, чи вручено Дульсінеї лист, відповісти ствердно. Потім слід було додати, що, враховуючи особисту неписьменність, сеньйора усно веліла лицареві не гаючись прибути до неї у зв’язку з нагальною необхідністю. І все заради того, аби вивести Дон Кіхота туди, де на нього очікує ліпша доля в образі щонайменше королівського трону. Між тим Санчо Панса, прокрутивши в голові одержані настанови, зголосився їхати першим, — може цього виявиться достатньо, щоб самотужки витягти хазяїна з гір та не завдавати незручностей іншим. Така ідея здалась священикові й цирульникові доречною, і вони зосталися чекати його повернення з новинами про знаходження кабальєро.

Влігшись у затінку буйно порослих дерев, заколисані мірною течією струмка, що витікав поруч, мандрівники збиралися перебути пообідню спеку в приємній дрімоті. Та раптом до них долинув чийсь солодкоголосий спів, який. швидко урвавсь тяжким зітханням, що змінилось гірким плачем. Немало заінтриговані, вони вирушили на пошуки власника чудового голосу, й, обігнувши невеличку скелю, побачили юнака, в якому, завдяки опису Санчо, легко розпізнали Карденьйо.

Священик, як людина красномовна, а до того ж інформована стосовно горя хлопця, наблизивсь і спробував стислими, однак вагомими доводами переконати нещасного у марності жалюгідного існування. На ту мить самітник був при повному розумі, а тому не міг не здивуватись появі незнайомців, які своїм одягом різко відрізнялись від тих, кого йому доводилося зустрічати у цих місцях. Подив зріс іще більше, коли з ним заговорили зі знанням справи щодо його бід, як це випливало зі слів священнослужителя. І відповів він так:

— Бачу, сеньйори, хай би хто ви були, що небо, яке постійно піклується стосовно добрих, а також, на жаль, недобрих, послало мені, хоч моя особа того і недостойна, зустріч у цій далекій від населених місць глушині з людьми, які намагаються спрямувати мене на правильний шлях. Я можу здатись вам божевільним, але перш ніж знову завести зі мною розумну зважену бесіду, будьте ласкаві вислухати про мої злигодні; й тоді ви, можливо, позбавитесь клопоту втішати мене.

Священик та голяр запевнили, що не йтимуть проти його волі, після чого Карденьйо майже дослівно повторив ту частину власної трагічної історії, яка урвалась через непорозуміння, котре виникло між ним і Дон Кіхотом. Але зараз, шановні читачі, ми маємо щасливу нагоду почути оповідь до кінця.

— Як я уже казав, — продовжив відлюдник, — послання коханої, знайдене доном Фернандо у книзі про Амадіса Галльського, спонукало мене якнайшвидше добиватися, щоб Лусінда стала моєю дружиною, і воно ж викликало в мого підступного товариша намір розбити вщент мої сподівання. Юний вельможа знав умову батька дівчини, згідно з якою її руки повинен був просити глава сім’ї жениха. Водночас він знав, що в моєму домі вважали доцільним, аби я зачекав з одруженням, поки не з’ясується, які види щодо мене має герцог Рікардо.

Лихий дон Фернандо обіцяв вплинути на мого батечка і вмовити його поговорити з батьком Лусінди. О зраднику, нелюде мстивий та облудний, чим завинив бідаха, який простодушно повідав тобі таємниці й радощі свого серця? Хто б міг уявити, що герцогський нащадок, знатний, розсудливий кабальєро, захоче відібрати в мене найдорожче? Та досить причитати; ліпше зв’яжемо вузлом обірвану нитку мого невеселого оповідання.

Отже, дон Фернандо усвідомлював, що моя присутність заважала втіленню зловісного плану, а тому вирішив відіслати мене до свого старшого брата під приводом узяти грошей, щоб розплатитися за куплених коней. Чи можна було хоч що-небудь запідозрити? Звичайно, ні; навпаки, я радо пообіцяв їхати негайно.

Прощаючись зі мною напередодні мого від’їзду, Лусінда виглядала вкрай сумною та схвильованою, але все це я необачно приписав силі її любові й небажанню розлуки, яка гнітить усіх закоханих.

Брат дона Фернандо привітно зустрів мене, та не дозволив одразу повертатися, мовляв, герцог нічого не знає про додаткові витрати. Ось тут би відчути недобре, однак як справний слуга я скоривсь. Минуло чотири дні, коли випадкова людина, якою виявився житель мого рідного міста, передала мені листа Лусінди, де вона писала жахливі речі. Так я дізнався, що ниций дон Фернандо сам попросив руки дівчини й отримав згоду її батька, котрого спокусили переваги, які, на його думку, герцогський спадкоємець має, порівняно зі мною. Заручини повинні були відбутись наступного дня.

З моїх очей ніби спала полуда. Охоплений злістю до негідника і водночас боязню втратити скарб, вислужений багатолітньою вірністю, вже назавтра пізно увечері я був у своєму місті. На щастя, Лусінда чекала біля віконних ґрат, свідків нашого кохання. Вона розпізнала мене, а я — її; та й справді, чого б це нам не знати одне одного. Втім, хто може похвалитися, що зумів осягнути заплутане мислення і мінливу натуру жінки? Звісно — ніхто.

Ми ледве встигли перекинутись парою фраз, з яких я зрозумів: Лусінда просить мене постаратися бути присутнім на церемонії, що незабаром почнеться в домі і яку вона збирається розладнати, якщо не словами, то ударом собі в серце заздалегідь схованим на грудях кинджалом.

Не відаю, чи почула мила — бо за нею прийшли, — запевнення у відповідь, що моя шпага або захистить її, або вб’є мене, якщо доля буде неприхильною до нас…

І настала ніч моєї туги, закотилося сонце радості, потьмяніло світло в очах, сплутались усі думки. Із завмираючим серцем я крадькома пробрався добре знайомими коридорами до зали урочистостей та притуливсь поряд із внутрішнім віконцем, завішеним двома килимами, через отвір між якими можна було бачити, що відбувається.

Коли зібрались усі запрошені, увійшов приходський священик і, взявши наречених за руки, спитав: «Чи згодна ви, сеньйоро Лусіндо, визнати сеньйора дона Фернандо законним своїм чоловіком, як того вимагає свята церква?» Я напружив слух, але досить довго панувало мовчання. Уже здалося, що зараз вона дістане кинджал, аби у гіркий спосіб довести мені своє кохання, та врешті слабким голосом Лусінда вимовила: «Так, згодна». Дон Фернандо, сказавши те саме, надів їй на палець обручку і хотів було поцілувати молоду, проте зненацька вона схопилась за серце й упала непритомною на руки матері. Злякана мати розстібнула доньці верхні ґудзики сукні, щоб легше дихалось, і знайшла лист, який одразу схопив дон Фернандо й прочитав його при мерехтливому світлі смолоскипа. Потім, ігноруючи розпластану дружину, він важко опустився у крісло.

Скориставшись загальною метушнею, я вискочив на вулицю. Мене душили образа, лють і ревнощі. Трохи оговтавшись та відмовившись від початкового наміру помститися лицемірному донові Фернандо й легковажній зрадниці, я вирішив піддати карі, якої вони заслуговують, самого себе за те, що не вберіг кохання. І, можливо, ця кара — а я хотів убити їх — буде ще суворішою, адже раптова кончина миттєво припиняє страждання, повільна ж смерть розтягує муки, не позбавляючи життя зразу.

Одним словом, сів я верхи на свого мула і, наче біблейський Лот, не оглядаючись, залишив місто. Тільки у відкритому полі, де в нічній пітьмі ніхто не міг ні бачити, ні чути мене, з моїх вуст вирвалися прокльони. Я називав Лусінду жорстокою, невдячною, та найчастіше — користолюбною обманщицею, якій засліпило очі багатство перспективнішого кандидата. У той же час моє єство виправдовувало її, бо ж, як мені здавалось, нема нічого дивного в тому, що слухняна донька, з дитинства звикнувши підкорятися власним батькам, виконала їхній наказ. Але найбільше картав я себе, що не насмілився вийти зі свого укриття і зірвати заручини. Хто знає, як би тоді поводилась Лусінда…

Не розбираючи дороги, я блукав у горах три дні. Уривками пам’ятаю зустрічі з пастухами, в яких щось запитував, а ті щось відповідали. Сконав мій виснажений мул, і я зостався пішим, падаючи від утоми й не знаючи, де шукати допомоги, одержимий єдиною думкою — померти, звертаючись до Лусінди. Зазвичай ночую в дуплі старого дуба, а погоничі худоби інколи підгодовують мене.

Ось таке нікчемне мученицьке життя веду я, сподіваючись, що волею небес або скоро помру, або забуду красу та віроломство Лусінди й образу, нанесену доном Фернандо. Самому ж вивергнути душу із кволого тіла не вистачає ні сил, ні мужності.

На цьому скінчив Карденьйо довгу сумну повість свого кохання. Розчулений священик був готовий сказати кілька утішливих слів, але нараз до нього долинув чийсь жалібний голос, про що, після невеликого урочистого відступу, детальніше йтиметься далі…

Блаженні та щасливі були часи, коли вирушив у мандри сміливий лицар Дон Кіхот Ламанчський, завдяки чиєму благородному запалові спробувати воскресити і повернути світові майже втрачений орден мандрівного лицарства, нині, у нашому столітті, ми тішимось насолодою не лише від цієї правдивої історії, а й від уплетених до неї не менш хитромудрих, і головне — правдоподібних епізодів, черговий з яких уже розпочався…

Щойно священик налаштувавсь заспокоїти Карденьйо, як його вуха вловили удалині пройнятий сумом голос:

— О Господи! Невже я нарешті знайшла місце, здатне служити склепом для мого важкого тягаря? О, я, нещасна! Ніхто тепер не заважатиме мені скаржитись небесам на мій гіркий талан!

Здивовано переглянувшись, усі троє тихенько обігнули виступ скелі й крізь кущі побачили під ясенем юнака, котрий, нахилившись, мив ноги в ручаї. Ці тендітні ніжки, які сяяли білим кришталем, схоже, не звикли ходити за плугом по зораному полю, хоча сіре селянське вбрання і свідчило про протилежне. На хлопцеві були плащ, стягнутий біля пояса, панталони й камаші, а голову вкривала беретка. Закінчивши омивання та дістаючи з-під берета хустинку, щоб витертися, він труснув головою, і тут стало очевидно, що це вдягнена, ніби сільський парубок, незрівняної вроди дівчина з довгим золотаво-шовковистим волоссям.

— Оскільки вона не Лусінда, — вражено прошепотів Карденьйо, — то перед нами не людська істота, а сама богиня.

Почувши підозрілий шерхіт, незнайомка оглянулась, рвучко схопила дорожній баул і злякано спробувала втекти босою. Але її ніжні ноги не витримали дотику гострих каменів; тому за кілька кроків вона впала.

Першим до неї наблизився священик, який, узявши дівочу долоню, ласкаво промовив:

— Мабуть, серйозні причини змусили убратись цю красу в недостойну її одіж та завели вас у густі нетрі. Однак даремно, сеньйоро, боїтесь, адже ми прагнемо допомогти вам. Подолайте недовіру й розкажіть, що трапилось, і в кожному з нас ви зустрінете співчуття своєму горю.

Збентежена дівчина деякий час сором’язливо відмовчувалась, а потім глибоко зітхнула:

— Либонь, ваша правда, сеньйори. Я вам вдячна, та боюся, що розповідь ця засмутить вас, бо ви не зможете знайти ні засобу припинити мої страждання, ні способу полегшити їх.

Та все ж вона взулася, сіла на повалену кам’яну брилу і зачекала, доки всі влаштуються навколо. Відтак, ковтаючи сльози, поділилась особистою, на превеликий жаль, з давніх-давен нерідкою історією спочатку звабленої, а згодом кинутої жінки. По ходу розповіді слухачі приголомшено збагнули, що доля звела їх із дочкою — її ім’я було Доротея — багатого подружжя васалів герцога Рікардо, котру спокусив його молодший син.

Дізнавшись про зраду негідного обманщика, який підшукав пару деінде, вона практично без речей залишила таємно батьківську оселю і, змінивши зовнішність, дібралась через два з половиною дні у супроводі вірного, як тоді здавалося, слуги до сусіднього міста. Все це тільки заради того, щоб глянути у вічі донові Фернандо.

Перший же стрічний повідомив Доротеї навіть більше, ніж та сподівалась. І не дивно, тому що сумнозвісна церемонія заручин набула широкого розголосу серед міщан. Зокрема, згідно з чутками, майбутній чоловік виявив у корсажі зомлілої Лусінди писаного нею особисто листа, в якому вона заявляла, що не вправі бути дружиною герцогського нащадка, бо вже стала дружиною Карденьйо, досить знатного місцевого кабальєро. Судячи зі знайденого при ній кинджала, дівчина вочевидь планувала вкоротити собі віку. Оскаженілий дон Фернандо, либонь, заколов би нещасну тим клинком, але його утримали оточуючі. Відтак він буцімто виїхав у невідомому напрямку, а Лусінда опритомніла лише наступного вечора й покаялась перед батьками. Також судачили щодо безслідного зникнення і Карденьйо, який, підозрюють, спромігся бути свідком скандальних подій.

Вулиці гули, немов стурбований вулик. Пристрасті особливо розпалились після звістки, що Лусінда втекла з дому, а родичі перебувають у відчаї, не уявляючи, де її шукати. Ці новини певною мірою підбадьорили Доротею, в душі якої зажевріла слабка невиразна надія на сприятливий для неї кінцевий результат, адже, хоч би як там було, вона продовжувала любити дона Фернандо, повіривши, що той, будучи щирим християнином, рано чи пізно схаменеться та усвідомить свій обов’язок відносно першого шлюбу.

Доротея все ще перебувала у місті, коли почула оголошення на ринковому майдані про обіцянку грошової винагороди тому, хто її знайде. А викрадачем вважали слугу, котрий, як ми знаємо, насправді лише супроводжував дівчину. Ця звістка неначе громом оглушила Доротею, яка добре усвідомлювала, наскільки вона впала тепер в очах поважних обивателів.[60] Їй довелося негайно залишити місто разом зі своїм супутником, який, схоже, дедалі жалкував, що встряв у халепу.

Кілька днів утікачі блукали в горах. Там трапилася ще одна неприємність. Відданий досі слуга, згубивши будь-який сором і страх перед Богом, почав явно домагатися взаємності тієї, кому раніше присягнув на вірність. Та небо врятувало потенційну жертву, що зуміла якимось чином зіпхнути насильника з урвища.

Гнана єдиною метою — вберегтись від батька й від посланих ним переслідувачів, дівчина забрела в самісіньку середину гірського кряжа, приставши врешті до скотаря, у якого наймитувала підпаском. Але незважаючи на неймовірні хитромудрі зусилля, їй все ж не вдалося довго приховувати власну жіночу сутність, а тому і в хазяїна народились гріховні думки стосовно неї. Оскільки цього разу поряд не виявилось пригожої кручі, щоб охолодити жар підстаркуватого любострасника, Доротея визнала за ліпше знову податися на пошуки безлюдної місцинки, де вона, зітхаючи й ридаючи, могла б вільно молити Всевишнього зглянутися над нею.

Розділ XXІХ,

у якому йдеться про кумедний спосіб, що сприяв позбавленню нашого закоханого лицаря від покаяння, ним же на себе і накладеного

— Ось така, сеньйори, нерадісна історія моїх поневірянь, — закінчила дівчина. — Ви ж самі вирішуйте, чи достатньо я маю приводів почуватися нещасною. Крім того, вам тепер зрозуміло, що слова втіхи не зарадять моєму горю. Молю вас тільки, підкажіть, де зможу спокійно провести залишок життя, не остерігаючись бути знайденою гонителями. Бо хоча я впевнена в любові власних батьків, які, безсумнівно, зраділи б мені, та ніколи не насмілюсь постати перед очима рідних обезчещеною, розуміючи, що не виправдала їхніх сподівань і довіри.

— Отже, ви, сеньйоро, — озвався Карденьйо, — прекрасна Доротея, єдина дочка багача Кленардо.

Та вельми здивувалась, почувши ім’я свого батька від досить жалюгідного на вигляд обідранця, і спитала:

— А ви хто, шановний, та звідки знаєте мого батька? Адже, коли не помиляюсь, я не згадувала його імені.

— Я, — проковтнув гіркий клубок юнак, — той невдаха, дружиною якого, за вашими словами, сеньйоро, назвала себе Лусінда. Я злощасний Карденьйо, якого довів до подібного стану винуватець і ваших бід. Я той, хто чув, як моя кохана дала згоду вийти заміж за дона Фернандо. Я той, у кого через слабодухість забракло сил дочекатись, поки вона опритомніє та доки не виявиться зміст листа, знайденого в неї. Тому я віддалився у ці місця, з рішучим наміром скінчити тут власний життєвий шлях. Однак милостива доля дарувала мені життя, вдовольнившись лише тим, що позбавила розуму, який, щоправда, інколи повертається. Можливо, вона берегла мене для зустрічі з вами, і тепер, якщо ви говорили правду, в чому я, втім, не сумніваюсь, цілком ймовірно, що наші випробування завершаться вдало, бо, як не крути, ні Лусінда не може стати дружиною дона Фернандо, оскільки вона — моя, ні дон Фернандо не може одружитися з нею, оскільки він — ваш. Тож з урахуванням небезпідставних для нас обох мрій благаю вас, сеньйоро, змініть свої попередні наміри, а я зміню свої, і сподіватимемось на краще. Водночас даю вам клятву кабальєро та християнина бути поряд, аж доки ви знайдете щастя з доном Фернандо. Якщо ж у ньому так і не прокинеться почуття обов’язку, то я, скориставшись свободою дій, яку надає дворянське звання, з повним правом викличу мерзотника на поєдинок.

Вражена Доротея, не знаючи, як висловити вдячність, пристрасно кинулась у ноги хлопцю і ледь було не почала цілувати їх. Не менш зворушений Карденьйо, звичайно, не допустив цього, й обережно, але наполегливо поміг дівчині підвестися. Священик теж не стояв стовпом, узявшись вмовляти молодих людей заїхати разом з ним до його селища, де вони запасуться усім необхідним, після чого буде видно, що робити згодом: чи намагатись знайти дона Фернандо, чи везти блудну доньку батькам. Зраділі Карденьйо та Доротея палко подякували за цю люб’язність. Запропонував власні послуги і цирульник, а відтак стисло обмовився щодо божевілля Дон Кіхота, додавши, що вони саме чекають на його зброєносця, котрий пішов шукати господаря. При цих словах десь глибоко у підсвідомості Карденьйо спливла сутичка з якимось навіженим лицарем, хоча він не пам’ятав причини сварки.

Раптом почулись стурбовані крики, що могли належати лише Санчо Пансі, котрий, не заставши попутників у домовленому місці, голосно їх гукав. Коли через хвилину-дві всі зібрались, він сповістив, що бачив змарнілого, пожовтілого, зголоднілого Дон Кіхота, який сидить в одній спідній сорочці біля валуна, зітхаючи за Дульсінеєю, і, незважаючи на нібито розпорядження дами свого серця, категорично відмовляється їхати до Ель-Тобосо, оскільки ще не здійснив подвигів, вартих її прихильності. Сеньйор Перес поспішив заспокоїти Санчо, мовляв, ідальго неодмінно вернуть додому. Далі він у загальних рисах окреслив новим учасникам авантюри план виманювання Дон Кіхота звідси. Вислухавши його, Доротея впевнено заявила, що достовірніше зіграє роль, наприклад, беззахисної сироти, бо, перечитавши немало лицарських творів, чудово знає манеру розмови скривджених дівчат.

— У такому разі, — задоволено потер руками священнослужитель, — до діла, друзі!

Не гаючи часу, Доротея вийняла з подорожнього клунка нарядну спідницю і чудової зеленої тканини мереживну накидку, а з невеликої скриньки — кольє та інші коштовності, одягнула їх на себе і постала багатою вельможною сеньйорою. Присутні оніміли від захвату, одностайно вирішивши, що дон Фернандо з’їхав із глузду, бо знехтував такою красунею. Та найбільш ошелешеним виглядав Санчо Панса, якому досі не випадало бачити подібну вроду, а тому він зараз же спитав священика, хто ця чарівна жінка й кого вона розшукує в цій глушині.

— Ця чарівна сеньйора, брате Санчо, — пояснив той, відчайдушно намагаючись зберігати серйозність, — принцеса з Гвінеї; між іншим, пряма спадкоємиця по батьківській лінії великого королівства Мікоміконського. А шукає вона вашого хазяїна, відомого усьому світові благородного лицаря, щоб просити помститись злому велетню, котрий образив її.

— Щасливі пошуки та щаслива знахідка! — просяяв Санчо Панса. — Особливо якщо його милість переможе того харцизяку. Знаєте, панотче, я теж хотів би просити вас щодо ласки: порадьте моєму господареві якнайшвидше одружитися з цією сеньйорою, імені якої поки не знаю, адже опісля йому і до імператорської корони недалеко.

— Звуть її принцеса Мікомікона, — тримаючись з останніх сил, сказав священик. — Що ж стосується весілля вашого хазяїна, то я зроблю все, від мене залежне.

Означений діалог з одного боку порадував Санчо, а з іншого — змусив сеньйора Переса дивуватись, наскільки міцно укорінилися в голові слуги нісенітниці, навіяні його сюзереном.[61]

Тим часом Доротея сіла на мула, голяр, прилаштувавши бороду, осідлав свого, й вони веліли Санчо Пансі показувати дорогу. Священик та Карденьйо вирішили їх не супроводжувати й неспішно посувалися услід.

Здолавши десь близько милі, перші троє помітили серед нагромадження скель уже одягненого, але неозброєного Дон Кіхота. Наблизившись, юне створіння легко зіскочило з сідла і преклонило коліна перед ідальго зі словами:

— Я не встану, о сміливий та мужній лицарю, поки ваші доброта й ґречність не являть мені ласку. І коли ваша доблесть не поступається вашій безсмертній славі, то ваш обов’язок допомогти нещасній, яка прибула здалеку на сяйво вашого славетного імені.

— Я згоден, — не вагаючись відповів Дон Кіхот, — якщо тільки це не зашкодить моєму королю, моїй вітчизні та тій, хто володіє ключем від мого серця і свободи.

— Ні, ні, — щиро запевнила дівчина. — Ні в якому разі.

Тут підійшов Санчо й тихенько шепнув хазяїнові:

— Сеньйоре, ви дійсно можете погоджуватися; усього лише і справ, що вбити якогось миршавого велетня. А звертається до вас благородна принцеса Мікомікона, королева великого королівства Мікоміконського в Ефіопії.

— Хай би хто вона була, — мовив кабальєро, — я вчиню так, як велять мені мій обов’язок і моє сумління.

— Тож благаю вас, — продовжила Доротея, — негайно їхати зі мною, куди я вкажу. Й обіцяйте не шукати ніяких інших пригод та не виконувати нічиїх прохань, доки не покараєте зрадника, який всупереч усім законам Божим і людським захопив моє королівство.

— Повторюю, я згоден, — підібравсь Дон Кіхот. — А тому мужайтеся, сеньйоро! Вірте, скоро ви будете поновлені у монарших правах та знову посядете трон вашої древньої великої держави, на злість лукавим вашим недругам. І вперед, бо, як казали й ще не раз скажуть, зволікання подібне смерті!

Він галантно допоміг встати дівчині, яка безуспішно намагалась поцілувати йому руку, а потім велів зброєносцеві підтягнути на Росінантові підпруги і зараз же подати обладунок.

Збори були недовгими. Менш ніж за півгодини процесія рушила у зворотному напрямку. Попереду мірно ступав кінь лицаря Сумного Образу, далі дріботіли мули з Доротеєю та цирульником, що час від часу поправляв накладну бороду, втрата якої могла б завадити втіленню благої мети. Декому ж довелося брести пішки, однак нині Санчо Панса не надто переймався відсутністю Сірого, втішаючи себе тим, що невдовзі буде осипаний милостями новоспеченого імператора Мікоміконського Дон Кіхота. Подумки Санчо вже підраховував казкові бариші з продажу на невольницьких ринках Іспанії чорношкірих васалів, якими обов’язково наділить його щедрий хазяїн, а тому стійко терпів дрібні незручності пішої ходи.

Карденьйо та священик спостерігали за всім цим, сховавшись у чагарнику, і ніяк не могли що-небудь вигадати, аби приєднатися до товариства. Врешті священнослужитель знайшов вихід. Діставши з дорожнього несесера ножиці, він безжалісно обкарнав бороду самітника й дав йому свій плащ. Як наслідок, теперішній вигляд Карденьйо суттєво різнився від попереднього. Тоді сеньйор Перес рішуче пробрався через кущі на стежину і ледь не з обіймами поспішив до сухорлявого вершника:

— Яке щастя, що знайшовся мій добрий земляк, взірець лицарства, Дон Кіхот Ламанчський, цвіт шляхетності, притулок та захист знедолених, втілення мандрівних лицарів!

Розгублений кабальєро кілька секунд вдивлявся у нібито знайому постать і, таки впізнавши, хотів було спішитись перед духовною особою та ще й ліценціатом, але священик утримав його за коліно:

— Я цього не допущу, бо вам належить бути кінним, щоб здійснити ратні подвиги, яких до сьогодні не знала наша епоха. Мені ж, скромному священнослужителю, вистачить сісти позаду одного з ваших супутників, якщо вони, — він, примружившись, покосився в їхній бік, — звичайно, не заперечують. І я ще уявлю, ніби осідлав Пегаса, або зебру, або чистокровного рисака, який належав знаменитому мавру Мусараку, котрий досі покоїться у глибині величного Соломонового пагорба,[62] що недалеко від великого Комплута.

Після цієї тиради удаваний слуга принцеси одразу зіскочив із сідла, чемно поступившись ним священику, що не змусив себе довго чекати. Та на біду, допіру зібрався влазити сам голяр, бісова тварина двічі хвицнула задніми ногами, і якби влучила, то він надовго б прокляв день, коли подавсь шукати Дон Кіхота. Хай там як, але сеньйор Ніколас добряче гепнувся, внаслідок чого його борода, зрозуміло, відвалилась. Сконфужений цирульник негайно прикрив лице долонями з криком, що в нього вибиті зуби.

Усвідомлюючи реальну небезпеку зриву всього задуму, панотець швиденько опустився біля лежачого й обхопив голову односельця руками. Потому намацав скуйовджений жмут, приклав його до рота голяра, і гайда щось бурмотіти, попередньо завіривши решту, що це спеціальна молитва від небажаного випадання борід. Отетерілий ідальго на власні очі упевнився в її чудодійній силі, оскільки з землі «служка» піднявся уже бороданем, без жодних слідів шрамів або хоча б крові. Мудро вважаючи цей засіб дієвим і при інших тілесних ушкодженнях, Дон Кіхот гаряче вмовляв теж навчити його тій молитві. Аби відкараскатися, священик пообіцяв зробити це за першої ж підходящої нагоди.

Трохи порадившись, вирішили, що спочатку верхи сяде тільки священнослужитель, а цирульник і Карденьйо періодично мінятимуться з ним. Готовий дати знак рушати, кабальєро звернувся до дівчини:

— Ваша величносте, ведіть куди вам треба!

Не встигла вона відреагувати, як заговорив сеньйор Перес:

— А чи, бува, не в Мікоміконське королівство поведе нас ваша милість?

— Так, — миттєво підіграла йому Доротея, — саме туди пролягає мій шлях.

— Тобто це означає, — констатував священик, — що ми їхатимемо через моє селище, звідки ваша світлість попрямує до Картахени, де можна буде сісти на корабель. І в разі попутного вітру та спокійного моря, менш ніж через дев’ять років ви дістанетесь Меотійського озера,[63] а там залишиться не більше ста днів подорожі до вашого королівства.

— Ну, з цим зрозуміло, — утрутився Дон Кіхот. — Між іншим, сеньйоре ліценціат, не могли б ви пояснити, що змусило вас опинитись у тутешніх місцях самого, без слуг, легко вдягненого. Далебі, мене це принаймні дивує.

— Поясню стисло, — відповів священик. — Щоб ви знали, ваша милосте, я та сеньйор Ніколас, наш спільний друг, їхали у справах до Севільї. А вчора неподалік звідси нас та ще одного подорожнього, — він вказав на Карденьйо, — перестріли четверо розбійників, обідравши як липку. Переляканий цирульник кудись завіявся, і ми зостались удвох. За словами місцевих жителів, грабували каторжники, що їх незадовго до цього звільнив, розігнавши конвойну варту, якийсь божевільний, людина без сорому й совісті, або такий самий негідник, як і ті злочинці. Воістину, він пішов проти короля, поставивши, схоже, себе над правосуддям. Либонь, кажу я, задумав цей варіят[64] позбавити галери їхніх гребців та сполошити Святе братство. Тож через такий ганебний вчинок і душа його згине, й тілу не позаздриш.

Читачі, мабуть, здогадалися, що Санчо Панса уже встиг розповісти товаришам ідальго пригоду з каторжниками. І його святість тому робив на ній акцент, аби глянути, як реагуватиме Дон Кіхот, котрий раз у раз мінивсь обличчям, але не наважувався зізнатись, чиїх рук то було діло.

— Боже милосердний, — священик звів очі горілиць, — прости того, хто відвів од правопорушників заслужену кару!

Розділ XXX,

у якому йдеться про кмітливість прекрасної Доротеї та про інші дотепні речі й розваги

Ще він не договорив, як вихопився Санчо, наче Феліпе з конопель:

— Чесне слово, сеньйоре ліценціат, це був мій господар, хоч я просив його схаменутись і доводив, що не можна нікого відпускати, бо гнали туди безпросипних мерзотників.

— Телепень! — різко обірвав Санчо Пансу ідальго. — Мандрівні лицарі не повинні з’ясовувати, за що женуть у кайданах зустрінутих ними людей — за злочини або за добрі вчинки. Головне — допомагати знедоленим, беручи при цьому до уваги їхні страждання, а не підлоти.

Мені трапилась ціла низка нещасних, і я вчинив згідно з велінням мого обов’язку та совісті; усе інше мене не стосується. Якщо ж комусь — звичайно, крім високошанованої особи сеньйора ліценціата, — щось не до вподоби, той нічого не тямить у лицарстві, брешучи, ніби останній негідник. Це йому доведе мій меч де завгодно й коли завгодно!

Спересердя він підвівся на стременах і насунув на обличчя забрало.

Доротея, котра вирізнялась неабиякою дотепністю, знаючи, що Дон Кіхот втратив глузд і що всі, за винятком Санчо, над ним посміюються, вирішила не відставати від решти.

— Сеньйоре лицарю, — прохально звернулась до нього дівчина, — ви ж обіцяли уникати інших пригод, поки не допоможете мені. Благаю, ваша милосте, не гнівайтеся; адже якби сеньйор ліценціат знав увесь підспідок[65] цієї історії, він би тричі прикусив собі язика, перш ніж вимовити слова, які вас обурили.

— Щоб мені крізь землю піти, — з готовністю закивав головою священик. — Я собі ще й один вус висмикнув би.

— Я заспокоюсь, моя сеньйоро, — сказав ідальго, — приборкавши праведний гнів, що наростав у моїх грудях, і буду тихим та миролюбним, доки не виконаю обіцянки. Але замість того, коли це, звичайно, не важко, детальніше поясніть, хто вам завдав стільки горя і що являють собою ті, проти кого мені доведеться спрямувати законну й нещадну помсту.

— Якщо так, — Доротея не манірничала, — то прошу вашої уваги, шановні.

Бажаючи дізнатись, що вигадає «принцеса», до неї наблизились Карденьйо із цирульником, а далі підтягнувся Санчо Панса, котрий, як і його хазяїн, вважав її не тією, ким вона була насправді. Дівчина ж, зручніше вмостившись у сідлі, прокашлявшись та обвівши поглядом присутніх, почала говорити в такій манері:

— Отже, звуть мене…

На мить Доротея запнулась, бо не могла згадати ім’я, дане їй священиком. Щоправда, той негайно зорієнтувався:

— Недивно, сеньйоро, що ваша величність бентежиться, оповідаючи свою скруту. Подібні напасті у багатьох стирають пам’ять, і тоді люди забувають навіть власні імена, як це трапилося з вами теж. Дозвольте підказати, що ви зветесь принцеса Мікомікона, законна престолонаслідниця великого королівства Мікоміконського.

— Дійсно! — повеселішала вона. — Вельми вам вдячна, ваша святосте. Сподіваюсь, тепер ніщо не завадить мені розповісти усе до кінця.

Її історія виявилась витриманою у кращих традиціях тодішнього пригодницько-романтичного жанру. Були в ній і принцеса-сирітка, дочка короля Тінáкрія Мудрого та королеви Харамíльї; і потворний велетень Пандафіландо Похмуроокий, правитель сусіднього острова; і можливість нерівного шлюбу під загрозою цілковитого знищення королівських володінь; і передсмертний батьківський наказ доньці вирушати в пошуках захисту до Іспанії та спробувати знайти якогось мандрівного лицаря, чи то Дон Голота, чи то Дон Клопота, чия слава саме сягне апогею.

— Схоже, він мав на увазі — «лицаря Дон Кіхота», сеньйоро, — висунувся наперед Санчо, — Його ще знають як лицаря Сумного Образу.

— Авжеж, — немов пригадуючи, кивнула Доротея. — Батько також казав, що цей лицар високий, худорлявий на лице, а з правого боку під лівим плечем у нього темна родимка.

Почувши це, Дон Кіхот гукнув зброєносця:

— Ходи-но сюди, сину мій, допоможеш мені роздягнутися. Бажаю впевнитись, що я той самий, про якого мовив ваш, принцесо, батечко.

— Роздягатись зайве, — констатував Санчо Панса. — Мені й без того відомо, що у вас посеред спини є родимка, являючи собою ознаку вашої сміливості.

— Цього вистачить, — зауважила дівчина, — бо ж друзям варто довіряти. Та й нема великої різниці, де та родимка знаходиться, на спині або на плечі. Головне, що знайдено того, кого треба. Не даремно, щойно зійшла я на берег в Осуні, як до мене вже долинули чутки про незрівнянні подвиги славетного Дон Кіхота.

— Даруйте, ваша милосте, — перепитав ідальго, — а як же ви висадились в Осуні, якщо це не портове місто?

— Сеньйора принцеса, — рішуче втрутився священик, — мабуть, збиралася сказати, що, висадившись у порту міста Мáлага, про геройські вчинки вашої милості вперше почула в Осуні.

— Так воно й було, — без найменшого вагання підтвердила «особа королівської крові». — Додам лише, що, згідно з останньою волею батька, якщо, здолавши велетня, хоробрий лицар захоче узяти зі мною шлюб, то я зобов’язана стати його законною дружиною і беззастережно передати йому право влади над моїм королівством.

— Ну, як тобі такий поворот подій, друже? — зверхньо глянув на Санчо Дон Кіхот. — Метикуєш, до чого йде? А чи я не казав про щось подібне? Дивись, уже маємо королівство, яким необхідно правити, й королеву, з якою хоч зараз під вінець.

— Треба бути абсолютним бовдуром, — видихнув Санчо Панса, — аби, перемігши негідного сеньйора Попандопуландо, не скористатись надзвичайним шансом і не одружитися. Бігме, а королева ж — справжнісінька краля!

Сповнений емоціями, він двічі підскочив на місці, а потім кинувся ниць перед мулом Доротеї з рішучим наміром облобизати їй руки, визнаючи тим самим її своєю королевою та господинею. Питається, кого б не розсмішили безум[66] хазяїна і простодушність його слуги?

— З усього мого почту, — завершила оповідь дівчина, — лишивсь тільки цей бородатий пахóлок;[67] решта потонули під час жахливої бурі. Ми дивом врятувалися, допливши на двох дошках до берега. І ось я тут в очікуванні вашої, сеньйоре лицарю, милості щодо мене.

— О благородна і мужня сеньйоро! — урочисто проголосив кабальєро. — Знову підтверджую власну обіцянку піти за вами хоч на край світу й збороти вашого кривдника. Але що стосується весілля, то це навряд, оскільки моє серце давно належить іншій. А тому я не можу ні з ким одружитись, навіть якби це була сама птиця Фенікс.

При цих словах Санчо за малим грець не вхопив.

— Вам, сеньйоре, що, клепки в голові бракує? — наче вжалений звився він. — Хіба доречно розмірковувати, коли на кону одруження з такою шляхетною принцесою? Чи, може, гадаєте, що ще одна моя господиня, Дульсінея, красивіша? Та вона не варта і нігтя майбутньої королівни. Леле, плакав мій графський «питул»! Ану, притьма одружуйтесь, чорти б вас забрали, й не проґавте королівства, яке пливе простісінько вам у руки! А ставши королем, робіть мене маркізом або губернатором, інакше пропади воно все пропадом!

Дон Кіхот не міг знести образливих випадів на адресу своєї сеньйори Дульсінеї. Тому мовчки змахнув списиком і двічі поспіль ладно уперіщив Санчо Пансу, аж той беркицьнувся догори ногами.

— Мерзенне хамло, — наливаючись гнівом, вкрадливо заговорив ідальго, — думаєте, що вам минеться ваша поведінка? Ні в якому разі, бо ваш зміїний язик осквернив незрівнянну Дульсінею. Чи знаєте ви, селюче, йолопе, довбешко, що якби вона не додавала мені наснаги, то я б і воші не вбив? А хто, по-вашому, — позаяк за цим діло не стане — завоював це королівство, обезголовив велетня та зробив вас маркізом? Відповідайте, хто, як не Дульсінея, котра надихала мене на подвиги? Вона в мені б’ється і перемагає, а я живу й дихаю нею і лише їй завдячую моїм буттям. О ниций сину власних батьків, де ваша вдячність?! Вас, можна сказати, на смітнику підібрали, відмили, відчистили від лушпиння, зробили з хама пана, а ви благодійницю свою обгуджуєте.[68]

Наїжачений Санчо хутенько підвівсь і, ховаючись за мулом Доротеї, розпачливо верескнув:

— Та як же ви не шурупаєте, сеньйоре, що, не одружившись із принцесою, не отримаєте королівства, й тоді яких же милостей мені від вас чекати? Їй-Богу, беріть спочатку королівну за дружину, а до першої дами повернетесь пізніше. Нічого такого в цьому немає, багато хто живе з коханками. Що ж стосується вроди ваших любок, то мені подобаються обидві, хоча, правду кажучи, сеньйору Дульсінею я зроду не бачив.

— Тобто як, не бачив, богохульний брехуне? — завмер Дон Кіхот. — Ти ж привіз від неї вісточку!

— Я кажу, що не встиг добре її розгледіти, — завертівсь Санчо Панса, як в’юн на сковорідці. — Але якщо прикинути на око, то вона нівроку.

— Тепер вибачаю, — зм’якшився ідальго. — Проте наступного разу думай, що патякаєш. А то, знаєш, унадився кухоль по воду ходити…[69] ну, ти мене розумієш.

— Всевишньому згори видніше, — філософськи вирік Санчо.

— Та годі вам, — заспокоїла їх Доротея. — Біжіть, Санчо, цілуйте руку господареві й просіть у нього вибачення. А титул у вас невдовзі буде, і ви ще заживете, наче принц.

Відновивши мир зі зброєносцем, Дон Кіхот зробив йому знак пройти трохи вперед, мовляв, він хоче побалакати з ним наодинці щодо дуже важливих речей.

Але не встигли вони усамітнитись, як побачили верхи на віслюкові цигана, котрий їхав їм назустріч. Втім його зовнішність не змогла обманути Санчо Пансу, який при вигляді будь-якого осла ставав сам не свій. Пильні очі одразу впізнали колишнього каторжника Хінеса де Пасамонте.

— Ге й ти, розбійнику, — рознісся нестямний репет, — віддай мого віслюка!

Злодій моментально драпонув, щезнувши у невідомому напрямку, а ощасливлений Санчо підбіг до пропажі й заходився цілувати і пестити Сірого, ніби рідну людину. Супутники, привітали його з радісною подією, тоді як Дон Кіхот, котрий особливо радів за зброєносця, оголосив, що не скасовує вказівки стосовно трьох ослят. Зворушений Санчо Панса вкотре мав нагоду відчути щедру великодушність власного хазяїна.

А поки вони спілкувались, священик, схилившись до Доротеї, високо оцінив її майстерний стиль розповіді, яка практично нічим не відрізнялась від змісту популярних лицарських романів.

— Між іншим, — зазначив він, — ви звернули увагу що божевілля доброго нашого ідальго помітне, тільки якщо хтось базікне щось про лицарство, але коли з ним завести бесіду на віддалені теми, то міркує він досить тверезо, висловлюючи вельми слушні судження?..

Тим часом Дон Кіхот продовжував розмову із Санчо:

— Забудьмо, друже, минулі обрáзи, і скажи мені нарешті, за яких обставин ти зустрічався з Дульсінеєю. Що вона саме робила? Що ти їй повідомив? А що вона тобі відповіла? Яким був вираз її обличчя, коли вона читала мого листа? Та не мовчи ж!

— Сеньйоре, — покаянно зітхнув Санчо Панса, — Чесно кажучи, я не захопив листа.

— Це я знаю, — нетерпляче відмахнувся ідальго, — бо знайшов записну книжечку через два дні. Мені ще здавалось, що ти вернешся, виявивши його відсутність.

— Я так і вчинив би, — виправдовувавсь Санчо, — якби не запам’ятав тексту вашого послання, коли ви його читали вголос. Пізніше паламар усе переписав наново з моїх слів.

— О, — відверто здивувавсь Дон Кіхот, — ти досі не забув?

— Я, — почервонів зброєносець, — його переказав, а пізніше він потихеньку вивітрився з голови. Достеменно пам’ятаю лише: «безвідмов…», точніше, «бездоганна сеньйоро», і ще під кінець: «Твій до смертного одра лицар Сумного Образу». Всередині ж я понаставляв зо триста всіляких там «душ», «життів» та «очей моїх».

Розділ XXXІ,

у якому відбувається цікавий обмін думками між Дон Кіхотом і Санчо Пансою, його зброєносцем, а також описуються інші події

— Так-так, продовжуй, — заохочував ідальго. — Ну, ось ти з’явився, — чим саме займалась королева краси? Либонь, нанизувала перли або золотими нитками вишивала девіз для полоненого нею лицаря?

— Ні, — відповів Санчо, — вона просіювала зерно на своєму подвір’ї.

— Можеш не сумніватися, — безапеляційно заявив Дон Кіхот, — що зерна, яких торкались її руки, перетворювались на зернятка перлів. А далі? Коли ти вручив їй мого листа, чи поцілувала вона його або хоча б притисла до серця?

— Коли я передавав їй ваше послання, — уточнив Санчо Панса, — вона, не припиняючи завзято трясти решето, наповнене пшеницею, сказала мені: «Поклади-но, друже, цього листа на той мішок, оскільки я не зможу його прочитати, доки все не просію».

— Яка розсудлива сеньйора! — вигукнув кабальєро. — Це, мабуть, для того, аби спокійно насолодитись читанням на самоті. Ну, а поки Дульсінея займалась своєю справою, чи питала вона про мене?

— Ні, не питала, — хитнув головою Санчо, — але я сам їй усе розповів: мовляв, заради вашої милості мій хазяїн наклав на себе покаяння та, оголившись до пояса, забравсь, наче дикун, у гори, де спить на землі, обходиться без скатертини під час їжі, не чеше бороди, плаче й скаржиться на долю.

— Стосовно скарги на долю, — крекнув ідальго, — це ти даремно. Я радше завжди її благословляв і благословлятиму за те, що виявився гідним покохати таку шляхетну сеньйору, як Дульсінея Тобоська.

— Вона й справді, висока,[70] — не заперечував Санчо Панса. — Коли я допомагав їй нав’ючувати мішок на віслюка, то, опинившись біля неї, відмітив, що сеньйора вища за мене на цілу п’ядь [П’ядь — міра довжини, яка дорівнює 21 см.].

— А, стоячи поряд, — жваво зацікавився Дон Кіхот, — ти випадково не вдихав якихось приємних ароматичних пахощів, що лились від дами мого серця?

— Що правда, то правда, якийсь мужицький запашок відчувався, — ляпнув Санчо. — Можливо, вона забагато рухалась, ну і спітніла.

— Цього не могло бути, — обурився кабальєро. — У тебе, може, з носа текло, або ти відчував власний запах. Я ж добре знаю, як духмяніє ця троянда серед шпичаків, ця польова лілея, цей розчин амбри.[71]

— Все може бути, — погодився Санчо. — Від мене теж часто йде запах, що, як мені здалось, зіходив від її милості сеньйори Дульсінеї; однак у цьому немає нічого дивного: адже ми одного поля ягода.

— І все ж, — нетерпляче вовтузився у сідлі Дон Кіхот, — що вона сказала, прочитавши листа?

— Листа сеньйора не читала, — відповів Санчо Панса, — бо заявила про свою неграмотність. Проте їй виявилося цілком достатньо сказаного мною на словах щодо кохання, яке ви до неї відчуваєте, і тієї покути, котру ви на себе заради неї наклали. Потім вона веліла переказати вашій милості, що цілує вам руки й хоче з вами побачитись більше, аніж писати листи. А тому просить і навіть вимагає, щоб ви припинили клеїти дурня та не гаючись, хіба що, вас затримають надважливі справи, поверталися з цих непролазних нетрів до Ель-Тобосо. Крім того, сеньйора весело розсміялась, коли я повідомив, що тепер ваша милість називається лицарем Сумного Образу. Далі вона розповіла, що до неї заходив відомий вам біскаєць, і що він здався їй непоганим дядьком. Ще я питав про каторжників, але сеньйора Дульсінея нічого про них не чула.

— Досі мене все влаштовує, — не приховав задоволення ідальго. — Та скажи, яку коштовну річ, прощаючись, вона тобі подарувала, згідно з давнім звичаєм, в нагороду за втішні вісті щодо мене?

— Коштовну, кажете, — цмокнув губами Санчо. — Гм, вельми корисний звичай. На жаль, подібне, схоже, мало місце раніше, а нині прийнято дарувати окраєць хліба з сиром, та ще й овечим, тому що лише це дала мені сеньйора через огорожу.

— О, яке щедре підношення! — був протилежної думки Дон Кіхот. — Просто вона не мала під рукою жодної золотої дрібнички. Але дивує інше. З усього виходить, що ти злітав до Ель-Тобосо по повітрю, оскільки тобі знадобилось для цього ледь більше трьох днів, а звідси туди щонайменше тридцять миль. Певне не обійшлось без допомоги якогось мудреця-чорнокнижника, котрий опікується мною. Та досить про це.

Що ж мені тепер робити? З одного боку, я палко прагну побачити Дульсінею, а з іншого — не можу, за законами лицарства, ігнорувати обіцянку принцесі. Тож, мабуть, доведеться вчинити так: постараюсь якомога швидше розібратися з тим велетнем, стявши йому голову; вручу її величності кермо влади над королівством і відразу вирушу до своєї повелительки. Сподіваюсь, якщо я роз’ясню їй причину затримки, вона не гніватиметься через моє спізнення.

— Знов за рибу гроші! — охнув Санчо Панса. — Невже ваша милість дійсно збирається втратити шанс вигідно одружитись і відмовиться від посагу в розмірі цілого королівства, територія якого, подейкують, більша за Португалію та Кастилію, разом узятих? Заради Бога, прислухайтесь до порад бувалої людини, у своєму віці я вже маю право їх давати: ліпше синиця в руках, аніж журавель у небі, адже добра від добра не шукають.

— От причепився, — чортихнувсь ідальго. — Коли ти радиш одружитися тільки тому, що чоловіку королеви буде легше осипати тебе обіцяними щедротами, то я можу домовитись ще перед поєдинком, щоб і без весілля частина королівства перейшла до мене. А кому ж її дарувати, як не тобі?

— Ну, це само собою, — здвигнув плечима Санчо. — Та глядіть же, ваша милосте, вибирайте ближче до моря, аби, якщо мені там буде не до вподоби, я зміг завантажити на судна своїх чорношкірих васалів для продажу тут. І молю вас, сеньйоре, не навідуйтесь зараз до господині моєї Дульсінеї, а поспішайте розібратися з велетнем, після чого, присягаюсь, ми устругнемо вигідне дільце.

— Хай буде по-твоєму, — здався Дон Кіхот. — Але май на увазі: про домовленість цю нікому ні пари з вуст, навіть нашим супутникам; бо коли Дульсінея настільки обачлива, що не бажає будь-кому довіряти власні потаємні думки, то й мені не варто їх розкривати.

— Ба, — присвиснув Санчо Панса, — навіщо ж тоді ваша милість відсилає всіх переможених вами до хазяйки моєї Дульсінеї? Хіба ви у подібний спосіб не заявляєте на увесь світ, що закохані в неї?

— Та як же ти не усвідомиш, бевзю, — скипів кабальєро, — що тим самим я сприяю її возвеличенню?

— Даною любов’ю потрібно любити Господа, — напутливо мовив Санчо, — чув я таку проповідь; любити заради нього самого, не очікуючи нагород та не через острах бути покараним. Хоча, далебі, я радше волів би і любити його, і служити йому за дещицю.

— Чорт забирай, і не скажеш, що мужлай! — вразивсь Дон Кіхот. — Розумні речі інколи говориш. Бігме, може здатись, що ти освічена людина.

— Та я навіть читати не вмію, — зашарівся Санчо Панса.

Нараз їм крикнули, що вирішено зупинитись біля джерела, щоб освіжитися і трохи перекусити. Урвавши бесіду, ідальго приєднавсь до гурту, а Санчо полегшено зітхнув, бо стомився вигадувати й хвилювавсь, як би не бути впійманим на брехні.

Ніхто і не помітив, звідки вигулькнув босоногий хлопчина, який, уважно огледівши компанію, що відпочиває, чимдуж кинувся до Дон Кіхота, обняв його за коліна й дещо нарочито заплакав:

— Ох, сеньйоре! Пригадуєте мене, ваша милосте? Я той самий хлопчик Андрес, якого шмагали батогом і якого ви звільнили.

Кабальєро впізнав отрока й пояснив присутнім, за яких обставин відбулось їхнє знайомство.

— Чи не так було, сину мій? — звернувся він до підлітка. — Говори, не соромся. Хай оці шановні сеньйори погодяться, яке то велике благо, що на шляхах ще можна зустріти мандрівних лицарів.

— Сказане вами — щира правда, — схлипнув Андрес, — ось тільки скінчилось усе не так, як ви розраховували, а навпаки.

— Навпаки? — розгубився Дон Кіхот. — Хіба той селюк не заплатив тобі?

— Не лише не заплатив, — відповів хлопчик, — але й щойно ваша милість віддалилась, як він знову прив’язав мене до дуба і всипав стільки гарячих, що моя шкіра ледь не тріснула. А винуваті в усьому ви, сеньйоре, бо коли б їхали своєю дорогою, не лізучи, куди вас не кликали, то хазяїн хльоснув би ще кілька разів батогом та й заспокоївся б і, може, навіть повернув би якусь частину боргу. Проте оскільки ваша милість ні з того, ні з сього його образила, він розсердивсь, спрямувавши, за вашої відсутності, власний гнів на мене.

— Моя помилка в тому, — неабияк засмутився ідальго, — що я поїхав, не дочекавшись, поки тобі заплатять. Але ти ж пам’ятаєш, Андресе, дану мною обіцянку, а отже, ще раз присягаюся змусити твого обидника[72] розкаятись. Тільки потерпи трохи, доки я відвоюю одне чужоземне королівство.

— Не вірю більше цим клятвам, — зиркнув спідлоба хлопець. — Ліпше дайте мені чогось поїсти, і залишайтеся з Богом ви, сеньйоре, та всі мандрівні лицарі, щоб їм пуття не було.

Санчо простягнув йому кусень хліба з сиром:

— Візьми, брате Андресе, — усім нам довелося нелегко.

— Заради Творця нашого, ваша милосте, — випалив на прощання хлопчина, — якщо я вам у майбутньому стрінусь, то, хай би мене різали малесенькими шматочками, не рятуйте мене й не допомагайте, лишіть наодинці з тією бідою, бо ваш захист накличе ще більше лихо. І покарай вас Господь, сеньйоре, а разом із вами усіх мандрівних лицарів, що будь-коли народжувались у світі!

Дон Кіхот замірився було накрутити вуха шибенику, однак малий стрімголов чкурнув навтьоки й ніхто не ризикнув за ним гнатись. Слова Андреса тяжким каменем упали на серце кабальєро, тому присутнім довелося через силу кріпитись, аби не розсміятися і не збентежити його остаточно.

Розділи XXXІI–XXXV,

у яких ідеться про те, що трапилось із Дон Кіхотом та його супутниками на постоялому дворі

Назавтра без вартих розповіді пригод дісталися ненависного Санчо Пансі постоялого двору, куди він, хоч явно намагався уникнути цього, теж був змушений увійти. Хазяїн заїзду з дружиною та донькою і Маріторнес, упізнавши давніх знайомих, вийшли до них у піднесеному настрої. Дон Кіхот сприйняв таку поведінку як вияв щирої радості від зустрічі й велів приготувати собі краще, ніж минулого разу, спальне місце. На репліку хазяйки, що, мовляв, усе залежить від товщини його гаманця, ідальго пообіцяв не скупитися. Тож йому влаштували пристойну постелю в тій самій комірчині, й він одразу ліг, оскільки відчував страшенну кволість у всьому тілі та слабко усвідомлював дійсність.

У цей час священик, повернувши взяті раніше речі, розпорядився щодо їжі, й корчмар, сподіваючись на щедру винагороду, вмить накрив стіл. Доки тривали приготування, цирульник нарешті зняв накладну бороду, потреба в якій, на думку ліценціата, вже відпала. Справді, перебування тут сеньйора Ніколаса можна було пояснити Дон Кіхотові наміром голяра сховатися від грабіжників, а відсутність слуги принцеси — її рішенням направити того вперед, щоб інформувати острів’ян про своє повернення з довгоочікуваним рятівником.

За їдою розмова точилась навколо незвичайного різновиду його юродства[73] кабальєро (його постановили не будити, оскільки сон нині був йому корисніше присмаки).[74] Не встиг священик висловити припущення, що Дон Кіхот збожеволів, начитавшись лицарських романів, як утрутився господар постоялого двору:

— Та буде вам, хіба таке могло трапитись? У мене, наприклад, є кілька цих книжок, і вони мені дуже подобаються. Лицарі, турніри, бойові походи…

Коли я все це уявляю, то самому кортить гайнути кудись у мандри, а вже слухати пригодницькі історії — готовий з ранку до ночі.

— І я не маю нічого проти них, — докинула його дружина. — Бо в моєму домі лише й буває тихо, якщо хтось із постояльців читає вголос усім охочим якийсь роман; навіть ти сидиш спокійно, а не бурчиш з щонайменшого приводу.

— Щира правда, — підтвердила Маріторнес. — Як на мене, то я також страшенно люблю слухати цікаві оповідки. Надто вже вони чудові. Особливо коли пишуть про яку-небудь сеньйору, котра обнімається зі своїм кавалером в апельсиновому гаю, а дуенья стоїть на чатах, помираючи від заздрощів і неймовірно хвилюючись.

— А ви що думаєте з цього приводу, мила дівчино? — спитав ліценціат хазяйську дочку.

— Далебі сама не знаю, сеньйоре, — відповіла та. — Я теж залюбки слухаю подібні читання, і хоч не завжди все розумію, однак задоволення отримую. Тільки мені більше до вподоби не поєдинки чи битви, як моєму батькові, а тужіння лицарів під час розлуки з їхніми дамами; правду кажучи, інколи можу й сплакнути, розчулившись.

— А ви, шановна, намагалися б їх утішити, якби вони проливали сльози через вас? — поцікавилась Доротея.

— Не знаю, що я робила б, — вкрилось рум’янцем дівча. — Але нема чого гріха крити, деякі дами, ну настільки черстві серцем, що їх називають тигрицями, левицями та іншими тварями. Боже праведний, і треба ж бути такими бездушними й безсовісними, щоб ігнорувати чесного чоловіка, змушуючи його помирати або ж втрачати розум. Не уявляю, на кий біс ця манірність: якщо вони бояться заплямувати власну порядність, тоді хай виходять за них заміж, бо ті лицарі лише цього і чекають.

— Ось що, — сказав священик, — принесіть-но, хазяїне, ваші книги, я хотів би їх проглянути.

— Та будь ласка, — вийшов з-за стійки трактирник.

Незабаром він повернувся зі старенькою скринькою, застібнутою на ланцюжок, відкрив її та дістав три здоровенних томи. Першою книгою виявився роман «Дон Сіронхіл Фракійський», другою — «Флорі морте Ірканійський», а третьою — «Історія великого полководця Гонсало Ернáндеса Кордовського». Прочитавши два перші заголовки, ліценціат підморгнув голяреві:

— Нам не вистачає економки мого приятеля та його племінниці.

— Байдуже, — усміхнувся цирульник. — Я і сам у змозі швиргонути їх до комину.

— Даруйте, ваша милість збирається піддати вогню мої книги? — спантеличився хазяїн.

— Лише дві, — уточнив священик. — «Дона Сіронхіла Фракійського» та «Флоріморте Ірканійського». Вони, брате мій, повністю брехливі й містять силу-силенну нісенітниць.

— Як це, спалити?! — не на жарт обурився корчмар. — Хіба не вражає, що Флоріморте Ірканійський одним махом зліва направо розсік навпіл п’ятьох велетнів? А іншого разу розігнав понадмільйонне вороже військо, наче те було овечою отарою. І що скажете стосовно славетного Сіронхіла Фракійського, якого вогняний змій затяг у річковий вир і який, опинившись на дні, побачив казкові палаци і сади? Та якби ви, сеньйоре, послухали про всі ці дива, то у вас би дух перехопило.

— Ще трохи — і наш трактирник стане другим Дон Кіхотом, — шепнула Доротея Карденьйо.

— Мені теж так здається, — стиха озвавсь юнак. — Схоже, він дійсно впевнений, що всі описані в романах події відбувались насправді.

— Добродію, — заговорив знову священик, — та не було ж ніколи ні Флоріморте Ірканійського, ні Дона Сіронхіла Фракійського, ні будь-яких подібних їм лицарів, що згадуються у тих романах. Усе це фантазії їхніх авторів, котрі пишуть задля розваги читачів.

— Ну, це баба надвоє наворожила, — затявся чолов’яга. — Ніби я сам не знаю що до чого! Не робіть із мене дурника, панотче. Усі ці книжки надруковані з дозволу поважаних мужів Королівської ради, а вони не ті люди, щоб дурницями займатись.

— І все ж, — наполягав ліценціат, — такі книжки видають, бо вважається, що у світі немає жодного бевзя, який серйозно сприймав би їх зміст. Утім, читайте собі на здоров’я, аби вас тільки не спіткала доля вашого бідолашного постояльця.

— Цур йому, — перехрестивсь корчмар. — Я не дурень, щоб ставати мандрівним лицарем і чудово розумію, що їхні часи давно минули.

Кінцівка словесної перепалки, почута Санчо Пансою, який саме чогось заскочив на хвильку в приміщення з сараю, де спав Дон Кіхот, змусила його замислитися, і він дав собі слово повернутись до своєї дружини, дітей та звичного образу життя, якщо нинішня мандрівка ідальго скінчиться пшиком.

Між тим священик, помітивши у скриньці рукопис, дістав кілька сторінок, пробіг очима перші рядки і висловив бажання повністю ознайомитися з ним. Хазяїн дозволив, а оскільки решті також було цікаво послухати, то сеньйор ліценціат узявся читати вголос «Повість про надмірну цікавість»…

До кінця твору залишалось зовсім мало, коли з вулиці увірвавсь сполошений Санчо:

— Біжіть хутчіш, сеньйори, на поміч моєму господареві, котрий б’ється у найжорстокішому поєдинку, який будь-коли бачили мої очі! Бог свідок, як рубоне він велетня, злостивця принцеси Мікомікони, так у того голова з плечей покотилась, немов ріпа.

— Що-що? — здивовано відклав книгу священик. — Ви при своєму розумі, брате? Адже велетень має бути за дві тисячі миль звідси.

Раптом зі двору долинув страшенний гуркіт разом із криком Дон Кіхота:

— Ані руш, лиходію! Тебе взято в полон, вража сило! А твій ятаган тобі не допоможе.

— Ну, чого вклякли? — метушився Санчо Панса. — Або розніміть їх, або помагайте моєму хазяїнові. Щоправда, може, в цьому більше немає необхідності. Я ж особисто бачив, як лилась кров і як відлетіла убік стята голова, здоровецька, наче бурдюк із вином.

— Побий мене грім, — несамовито заволав трактирник, — коли цей Дон Кіхот, а точніше, Дон Диявол не пропоров один із винних міхів, які висять над його узголів’ям.

Він швиденько метнувсь на галас, за ним слідом до комірчини втиснулися інші. Перед їхнім зором постав ідальго в чудернацькому вбранні: короткій сорочці, що тіль-тіль прикривала литки, відверто демонструючи його довгі худі ноги. На голові ледве сидів заяложений нічний ковпак, з лівої руки звисала осоружна Санчо ковдра, а права рука тримала оголений меч, котрий безперестанку розсікав повітря. Як не дивно, Дон Кіхот продовжував спати, і зустріч з уявним гігантом йому, вочевидь, наснилася. Думаючи, що він наносить разючі удари противнику, кабальєро дійсно протнув кілька бурдюків з вином, яке щедро лилося долівкою.

Від негайної розправи лицаря Сумного Образу врятувало те, що Карденьйо й священик не дозволили знавіснілому хазяїну заїзду дати волю кулакам. Дон Кіхот очумався лише після добрячої порції холодної води — казанець якої, збігавши до колодязя, вилив на нього цирульник, — але спросоння не осмислював свого становища.

Тим часом Санчо Панса всюди шукав голову велетня, і не знайшовши, досадливо шморгнув носом:

— Знаю цю місцину — не постоялий двір, а суцільні чари. Минулого разу мене тут хтось віддубасив, нині пропала голова, хоч я на власні очі бачив, як її відтяли: кров фонтаном цебеніла.

— Яка кров, який фонтан?! — зовсім озвірів корчмар. — Тобі що, повилазило? Не бачиш, бурдюки крові цвигають[75] із пропоротих винних фонтанів? Тьху, холера! Тобто — навпаки.

Ліценціат узяв ідальго за руку, який, вирішивши, що це принцеса Мікомікона, опустився перед ним на одне коліно і сказав:

— З сьогоднішнього дня, ваша величносте, благородна та бездоганна сеньйоро, ви можете бути впевненою, що це мерзенне створіння більше нічим вам не загрожуватиме. Зі свого боку, вважаю себе вільним від даної мною клятви, оскільки милістю божою і за підтримки тієї, заради кого живу й дихаю, я належним чином виконав обіцяне.

— А що я вам говорив? — зрадів Санчо. — Ну не сп’яну ж мені це все привиділося? Залив мій господар цьому велету сала за шкуру, не сумнівайтесь. Отже, графство моє вимальовується усе чіткіше.

Хто б не посміявсь над навіженістю хазяїна та його вірного зброєносця? Хіба що трактирник зі своєю половиною, які осипали їх прокльонами, погрожуючи стягти платню не тільки за нинішній і попередній нічліги, а й за безнадійно зіпсовані міхи.

Троє чоловіків насилу вклали Дон Кіхота, хай який той був ослаблений, і він заснув.

Повертаючись до корчми, священик обіцяв господарю відшкодувати нанесені збитки, а Доротея втішала Санчо Пансу, який досі бідкався через зниклу голову, мовляв, щойно в її королівстві настане мир, той одержить омріяне графство. Санчо ж ніяк не міг вгамуватись та безупинно поривався довести, що він справді бачив голову велетня і навіть розгледів пишну бороду.

Врешті усі знову зібралися за столом, маючи змогу тепер уже спокійно дослухати повість до кінця.

Розділи XXXVІ-XLII,

у яких ідеться про нові події на постоялому дворі

Щойно було перегорнуто останню сторінку корчмар вийшов на ґанок.

— Еге, — протяг він, — онде, схоже, паняють[76] можливі постояльці: якщо вони сюди завернуть, то буде пречудово.

— Що там за люди? — поцікавився Карденьйо.

— Четверо кінних, — відповів хазяїн, — зі списами й щитами, усі в чорних масках. Серед них жінка в білому, її лице теж приховане маскою, позаду — двоє піших слуг.

— Вони близько? — спитав священик.

— Ось-ось в’їдуть, — рушив їм назустріч корчмар.

Потому Доротея прикрила обличчя хустиною, а Карденьйо пішов до «апартаментів» ідальго. Челядь уже розсідлувала натомлених скакунів. Один із чоловіків підхопив сеньйору й обережно посадив у плетене крісло, що стояло неподалік комірчини. До цієї пори ніхто з прибулих не зняв маски та не зронив бодай слова. Лише дама, сівши, якось важко зітхнула і безвольно опустила руки. Коней завели у стайню.

Священику, зрозуміло, вельми кортіло дізнатися, хто такі ці подорожні.

— Та, чесно кажучи, самі не уявляємо, — пояснював слуга. — Ми з товаришем тут усього два дні. Вони стрілись нам дорогою і умовили супроводжувати їх до Андалусії, пообіцявши непогано заплатити.

— А ви не чули, — знову спитав священик, — когось із них називали по імені?

— Де там, постійно мовчали — диво та й годі. Хіба що сеньйора, яку, ми переконані, кудись насильно вивозять, невпинно плакала, аж серце краялось. Судячи з її одягу, вона монахиня або збирається постригтися, та, поза сумнівом, не за власним бажанням.

— Може бути, може бути, — замислено зронив ліценціат, відходячи.

Охоплена співчуттям, Доротея наблизилась до незнайомки і запропонувала хоч чимось розрадити її, однак та, здавалося, нікого й нічого не бачила.

— Не утруднюйте себе, шановна, — озвавсь кабальєро в масці (той самий, якого слуги вважали головним), — не добивайтесь істини від цієї жінки, якщо не хочете вислухати неправду з оцих вуст.

— Ніколи не обманювала, — раптом подала голос сеньйора. — Більше того, у нинішньому незаздрісному становищі я опинилась через свою правдивість. Кому, як не вам, це знати.

Відділений символічною дощаною перегородкою, Карденьйо добре почув сказане й мимоволі вигукнув:

— Боже правий! Чий це глас вловили мої вуха?

Дама схвильовано озирнулась, звелася і хотіла було увійти до сараю, але цього не допустив її супутник. Намагаючись вирватися, сеньйора загубила маску, й усім відкрилося незрівняної вроди обличчя, що його не псували ні надмірна блідість, ні вираз смертельної туги. Зайнятий тим, щоб утримати жінку за стан, чоловік не помітив, як спала його власна маска, і тут Доротея, несподівано впізнавши дона Фернандо, приглушено охнула й почала валитися набік. Щастя, що дівчину встиг підхопити цирульник, який був поруч, а священик, забравши хустку з її лиця, поспішив бризнути на нього водою. Молодий герцог теж упізнав Доротею і завмер гіпсовим істуканом, але Лусінду — а пручалась саме кохана Карденьйо — не випустив. Однак юнакові здалося, наче застогнала й упала Лусінда, і він прожогом вирвавсь на двір, ледь не зіткнувшись із доном Фернандо, який досі «обіймав» його колишню наречену.

Повисла гнітюча гробова тиша. Усі четверо мовчали, вражено дивлячись один на одного. Першою отямилася Лусінда.

— Благаю вас, сеньйоре, — спрямувала вона погляд на дона Фернандо, — відпустіть мене до того, від кого не змогли відірвати ні ваша нав’язливість, ні ваші погрози, обіцянки та дарунки. Зверніть увагу, якими незбагненими шляхами небо привело сюди мого справжнього чоловіка. Невеселий досвід повинен підказати вам, що лише смерть здатна стерти його з моєї пам’яті.

Мене вочевидь зовсім не лякає бути заколотою вами в пориві гніву на очах судженого, бо ця смерть, можливо, являтиме собою єдиний доказ моєї вірності йому до останнього подиху.

Незабаром оговталась і Доротея, котра вже зрозуміла, що то за жінка ховалась під маскою. Не стримуючи горючих сліз, кинулася вона в ноги кабальєро зі словами:

— Якби, мій повелителю, промені світосяйного сонця, що його ти держиш у руках своїх, не осліпили твоїх очей, вони давно помітили б розпростерту внизу безталанну Доротею. Я та, хто вручила тобі ключі від власної свободи, а у відповідь наразилась на чорну невдячність, підтвердженням чому слугує місце та обставини нашої зустрічі. І все ж подумай, мій володарю, чи не здатне моє палке кохання компенсувати тобі красу й родовитість тієї, заради якої ти мене залишив. Ти не можеш належати чарівній Лусінді, оскільки ти — мій, а вона не може стати твоєю, бо належить Карденьйо. Змирися з цим, і побачиш, що тобі буде набагато легше змусити себе покохати ту, котра тебе обожнює, аніж добиватися прихильності тієї, якій ти немилий. Не відштовхуй мене, інакше поширяться плітки щодо моєї ганьби; не обрікай моїх батьків на гірку старість, адже вони сумлінні васали твоїх батьків, і заслуговують чуйного до себе ставлення. Крім того, щире благородство полягає в доброчинності, а коли ти відмовиш мені у законному моєму праві, то це означатиме, що я благородніша за тебе.

Довго зраненою чайкою квилила Доротея, аж пустили сльозу супутники дона Фернандо, який слухав її, не перериваючи жодним жестом. Що там казати, камінь — і той би зворушився. Лусінда відчула непоборне бажання приголубити нещасну, але все ще не зуміла позбавитись обіймів юного герцога. Та за хвилину він ослабив хватку й присоромлений глухо мовив:

— Ти перемогла, прекрасна Доротеє, ти перемогла; ні в кого не стане духу заперечувати істинність твоїх слів.

Опинившись без опори, майже непритомна сеньйора хитнулась, однак її враз підтримав Карденьйо, пригорнувши до серця:

— Якби жалісливому небу заманулось дарувати тобі спокій, вірна моя любонько, то, переконаний, ніде він не буде надійнішим, ніж у моїх обіймах.

Упевнившись, що це не сон, не тямлячи себе од радощів і забувши геть усі норми пристойності, Лусінда оповила його шию руками та притислася щокою до його щоки:

— Ви, тільки ви, — шепотіла вона, — законний господар вашої полонянки.

Як здалось Доротеї, рум’янець збіг з лиця дона Фернандо й він поклав руку на ефес шпаги. Ледве мелькнула в неї така думка, дівчина обхопила ноги герцога і знову залилася сльозами:

— Богом тебе заклинаю, волаючи до твоєї честі: не чини рогаток закоханій парі! Тим самим виявиш благородство своєї величної душі; хай усі побачать, що твій здоровий розум переважає хтивість.

Мимовільні свідки даної мізансцени обступили дона Фернандо, умовляючи його зважити на ридання молодої особи, а священик ще й наголосив, що найвища мудрість полягає в тому, аби здолати самого себе та виказати благородний порив. І доблесне серце нащадка знатного роду врешті відтануло. Він схилився над Доротеєю, протягуючи руку:

— Піднімайтесь, сеньйоро! Не личить стояти переді мною на колінах тій, яка оселилася в моїй душі. Можливо, з веління долі я поки що й не довів цього, але кажу зараз щиру правду. Бути по-вашому: нехай довгі роки щасливо і спокійно житиме Лусінда зі своїм Карденьйо, а я молитиму небеса, щоб завжди бути з моєю Доротеєю.

Затим дон Фернандо ніжно припав губами до її вуст, з останніх сил стримуючись, аби не пустити скупої чоловічої сльози розкаяння. Решта виявилися не настільки мужніми; звідусіль чулись схлипування. Хто радів за себе, хто — за свого ближнього, і сторонньому спостерігачеві могло здатися, що всі перейняті якимось спільним горем. Плакав навіть Санчо Панса, хоч пізніше запевняв, що був просто занадто вибитий з колії наглим перетворенням принцеси Мікомікони, з якою пов’язувалось багато приємних планів, на звичайну дівку.

Коли вщухли перші емоції, Доротея пояснила донові Фернандо, чому її занесло так далеко від рідної сторони. Згодом той розповів, що трапилося після зникнення Лусінди. Витративши кілька місяців на пошуки, з єдиною метою помститись, він знайшов утікачку в одному з монастирів, де вона збиралась доживати власний вік, якщо уже не судилося прожити його з Карденьйо. З допомогою трьох напарників дівчину вдалось викрасти, і через два дні подорожі вони опинились на цьому постоялому дворі, де, як йому тепер увижалося, поєднують розбиті серця та відходять у небуття всі земні напасті.

За тим, що відбувалось довкола, журливо спостерігав Санчо, чиї честолюбні наміри зненацька розтанули, немов дим: поки його хазяїн, нічого не підозрюючи, сопів собі в сараї, гарненька принцеса Мікомікона стала Доротеєю, а велетень — доном Фернандо. Перша майже не вірила своєму щастю, другий пристрасно дякував Всевишньому, котрий не дав йому зганьбити своєї душі та доброго імені. Щасливими виглядали і Карденьйо з Лусіндою. Проте особливо торжествувала корчмарка, якій пообіцяли щедро оплатити збитки, нанесені Дон Кіхотом.

Словом, кислою міною на лиці виділявся лише Санчо Панса. Понурим з’явивсь він до власного господаря, що саме прокинувся, і заявив:

— Тож ваша милість може спати досхочу, бо більше не треба ні долати велетня, ні повертати принцесі королівство: усе скінчено.

— Ще б пак, — відповів ідальго. — Хіба можна забути той двобій? Я мечем раз — і голова покотилась, а кров струменіла по землі, наче вода.

— Точніше, — розтяг губи у кривій посмішці Санчо, — ніби червоне вино. Щоб ви знали, сеньйоре, мертвий велетень — це пропоротий бурдюк, вино — це шість арроб[77] першосортного вина звідти, стята ж голова… матері його ковінька, та що там говорити!

— Чи ти при своєму розумі, оглашенний? Яка муха тебе вкусила? — спалахнув Дон Кіхот.

— Вставайте, ваша милосте, — не реагував Санчо Панса, — подивіться, що накоїли і скільки нам тепер доведеться заплатити, а заразом гляньте на королеву, яка стала звичайнісінькою жінкою, чиє справжнє ім’я — Доротея. Так-так, багато дивних речей трапилось, поки ви комарика давили.

— Мене нічого не здивує, — заперечив кабальєро, — адже пам’ятаєш, я ще минулого разу переконався, що це обійстя зачакловане? Подай-но мені одяг, піду в усьому розберусь.

Тим часом, дізнавшись від священика подробиці задуму супутників лицаря Сумного Образу, дон Фернандо теж вирішив супроводжувати його до родинного маєтку. Аж тут вийшов і він сам у повному бойовому спорядженні, з погнутим шоломом Мабріна на голові, тримаючи в лівій руці щит, а правою стискаючи укорочений спис.

— Шановна сеньйоро, — урочисто звернувся ідальго до Доротеї, — як повідомив мій зброєносець, ваша велич зійшла нанівець, оскільки ви з королеви і знатної дами перетворилися на звичайну дівчину. Коли це трапилось через вашого батька, короля-чорнокнижника, який не вірить, що ваш покірний слуга надасть вам необхідну допомогу, то, запевняю, він нічого не тямить у лицарських оповіданнях. Для мене ж повергнути якогось там велетня — дрібниці, в чому ви нещодавно змогли переконатися на власні очі.

— Ви повергли два винні міхи, а не велетня, — утрутивсь було трактирник.

— Наостанку, благородна розвінчана сеньйоро, — підвищив голос ідальго, — зауважу: якщо я дійсно маю рацію, не надавайте значення тій метаморфозі стосовно вашої персони, і невдовзі за допомогою того ж меча, що ним обезголовлений ваш ворог, на вас буде покладена корона ваших володінь.

— Хоч би хто повідомив вам, доблесний лицарю Сумного Образу, — входячи у роль, не менш урочисто відповіла «принцеса», — що моє єство видозмінилось, він злукавив, бо я та сама, яка була і вчора, й усе ще потребую вашої допомоги. Уже сутеніє, тому ми продовжимо шлях завтра, а що стосується успішного завершення розпочатої нами подорожі, то запорукою хай служить милосердя небес та ваша твердість духу.

— Ох, паршивцю, — обернувсь до Санчо Дон Кіхот. — Такого мерзотника по всій Іспанії немає! Що ж ти мені наплів? Віддухопелити б тебе на славу, аби всім майбутнім брехливим зброєносцям не кортіло уводити в оману своїх господарів!

— Ну, — не здавався Санчо Панса, — може, я і помиляюсь щодо принцеси Мікомікони, та щодо решти, їй-Богу, ні: онде проштрикнуті бурдюки біля ослону. Ось зачекайте, виставить вам корчмар рахунок, тоді побачите. А те, що сеньйора королівна лишилась тією, ким була, не може не радувати. Отож, моє від мене нікуди не дінеться.

— Ти таки безпросвітний дурень, Санчо, — вирік кабальєро, — і край!

— І край! — підхопив дон Фернандо. — І досить про це. Отже, виїзд — завтра вранці. Ми супроводжуватимемо сеньйора Дон Кіхота, оскільки бажаємо стати очевидцями сміливих та неймовірних подвигів, що їх йому належить здійснити на виконання даної ним обітниці.

— Навпаки, це я повинен служити вам і супроводжувати вас, — запротестував ідальго. — У будь-якому разі мені лестить ваша думка стосовно мене, яку намагатимусь неодмінно виправдати, хай би це мені коштувало життя.

Сонце давно сховалось, війнув свіжий вітерець, остуджуючи денну спеку. Стараннями хазяїна корчми вечеря не забарилася. Дон Кіхота, хоч той рішуче відмовлявсь, усадовили за столом на почесне місце. Поряд сіла сеньйора Мікомікона, бо він вважав себе її охоронцем. Далі розмістилася Лусінда, напроти — дон Фернандо, священик, голяр та всі інші.

У самий розпал трапези на ідальго зійшло натхнення, і наш герой, як раніше біля багаття пастухів, удався в довжелезні філософські міркування з різноманітних приводів. Озвучені ним ідеї не були позбавлені слушних думок, а тому учасники застілля щиро жалкували, що людина, яка здатна мислити досить тверезо, безнадійно втрачає розум, коли спливає тема мандрівного лицарства..

Наситившись, постояльці заходились готуватися до сну. Цього разу комірчину виділили у цілковите розпорядження жінкам. Чоловіки ж спробували влаштуватися з найменшими для них незручностями, тоді як Дон Кіхот визвавсь охороняти замок уночі, щоб не допустити несподіваного нападу якого-небудь велетня або будь-яких інших зловмисників. А зморений Санчо уже хропів близько години, наладнавши затишне кубельце з упряжі свого віслюка.

Розділи XLIII–XLІV,

у яких тривають пригоди на постоялому дворі

Зрештою всі вгамувались, тільки Дон Кіхот, вірний слову, верхи на Росінанті неспішно об’їздив дозором уявні замкові мури, посріблені місячним сяйвом. Інколи він зупинявся, тужно зітхав, і з його губ злітали речитативи приблизно такого змісту:

— О моя повелителько Дульсінеє Тобоська, уособлення вінця краси й скромності, джерело дотепності, зразок порядності та втілення земної досконалості! Що робить зараз твоя милість? Може, ти думаєш про відданого лицаря, котрий добровільно наражається на небезпеку лише заради служіння тобі? Повідом мені дещицю про неї хоч ти, о трилице світило![78] Можливо, стежиш, як вона походжає галереєю свого розкішного палацу, міркуючи, яким чином втішити мою душевну муку та винагородити за вірну службу. І ти, сонцесяйний,[79] що вже квапишся запрягти коней, аби зранку помчати небозводом назустріч дамі мого серця, вітання їй передай! Але не смій торкатись вустами своїми її обличчя, інакше я приревную тебе дужче, аніж ти ревнував проворну гордячку,[80] ганяючись у любовному дурмані за нею — не пам’ятаю, де точно це відбувалося, — чи то рівнинами Фессалії, чи то берегами Пенея.

Однак ідальго немало схибив у власних розрахунках: світати почало лише години через дві. До двору саме прискакали три вершники, дуже схожі на стражників, якими вони згодом і виявились. У ворота щосили загрюкали. Дон Кіхот негайно виїхав наперед:

— Лицарі або зброєносці, хай хто б ви були: припиніть стрясати браму цього замку, оскільки зрозуміло, що такої ранньої пори його мешканці ще сплять, та й взагалі, ворота будь-якої фортеці відчиняються, лише коли сонце зійде над горизонтом.

— Який там, у біса, замок, а тим більше фортеця? — озвався один із верхових. — Що за церемонії? Ви хазяїн постоялого двору? То розпорядіться, щоб нас впустили, ми тільки нагодуємо коней і рушимо далі, бо поспішаємо.

— Невже, лицарі, я схожий на хазяїна постоялого двору? — спитав кабальєро.

— Не знаю, хто на кого схожий, — гукнув другий вершник, — але знаю, що ви верзете нісенітниці, називаючи заїзд замком.

— Це замок, — ствердно кивнув Дон Кіхот. — До того ж найкращий у всій окрузі. А люди, яких він прихистив, свого часу мали скіпетр у руках і корону на голові.

— Та ну?! — глузливо реготнув третій. — Краще, навпаки — скіпетр на голові, а на руках корона.[81] Взагалі, цей постоялий двір надто злиденний, щоб тут могли зупинятись особи, достойні скіпетра й корони.

— Погано ж ви знаєте світ, — пирхнув ідальго, — якщо навіть не уявляєте, які дивовижні випадки трапляються з мандрівними лицарями.

Даремна суперечка швидко набридла вершникам, і вони несамовито затарабанили у ворота, які зрештою відчинив заспаний корчмар. Галас збудив більшість мешканців заїзду, а отже Дон Кіхот вирішив, що вартувати досить. Роздратований подібною нахабною, як йому здалось, поведінкою, кабальєро, безсумнівно, схрестив би меча з кожним із прибулої трійці, якби не обіцянка принцесі Мікоміконі стримувати свій войовничий азарт.

А біля воріт несподівано зчинився ґвалт, викликаний наміром двох постояльців щезнути під шумок із двору. Але пильний хазяїн вчасно їх помітив, перехопив при виході й ну вимагати плати за нічліг у такій брутальній формі, що ті без зайвих балачок пустили в хід кулаки. Налякані корчмарка з донькою метнулись до Дон Кіхота, розпачливо благаючи врятувати їхнього чоловіка і батька. Та почули незворушне:

— Милі дами, на даний момент ваше прохання нездійсненне, бо мене зв’язує клятва не брати участі в жодній сутичці, доки не завершена важливіша справа. А зараз швидше біжіть і скажіть вашому мужу й батечку, щоб тримався; я ж питатиму дозволу принцеси Мікомікони допомогти йому.

— Сили небесні! — залементувала присутня при цьому Маріторнес, — перш ніж ваша милість одержить необхідний дозвіл, мій господар опиниться вже на тому світі.

— Не заважайте, сеньйоро, — статечно відповів ідальго. — Мені все одно спочатку потрібна згода її величності, а опиниться він на тому світі чи ні — це несуттєво, оскільки я звільню вашого хазяїна навіть звідти. Або щонайменше помщуся тим, хто його туди відправить.

Доротея поквапилася благословити лицаря на звитяжний вчинок, після чого Дон Кіхот, вийнявши меч, кинувсь у напрямку воріт, де продовжували нещадно тузати бідолашного трактирника. Однак, наблизившись, він завмер, хоча хазяйка і Маріторнес сходили криком, щоб «сеньйор кабальєро» не барився.

— Я зволікаю, — мовив ідальго, — бо не маю права битися з черню. Ліпше гукніть мого незмінного зброєносця — то його повинність.

Невідомо, чим би це все скінчилось, адже Санчо Пансу зовсім не надихала перспектива черговий раз ступити на слизьке, але врешті корчмар спромігся замиритись із нападниками й витребувати кровні.

Та головна пригода дня була попереду. Отож, з веління диявола, котрий завжди насторожі, трохи пізніше до двору зайшов цирульник, якого Дон Кіхот позбавив «шолома Мамбріна», а Санчо — упряжі, щоправда, в обмін на власну. І треба ж такому трапитись, щоб, ведучи віслюка у стійло, цей голяр побачив Санчо Пансу, що заклопотано возився з в’ючним сідлом, у якому він одразу впізнав свою річ. Не довго думаючи, цирульник накинувся на нього з лайкою:

— Ага, попавсь, злодюжко! Ану, жени назад мого тазика, моє сідло і всю мою упряж, які ти поцупив!

Дещо ошалілий, Санчо мерщій схопив однією рукою сідло, другою ж влучив противника по зубах і розбив йому рота до крові. Але голяр не випустив здобичі, надриваючись іще дужче та привертаючи вереском цікавість постояльців:

— Сюди, іменем короля і правосуддя! Цей грабіжник з великої дороги хоче мене вбити за те, що я рятую своє майно!

— Маячня! — несамовито відгавкувавсь Санчо Панса. — Я не грабіжник, а ці трофеї мій господар здобув у чесному поєдинку.

Ідальго вдоволено стежив, як поводиться його зброєносець, і безповоротно вирішив при першій же нагоді посвятити Санчо в лицарі, вважаючи, що той становитиме собою цінне надбання для лицарського ордену.

— Сеньйори! — горланив далі цирульник. — Чим завгодно клянусь, моє сідло! Он мій осел у стайні не дасть збрехати. Тобто, якщо воно буде не точнісінько по ньому, хай мені плюнуть межи очі. Між іншим, того дня, коли пропало сідло, зник і новенький мідний тазик, який коштував майже ескудо.[82]

Цього Дон Кіхот уже не міг лишити поза увагою: він розняв забіяк, поклав сідло на землю, аби його всі бачили, доки не виявиться істина, й адресував оточуючим такі слова:

— Вашим милостям, звичайно, зрозуміло, наскільки бідолаха помиляється, називаючи тазиком предмет, який був, є і завше буде шоломом Мамбріна, котрий діставсь мені в чесному двобої. Що ж стосується сідла, то скажу одне: мій зброєносець спитав у мене дозволу зняти попону з коня цього боягуза.

Я і не заперечував. А чому вона обернулась на в’ючне сідло, пояснюється дуже просто: мав місце випадок чародійства, властивий лицарському буттю. Санчо, синку неси сюди шолом, щоб розвіяти можливі сумніви.

Відтак, узявши принесений тазик у руки, ідальго пафосно мовив:

— Присягаюсь лицарським орденом, до якого належу, ось той самий шолом.

— Це вже напевне, — охоче підтвердив Санчо Панса.

Розділ XLV,

у якому остаточно вирішуються сумніви щодо шолома Мамбріна

— Ну, як вам це подобається, люди добрі? — нервово облизнув губи цирульник. — Оці двоє диваків продовжують наполягати, що то не тазик для гоління, а шолом.

— Тому, хто з цим не згоден, — брязнув рукояткою меча Дон Кіхот, — я швидко доведу хибність подібного підходу, якщо він лицар, а якщо — ні, то зроблю це ще швидше.

Нашому голяреві, якому чудово була відома недоладність поведінки односельця, спало на думку розвеселити оточуючих.

— Сеньйоре цирульник, — торкнув він рукою плече колеги, — я, так би мовити, ваш співбрат за професією; займаюсь цим ремеслом уже понад двадцять років, пізнавши усі його тонкощі. У молодості ж мені довелося скуштувати солдатської каші, і, запевняю, я досі непогано тямлю в таких атрибутах, як, наприклад, шолом, забрало, інші речі, котрі мають відношення до військової справи. І от насмілюсь стверджувати, що предмет, який тримає в руках цей добродій, не лише нічим не схожий на тазик, а й відрізняється від нього, як біле від чорного або правда від брехні. Водночас не можу не зауважити, що хоча це дійсно шолом, він пошкоджений.

— Саме так, — погодився ідальго, — адже йому не вистачає забрала і нащічників.

— Згоден, — цілком серйозно констатував священик, який розгадав намір свого приятеля.

— Господи, що тут коїться? — зірвався на фальцет ошуканий цирульник. — Чи то бачено, щоб стільки поважних сеньйорів свідчили, ніби це не тазик, а шолом? Тоді, виходить, що й сідло — не сідло, а попона, як торочить цей сеньйор.

— Схоже, це сідло, — певною мірою завагався Дон Кіхот. — Втім, хто його знає.

— Сідло це чи попона, — підсумував ліценціат, — має вирішити сеньйор Дон Кіхот; у нюансах лицарства він ліпше тямить.

— Богом клянусь, — обвів поглядом присутніх кабальєро, — що в цьому замку, де я зупинявся двічі, зі мною трапилось чимало дивовижних речей, які інакше, аніж чаклунством, не поясниш. Достатньо згадати місцевого зачарованого мавра, який серйозно дошкуляв мені й Санчо. Тому я, либонь, ухилюсь від будь-яких оцінок тієї чортівні, що тут вершиться. Оскільки з шоломом і тазиком все зрозуміло, визначитися щодо попони, чи то пак сідла, раджу вашим милостям, бо проти вас, як осіб, не посвячених у лицарі, тутешні чаклуни, можливо, будуть безсилі.

— Справді, — загорівсь дон Фернандо, — це доречніше зробити нам. А я у свою чергу берусь таємно опитати охочих висловитися та оприлюдню кінцевий результат.

Ті, хто пам’ятав неодноразові випадки завихрень Дон Кіхота, відверто хихотіли, іншим же ситуація здавалася принаймні дивною. Та найбільше обурювавсь цирульник, чий тазик зазнав неймовірного перетворення на шолом Мамбріна; схоже, подібна доля також чекала його кульбаку,[83] що мала стати розкішною попоною. Незабаром дон Фернандо, зберігаючи серйозний вираз обличчя, ознайомився з думками всіх охочих приєднатись до розіграшу і голосно заявив:

— Річ у тім, шановний, що я вже стомився: кого не питаю, всі відповідають, мовляв, це не віслюче сідло, а попона для коня, та ще й вельми породистого. Отже, вгамуйтесь; хоч як вам і вашому ослу буде неприємно це визнати, але то дійсно попона.

— Та щоб мені горіти в пеклі, якщо сеньйори не помиляються! — заволав бідолашний голяр. — Щоб моя душа не постала перед Всевишнім, коли це не сідло! Людоньки, я ж не п’яний. Хочете, дихну? Може, в чому й згрішив, однак поснідати ще не встиг.

Нещасного остаточно добили слова ідальго, сказані з філософським спокоєм:

— Ну, лишається кожному взяти своє, бо давно відомо: що Господь посилає, те і святий Петро благословляє.

Раптом не витримав один із стражників:

— Якщо це тільки не жарт, то я не можу допустити, аби такі розумні люди, якими вони здаються на перший погляд, заперечували цілком очевидне. Як підказує мій життєвий досвід, справа тут нечиста, а тому ніхто у світі не змусить мене вважати, що це не тазик цирульника й не сідло віслюка.

— Може бути, що ослиці, — не без іронії вставив священик.

— Один чорт! — огризнувсь служивий. — Головне, сідло це чи не сідло, як наполягають ваші милості.

Практично зразу почулась роздратована репліка його напарника:

— Сідло, воно завжди сідло; так само, як мій батько завжди зоставатиметься моїм родителем. А хто це заперечує, той, либонь, п’яний у дим.

— Ви брешете, наче підлий мерзотник, — повів бровою Дон Кіхот.

І стиснувши списика, якого ніколи не випускав із рук, він недвозначно націливсь пройтися ним по голові нахабного типа, що ледве вивернувсь. Від удару об землю спис зігнувся, а інші стражники, бачачи, як безцеремонно обходяться з їхнім товаришем, почали кликати на допомогу Святому братству.

Корчмар, який, щоб ви знали, був членом квадрильї,[84] миттю збігав за своїми жезлом і мечем та приєднавсь до спільників; голяр, скориставшись сум’яттям, вчепився у сідло, й те саме зробив Санчо Панса; Дон Кіхот оголив зброю і шалено кинувсь до стражників; Карденьйо та юний герцог стали на бік ідальго. Священик розгублено метушився, хазяйка нестямно верещала, її донька зойкала, Маріторнес вила, Доротея знітилась, а Лусінда обмерла. Цирульник і Санчо завзято чубилися, дон Фернандо збив із ніг одного з ратників та завзято його кóпав,[85] трактирник охрип, гукаючи на поміч Святому братству — словом, увесь постоялий двір ходив ходором. Коли ця веремія сягнула межі, Дон Кіхот, якому привиділось, що він мимоволі втягнувся у чвари, котрі виникли в похідному таборі царя Аграманта,[86] оглушливо крикнув:

— Стійте! Всім мечі у піхви! Заспокойтесь! Слухати мене, якщо не хочете позбавитися життя!

Усі вклякли, а ідальго продовжував:

— Хіба не казав вам я, сеньйори, що цей замок зачаклований і що його, не виключено, населяє безліч демонів? На підтвердження моїх слів, будь ласка, полюбуйтеся: розбрід та вагання, які охопили стан Аграмантів, перекинулись і сюди. Ні, справді: один бореться за меч, другий за коня, третій за штандарт,[87] ще хтось за шолом, — і всі ми б’ємось, не розуміючи один одного. Присягаюся Богом, це ж велетенська ганьба, що стільки людей благородної крові убивають собі подібних через сущі дрібниці!

Як не дивно, цей заклик приніс свої плоди, й учасники бійки поволі втихомирилися. В уяві ж Дон Кіхота сідло так і лишилось попоною, тазик — шоломом, а постоялий двір — замком.

Але ворог злагоди та недруг миру, відчувши себе осоромленим, зваживсь ще раз спробувати щастя і викликати новий розбрат. Якщо детальніше, то стражник, ребра якого зазнали болючих ударів чобіт дона Фернандо, раптом згадав, що серед указів про затримання злочинців, йому попадався один, котрий стосувавсь безпосередньо нашого героя. Тобто недаремно Санчо хвилювали довгі руки Святого братства, яке наказало затримати незваного визволителя каторжників. Відтак запопадливий служака, тихцем порівнявши прикмети ідальго з тими, що значилися в документі, несподівано схопив Дон Кіхота за комір і розгонисто гаркнув:

— На допомогу Святому братству! А щоб ви всі повірили, що я виконую власний обов’язок, ось прочитайте грамоту, яка велить затримати цього розбійника з великої дороги.

Священик негайно взяв указ і переконавсь, що стражник має рацію. Тоді уже всі троє слуг закону стали наполягати, аби їм видали зловмисника. Зчинився черговий шарварок із тими ж дійовими особами, де кожен доводив свою точку зору самою силою горлянки; тому галас стояв на весь двір.

— А бодай ви показилися! — сплюнув Санчо Панса. — Мабуть, правду каже мій господар щодо чаклунства в цьому замку, бо тут і години тихо не проживеш.

Дон Кіхот спочатку тільки зневажливо посміювавсь у відповідь на висунуті йому звинувачення, а потім презирливо мовив стражникам:

— Ходіть, ходіть сюди, підлі душі! Отже, розбійником з великої дороги називаєте ви того, хто дарує свободу колодникам, звільняє в’язнів, помагає знедоленим, підтримує ослаблих, виручає нужденних? О мерзенні людці! Ваш ниций розумок не здатен пізнати велич мандрівного лицарства. Ну, ще ближче, злодюги з квадрильї, які самі займаються розбоєм із благословення Святого братства. Кажіть мені: хто цей невіглас, котрий підписав указ запроторити до буцегарні такого лицаря як я? Хто він, той, який не знає, що мандрівні лицарі нікому не підлягають, що їхній закон — це їхній меч, а їхня юрисдикція — це їхня рішучість? Хто той бовдур, котрий не підозрює, що жодна дворянська грамота не дає стільки пільг і переваг, скільки одержує мандрівний лицар, вступивши до лицарського ордену? Хіба він платить податки? Хіба кравець бере з нього гроші за пошитий одяг? Хіба хазяїн замку не приймає його в себе безкоштовно? Хто з королів не сажає його за свій стіл? Яка дівчина не закохувалась у нього? І, врешті, чи був, є або буде такий мандрівний лицар, у якого не вистачило б хоробрості власноруч віддубасити чотирьохсот стражників Братства, котрі стануть йому посеред дороги?

Розділ XLVІ,

у якому йдеться про визначну пригоду зі стражниками та про великий гнів нашого доброго лицаря Дон Кіхота

Поки ідальго вправлявся у красномовності, священик переконував ратників взяти до уваги, що Дон Кіхот несповна розуму, в чому вони вже могли упевнитись, і не роздувати цієї справи. Адже якщо арештувати підозрюваного, то все одно згодом його доведеться відпускати через безумство. Старший серед них зі свого боку резонно зауважив, що не в його компетенції визначати душевну рівновагу будь-кого; він просто має виконати отриманий наказ та здійснити арешт порушника, а далі хай того хоч триста разів відпускають.

Однак ліценціату таки вдалося умовити стражників не брати на себе зайвого клопоту. Ті навіть виступили третейськими суддями між голярем і Санчо, котрі все ще осатаніло перелаювались. Згідно з ухваленим рішенням, яке задовольнило обох, хоча й не зовсім, вони обмінялися тільки сідлами, лишивши собі іншу упряж. А що стосується славнозвісного шолома Мамбріна, то священик потайки від Дон Кіхота виплатив цирульнику за таз вісім реалів. Щоправда, цей гендель[88] помітив корчмар, який знову почав вимагати, щоб ідальго сплатив до останньої ардити[89] за постій, пошкоджені бурдюки і розлите вино, інакше він не випустить з двору ні Росінанта, ні віслюка Санчо Панси. Ліценціат із доном Фернандо владнали й цю неприємність. Нарешті скрізь запанували мир та спокій часів Октавіанових.[90] Усі одностайно відносили це на рахунок словесної майстерності священика і незрівнянної щедрості молодого герцога.

А Дон Кіхот, відчувши себе вільним та позбавленим стількох проблем, котрі виникали й через Санчо, і через нього самого, вирішив, що час вже продовжити мандрівку та покінчити з великою пригодою, заради якої його викликали й обрали.

Отож він опустився на коліна перед Доротеєю, але одразу звівсь, скоряючись її велінню, і сказав:

— Народна мудрість, прекрасна сеньйоро, гласить, що завзяття — мати успіху, і ніде ця істина не виявляється так наочно, як на війні, коли швидкість і натиск плутають усі плани противника, а перемога досягається раніше, аніж той буде належним чином готовий оборонятись. Усе це я до того, благородна сеньйоро, що подальше перебування в цьому замку здається мені зайвим, а за деяких обставин і шкідливим. Бо раптом ваш кривдник завдяки своїм лазутчикам дізнався про наші плани й поспішив сховатись у якій-небудь неприступній фортеці, що її доведеться брати облогою. Тому, моя повелителько, хай випередить наше завзяття підлі його плани, і вирушаймо назустріч удачі, яка обов’язково вам посміхнеться, щойно я особисто зустрінусь з вашим ворогом.

Ідальго змовк у чеканні присуду чарівної інфанти, котра, наслідуючи витіюватий стиль Дон Кіхота, відповіла:

— Дякую вам, сеньйоре лицарю, за намір допомогти мені в моєму великому горі. Хай же волею небес здійсниться наше обопільне бажання, аби ви могли переконатись, що у світі ще є вдячні жінки! А щодо мого від’їзду, то рушаймо негайно, бо прагнення наші збігаються: розпоряджайте мною на власний розсуд; адже та, яка одного разу вже довірила вам захист своєї особи, не посміє суперечити вашим мудрим рішенням.

— З Богом! — озвавсь кабальєро. — Будь-яка затримка криє в собі небезпеку. Й оскільки небо досі не породило, а геєна[91] не бачила нікого, здатного мене налякати, сідлай, друже Санчо, Росінанта, нав’ючуй свого осла і готуй скакуна королеви, подякуємо комендантові замку та цим сеньйорам і — в путь!

Проте Санчо Панса похитав головою, зітхнувши:

— Я, ваш відданий зброєносець, не можу не зазначити, що ця сеньйора, котра видає себе королівною королівства Мікоміконського, така сама королева, як моя мати; бо справжня королівна не стала б за щонайменшої нагоди цьомкатися з одним молодиком із нашої компанії.

Доротея моментально вкрилась сором’язливим рум’янцем: дійсно, вони з доном Фернандо потайки від стороннього ока досить часто дозволяли собі певні вольності (а Санчо якось підгледів, і йому спало на думку, що дана поведінка радше властива легковажному дівчиську, аніж королівській персоні). Тепер їй нічого було заперечити Санчо Пансі, який продовжував:

— Кажу це тому, сеньйоре, аби не виявилось, що після стількох неспокійних ночей та ще гірших днів плоди трудів наших праведних пожав той, хто милується з нею на цьому постоялому дворі. І, мабуть, мені не варто поспішати сідлати Росінанта, нав’ючувати осла й готувати гарячого скакуна — ліпше зайнятись чимось доречнішим. Як мовиться, хай кожна дівка сама стежить за своїм веретеном, а ми принаймні встигнемо поснідати.

Ох, і розлютила Дон Кіхота нахабність зброєносця! Блискаючи зіницями й затинаючись від обурення, він вигукнув:

— О недорікуватий селюче, нечемо, зухвальцю, неуку, лайливцю, обмовнику й наклепнику! Що за слова насмілився ти говорити в моїй присутності, а також у присутності цих вельможних дам, і яка дурість засіла у твоїй нерозумній довбешці? Геть звідси й не показуйся мені перед очі під страхом викликати на себе мій гнів!

Нажаханий Санчо затремтів, немов осиковий лист. Було схоже, що якби під ним розверзлась земля, то сердешний лише б зрадів. Ситуацію врятувала кмітлива Доротея, котра встигла призвичаїтися до різких змін настрою ідальго.

— Не гнівайтесь, лицарю Сумного Образу на вірного свого слугу, — сказала дівчина. — Знаючи його здоровий глузд та щиру християнську душу, важко запідозрити, щоб він з доброго дива міг би кого-небудь обмовити. Либонь, таки справді, цей замок підвладний чарам, і все, що нібито ганьбило мою честь, ваш зброєносець бачив у мареві диявольського наслання.

— Присягаюсь всемогутнім Господом нашим, — вражено скрикнув Дон Кіхот, — її величність влучила в самісіньке яблучко! Не інакше, це якась сатанинська сила утнула.

— Що правда, то правда, — зауважив дон Фернандо, — а отже, сеньйоре, вибачте свого служку й поверніть його в лоно власного фавору…

Вже цілих два дні змарнувало вишукане товариство, і як тільки було вирішено рушати, мандрівники постановили звільнити Доротею та молодого герцога від подальшого клопоту супроводжувати ідальго, бо не менш успішно це могли зробити й священик з голярем, односельці Дон Кіхота. Для початку вони найняли візника з волячою упряжкою, який саме збирався їхати в потрібному напрямку, далі змайстрували із палок і дощок щось подібне до клітки, в якій легко могла розміститись людина. Потім герцог зі своїми супутниками, а також трактирник вдягнули, виконуючи задум ліценціата, маски й нарядилися хто на що здатний, аби не бути впізнаними. Далі вони нечутно прокрались у комірчину, де відпочивав Дон Кіхот після стількох буремних подій, і всі разом накинулись на нього, зв’язавши по руках та ногах.

Тому коли несподівано потривожений ідальго прокинувся, він не мав ніякої змоги поворухнутись, а лиш розгублено зиркав на чудернацькі фігури, що тягнули його невідомо куди. Багатій уяві кабальєро негайно поверзлися привиди зачаклованого замку, котрі підступно схопили сплячого лицаря, скориставшись безпорадністю хороброго воїна. Тобто вочевидь вийшло так, як планував священик. Правда, Санчо Панса, який хоч і був недалекий від того, щоб утратити почуття реальності на лицарській ниві, швидко зметикував, що за одні ті ряджені. Втім, до часу він зберігав мовчання, ще не визначившись, як поводитися в подібній ситуації, та пасивно спостерігав, чим завершиться полонення господаря. Приголомшено мовчав і Дон Кіхот, смиренно очікуючи кінця наруги над собою, що її вінчало ув’язнення у грубо, але надійно збитій клітці.

Відтак почувся моторошний голос, який міг належати тільки цирульнику, не власнику сідла, а іншому:

— О лицарю Сумного Образу! Не хвилюйся через свій нинішній стан. Це потрібно, аби наблизити фінал пригоди, на яку тебе спонукала твоя велика мужність. Настане він, щойно лютий ламанчський лев візьме шлюб із білою тобоською голубкою і від цього неймовірного союзу на світ з’являться сміливі дитинчата, котрі успадкують чіпкі кігті безстрашного батечка. Й буде то раніше, аніж переслідувач німфи-втікачки двічі навідається до сяючих знаків у стрімкому своєму та природному русі небосхилом.

А ти, о найблагородніший і найстаранніший зброєносцю, не журись, що на твоїх очах позбавляють свободи цвіт мандрівного лицарства. Тебе невдовзі з волі Всевишнього очікує возвеличення та пошана, й не виявляться пустодзвонними завіряння доброго твого хазяїна. І обіцяю тобі від імені мудрої Брехалії, що платню свою одержиш, якщо триматимешся його аж до місця, де ви обидва зупинитесь.

Оскільки мені не дозволено законом говорити більше, рушайте з Богом, а я піду туди, куди знаю лише сам.

Дон Кіхота втішило пророцтво, бо зрозуміти сутність останнього було неважко: судилося йому одружитись з коханою Дульсінеєю Тобоською; сини ж їхні навічно звеличать Ла-Манчу. Безумовно повіривши в те, що чув власними вухами, ідальго глибоко зітхнув і заговорив:

— Хай хто б ти був — той, котрий передрік це моїй особі, — молю тебе, попроси мудрого чарівника, який опікується мною, щоб не дав мені загинути у тюрмі, в якій мене нині вивозять, доки не справдяться слова твої. А щодо Санчо я впевнений — він ні за яких обставин не кине господаря; адже якщо йому чи мені так не поталанить, що не спроможусь подарувати своєму слузі острів або щось рівноцінне, то платні мій зброєносець у будь-якому випадку, згідно з моїм таки заповітом, не втратить.

Санчо Панса шанобливо схилився й облобизав кабальєро обидві руки, бо поцілувати якусь одну він просто не міг, оскільки вони були зв’язані.

За сим привиди узяли кліть і перенесли її на хуру, запряжену волами.

Розділ XLVІІ,

в якому йдеться про те, яким дивовижним способом був зачаклований лицар Сумного Образу, та про інші знаменні події

Опинившись на возі, Дон Кіхот збентежено мовив:

— Багато вельми серйозних творів читав я про мандрівних лицарів, однак ніколи не читав, не бачив і не чув, щоб зачарованих героїв транспортували з тією повільністю, якої слід очікувати від цих лінивих та неквапливих тварин; оскільки їх завжди напрочуд легко переносили повітрям закутаними в сіру чи чорну хмару або на якійсь вогняній колісниці, або на гіпогрифі,[92] або ще на комусь, але везти волами — їй-бо! такого не пригадую. Схоже, лицарство й чародійство наших часів ідуть не тим шляхом, якого дотримувалися діди-прадіди. А може бути, якщо я — лицар нової у світі формації, перший, хто відродив давно забуте поприще жадаючого пригод лицарства, то з’явились і нові види чаклунства, і нові способи викрадення зачарованих. Як ти гадаєш, сину Санчо?

— Щиро кажучи, не знаю, — відповів Санчо Панса, — адже я не такий начитаний, як ваша милість. Та готовий присягнутися, що тутешні привиди — аж ніяк не благочестиві католики.

— Благочестиві католики? Побійсь Бога! — заремствував ідальго. — Це ж справжні демони в облудній плоті. Доторкнись до них — переконаєшся, що тіла їхні з повітря і що це сама видимість.

— Та мацав я вже їх, сеньйоре, — шепнув Санчо. — Он той дідько, який у них за старшого, досить вгодований. Крім того, він має ще одну особливість, котра не в’яжеться з характерними ознаками дияволів; подейкують, що від усіх чортів тхне сіркою, а від цього за півмилі несе амброю.

Санчо Панса мав на увазі дона Фернандо, тіло якого, як знатного дворянина, було напахане чимось подібним.

— Це не повинно дивувати, друже, — озвавсь Дон Кіхот. — Знай же, дияволи дуже хитрі: поширюють сморід, але самі нічим не пахнуть, бо вони — химери. Коли ж тобі здається, що цей демон пахне амброю, то або ти помиливсь, або він хоче тебе обманути, щоб його не вважали нечистим.

Таку бесіду вели між собою господар і служка, тоді як дон Фернандо та Карденьйо, побоюючись, аби Санчо не розгадав їхньої оборудки, до чого той уже був зовсім близенько, надумали прискорити від’їзд, велівши корчмареві сідлати коня ідальго й нав’ючувати осла Санчо Панси.

Тим часом священик домовився зі стражниками, щоб вони провели його до селища, пообіцявши розраховуватися з ними щодня. Карденьйо закріпив зліва шкапової сідельної луки щит, справа — тазик-шолом; наказав Санчо осідлати віслюка і вести Росінанта на поводі й виставив двох озброєних аркебузами ратників по обидва боки хури.

Прощатися дружина хазяїна, її донька та Маріторнес вийшли зі скорбними мінами, наче оплакували гірку долю кабальєро.

— Не лийте сліз, добрі мої сеньйори, — глибоко зворушивсь той, — бо всі ці біди нерозлучні з тими, хто відданий лицарській справі. Якби мене не спіткали різноманітні напасті, я б не вважав себе славним мандрівним лицарем, адже з лицарями невідомими нічого й не трапляється. Ось чому таких ніхто не пам’ятає. Зі сміливцями ж — навпаки. Багато монархів і ще більше інших лицарів заздрять їхній доброчесності та відвазі, намагаючись всіляко згубити їх. Однак при цьому доброчесність являє собою настільки міцну силу, що самотужки, долаючи будь-які підступи чорної магії, здатна вийти переможцем з усіх випробувань і засяяти на землі, ніби сонце в небі. Вибачте мені, прекрасні дами, якщо чимось, звичайно ненавмисне, образив вас; та помоліться Господу, щоб він урятував із тюрми вашого покірного слугу, ув’язненого таємничим злим чаклуном. У разі ж виходу на волю ніколи не забуду милостей, якими мене удостоїли в цьому замку, і належним чином віддячу вам.

Поки Дон Кіхот виливав душу жіночій половині заїзду, священик та цирульник тиснули руки Карденьйо, донові Фернандо і його друзям, а також бажали сімейної злагоди щасливим Лусінді й Доротеї. Наостанок всі обнялись і надавали одне одному купу обіцянок, як то: переписуватися, зустрічатись у майбутньому, дружити домами тощо.

Зрештою вони сіли верхи, обидва в масках, бо не хотіли, щоб ідальго впізнав їх, і посунули услід за возом. Кавалькада рухалася таким порядком: першою скрипіла хура, якою правив сам власник; по боках виступали стражники, позаду ж плівсь Санчо Панса, ведучи на поводі Росінанта. Ще далі чимчикували мули з ліценціатом та голярем. Дон Кіхот трясся у клітці зі зв’язаними руками, витягши ноги й притулившись до решітки, покірний і сумирний, наче це була не жива людина, а кам’яна статуя.

Мовчки, нікуди не поспішаючи, здолали милі дві. Скоро валку наздогнала група з шести-семи вершників. Один із них, як виявилося пізніше — толедський канонік,[93] що подорожував у супроводі слуг, зацікавлено окинув поглядом процесію і не міг утриматись, щоб не спитати конвоїрів, чому в такий дивний спосіб везуть цього, мабуть несусвітнього, злочинця, справа якого, либонь, підлягає розгляду найвищого судового органу Святого братства.

— Хай цей кабальєро сам пояснить, — одказали стражники, — бо ми не знаємо.

Зачувши їхню бесіду, Дон Кіхот кволо мовив:

— Може, ваша милість знається на тому, що являє собою мандрівне лицарство? Якщо так, то я опишу вам свої негаразди, якщо ні — немає сенсу щось роз’яснювати.

У цей час священик і цирульник, побачивши, що хтось спілкується з їхнім підопічним, наблизились, аби в разі чого не допустити викриття їхніх хитрощів.

А канонік же на слова Дон Кіхота відповів:

— По щирості, брате, в лицарських романах я тямлю більше, аніж в елементарних основах діалектики. Отже, якщо проблема тільки у цьому, ви впевнено можете ділитися зі мною всім, чим завгодно.

— Хвала Всевишньому! — стрепенувся ідальго. — Тоді доводжу до вашого відома, сеньйоре, що їду зачаклований в цій клітці через заздрощі та каверзи злих чарівників, оскільки доброчесність більше цькують нечестивці, аніж люблять святі.

Я — мандрівний лицар, кому судилось усупереч самій заздрості виписати власне ім’я у храмі безсмертя, аби в майбутніх століттях служило воно прикладом і взірцем новим лицарям, котрим не зайво буде знати, якими шляхами досягаються вершини воїнської слави.

— Сеньйор Дон Кіхот Ламанчський говорить правду, — швиденько додав ліценціат. — Він дійсно потерпає не за свої гріхи, а через негідні наміри тих, кому доброчесність кісткою в горлі стала. Це, шановний, — лицар Сумного Образу, — про якого, можливо, ви вже чули, — чиї сміливі подвиги та величні діяння будуть викарбувані на тривкій бронзі й суцільному мармурі, хай би скільки заздрість намагалась їх затьмарити, а лукавство — приховати.

Подібний високомовний стиль ледь не змусив каноніка перехреститися. Тут Санчо теж наваживсь подати голос:

— Що собі хочете думайте, сеньйори, але мій господар Дон Кіхот зовсім не зачарований. Він абсолютно при своєму глузді, їсть, п’є і навіть ходить до вітру не гірше за будь-кого іншого, так само як робив це вчора, коли його ще не посадили в клітку. Чим же ви мені доведете протилежне? Адже я від багатьох чув, що зачакловані не їдять, не п’ють, не розмовляють, а хазяїна якщо не спинити, то від сказаного ним вуха зів’януть.

І, звертаючись тепер до священика, продовжив:

— Ех, панотче, панотче! Невже ваша милість вірила, що я вас не впізнав та не здогадавсь, навіщо всі ці нові вибрики? Чорт забирай! Якби не ваше преподобіє, мій покровитель давно одружився б з інфантою Мікоміконою, зробивши мене принаймні графом. Однак зараз бачу, недаремно кажуть, що колесо фортуни обертається набагато швидше, ніж жорно, й ті, хто вчора походжав Олімпом, сьогодні скотились на грішну землю. Жаль мені діточок та дружини, які могли і мали сподіватися повернення їхнього татка губернатором або намісником якогось острова чи королівства, а зустрінуть у воротях рідної домівки конюха, що впіймав облизня. Все це я до того, сеньйоре, щоб ви розкаялися через кепське поводження з моїм господарем, бо глядіть, аби в іншому житті Бог не спитав з вас за те, що ви обмежили свободу вільного, та не засудив у зв’язку з тим, що за дні полону він не здійснив жодної доброї справи й нікому не допоміг.

— Ого, наш Санчо загинає! — пирснув цирульник. — То ви зі своїм хазяїном обоє рябоє? Я далебі гадаю, а чи не посадити вас із ним за компанію. Ох, невпору довірилися ви йому, спокусившись обіцянками щодо острова, про який мрієте.

— Ніхто мене не спокушав, — відрубав Санчо Панса. — Я хоч бідний, але щирий християнин і нікому нічого не винен. Чом би мені не мріяти про острів? Он інші фантазують стосовно куди гірших речей, адже в кожної людини свої сни. Отже, якщо я людина, то можу стати папою, а не лише острівним губернатором. Тим більше, цих островів мій господар здатний завоювати стільки, що нікому буде їх роздавати. Ліпше думайте, перш ніж балакати, сеньйоре Ніколасе; не всі голять бороди, і тому не слід стригти всіх під одну гребінку.

Цирульник змовчав, побоюючись, що через наївність Санчо таємниця розкриється. Того ж остерігався і священик, який поманив нежданого супутника проїхати вперед: він, мовляв, роз’яснить йому ситуацію.

Вражено вислухавши повчальну історію раніше добропорядного ідальго Кіхани, канонік рішуче заявив:

— Чесно кажучи, сеньйоре, я безапеляційно впевнений, що так звані лицарські книжчини шкідливі для країни. І хоча, радше з порожньої удаваної цікавості, мною переглянуті перші сторінки майже всіх романів подібного штибу, які були надруковані, але дочитати їх до кінця примусити себе я не зміг, бо ті книги, схоже, одним миром мазані. Якщо основна мета такої літератури — розважати, то навряд чи вона досягнута, оскільки у подібних опусах безліч жахливих дурниць. Ну, куди це годиться, що шістнадцятилітній юнак по-простому панахає навпіл велетня, заввишки з башту? А як вам битви, де вороже військо нараховує понад мільйон солдатів? І чого варті королева або наслідна імператриця, які готові кинутись на шию першому-ліпшому лицарю? Мені можуть заперечити, мовляв, лицарські романи пишуться як речі вигадані; відповідно, дотримуватись усіх тонкощів та гнатися за реальністю подій не обов’язково. Я ж підкреслю, що вигадка тим краща, чим вона правдоподібніша. Твори, в основі яких лежить вимисел, повинні бути доступні читачам. А стиль вищезгаданих писань грубий, подвиги нереальні, кохання хтиве, ввічливість не вітається, битви занадто тривалі, міркування дурноверхі, мандри недоладні — тобто нічого спільного зі справжнім мистецтвом вони не мають, заслуговуючи вигнання з християнської держави як непотрібні.

Слова ці переконали священика, який глибоко поділяв точку зору свого візаві, що йому стрівсь чоловік цілком розважливий.

Розділи XLVІІІ-L,

у яких спочатку триває цікава дискусія двох священнослужителів, а дещо пізніше наводяться ще кілька вельми змістовних розмов

— Ваша правда, — гаряче підтримав ліценціат співбесідника. — Тому-то автори цих книг заслуговують особливої огуди, бо, по-перше, не дружать зі здоровим глуздом, по-друге, ігнорують норми літературної творчості, керуючись якими, вони могли б добитись успіху в прозі, аналогічного славі двох стовпів поезії — грецької та латинської.

— Знаєте, шановний, — примружився канонік, — був час, коли я піддавсь спокусі написати роман; гм, навіть здолав понад сто сторінок. А щоб упевнитись, що реально зважую власні сили, читав уривки любителям лицарського жанру, і не тільки мужам освіченим, але й абсолютним невігласам. Уявляєте, реакція завжди мала винятково позитивний характер. Утім продовжувати далі я не став: з одного боку, такий рід занять не відповідав моєму становищу, а з іншого — побачив, що людей наївних та недалеких більше, за розсудливих; і хоча бути високо оціненим кількома справжніми фахівцями набагато дорожче, аніж глузування дурнів, мені не хотілося залежати від неясних думок вульгарних чваньків, які по суті і є основною масою читачів вищезгаданих книг.

Тут священнослужителів наздогнав цирульник, запропонувавши для полуденного відпочинку зупинитися в мальовничій долині, куди саме спустились з гірської дороги обидві групи.

Поки розсідлували мулів та розпрягали волів і пускали їх на пасовисько, а також облаштовували місце привалу, Санчо, угадавши момент переговорити з хазяїном наодинці, бочком-бочком наблизився до клітки й легенько поторсав його:

— Сеньйоре, аби заспокоїти своє «зумління», мушу розповісти вам підспідок вашого ув’язнення. З усього виходить, що оті двоє в масках — це священик нашого села й голяр. Схоже, вони вивозять вас подібним чином, охоплені заздрістю до ратних ваших подвигів. І якщо це так, то ваша милість не зачарована, а обдурена.

— Синку, — сумно зітхнув Дон Кіхот, — щодо буцімто наших односельців, то, можливо, такими вони тобі лише здаються. Але ні в якому разі не думай, що це насправді, бо тим, хто мене зачаклував, нічого не варто набрати вигляду будь-кого.

— Пресвята Богородице! — аж застогнав Санчо Панса. — Невже ніяк не втямите, що у ваших негараздах винна швидше підступність, а не чаклунство? Та кат із ними. Хай там як, непогано було б, аби ви постарались вибратися звідси і спробували знову вилізти на свого доброго Росінанта, й потім ми заново вирушили б у пошуках пригод. Ну, а раптом нам не таланитиме, то повернутися до клітки ніколи не пізно. Обіцяю, що сяду туди разом з вами, як належить вірному зброєносцю.

— Я згоден діяти за твоїми вказівками, — самими губами шелеснув ідальго. — Щойно тобі вдасться звільнити мене, в усьому тебе слухатимусь.

Відтак Санчо гукнув священика й попросив, щоб господарю дозволили вийти ненадовго з клітки, інакше нюх оточуючих серйозно постраждає. Ліценціат зрозумів, у чому річ, однак захвилювався — мовляв, опинившись на волі, «твій хазяїн» знову кудись майне, і шукай тоді вітру в полі.

— Він не втече, — поручився Санчо Панса.

— Я теж ручаюсь, — заявив канонік. — Хай тільки дасть мені слово лицаря, що без нашого відома нікуди звідси не піде.

— Даю, — сказав ідальго, який усе чув. — Тим більше, що зачаклована, як я, людина не вільна собою розпоряджатися, бо той, хто її зачарував, може зробити, аби вона триста років не ворушилась, а якщо і втече, то її повернуть назад повітрям.

За хвилину Дон Кіхот швиденько щез у супроводі Санчо в безлюдній місцинці, звідки вийшов помітно веселішим.

Тим часом канонік не припиняв дивуватись незвичайній манері божевілля кабальєро, висловлювання та відповіді якого вражали слушністю міркувань, доки не порушувалася тема лицарства. Пройнявшись жалем до Дон Кіхота, він спитав його:

— Невже, сеньйоре, читання убогих лицарських романів так на вас вплинуло, що ви втратили почуття реальності й вирішили, ніби кимось зачакловані?

Як взагалі міг людський розум припустити, що у світі була ця тьма-тьмуща Амадісів, цих горезвісних лицарів, а також усіляких імператорів, норовистих скакунів, мандруючих дівиць, зміїв, чудовиськ, велетнів, неймовірних пригод, разючих перетворень, битв, несподіваних зустрічей, пишних нарядів, закоханих принцес, зброєносців, котрі стали графами, дотепних карликів, любовних послань, освідчень у коханні, сміливих жінок — тобто, усієї тієї мішури, якою насичена ця література? Правда, коли я читаю такі книжки не задумуючись, то певне задоволення одержую, але щойно усвідомлю, що все це вигадка, зразу кортить жбурнути ті книги у вогонь, адже вони забивають баки тупоголовим, які щиро вірять нісенітницям, сприймаючи їх за істину. І цей літературний мотлох ще має нахабство бентежити розум достойних ідальго, що ми спостерігаємо на прикладі вашої милості.

Годі! Пожалійте себе, використайте на благо найкращі риси, якими вас наділило небо. Іншому, іншому виду читання треба віддавати перевагу! Та якщо ви внаслідок природної схильності все ж захочете почитати книги про подвиги і лицарів, то зверніть увагу на діяння, наприклад, Цезаря у Римі, Ганнібала в Карфагені, Александра у Греції… Завдяки книжкам такого роду, котрі дійсно варті світлого інтелекту вашої милості, ви ліпше пізнаєте історію, полюбите доброчинність, навчитеся багатьом хорошим речам, самі станете кращим, будете зважено хоробрим, уникатимете авантюр — і все це в ім’я Господа, на власну користь та на славу Ла-Манчі, вашої батьківщини.

— Здається, — окинув Дон Кіхот каноніка пильним поглядом, — ви доводите мені, що у світі не було мандрівних лицарів, що всі лицарські романи неправдиві, вигадані, шкідливі й непотрібні для держави. Далі — погано, що я їх читав, ще гірше, що вірив їм, і, врешті, жахливо, що наслідував героїв цих книг, обравши нелегке заняття мандрівного лицарства, до чого вони спонукають; оскільки заперечуєте існування Амадісів — і Галльського, і Грецького та їм подібних. Еге ж?

— Ваша милість зрозуміла правильно, — підтвердив слуга церкви.

Ідальго знову:

— Ви ще наголосили, що саме ці книжки довели мене до нинішнього плачевного стану і що мені час виправлятися та братись за інші, більш правдиві, насолодні й повчальні.

— Так, — кивнув головою канонік.

— А я у свою чергу стверджую, — блиснув очима Дон Кіхот, — що це ви несповна розуму та зачаровані, бо дозволили собі піддати сумніву істину, яку визнає увесь світ. Запевняти будь-кого, наче Амадіс ніколи не існував, як і решта лицарів, котрі шукали пригод і про яких оповідають названі вами романи, це все одно, що припускати, ніби сонце не сяє, лід не холодить, а земля не тримає. Якщо все, написане у тих книгах, — побрехеньки, то не було ні Гектора, ні Ахілла, ні Троянської війни, ні Дванадцяти перів Франції, ні короля Артура Англійського, який до сьогодні залишається оберненим на ворона і якого досі чекають в його королівстві. Так само вигадками є численні безсумнівні подвиги лицарів-християн, наших та чужоземних. А тому я повторюю, що той, хто їх заперечує, не має клепки в голові.

Каноніка вкотре здивувало, наскільки сплутались в уяві дивака правда й вимисел і яку ерудицію той демонструє в усьому, що стосується звитяг мандрівного лицарства.

— Не можу не констатувати, сеньйоре, — визнав він, — у ваших словах є частка істини, особливо щодо іспанських мандрівних лицарів; водночас можу погодитися з існуванням Дванадцяти перів Франції, але не вірю в ті подвиги, які їм приписав архієпископ Турпін. Тобто я не бачу підстав довіряти байкам про всіляких Амадісів та безліч інших лицарів, які кочують із роману в роман. Бігме, не варто такій шанованій людині, як ваша милість, вважати правдою казна-що, описане у цих книжках.

— Отакої! — вигукнув Дон Кіхот. — Тож книги, які друкувалися з дозволу королів, схвалені тими, хто їх рецензував, і які з однаковим задоволенням читають старі й молоді, вчені й бовдури, плебеї та дворяни, тобто люди різних станів, брехня? І це незважаючи на те, що нам розповідають про батька, матір, місце народження, родичів та вік тих чи інших лицарів, скрупульозно, день по дню, висвітлюючи їхні подвиги й місця, де вони були здійснені! Досить уже вам, ваша милість, не блюзнуйте! Ліпше ще раз почитайте їх і переконайтесь, яку насолоду дає подібне читання.

Натомість можу сказати, що після того як я обрав долю мандрівного лицаря, мені додалося сміливості, делікатності, великодушності, вихованості, благородства, ввічливості, рішучості, поступливості й терпимості; покірно зношу страждання, в’язницю та чари. І хоча днями мене посадили в клітку, вважаючи безумним, я все ж розраховую за допомогою прихильних небес укупі з фортуною стати невдовзі владикою певного королівства. Не сумнівайтеся, тоді я сповна продемонструю природну щедрість, по-королівському віддячивши моїм друзям, особливо сердешному Санчо Пансі, найкращому зброєносцю та чудовій людині. Давно збираюсь наділити його графством, от, хіба що, боюся, чи вистачить йому снаги управляти власними володіннями.

— Ви тільки дайте мені теє графство, сеньйоре, — мрійливо закотив очі Санчо, — а там видно буде. Душа в мене така ж, як і в інших, а тіла навіть більше, й управлятиму я не гірше за будь-якого короля. Робитиму що хочу, житиму собі на втіху, підносячись на вершину блаженства, і ділу кінець.

— Твоя філософія, друже, мила, — усміхнувся канонік, — проте щодо графства, це ще вилами по воді писано.

— Чого це раптом? — здивовано глипнув Дон Кіхот — Особисто я керуюсь прикладом великого Амадіса Галльського, який зробив свого зброєносця графом острова Материкового.

Канонік лише безнадійно махнув рукою. Тим часом його слуги розклали харч, і він люб’язно запросив попутників розділити з ним трапезу. Вмовляти не треба було нікого. Сівши у затінку невеличкого гаю, всі зосередилися на їжі, періодично наповнюючи чаші добрим монастирським вином.

Розділи LІ-LІІ,

останні в цій правдивій історії

У самому розпалі трапезування несподівано почувся тужливий сигнал сурми, в бік якого мимоволі повернули голови мандрівники. Та найбільше сполохнувсь наш ідальго, бо цей звук видався йому предтечею нової пригоди. Він рвучко підвівсь і разом з усіма побачив гурт людей у білому, які нагадували прихильників бичування.

Не зайво зазначити, що цього року хмари відмовились насичувати вологою землю, а тому селяни влаштовували урочисті процесії з молебнями, прагнучи вмилостивити Господа, аби послав їм дощ. Того дня жителі ближнього селища теж здійснювали паломництво до поважаного ними скиту,[94] який розташувався на пагорбі згаданої долини.

Дон Кіхот зовсім забув, що вже неодноразово зустрічав подібну ходу, й запаливсь очікуванням майбутньої пригоди, особливо коли фігура у жалобній накидці, яку несли паломники, здалася ідальго знатною сеньйорою, котру викрадають негідні та безсовісні харцизяки. Щойно спало йому це на думку, він схопив меча й щита, з надзвичайною легкістю підбіг до Росінанта, який пасся неподалік; загнуздавши, скочив на нього і гукнув чесному товариству:

— Зараз, шановні, побачите, наскільки важливо, щоб у світі існували кабальєро, які належать до ордену мандрівного лицарства. Водночас, ставши свідками успішного звільнення шляхетної сеньйори, ви зрозумієте, чи варті поваги мандрівні лицарі!

Ще секунда — й Дон Кіхот, пришпоривши п’ятами коня, полетів у бік хресної процесії, незважаючи на крики священика, каноніка, цирульника і Санчо Панси, які даремно намагались пояснити, що він збирається рятувати не живу жінку, а святий образ непорочної Діви.

Осадивши Росінанта за кілька кроків од юрби, ідальго просипів хриплим голосом:

— Ге й ви, ті, хто ховає свої обличчя, бо мабуть совість у вас нечиста! Негайно звільніть цю прекрасну сеньйору, чиї сльози та сумний вигляд безперечно свідчать, що над нею чиниться насильство. Я, з’явившись на світ, аби викорінювати несправедливість, не дозволю вам ступити й кроку, доки не поверну їй довгожданої свободи.

Вибух гомеричного реготу у відповідь, глузливе улюлюкання і свист лише під’юджували його. Оголивши меча, він несамовито ринувся до нош. Та вперед вийшов один з носіїв, тримаючи над головою сішку,[95] яка і прийняла на себе моторошний удар, внаслідок чого розкололася навпіл. Але її уламком чолов’яга так жахнув Дон Кіхота по руці зі зброєю, що бідолашний лантухом гепнувся долу.

Санчо, котрий, ледве дихаючи, біг слідом, зарепетував, щоб мерзотник більше не чіпав убогого зачаклованого лицаря, який ніколи навіть мухи не скривдив. Саме нагодилась решта супутників ідальго, тож учасники ходи усвідомили, що тепер, окрім інших, їм протистоять ще й стражники з аркебузами. Здавалося б, кривавого зіткнення не минути, та ліценціата впізнав місцевий священик, і ця обставина заспокоїла обидві сторони.

Тим часом Санчо Панса жалібно плакав біля непорушного тіла господаря:

— О цвіте лицарства, чий життєвий шлях обірвав один-однісінький удар дрючка! Ти був честю свого роду, гордістю та славою всієї Ла-Манчі й усього світу, який без тебе зостанеться на самоті з лиходіями, котрі віднині лишатимуться непокараними. О щедріший, ніж усі Александри, адже за ті вісім місяців, що я тобі служив,[96] ти надав мені найкращий з островів, які омиває море.

О ти, смиренний з пихатими і гордий з покірними, — тобто я мав на увазі навпаки, — той, хто дивився небезпеці просто у вічі, не занепадав духом у скрутну годину, жив закоханим безпідставно, наслідував доброчинність, карав негідних та підлих — справжній мандрівний лицар, і цим усе сказано!

Ридання зброєносця воскресили Дон Кіхота, першими словами якого були:

— Той, хто в розлуці з вами, мила Дульсінеє, знесе й не такі мінливості фортуни. Допоможи мені, друже Санчо, сісти на зачарованого воза, бо я не здатний утриматись у сідлі Росінанта, оскільки, схоже, моє плече вивихнуте.

— Із превеликим задоволенням, ваша милість, — зрадів Санчо Панса, — і давайте поїдемо додому разом із цими сеньйорами, котрі хочуть вам добра, а пізніше ми виберемося в новий похід, який принесе нам більше користі й слави.

— Слушно кажеш, Санчо, — зауважив ідальго, — либонь, дійсно варто дочекатись, поки зорі стануть прихильнішими.

Канонік, священик та голяр водно заявили йому, що він обрав чудове рішення, і, не приховуючи захвату від простої поведінки Санчо Панси, спільними зусиллями всадовили Дон Кіхота знову на хуру. Тут стражники відмовилися йти далі, і ліценціат повністю з ними розплатився. Канонік просив його дати знати щодо подальшої долі лицаря Сумного Образу й також поїхав своєю дорогою. Тож зостались тільки священик та цирульник, Дон Кіхот і Санчо, й добрий Росінант, котрий усі біди терпів без нарікань, як і його хазяїн.

Візник запряг волів, умостив ідальго на оберемку сіна та з властивою йому байдужістю вирушив у вказаному напрямку. Через шість днів вони добралися до місця. Стояв недільний полудень, і сільська площа, якою проїздила упряжка, була заповнена людьми. Якийсь хлопчина скоренько гайнув повідомити економці та племінниці Дон Кіхота, що їхнього господаря і дядька везуть волами.

Неможливо було без співчуття стежити за цими двома добрими жінками, які, розгледівши у воротах худу бліду фігуру, знову посилали прокльони мерзенним лицарським романам.

Невдовзі прибігла й дружина Санчо Панси, Хуана; і перше, чим вона поцікавилися, зустрівши чоловіка, — чи здоровий осел. Санчо, крекнувши, промимрив, що віслюк здоровіший, аніж його хазяїн.

— Дякую, Боже, — зраділа жінка, — за велику твою милість! А тепер скажіть-но, любий, чи багато ви заробили, будучи зброєносцем? Привіз мені хоча б спідницю? А черевички діткам?

— Нічого такого я не привіз, рідненька, — відповів Санчо Панса. — Зате маю щось набагато суттєвіше. Вдома покажу. Якщо ж Господь дасть і ми знову виберемось у пошуках пригод, то ви побачите, що я швидко стану графом або губернатором острова, і не якогось там миршавого, а найліпшого.

— Оце діло, чоловіче. Але просвітіть мене, що воно таке — «острів», бо я щось не допетраю.

— Усякому овочеві свій час, — обірвав її Санчо. — Ще дізнаєшся, жінко. Ого-го, ти ще здивуєшся, коли твої піддані називатимуть тебе «ваша милість»!

— Що ти верзеш? — роззявила рота Хуана. — Які «милості», «острови» й «піддані»?

— Цить! — шикнув Санчо Панса. — І ні пари з вуст. Досить тобі для першого разу. Скажу лише, що нема у світі нічого приємнішого, ніж бути «зумлінним» зброєносцем мандрівного лицаря-шукача пригод. Щоправда, більшість із них не завжди ті, які вам хотілося б, і в дев’яносто дев’яти випадках зі ста все летить шкереберть. Це я на собі відчув, бо й підкидали мене ковдрою, і ребра мені рахували… Однак разом із тим вельми хвилююче в очікуванні пригод скакати горами, блукати дрімучими лісами та хащами, підкоряти скелясті вершини, навідуватись до замків, зупинятися на постоялих дворах за власним розсудом і при цьому не платити ані мараведі.

Таку бесіду вів Санчо з Хуаною, поки економка й небога займались Дон Кіхотом, переодягаючи та вкладаючи його в старе ліжко. То й дивився на них відсутнім поглядом і вочевидь не міг зрозуміти, де він. Священик поінформував племінницю, яких зусиль коштувало доправити її дядька назад, а тоді, турбуючись, щоб він більше не втік, наполегливо порадив якомога чуйніше піклуватися про нього та наглядати за ним. Обидві жінки вкотре учинили крик і ще довго шпетили лицарські романи й бажали авторам подібних нісенітниць провалитися крізь землю. Словом, душі їхні гризла тривога, бо їм здавалося, що, одужавши, Дон Кіхот знову покине рідне вогнище. І врешті чого вони боялись, те й сталось.

Автору цієї історії, попри намагання, не вдалося з’ясувати, принаймні в автентичних[97] літописах, що саме здійснив лицар Сумного Образу під час третього виїзду. Тільки усні перекази Ла-Манчі зберегли згадку про подорож ідальго до Сарагоси[98] й участь у тамтешніх знаменитих турнірах, де з ним трапилися події, варті його сміливості та ясного розуму. Подробиці смерті Дон Кіхота теж становили таємницю; і так ми б нічого й не дізнались, якби випадок не звів літературного дослідника зі старим ескулапом,[99] власником свинцевої скриньки, знайденої, за його словами, серед руїн древньої пýстині,[100] котру поновлювали. У тій скриньці зберігалися пергаменти, написані готичним шрифтом, але іспанською мовою, в яких розповідалось про численні подвиги нашого кабальєро, красу Дульсінеї Тобоської, зовнішній вигляд Росінанта, вірність Санчо Панси та поховання самого Дон Кіхота.

Наприкінці зауважимо, що автор не вимагає від читачів для себе ніякої подяки за свою копітку працю в ламанчських архівах, окрім того, щоб вони ставились до подібних оповідок із такою ж довірою, з якою люди розсудливі сприймають аж занадто популярні нині лицарські романи.

Forse altri canterá con miglior plettro.[101]

Примітки

1

У певному селищі місцевості Ла-Манча… — рядок з іспанського народного романсу. — Прим. пер. (тут і далі).

2

Ідальго — середньовічний іспанський дворянин.

3

Кабальєро — ввічливе звертання до чоловіків у деяких іспаномовних країнах; лицар.

4

Аристотель — давньогрецький філософ.

5

Феб — у грецькій міфології одне з імен-епітетів бога Сонця Геліоса (Аполлона).

6

Кинута в обличчя супернику рукавичка являла собою одну із форм виклику на дуель.

7

Александр Македонський — відомий полководець ІV ст до н. е.; Буцефáл — його кінь.

8

Росінáнт — від ісп. «rocín» — шкапа + «ante» — раніше, досі.

9

Севілья — місто на півдні Іспанії, центр історичної області Андалусія.

10

«…Мій одяг — це обладунок… сон — завжди бути напоготові…» — слова іспанського народного романсу.

11

Стерегти зброю — обов’язкова умова перед посвяченням у лицарі.

12

Реал — старовинна іспанська срібна монета.

13

Мурсія — місто на південному сході Іспанії, центр однойменної історичної області.

14

Алькальд — міський голова.

15

Антекера — місто в Андалусії.

16

Урганда — чарівниця, покровителька Амадіса Галльського.

17

Пер — звання представників вищої аристократії у Великобританії (діє досі) та Франції.

18

Лудовіко Аріосто — італійський поет XVI ст.; найвідоміший твір — поема «Несамовитий Роланд» (1516), у якій відбилися гуманістичні ідеї епохи Відродження.

19

Кастилія — історична місцевість; свого часу феодальна держава у центральній частині Піренейського півострова, яка у 1479 році утворила з Арагоном єдину іспанську державу.

20

«Галатея» — до виходу у світ першої частини «Дон Кіхота» Сервантес зміг опублікувати лише роман «Галатея» (1585).

21

Санчо Панса — від ісп. «zancas» — довгі ноги; «panza» — черево.

22

Сакви (бéсаги) — дві з’єднані одним полотнищем торби, які перекидають через плече або через спину коня.

23

Нова Індія — за часів М. Сервантеса так називали порівняно нещодавно (1492 рік) відкритий іспанським мореплавцем Х. Колумбом американський континент.

24

У середньовіччя церква надавала право притулку і забезпечувала недоторканість особи.

25

Святе братство — так тоді називалася поліція інквізиції.

26

Асумбра — міра ємності (2,02 л).

27

Мамбрíн — персонаж однієї з поем Лудовіко Аріосто, мавританський цар, власник чудодійного золотого шолома, який оберігав від поранень.

28

Анжéліка — героїня поеми Лудовіко Аріосто «Несамовитий Роланд».

29

Равель — триструнна скрипка.

30

Єлисейські поля — у грецькій міфології — чудесна країна вічної весни і благоденства.

31

Качупіни — так називали іспанців, що переселилися до Північної Америки, а також людей, які розбагатіли на торговельних операціях з нею; Ларéдо — невелике портове містечко на півночі Іспанії.

32

Василіск — казкова тварина, яка вбиває своїм поглядом; потвора з царською короною на голові, з тілом півня, а хвостом змії.

33

Нерон Клавдій Цезар — римський імператор (54–68 рр.); вважається винуватцем величезної пожежі в Римі 64 р., яка тривала дев’ять днів.

34

Янґýас — містечко в Кастилії.

35

Кóрдова — провінція на півдні Іспанії.

36

Галíсія — історична область у Кастилії.

37

Силéн — у грецькій міфології вихователь і супутник бога виноградарства й виноробства Діоніса.

38

Ґандж — те саме, що й вáда.

39

Піїтика — (заст.) поетика.

40

Алькайд — начальник залоги фортеці.

41

Трапобана — точніше, Трапробана (стара назва острова Цейлон, зараз — острів Шрі-Ланка в Індійському океані).

42

Гараманти — народ, що жив на південь від Нумідії (область Північної Африки, східна частина сучасного Алжиру).

43

Ліценціат — вчений ступінь; у середньовічних університетах проміжна ланка між бакалавром і доктором.

44

У зв’язку з цим, якщо хтось з намови диявола… і таке інше (лат.).

45

Марс — бог війни у римській міфології.

46

Валюші — те саме, що й сукновальні.

47

Аркебуз — старовинна ґнотова рушниця, що заряджалася з дула.

48

Гра слів: «el ansia» означає іспанською як «пристрасть», так і «тортури».

49

Дукат — срібна, а потім золота монета, поширена в ряді країн стародавньої Європи.

50

Мастити п’яти — (жарт.) непомітно щезати звідки-небудь.

51

Пристав — (тут) начальник поліцейської дільниці у сільській місцевості.

52

Каптан — старовинний чоловічий одяг з довгими полами.

53

С’єрра-Морена — 400-кілометровий гірський хребет у південній частині Іспанії.

54

Тих, кого страчувало Святе братство, прив’язували до стовпа і стріляли по них із лука.

55

Мараведí — старовинна іспанська монета.

56

Гранд — дворянський титул в Іспанії (з XVI ст до 1936 року).

57

Корпія — висмикані зі старого полотна нитки, які використовували замість вати як перев’язувальний засіб.

58

Вексель — офіційний борговий документ.

59

Утьопатися — (просторічний вислів) закохатися.

60

Обиватель — (заст.) постійний мешканець якої-небудь місцевості, населеного пункту.

61

Сюзерен — (тут) те саме, що й господар.

62

Соломонів пагорб — пагорб Сулема, що знаходиться на південний захід від м. Алькала де Енерас; його назва латиною — Комплут.

63

Меотійське озеро — старовинна назва Азовського моря.

64

Варіят — (діал.) божевільна людина, дурень.

65

Підспідок — прихована істина.

66

Безум — (поет.) те саме, що й божевілля.

67

Пахóлок — (заст.) те саме, що й слуга.

68

Обгуджувати — говорити з осудом про кого-небудь.

69

Унадився кухоль по воду ходити, поки йому вухо одламали — приказка.

70

Гра слів: прикметник «шляхетна» (ісп. alta) ще перекладається як «висока».

71

Амбра — (заст.) парфуми.

72

Обидник — (заст.) те саме, що й кривдник.

73

Юродство — те саме, що й божевілля.

74

Присмáка — (розм.) вишукані, смачні страви.

75

Цвигати — бити сильним струменем.

76

Паняти — те саме, що й прямувати.

77

Арроба — місцева одиниця ємності рідини.

78

Трилице світило — місяць, який з’являється у трьох фазах.

79

Сонцесяйний — Аполлон, бог світла, наук і мистецтв у грецькій міфології.

80

Проворна гордячка — німфа Дафна, донька землі Геї та бога річок Пенея, яку через переслідування закоханого Аполлона боги перетворили на лавр; Фессалія — історична область у середній частині Греції; Пеней — річка у Фессалії.

81

Різновид покарання тих часів; злочинцям випалювали на руках тавро у вигляді корони.

82

Ескудо — старовинна іспанська монета.

83

Кульбака — (заст.) те саме, що й сідло.

84

Квадрилья — (іст.) збройний загін Святого братства.

85

Кóпати — штурхати ногою.

86

Цар Аграмант — персонаж поеми «Несамовитий Роланд».

87

Штандарт — прапор.

88

Гендель — (ірон.) торг з метою наживи.

89

Ардита — старовинна дрібна монета Кастилії.

90

Октавіан Август — римський імператор у 27 р. до н. е. — 14 р. н. е.

91

Геєна — те саме, що й пекло.

92

Гіпогриф — казкова істота, напівкінь-напівгриф.

93

Канонік — католицький соборний священик.

94

Скит — невеличке поселення монастирського типу.

95

Сішка — щось на зразок рогульки, якою підпирають гілки плодових дерев.

96

Уважний читач легко помітить суттєву неточність щодо названого терміну служби Санчо; досить згадати, що уперше Дон Кіхот виїхав із села «…одного липневого ранку…» (Розділ ІІ), а «щось на зразок векселя», який він підписував у міжгір’ї С’єрра-Морени, було датоване «22 серпня сього року» (Розділ XXV). Відтоді до повернення в село могло минути щонайбільше днів п’ятнадцять. Можливо, Сервантес зробив це навмисно, «наслідуючи» аналогічні помилки в часових термінах, які широко мали місце у лицарських романах його епохи.

97

Автентичний — справжній, такий, що ґрунтується на першоджерелах.

98

Сарагоса — місто на північному сході Іспанії.

99

Ескулап — (жарт.) медик.

100

Пýстинь — те саме, що скит.

101

Forse altri canterá con miglior plettro. — «Інші, можливо, оспівають (це) з більшим поетичним блиском»; вірш із XXX пісні «Несамовитого Роланда» Лудовіко Аріосто.

Content

Мігель де СЕРВАНТЕС СААВЕДРА
ВИГАДЛИВИЙ ІДАЛЬГО ДОН КІХОТ ЛАМАНЧСЬКИЙ
Роман

Розділ І, у якому йдеться про особливості характеру та побут славетного ідальго Дон Кіхота Ламанчського

Розділ ІІ, у якому йдеться про перший виїзд заповзятливого Дон Кіхота з родового маєтку

Розділ ІІІ, у якому йдеться про вельми оригінальний спосіб посвячення в лицарі

Розділ ІV, у якому йдеться про те, що сталося з нашим лицарем, коли він залишив постоялий двір

Розділ V, у якому продовжується розповідь про негаразди нашого кабальєро

Розділ VІ, у якому йдеться про дотепно ретельний огляд, здійснений в бібліотеці нашого заповзятливого ідальго

Розділ VІІ, у якому йдеться про другий виїзд нашого доброго лицаря Дон Кіхота Ламанчського

Розділ VІІІ, у якому йдеться про славетну перемогу, отриману доблесним Дон Кіхотом у вражаючій, досі не чуваній битві з вітряками, а також про інші гідні згадки події

Розділ ІХ, у якому описується вражаючий поєдинок між хоробрим біскайцем та доблесним ламанчцем

Розділ Х, у якому йдеться про новий вибух гніву Дон Кіхота щодо біскайця

Розділ ХІ, у якому йдеться про пишномовні монологи біля багаття

Розділ ХІІ, у якому починається розповідь про пастушку Марселу

Розділ ХІІІ, у якому завершується історія про Марселу, а також трапляються інші події

Розділ ХІV, у якому відбувається несподіванка

Розділ XV, у якому йдеться про нещасливу пригоду Дон Кіхота при зустрічі з бездушними янґýасцями

Розділ XVІ, у якому йдеться про те, що трапилось із кмітливим ідальго на постоялому дворі, котрий здався йому замком

Розділ XVІІ, у якому продовжуються незчисленні біди хороброго Дон Кіхота і вірного йому Санчо Панси на постоялому дворі

Розділ XVІІІ, у якому викладені міркування, що ними Санчо Панса поділився зі своїм господарем Дон Кіхотом, а також інші варті уваги пригоди

Розділ ХІХ, у якому знову містяться розважливі міркування, що ними Санчо Панса ділився зі своїм господарем, а також ідеться про пригоду з мертвим тілом та про інші видатні події

Розділ XX, у якому йдеться про досі небачений і нечуваний подвиг, що його жоден славетний лицар у світі не здійснював, наражаючи себе на меншу небезпеку, ніж це зробив хоробрий Дон Кіхот

Розділ XXІ, у якому йдеться про велику пригоду, цінним наслідком якої став шолом Мамбріна, та про інші події, що трапилися з нашим непереможним лицарем

Розділ XXІІ, у якому йдеться про те, як Дон Кіхот звільнив багатьох нещасних, котрих силоміць вели туди, куди їм іти аж ніяк не хотілося

Розділ XXІІІ, у якому оповідується про те, що чекало на прославленого Дон Кіхота в С’єрра-Морені; тобто, йдеться про найрідкіснішу з пригод, наведених у цій правдивій історії

Розділ XXIV, у якому триває пригода в С’єрра-Морені

Розділ XXV, у якому мова йтиме про покаяння, що його на себе наклав за прикладом Хмурого Красеня відважний лицар Ламанчський

Розділ XXVІ, у якому йдеться про чергові дивацтва Дон Кіхота в Сєрра-Морені у ролі закоханого та поїздку Санчо

Розділи XXVІІ-XXVІІI, у яких йдеться про те, як священик та цирульник упорались із поставленим завданням, а також про інші речі, що заслуговують уваги в цій знаменитій історії

Розділ XXІХ, у якому йдеться про кумедний спосіб, що сприяв позбавленню нашого закоханого лицаря від покаяння, ним же на себе і накладеного

Розділ XXX, у якому йдеться про кмітливість прекрасної Доротеї та про інші дотепні речі й розваги

Розділ XXXІ, у якому відбувається цікавий обмін думками між Дон Кіхотом і Санчо Пансою, його зброєносцем, а також описуються інші події

Розділи XXXІI–XXXV, у яких ідеться про те, що трапилось із Дон Кіхотом та його супутниками на постоялому дворі

Розділи XXXVІ-XLII, у яких ідеться про нові події на постоялому дворі

Розділи XLIII–XLІV, у яких тривають пригоди на постоялому дворі

Розділ XLV, у якому остаточно вирішуються сумніви щодо шолома Мамбріна

Розділ XLVІ, у якому йдеться про визначну пригоду зі стражниками та про великий гнів нашого доброго лицаря Дон Кіхота

Розділ XLVІІ, в якому йдеться про те, яким дивовижним способом був зачаклований лицар Сумного Образу, та про інші знаменні події

Розділи XLVІІІ-L, у яких спочатку триває цікава дискусія двох священнослужителів, а дещо пізніше наводяться ще кілька вельми змістовних розмов

Розділи LІ-LІІ, останні в цій правдивій історії

Примітки