Гаррієт БІЧЕР-СТОУ

ХАТИНА ДЯДЬКА ТОМА

Роман

Розділ І

Знайомство з «гуманним» работорговцем

Ми починаємо довгу розповідь про Америку того часу, коли в ній було узаконено рабовласництво і дозволено одним людям розпоряджатися долями інших людей. Легко про це читати, та переживати — аж ніяк…

Того дня у місті П. штату Кентуккі було холодно, та то й не дивно, бо ж стояла лютнева пора. Але це анітрохи не хвилювало двох джентльменів, які сиділи за пляшкою доброго вина у вельми затишній їдальні. Могло скластися враження, що двоє друзяк просто коротають зимовий вечір за пустопорожніми теревенями. Але це було не так… Чоловіки, близько присунувшись один до одного, обговорювали якусь важливу справу.

Назвавши їх обох джентльменами (лише задля зручності викладу), ми відступили від правди. А записати їх у приятелі — це взагалі занадто, адже один із них, відверто кажучи, аж ніяк не відповідав цьому благородному визначенню. Вигляд він мав не найкращий: невисокий на зріст, опецькуватий, із грубими рисами обличчя… Та й взагалі він був страшенно неприємним типом, і річ навіть не у його зовнішності. Увесь образ цієї людини красномовно свідчив про те, що вона готова на все, аби видертися у вищі кола суспільства із його низів. Строкатий жилет і хитромудро зав’язана на шиї хустина у веселі жовті цятки робили його схожим на папугу. Персні на товстих зашкарублих пальцях раз у раз стукали один об один, а на масивному золотому ланцюжку від годинника висіла ціла зв’язка різнокольорових брелоків, якими він безпардонно гримів у ході розмови.

Щодо мовлення, то скидалося на те, що він навмисно перекручує усі норми «Граматики» Маррея. Висловлюючи думки, цей чоловік послуговувався такою лексикою, якої у словниках годі й шукати, тож і ми, попри щире прагнення до достовірності викладу, не уточнюватимемо, якими саме.

Його співрозмовник (а це був господар маєтку, в якому проходила зустріч) — містер Шелбі — справляв враження справжнього джентльмена. Облаштування дому загалом і в деталях вказувало на те, що його власники не просто заможні, а живуть щодня так, як прості люди лише святкують. Як уже зазначалося, чоловіки були зосереджені на якійсь важливій розмові.

— Я волів би саме так владнати нашу справу, — мовив містер Шелбі.

— Мабуть, ми ніколи не дійдемо згоди! Не можу, містере Шелбі, ніяк не можу, — роздратовано відповів гість, підіймаючи келих над головою.

— Але Гейлі! Том сторицею відпрацює ці гроші. Він незвичайний негр — надійний, чесний, меткий і працьовитий. Під його наглядом моє господарство працює безперебійно. Я дуже задоволений його роботою.

— Еге ж, чесний, от лише чесність його, гм… негритянська! — гигикнув Гейлі, доливаючи собі вина.

— Ні! — заперечив господар дому. — Він чесний, і це факт. Том — негр добрий, мудрий, побожний. Його релігійність щира, а не показна. Чотири роки тому Том став парафіянином нашої церкви. Відтоді я можу довірити йому будь-що: гроші, дім, коней. Він сам пильнує за усім, і досі у мене не виникло жодних сумнівів у його порядності й відданості.

— Побутує думка, що побожних негрів не буває, але мені здається, це не зовсім так, — улесливо сказав Гейлі, широким жестом руки підтверджуючи сказане. — В останній партії, яку я цього року відправив до Орлеана, був один такий. Він співав псалми, як на молитовному зібранні — неможливо не заслухатися! Вдачу мав тиху, неноровливу… На ньому я непогано заробив: купив за безцінь у одного добродія, який був змушений розпродувати усе своє майно, а продав як годиться. І от результат — у моїй кишені опинилося шістсот доларів навару! Що й казати, побожність (якщо вона справжня, звісно) додає ціни рабам!

— Навіть не сумнівайтеся, що Томова віра справжня, — мовив містер Шелбі. — Ось послухайте, а потім самі зробіть висновки. Минулої осені я послав його в Цинциннаті в одній важливій справі. Звідти він мав привезти мені п’ятсот доларів. Тож я йому кажу: «Томе! Я довіряю тобі як християнину. Я знаю, що ти не ошукаєш свого господаря». Він повернувся додому з усією сумою, в чому я ні на мить не сумнівався. Хоча деякі нікчемні людці й намовляли його: «Томе, втікай до Канади! У тебе ж розв’язані руки, та ще вони й гроші тримають!» А Том їм: «Я не можу, господар мені вірить». Про це я дізнався згодом. Скажу по правді, мені шкода розлучатися із Томом. Він повністю перекриє мій борг, і якби ви мали бодай дещицю совісті, то погодилися б із цим.

— О, совісті я маю, як і належить нашому брату комерсанту, мінімально, тобто про людське око! — відбувся жартом гість на закид господаря. — А щодо друзів, я завжди радо поступаюся їм. Але ви забагато від мене вимагаєте… таки забагато, погодьтесь! — Гейлі скрушно зітхнув і долив вина у свій келих.

— І що ви пропонуєте? — врешті запитав по затяжній мовчанці містер Шелбі.

— Може, разом із Томом я міг би отримати іще якесь дитя?

— Ні… Зайвих у мене нема. Я продаю своїх негрів лише за виняткової потреби. Не люблю цього робити.

Тієї миті двері прочинилися, і до їдальні ускочив премилий хлопчик років трьох-чотирьох. Він виглядав як квартерон — мабуть, його дід або баба мали негритянське коріння. Він був гарненькою дитиною. Шовкові чорні кучерики спадали на кругле обличчя з ямочками на щічках; великі темні очі із щирим зацікавленням позирали навсібіч, сяючи з-під довгих пухнастих вій. Ошатне вбрання із червоно-жовтої шотландки вдало підкреслювало його яскраву зовнішність. І хоч поводився він впевнено, та було помітно, що хлоп’я трохи знічене. Але навіть це не приховувало, що цей малюк — пестунчик і звик до уваги.

— Гей, чорномазий, лови! — гукнув містер Шелбі і, свиснувши, кинув хлопчикові гілочку винограду.

Хлопчатко рвучко кинулося по ласощі, чим дуже розсмішило свого господаря.

— Іди-но сюди, — наказав йому містер Шелбі. Коли маля підбігло, погладив його по кучерявій голівці і полоскотав підборіддя.

— Ану, покажи цьому джентльменові, як ти умієш співати і танцювати.

І хлопчик одразу ж заспівав гарним чистим голосом непросту негритянську мелодію, ритмічно рухаючи при цьому ніжками, ручками і всім тілом.

— Браво! — вигукнув Гейлі, нагороджуючи маленького артиста долькою апельсина.

— А тепер покажи, як ходить дядечко Каджу, коли його вхопить ревматизм, — зажадав містер Шелбі.

Гнучке дитяче тіло набуло пози розбитої ревматизмом людини: він згорбився, скривився, наче з’їв щось кисле, і, вихопивши палицю із рук господаря, почовгав по-старечому з одного кута їдальні до іншого, періодично спльовуючи то вправо, то вліво.

Обидва джентльмени розреготалися.

— Ось що, смаглявий, побудь-но трохи дядьком Елдером Робінсом. Як він співає псалми?

Пухкеньке обличчя хлопчини одразу посерйознішало, витягнулося, і він поважно загугнявив молитовну мелодію.

— Браво, браво! Оце молодчина! — вигукнув Гейлі. — Далеко піде! А що, як… — він ляснув містера Шелбі по плечу. — Чому б вам на додачу до Тома не віддати мені цього хлопчика? Так і вирішимо проблему! Це буде справедливо.

На цих словах нечутно відчинилися двері і до їдальні увійшла молода квартеронка років двадцяти п’яти. Вона зашарілася.

Досить було навіть поверхового погляду, аби зрозуміти, що хлопчик і жінка — це одна кров, мати і син. Ті самі вогнисті темні очі під довгими віями, той самий шовк чорних кучерів. Смагляве обличчя квартеронки ще більше залилося рум’янцем, коли вона помітила, як відверто незнайомець захоплюється її сином. Сукня облягала її тіло, вигідно підкреслюючи принадність фігури. Работорговець, який добре знався на тому, що саме цінується у товарі жіночого роду, помітив також ніжні руки і маленькі тендітні ступні жіночки.

— Чого тобі, Елізо? — запитав її містер Шелбі, коли вона нерішуче поглянула на нього.

— Вибачте, сер, я шукала Гаррі.

Хлопчина підбіг до матері, вихваляючись гостинцями, які тримав у пелені одежини.

— Можеш забрати його звідси, — дозволив господар.

Вона підхопила сина на руки і квапливо залишила кімнату.

— Чорт забирай! — вигукнув работорговець, повертаючись до містера Шелбі. — Та на такій кралечці в Орлеані можна заробити цілий статок! Я на власні очі бачив, як за нічим не кращих жінок платили по тисячі доларів.

— Я не збираюся наживатися на Елізі, — сухо відповів чоловік. Щоб змінити тему розмови, відкоркував нову пляшку вина й запитав гостя, чи воно йому смакує.

— Прекрасне вино! Вищий ґатунок! — работорговець знову по-панібратськи поплескав по плечу містера Шелбі: — Ну то скільки ви хочете за цю красуню? Сторгуємося! Називайте свою ціну.

— Вона не продається, містере Гейлі, — сказав Шелбі. — Навіть якби за неї давали стільки золота, скільки вона сама важить. Моя дружина нізащо не погодиться розлучитися з Елізою.

— Жінота завжди так каже, бо не тямить ціни золоту! А варто їм лиш пояснити, скільки за ці гроші можна накупити годинничків, страусового пір’я і всіляких цяцьок, у яких вони кохаються — і категоричності їхньої годі й згадувати.

— Змінімо тему, Гейлі. Я з цього приводу вам уже все сказав, — твердо відповів містер Шелбі.

— То хоч хлопчика віддайте, — вів своє работорговець, — бачите ж, я не шкодую ніяких грошей!

— Та навіщо він вам? — вигукнув містер Шелбі, роздратований наполегливістю співрозмовника.

— Я маю приятеля, який скуповує симпатичних хлоп’ят. Підросте отакий красунчик, і він його вигідно продасть. Це, певна річ, розкішний товар, таких зазвичай беруть за лакеїв. Не усі можуть собі таке дозволити. Зате яка це окраса вашого дому, якщо відчиняє двері, зустрічає гостей і за столом прислуговує вродливий лакей! На них, кажу вам, попит колосальний! А це чортеня до того ж метке і голосисте. Дуже, дуже хороший товар.

— Це все зрозуміло, проте я однаково не бажаю його продавати, — поважно відповів містер Шелбі. — Розумієте, сер, я — людина гуманна і не можу забирати дитину у матері.

— Он як! Я вас розумію. З жінками іноді краще не мати жодних справ, бо все закінчиться слізьми та істериками, а це, погодьтеся, не дуже приємно! Але я намагаюся уникати цих концертів. Це нескладно. Якщо хочете, я радо поділюся досвідом. Раджу вам кудись відправити оцю Елізу на день-два, а краще на тиждень — і все пройде тихо й мирно. Коли вона повернеться, уже буде неможливо щось змінити. Ваша дружина подарує їй сережки, нову сукню або ще якусь дурницю, і вона втішиться.

— Я так не вважаю.

— А дарма! Хіба можна рівняти негрів із білими людьми? Якщо правильно усе організувати, то проблем не виникне. Дехто каже, — довірливо перейшов на шепіт Гейлі, — що на нашій роботі черствієш душею. Але це не про мене. Деякі наші колеги і справді чинять жорстоко — прямо перед матір’ю виставляють дитину на продаж. Ясна річ, вона голоситиме. Так справи не робляться. Так, чого доброго, можна й товар зіпсувати! Після такої драми чимало жінок уже не можуть працювати. Пригадую, була така одна в Орлеані — неймовірна красуня. То її таким чином і занапастили: покупець брав її без дитини, а вона була не жінка — вогонь. Вчепилася у своє дитинча, б’ється, репетує. Від самої згадки моторошно! Врешті-решт хлопчика у неї таки забрали, а її — під замок, де вона швидко з глузду з’їхала і за тиждень померла. Тисячу доларів котові під хвіст! А чому? Бо не можуть дати собі ради з таким делікатним товаром. Ні, сер, тут треба по-доброму. Я переконався на власному досвіді. — Работорговець відкинувся на спинку крісла і спробував набути благородного вигляду, схрестивши на грудях руки — справжнісінький тобі Уїлберфорс номер два.

Мабуть, ця розмова була дуже важливою для Гейлі. Навіть не дочекавшись, що господар, який замислено чистив апельсин, підтримає розмову, гість заговорив знову, ніби мав нагальну потребу відстояти благородний підхід у торгівлі рабами.

— Вихвалятися недобре, та правди не приховаєш. Недаремно Гейлі славиться тим, що у кожній його партії усі раби ситі, доглянуті, здорові. І не мруть так, як у решти. Ось чому важливе вміння вести справи, сер. У мене, сер, чільне місце посідає людяність!

Містер Шелбі не знайшов, що відповісти на таку зухвалу заяву, тому обмежився лише беззмістовним:

— То он воно як?

— Мене, сер, виставляли на глум, проте я й гадки не мав працювати так, як усі. Істинно, мої погляди на наш бізнес — непересічні, та я твердо їх дотримуюся. Можу лише сказати, що жодного разу не помилився, використовуючи їх. — І работорговець самовдоволено зареготав.

Таке тлумачення принципів гуманності було своєрідним і навіть несподіваним, тож містер Шелбі не зміг не розсміятися разом зі своїм гостем.

Можливо, вас, дорогий читачу, теж розсмішив псевдо-джентльмен Гейлі? Адже відомо, що нині людяність набуває найрізноманітніших (а іноді навіть химерних) форм, і часом годі зрозуміти, чому ці «гуманісти» так себе називають.

Сміх містера Шелбі підбадьорив Гейлі, тож він продовжував вихвалятися.

— Але от що гнітить: скільки б я не переконував колег, що найрезультативнішим є саме гуманний підхід, — усе марно. Згадати хоча б мого колишнього компаньйона, Тома Локкера з Натчеза. Він був не дурний, ні! Та з неграми — втілення зла у людській подобі! А все тому, що не бажав міняти усталених принципів поводження з рабами. Насправді ж він — душа-людина. Я, бувало, йому кажу: «Томе! Якщо твої баби плачуть, аж заходяться, то нащо на них ще й кричати та шмагати їх? Буде тільки гірше. Нехай ревуть собі на здоров’я — така сльозлива у них натура. Тут нічого не вдієш — гнатимеш природу з хати через двері, то вона через вікно залізе. А від побоїв вони втрачають і здоров’я, і красу… Особливо мулатки. Ти б ліпше поговорив із ними ласкавіше, заспокоїв… Не пошкодуєш! Це спрацьовує краще, ніж крики і хвицькання батогами, а з часом виправдовує себе, от пригадаєш мої слова». Та хіба йому щось можна довести?! Знай своєї гне. Товару перепсував силу-силенну, тож довелося із ним розпрощатися. А шкода, бо ж і людина він непогана, і на справі знався.

— Отже, ви упевнені, що ваші принципи ведення справ кращі за Томів підхід? — запитав містер Шелбі.

— Не сумніваюся у цьому, сер. Я завжди готовий бодай трохи пом’якшити неприємні моменти нашого бізнесу. Ось, наприклад, продаж дітей. Відправляю матір куди-небудь, щоб не заважала, — очі не бачать, то й серце не болить, правильно? А коли справу зроблено, вороття немає, то хоч-не-хоч, а мусить змиритися. Негри ж не білі люди, які з колиски знають, що жінка має жити з чоловіком, а діти коло матері. Негри на це навіть не сподіваються, якщо, звісно, їх правильно виховувати. Тож розлука з ріднею для них — не трагедія.

— Ну то мої негри, либонь, виховані неправильно, — кинув містер Шелбі.

— Так, певно, і є. У вас у Кентуккі негрів псують. Господарі з ними занадто м’яко поводяться, та оте добро їм потім боком і вилазить. Лишень подумайте, що то за доля у негра: переходить із рук у руки, кому продадуть, тому і служить. А ви панькаєтеся з ними. Ще — не доведи, Господи! — розмріються про вільне життя, звикнуть до поблажок. А як їм буде у іншого господаря після вас? На тих плантаціях, де інші негри пісень співають і регочуть, мов навіжені, ваші гинуть. Хто б яку тактику з неграми не провадив, кожен гадає, що його — найкраща. А я от чиню із неграми так, як вони на те заслуговують.

— Ви й справді так вважаєте, я бачу! — Містер Шелбі, відчуваючи відразу до такої демагогії, роздратовано знизав плечима.

— Ну то що ви вирішили? — запитав Гейлі після довгої паузи, яку вони обидва заповнили лузанням горішків.

— Ми з дружиною поговоримо про це, — відповів містер Шелбі. — Але раджу вам, Гейлі, поки що мовчати, якщо хочете діяти за своїм методом. Інакше про наші наміри піде поголос, а вивезти когось із моїх рабів не так просто, як здається. Клопотів буде…

— Аякже! У нас усе буде тихо! — погодився работорговець і додав: — Та все-таки мені хотілося б якнайшвидше усе владнати, бо я дуже поспішаю.

Сказавши це, Гейлі підвівся зі стільця і зодягнув пальто.

— Гаразд. Заходьте сьогодні десь між шостою і сьомою, я повідомлю своє остаточне рішення.

Работорговець, вклонившись, вийшов.

— Із яким задоволенням я спустив би цього нахабу зі сходів! — пробурмотів містер Шелбі, щойно зачинилися двері за Гейлі. — Але всі козирі у його руках. Якби раніше хтось сказав, що я коли-небудь продам Тома одному з цих мерзенних торгашів, я б обурився: «Чи мій раб пес, щоб я міг отак із ним вчинити?» Але тепер, вочевидь, нічого не вдієш. Ще й хлопчина Елізи… Уявляю собі, яка неприємна розмова з дружиною через нього і Тома чекає на мене. От що значить по вуха застрягнути в боргах! Цей негідник добре знає, що я у нього на гачку. У такій сприятливій ситуації він свого шансу не прогавить.

Читачеві буде цікаво дізнатися, що найм’якші форми рабства поширені на Півночі Америки, особливо у штаті Кентуккі. Набагато тяжче живеться неграм у Південних штатах. У Кентуккі основним заняттям є землеробство, яке не вимагає шалених темпів. Спокійна й розмірена робота зумовлює організацію праці негра на здоровій та лояльній основі. Кентуккійські плантатори не спокушаються швидким збагаченням за рахунок жорстокішої експлуатації негрів. Хоча коли людина відчуває, що щось може допомогти їй нажити статки швидко і легко, інтереси рабів опиняються на верхній чаші терезів, і тоді з ними, беззахисними і безправними, вже ніхто не рахується.

Ті, кому доводилося бувати у кентуккійських маєтках і спостерігати поблажливе ставлення тамтешніх господарів і господинь до своїх невільників, а також відданість деяких невільників своїм господарям, може повірити поетичній легенді про «патріархальний» устрій життя у тих місцях і у подібні казочки. Але насправді це омана. Доки над неграми нависає зловісна тінь ЗАКОНУ, за яким ці істоти, наділені серцем, здатним відчувати, є лише товаром, власністю когось із панів, а розорення, несподіване нещастя, провал у справах чи смерть доброго господаря прирікає їх на горе і непосильну працю, доти не варто шукати у рабстві жодної привабливої риси.

Містер Шелбі був із тих людей, яких на світі зустрінеш нечасто. Він був добродушний, м’який, поблажливий, тож його негри не мали підстав скаржитися на важке життя. Та останнім часом Шелбі занадто часто ризикував, граючи на біржі, що призвело до значних боргів, і тепер його векселі потрапили до загребущих рук Гейлі. Ця інформація є ключем до розмови, викладеної вище. Тепер ви розумієте, наскільки містер Шелбі залежав від цього работорговця.

Еліза, проходячи повз двері їдальні, розчула кілька слів, з яких неважко було зрозуміти, ким був гість її господаря і з якою метою він відвідав цей дім. Вона збиралася дослухати їхню розмову, та, як на гріх, її покликала господиня. Та Еліза майже не сумнівалася, що работорговець зажадав викупити у господаря її сина. Невже їй це не почулося? Серце завмерло у її грудях від цих жахливих думок, а потім шалено забилося, і вона так міцно пригорнула до себе Гаррі, що хлопчина здивовано подивився їй просто у вічі.

— Що з тобою сьогодні коїться, дорогенька? — запитала Елізу місіс Шелбі, коли та перекинула глек з водою для вмивання, потім випустила з рук кошик з овочами і навіть не помітила, що подала господині довгу нічну сорочку замість шовкової сукні, яку їй було наказано принести з гардеробу.

Еліза здригнулася.

— О місіс! — видихнула вона, розплакавшись перед господинею, і упала в крісло.

— Елізо, люба! Що трапилося? — стурбовано вигукнула місіс Шелбі.

— О місіс, до господаря прийшов работорговець, вони спілкуються в їдальні. Я дещо чула…

— Ну то й що, дурненька?

— То й чоловік хоче, аби господар продав йому мого Гаррі! — і бідолашка відкинулася на спинку крісла, не стримавши судомних ридань.

— Продати Гаррі? Що за нісенітниця! Ти ж не гірше за мене знаєш, що мій чоловік ніяк не пов’язаний з південними работорговцями і не продає своїх слуг — окрім непокірних, ясна річ. Такому потрібно купувати твого Гаррі? Сама ним не намилуєшся, то гадаєш, що усі так само захоплюються ним! Ну, годі плакати. Ліпше застебни мені сукню. Ось так! А тепер заплети моє волосся у коси, як я тебе вчила, і ніколи більше не підслуховуй чужих розмов!

— Місіс, а ви не погодитеся, якщо, якщо…

— Ну що ти таке питаєш?! Авжеж ні! Хіба я продавала б своїх дітей? І твою дитину не продам. Ну годі, Елізо, ти собі надумала, що Гаррі усім потрібен так само, як тобі! У кожній людині, яка переступає поріг нашого дому, вбачаєш ворога, який тільки й вичікує миті, щоб розлучити тебе з сином.

Слова місіс Шелбі вгамували недавні страхи Елізи, вона навіть щиро над ними посміялася і тепер легко й спритно причепурила свою господиню.

Місіс Шелбі була жінкою зі світлим розумом і великим серцем. Незважаючи на те, що великодушність притаманна багатьом жінкам у Кентуккі, вона виділялася на загальному фоні місцевого жіноцтва. Господиня Елізи була релігійною, а стійкості її переконань позаздрив би кожен вольовий мужчина. Містер Шелбі, хоч і не поділяв релігійного світобачення своєї дружини, проте поважав і цінував непохитність її поглядів і навіть трохи її побоювався. Він не заважав їй піклуватися про слуг, навчати їх, спонукати до добра, але сам у цьому просвітництві участі не брав. Не сповідуючи християнської доктрини про те, що гріхи простих смертних спокутуються благородними вчинками великих праведників, він про всяк випадок таки сподівався, що набожність і доброта місіс Шелбі забезпечить місця у Царстві Небесному їм обом.

Після останньої розмови з работорговцем він таки піддався на вмовляння Гейлі продати Елізиного сина. Шелбі мучився думкою, що йому доведеться — раніше чи пізніше — повідомити дружині про вже укладену угоду, і якось нейтралізувати її палкі заперечення та наполегливі прохання Елізи.

Місіс Шелбі про фінансові труднощі свого чоловіка не знала, і коли заспокоювала Елізу, покладалася виключно на його м’яку вдачу. Вона від самого початку не сприйняла серйозно передчуттів та побоювань своєї служниці, тому із чоловіком на цю тему не розмовляла. Їдучи того вечора у гості, вона уже зовсім забула про це.

Розділ ІІ

Мати

Еліза з пелюшок виховувалася у своєї господині, яка дуже її любила і балувала.

Ті мандрівники, кому доводилося бувати у Південних штатах Америки, не могли не помітити своєрідної вишуканості, ніжності голосу і плавності манер, притаманних більшості квартеронок і мулаток. Нерідко ці риси гармонійно поєднувалися із чарівною вродою і шармом. Еліза саме така, як описано у цій книзі, — не витвір авторської уяви і не збірний типовий образ. Така жінка справді живе на світі. Авторові поталанило зустрітися із нею декілька років тому в Кентуккі, і тепер її образ відновлюється у пам’яті. Господиня опікувалася Елізою, тож зростала дівчинка захищеною від тих спокус, які перетворюють вроду невільниць у фатальний дар.

Коли вона стала на виданні, місіс Шелбі також подбала про її долю. Вона видала її заміж за здібного, розумного, молодого мулата Джорджа Гарріса, раба із сусіднього маєтку.

Господар цього молодого невільника відправив його працювати на фабрику з пошиття мішків. Кмітливий Джордж зумів стати першим серед інших робітників цієї фабрики. Він винайшов верстат для обробки конопель, і це при тому, що він — технік-самоук! Безперечно, Джордж був талановитою людиною, а його винахід можна було прирівнювати до машини Уїтні для очищення бавовни.

На фабриці його поважали й любили, бо було за що: у його красивому молодому тілі жила не менш прекрасна і світла душа. Він був привітним і люб’язним з усіма. Але за законом цей обдарований мулат був не людиною, а лише річчю, робочою силою, і повністю залежав від свого деспотичного і обмеженого господаря. Почувши про Джорджів винахід, який так його прославив, цей джентльмен навідався на фабрику, щоб подивитися на свого мудрого раба. Власник фабрики радо зустрів його і привітав, що у нього є такий цінний невільник.

Містера Гарріса провели по усій фабриці. Джордж гордо показав йому свою машину, поводячись так вільно і розкуто, що його господар відчув себе порожнім місцем поряд зі своїм рабом. Окрім того, невільник вразив його своїми красою та успішністю. Це спричинило вибух гніву у ницій Гаррісовій душі: «Як сміє якийсь раб щось винаходити та розмовляти із панами, мов з рівнею?! Це необхідно виправити! Негайно забрати його із фабрики, долучити до польових робіт… Тоді й побачимо, який він герой!»

Уявіть же собі, читачу, як здивувався фабрикант і всі, хто працював із Джорджем, коли господар зажадав виплатити йому зароблені рабом гроші і повідомив, що забирає його додому!

— Як, містере Гарріс? — власник фабрики не приховував, що це для нього несподіванка.

— Дуже просто: він належить мені!

— Ми підвищимо йому заробітну платню, сер!

— Не у тім річ. Просто я не схвалюю, що мої раби працюють на когось іншого. Джордж потрібен у моєму господарстві.

— Сер, він же просто створений саме для цієї роботи!

— Натякаєте, що праця, якої потребує мій маєток, йому не підходить?

— Адже Джордж винайшов машину! — втрутився у розмову один із майстрів. Це спричинило новий спалах люті містера Гарріса.

— Ну звісно! Чому б рабові не винайти машину, яка полегшує працю? Ці негри ще й не на таке здатні, аби не працювати! Мені це страшенно не подобається. Раби створені для будь-якої роботи! Тому нехай збирається додому. Це моє остаточне рішення.

Джордж, здавалося, скам’янів, слухаючи, як вирішувалася його доля. Він знав, що протистояти примхам цієї людини неможливо. Він стояв, склавши руки на грудях і стиснувши зуби, проте в його душі вивергався справжній вулкан протесту, який розжареною лавою розтікався по жилах. Він глибоко дихав, його очі гнівно виблискували, мов вуглини. Ще мить — і цей протест вирвався б на волю, проте доброзичливий і кмітливий фабрикант вчасно сказав стишеним голосом, торкнувшись його руки:

— Не сперечайся, Джордже, їдь. Згодом ми знайдемо спосіб, як допомогти тобі.

Та цей вияв підтримки не залишився непоміченим для деспотичного пана. Він зрозумів, про що мова, хоча не розчув до пуття ані слова. Це обурило його і спонукало показати присутнім, хто тут керує ситуацією.

Тож Джорджа забрали з фабрики і призначили його на найчорнішу роботу. Він не зронив жодного слова, але його вигляд красномовніше за будь-які слова доводив, що людину перетворити на річ неможливо: його чорні очі метали блискавки, а чоло загрозливо хмурилося.

Еліза познайомилася і побралася з Джорджем ще у той щасливий час, коли він працював на фабриці. Фабрикант цінував і поважав Джорджа, тому й надавав йому свободу. Місіс Шелбі, як справжня сваха, усіма можливими способами підтримувала цей шлюб і щиро раділа, що у її гарненької улюблениці є така чудова пара. Їх урочисто одружили у вітальні маєтку Шелбі. Господиня власноруч прикрасила волосся нареченої флердоранжем, накинула на неї фату. Еліза була прекрасною нареченою. Святкування було гідне не лише рабів. Тут усього вистачало: і тортів, і вина, і святково вбраних гостей. Усі щиро милувалися нареченою і вшановували господиню, яка так опікувалася долею своєї вихованки-служниці.

Перші два роки заміжжя Еліза бачилася з чоловіком часто. Їхнє щастя затьмарила лише смерть двох немовлят, яких вона палко любила. Вона так страждала, що місіс Шелбі просто-таки із материнським співчуттям лагідно умовляла її змиритися із цією втратою і заспокоїтися, поклавшись на волю Божу.

Лише після народження Гаррі Еліза трохи ожила і до неї повернувся душевний спокій. Вона мала у серці стільки невитраченої материнської любові, яку і віддала усю цьому крихітному створінню. Затягнулися душевні рани, і вона жила щасливо, аж поки її чоловіка примусово не перевели із фабрики на ферму, де він тепер повністю залежав від господаря-самодура.

Минуло зо два тижні після того, як Джорджа забрали з фабрики, коли до містера Гарріса навідався фабрикант, сподіваючись, що його гнів минув. Він ревно переконував господаря маєтку відпустити молодого мулата на попереднє місце роботи.

— Не марнуйте свого часу, — рішуче заявив Гарріс. — У ваших порадах щодо ведення моїх справ, сер, немає потреби.

— Мені й на думку не спадало у них втручатися! Я лише намагаюся пояснити, що це у ваших же інтересах! Відпустіть до нас Джорджа на нових, дуже вигідних для вас умовах! — чемно правив своєї фабрикант.

— Ви помиляєтеся, вважаючи, що я не помітив, як ви перешіптувалися, коли я забирав Джорджа! Але цей негр — моя власність, тож маю право робити із ним усе, що забажаю, ось так!

Цей візит фабриканта був для Джорджа останньою надією, і тепер вона зав’янула. Попереду його чекало життя, сповнене нудної непосильної праці, всілякі приниження і кпини злого, нікчемного деспота.

Один дуже гуманний правознавець сказав: «Найгірше, що можна зробити з людиною, це повісити її». Виявляється, ні! Буває й гірше…

Розділ ІІІ

Чоловік, батько і просто людина

Місіс Шелбі поїхала у гості. Еліза, стоячи на ґанку, похмуро дивилася услід бричці, яка віддалялася від дому. Раптом хтось торкнувся її плеча. Вона рвучко повернула голову, і радість засяяла у її прекрасних очах.

— Джордже, як же я рада тебе бачити! Пані буде вдома аж увечері. Ходімо до мене, побалакаємо, навтішаємося недовгою волею.

Говорячи це, Еліза провела чоловіка до маленької чистої кімнатки одразу за ґанком. Тут вона зазвичай шила і завжди могла почути, коли господиня її кликала.

— Аж не віриться, що ти тут! Чому ж ти такий сумний? Глянь-но на Гаррі — мені здається, він підріс! Але тобі видніше.

Хлопчик стояв біля матері, чіпляючись за її спідницю, і сором’язливо позирав на батька крізь заплутані кучері, які спадали йому на очі.

— До того ж він став такий красунчик! — гордо додала Еліза, відкидаючи синові волосся з чола і цілуючи його.

— Краще б він взагалі не народжувався на світ Божий! — розпачливо вигукнув Джордж. — І я також!

Здивована і налякана страшними словами, Еліза сіла у крісло, притулилася до чоловіка і зайшлася сльозами.

— Елізо, не треба, не плач! Вибач, моя хороша, що засмучую тебе. Бідолашечко! — ніжно сказав він. — Вибач… І чому судилося нам зустрітися! З іншим ти була б щасливою!

— О Джордже, що ти таке кажеш? Щось трапилося? Ні? Адже нам нічого не загрожує, правда? Досі ми були щасливі.

— Так, люба. Ми були щасливі, — відповів їй чоловік і, посадивши Гаррі до себе на коліна, пильно задивився у темні очі сина й провів обома руками по його кучерях. — Він схожий на тебе, як дві краплі води! А ти ж, Елізо, найвродливіша жінка в усьому світі. Навіщо доля дала нам зійтися?!

— Не говори так, благаю тебе, Джордже!

— Яка доля нас чекає, Елізо? Нещастя за нещастями! Моє життя гіркіше від полину. Я гину. Я нікчемний, безправний раб. Я і тебе за собою потягну на дно. Який сенс до чогось прагнути, здобувати знання? Навіщо взагалі жити? Скоріше б лягти в домовину і покінчити з цим жалюгідним існуванням!

— Гріх про таке й думати, Джордже! Я знаю, як тобі не хотілося йти з фабрики і який жорстокий твій господар… Але потерпи, можливо…

— Та хіба я мало натерпівся? — перебив її Джордж. — Я ж і слова не промовив, коли він ні сіло ні впало забрав мене з фабрики, де мене любили і поважали! Усе, що я заробляв, до останнього цента, забирав він! Хто скаже, що я погано працював?..

— Звісно, ніхто… Це справді жахливо, але він усе ж твій господар.

— Господар! А хто вирішив, що він мій господар? Що дає йому право розпоряджатися мною? Адже я така сама людина, як і він! Та ні, не така, я кращий! Я ліпше знаюся на справах, швидше читаю, вправніше пишу… Я зумів освоїти грамоту проти його волі! То хто, скажи мені, хто дав йому право мати мене за худобу, забороняти займатися справжньою роботою, для якої йому клепки бракує? Те, що я роблю зараз, може і повинна робити скотина! Він навмисно мене принижує і посилає на найтяжчу, найбруднішу роботу.

— Джордже, Джордже, не лякай мене! Що з тобою коїться? Ти ніколи так не говорив! Мені страшно. Ти замислив щось погане?! Я знаю, як тобі прикро, але стримайся, Джордже, заради мене… Заради Гаррі!

— Я занадто довго стримувався, занадто довго терпів — усе своє життя… Мені кожного дня стає дедалі гірше. Терпець мій урвався! Не може людина скоритися перед отаким життям. Він шукає найменшого приводу, щоб дошкулити мені або принизити. Спершу я думав: «Гаразд, я мовчки робитиму усе, що ти скажеш, а вільний час використаю для навчання та читання книг». Та він бачить, що я справляюся з роботою, і дає щоразу більше, більше… Каже мені: «У тобі сидить диявол. Я мушу вивести його на чисту воду». І, Елізо, він таки має рацію! Не за горами день, коли диявол у мені вирветься назовні, і цей бісів Гарріс буде першим, хто гірко пошкодує про це.

— О Господи! Що ж це буде? Що нам робити?! — розтривожилася Еліза.

— Послухай, що трапилося вчора, — продовжував Джордж. — Я вантажив каміння на фіру, а син господаря, містер Том, стояв поруч і ляскав батогом об землю. Кінь сахнувся, тож я ввічливо попросив хлопця не робити цього. Він усе пропустив повз вуха. Я знову його попросив, і він почав шмагати мене! Я притримав його руку, а він як заволає! Він почав купатися, а тоді поскаржився батькові, що я його нібито вдарив. То й розлютився, прив’язав мене до дерева і кричить: «Зараз я нагадаю тобі, хто тут господар!» Наламавши прутів, сказав містеру Тому: «Бий його, доки не стомишся». А малий чорт і радий старатися! Але день, коли вони обоє згадають цей випадок, настане, обов’язково настане! — Молодий мулат, насупившись, так блиснув очима, що його дружина аж здригнулася. — Хто приставив наді мною цю людину? Я хочу знати!

— А я, — сумно мовила Еліза, — я завжди гадала, що як істинна християнка мушу у всьому коритися своїм господарям…

— Це інше. Вони зростили тебе, як власну дитину, годували, одягали, бавили, навіть навчили читати й писати і ніколи не знущалися над тобою. А як живу я? Я відав лише побої і лайку і почувався щасливим лише тоді, коли про мене забували! То що я заборгував своєму господарю? Я вже віддячив за своє утримання. Годі терпіти! — вигукнув Джордж, судомно стискаючи кулаки.

Еліза мовчала. Таким вона ще не знала свого чоловіка. Її розуміння обов’язку перед господарями розсипалися у порох під впливом Джорджевого гніву.

— А твій подарунок — бідний маленький Карло? — знову заговорив Джордж. — Це миле щеня було моєю єдиною втіхою. Карло спав зі мною, не відходив від мене ані на крок… У нього були такі мудрі оченята, що здавалося, ніби він усе розуміє без слів. Знаєш, що сталося? Днями я зібрав на кухні залишки їжі та й годую його, а містер Гарріс, помітивши, каже: «Годуєш за мій рахунок! Якщо усі негри позаводять собі псів, я розорюся!» Він наказав мені прив’язати йому камінь на шию і втопити в ставку…

— І ти зробив це?!

— Я б нізащо не погодився, та вони з Томом власноруч кинули нещасного Карло у воду! Ще й закидали його каменюками… Він так жалісливо дивився на мене, ніби запитував: «Чому ти мене не врятуєш?» І мене знову били — цього разу за те, що я відмовився його топити. Але хай б’ють! Колись господар втямить, що на таких, як я, будь-яка палка зламається. Я не боюся його побоїв. Хай стережуться, буде свято і на нашій вулиці!

— Що ти замислив, Джордже? Не бери гріха на душу! Покладися на Господа, він відведе від тебе муки.

— Я не так ревно, як ти, Елізо, вірю у це. Я не можу покластися на Бога, якщо він попускає таку несправедливість. Я дуже злий, Елізо.

— Не втрачай віри! Моя пані каже: «Навіть у найгірші моменти життя ми повинні вірити, що Господь робить усе для нашого блага».

— Тим, хто ніжиться у м’яких подушках, роз’їжджає у каретах і живе працею інших людей, легко так говорити! Я охоче послухав би, у кого вони вірили б, якби пожили трохи у моїй шкурі! Чи я не був би тоді хорошим та добрим? А не виходить! Не можу змиритися! І ти не зможеш, коли я скажу тобі те, що мене гнітить найбільше. Ти не знаєш найгіршого.

— Господи, Джордже! Ти про що?

— Останнім часом господар часто заводить мову про те, що не слід було мені дозволяти одружуватися на стороні. Містер Шелбі зі своїми приятелями йому ненависні, бо вони нібито запишалися і не хочуть з ним запізнаватися. А ще він упевнений, що це від тебе я заразився гордістю. Він грозився не відпускати мене сюди, а одружити з однією зі своїх рабинь. Спочатку я думав, що то лише пусті слова, але вчора… Він звелів мені узяти собі за жінку Міну і перебратися до неї у хатинку. Якщо відмовлюся, він продасть мене на Південь.

— Але ж ти зі мною вінчаний! Нас, як білих, благословив священик! — простодушно мовила Еліза.

— Хіба тобі не відомо, що раб не має права одружуватися, та й взагалі не має жодних прав? Закони нашої країни не захищають рабів. Якщо господар чогось захоче, то не питатиме, чи подобається це нам. Ось тому я й бідкаюся, що ми зустрілися, що я народився на білий світ! Було б нам усім — тобі, мені і нашому бідному синочку — не народжуватися взагалі, ніж отак страждати. Хто знає, може і його чекає така доля!

— Ну чого ти? Адже мій господар такий добрий!

— Це правда. Але чи може хтось знати наперед, як життя далі складеться? Він постарішає, помре, і тоді Гаррі продадуть. Що з того, що наша дитина гарненька й розумна? Кажу тобі, Елізо: кожна мить щастя, яке ти маєш від сина, обернеться потім гіркими сльозами. Не вберегти нам нашого скарбу!

Ці слова вразили Елізу просто в серце. Той страх, що його посіяли випадково почуті слова работорговця, повернувся. Жінка зблідла і, затамувавши подих, виглянула на ґанок, куди побіг бавитися Гаррі, коли стомився слухати дорослих розмов. Вона посміхнулася, побачивши, як син удавав із себе вершника, осідлавши палицю містера Шелбі. Еліза дуже хотіла поділитися своїми побоюваннями щодо Гаррі з чоловіком, але стрималась.

«Ні, досить з нього горя, — подумала вона. — Навіщо додавати йому страждань безпідставними страхами? Місіс ніколи мене не обманює».

— Ось так, Елізо, — скрушно мовив Джордж після тривалої паузи. — Тримайся мужньо, кохана… І прощавай, я їду.

— Їдеш? Куди, Джордже?

— До Канади, — відповів він, розправляючи плечі, ніби вже був вільним. — Я викуплю тебе, щойно дістануся туди. Це наша єдина надія. Твій господар милосердний і не відмовить мені. Я викуплю вас із сином, присягаюся!

— Боже милий! Тебе ж можуть спіймати, Джордже!

— Не спіймають. Я або виборю для нас волю, або помру!

— Накладеш на себе руки?

— Вони самі вб’ють мене, бо продати себе на Південь я не дозволю.

— Джордже! Не бери гріха на душу, хоча б заради мене! Не губи себе й інших! Так, спокуса велика, але не піддавайся їй!

Якщо ти вирішив тікати — тікай, але будь обережним! Благай Бога, щоб він допоміг тобі!

— Послухай мій план, Елізо. Господар послав мене з листом до містера Сізма, який живе за милю звідси. Він, певно, розраховує, що я зайду до тебе й усе розповім, та й тішиться, адже це така нагода дошкулити «цим Шелбі»! Я повернуся додому сумний, сумирний — розумієш? — ніби я скорився. У мене майже все готово, є люди, які мені допоможуть, і десь за тиждень-два мене у маєтку вже не буде. Помолися, Елізо за мене, може, твої молитви почує Господь.

— Джордже, молися і ти! Довірся Господу, він вбереже тебе.

— А тепер прощавай, — мовив Джордж і, взявши Елізу за руки, довго дивився їй у вічі.

Вони стояли мовчки. Потім були прощальні фрази, гірка туга і невтішні ридання…

Так прощаються люди, коли їхня надія на нову зустріч тонша за павутинку. Так розсталося закохане подружжя.

Розділ IV

Вечір у хатинці дядечка Тома

Дядько Том жив у невеличкій дерев’яній хатинці, що стояла неподалік від «панських хоромів», як негри зазвичай називають будинок своїх господарів. Перед хатинкою красувався чепурненький садочок із грядками, де дбайливо вирощували полуницю, малину і чимало інших ягід та овочів. Пишні помаранчеві бегонії і в’юнкі рожі сплелися у таке щільне мереживо, що за ними майже не було видно фасаду хатинки. У квітнику барвисто усміхалися своїм цвітом майорці, нагідки, петунії та вербена, сповнюючи радістю і гордістю серце тітоньки Хлої, дядечкової дружини.

А тепер, читачу, ласкаво просимо до самої хатинки.

У панському домі скінчилася вечеря, і тітонька Хлоя, яка була головною на кухні і керувала приготуванням страв, залишила прибирання і миття посуду кухарчукам, а сама пішла до своїх затишних володінь «погодувати старого і дітей». Тож навіть не сумнівайтеся, що це саме вона стоїть біля кухонної печі і пильнує за тим, що шкварчить у пательні, час від часу піднімаючи кришку і випускаючи на волю апетитні аромати, які свідчать, що там готується щось смачненьке.

Обличчя тітоньки Хлої, кругле і чорне, так вилискує, ніби його змащено яєчним білком, як чайні сухарики, які вона полюбляє готувати. На голові у неї чистенький накрохмалений картатий тюрбан. Вона має спокійний і радісний вигляд, навіть дещо самовдоволений. Та це не дивно для жінки, яка славиться найсмачнішими стравами в усіх довколишніх маєтках.

Тітонька Хлоя була куховаркою за покликанням, бо любила цю справу понад усе на світі. Побачивши її на пташиному дворі, кожна курка, індичка і качка могли лише сподіватися, що цього разу жіночка вибере не її. Вони недаремно готувалися до неминучої смерті: тітонька Хлоя дуже відповідально вибирала птицю для майбутньої печені, начинки, котлетки, і це, ясна річ, не могло не лякати істот, які мали хоч і курячий, та все ж мозок.

Рецептура Хлоїної особливої здоби із маїсового борошна (оладки, пампушки, налисники — усього й не перелічиш!) була таємницею для менш досвідчених куховарок. Вона реготала до сліз, розповідаючи про провальні спроби чергової невдахи зробити щось подібне. При цьому вона не приховувала, як пишається своєю майстерністю. Бо й справді, в кулінарії ніхто не міг дорівнятися до тітоньки Хлої.

Вона пурхала, мов на крилах, коли господарі очікували гостей або з якоїсь нагоди замовляли святковий обід. Ніщо так її не тішило, як купи дорожніх валіз на ґанку: вони свідчили про те, що незабаром на неї чекатимуть приємні клопоти і нові перемоги.

І цього вечора тітонька Хлоя зосереджено заглядала до каструлі. Вона займатиметься цією милою її серцю справою, поки ми з вами, читачу, не оглянемо усієї хатинки.

В одному куті хижі стоїть ліжко, акуратно застелене білосніжним покривалом. Перед ліжком — великий килим, що мав би засвідчувати про те, що тітонька Хлоя не остання людина у цьому світі. Цей куток — особиста територія господині, тож він вельми шанований і якомога ретельніше оберігається від дитячих наскоків і дурощів. Взагалі ця частина кімнати слугує не будь-чим, а вітальнею. Під протилежною стіною кімнати — ще одне, дещо скромніше ліжко. Воно, мабуть, спальне. Стіну над кухонною піччю прикрашено кольоровими літографіями із мотивами біблійних сюжетів та портретом генерала Вашінґтона, виконаним у досить самобутньому стилі. Якби цьому добродієві пощастило побачити той шедевр, то його довго довелося б переконувати, що на ньому зображений саме він.

Того вечора, якого ми непрохано завітали у гості до цієї хатинки, на дерев’яній лавці в кутку сиділо двоє круглолицих кучерявих хлоп’ят із блискучими чорними очима. Вони з цікавістю спостерігали, як їхня крихітна сестричка робить перші самостійні кроки. Вона спиналася на ніжки, силуючись хоча б на мить утримати рівновагу, та все одно щоразу падала на підлогу. Кожне таке падіння активно обговорювали глядачі, але це зовсім не заважало їй продовжувати свої спроби.

Перед піччю стояв стіл, по всьому було видно, що він старий і немічний. Але його болячки, набуті віком і працею, турботливо прикривала собою його подруга-скатертина. Вона теж не ледарювала: на ній красувалися чашки, тарілки та інший посуд, зібраний із залишків різних сервізів, — усе це чекало вечері. За столом сидів найкращий слуга містера Шелбі, дядько Том, якого ми опишемо читачеві якомога детальніше, адже він — головний герой нашої розповіді. Отже, дядько Том — міцний мужчина, кремезний, широкоплечий, із типово африканськими рисами обличчя, яке світиться мудрістю, теплом і добродушністю. Увесь його образ сповнений власної гідності, довірливості і водночас душевної простоти.

Дядечко Том сидів і пильно дивився на грифельну дошку, що лежала перед ним. На ній він повільно і старанно виводив літери під наглядом містера Джорджа, веселого тринадцятирічного хлопчака, який добре усвідомлював свою відповідальність як вчителя грамоти.

— Не так, дядечку Томе, не так, — терпляче мовив юний учитель, побачивши, що дядько Том старанно виводить літеру «Е» задом наперед. — У тебе вийшла цифра «3».

— Та невже? — вигукнув із повагою і захопленням чоловік, спостерігаючи, як вправно молодий господар пише спершу літеру «Е», а за нею цифру «3», щоб він міг побачити, чим вони різняться.

Потім дядько Том взяв товстими зашкарублими пальцями грифель і так само ретельно, як досі, заходився писати.

— А білі, за яку справу не візьмуться, всяку до ладу доведуть, — сказала тітонька Хлоя, піднімаючи виделку зі шматком сала, яким змащувала сковороду, з гордістю дивлячись на молодого господаря Джорджа. — Ось хто пише і читає так легко, як і говорить! А тільки вечір настане — одразу до нас, щоб і ми були грамотними. Як же це все цікаво!

— А як же я зголоднів! — вигукнув Джордж. — Коли ж буде готовий торт?

— Вже майже готовий, містере Джордж, от-от подам, — відповіла тітонька Хлоя, піднімаючи кришку і заглядаючи до каструлі. — Як зарум’янився, золото, а не торт! За кого, за кого, а за мене не хвилюйтесь. Ото недавно місіс наказала Саллі спекти торта. Каже, нехай вчиться. А я заперечила: «Та куди їй, місіс! Лише продукти зіпсує. Ось, ну на що тут дивитися: з одного боку виріс, з іншого заломився, точнісінько як мій черевик. Це не робота!»

Вщент розгромивши недосвідченість Саллі і заразом возвеличивши себе, тітонька Хлоя швидко зняла кришку з каструлі і показала присутнім прекрасно спечений торт. Таким пишався б навіть найвправніший кондитер. Цей торт мав бути основною стравою, а оскільки він був вже готовий, господиня заходилася ладнати вечерю.

— Мозе, Піте! Ану геть звідси, розбишаки! Поллі, голубонько моя, зачекай ще трішки, мама свою донечку також нагодує. А ви, містере Джордж, позабирайте зі столу книжки і сідайте, як годиться, з моїм старим до вечері, а я миттю подам ковбасу і накладу вам повні тарілки оладок.

— Мене вдома чекають до вечері… — сказав Джордж, — Але тут мені смакує краще!

— Ще б пак, золотце! — радісно вигукнула тітонька Хлоя, щедро накладаючи йому оладок. — Ваша стара завжди притримає для вас щось смачненьке. Та ви й самі це знаєте, чи не так? — сказавши це, тітонька Хлоя жартома штрикнула пальцем містера Джорджа, а тоді повернулася до печі.

— А можна вже їсти торт? — радше ствердно, аніж запитально мовив Джордж, помітивши, що посудина вже трохи вистигла, і заніс великого ножа над цим витвором кулінарного мистецтва.

— Побійтеся Бога, містере Джордж! — вигукнула тітонька Хлоя, хапаючи його за рукав. — Різати мій торт таким величезним ножем! Ви ж його помнете і зіпсуєте усю красу! Для цього якнайкраще підійде мій спеціальний ножик, старий, тоненький. Ось, візьміть. Ну як? Пухкенький мій тортик? От тепер їжте на здоров’я. Смачнішого за цей торт ніхто не спече.

— А Том Лінкен каже, — з набитим ротом проплямкав Джордж, — Том Лінкен каже, що Джінні готує краще за тебе.

— Та хто такі ті Лінкени?! — презирливо кинула тітонька Хлоя, відстоюючи свою першість. — Так, вони люди поважні, але куди їм! Посадіть лиш містера Лінкена поруч із містером Шелбі — ну, і хто з них справжній джентльмен? А місіс Лінкен? Хіба вона може зайти до вітальні, наче пава, як оце моя господиня? Їм далеко, ох як далеко до моїх господарів! Тож навіть не згадуйте їх при мені! — І тітонька Хлоя задерла носа, красномовно демонструючи таким чином свої глибокі знання чеснот білих.

— Та я ж на власні вуха чув, як ти говорила, що Джінні непогана куховарка, — не вгавав Джордж.

— Я від своїх слів не відмовляюся, Джінні готує непогано, — відповіла тітонька Хлоя, підкресливши інтонацією останнє слово. — Але це стосується хіба що буденних страв. Спече кукурудзяних налисників, хлібців, картопельку зварить. Оладки у неї, відверто кажучи, так собі. Коли дуже зголоднієш, то можуть здатися навіть смачними. Проте коли потрібно приготувати щось святкове — оце вже ні! От пече вона пиріг: скоринка тверда, тісто у роті не тане, як моє… Коли місіс Мері видавали заміж, Джінні показала мені весільний торт, який вона спекла. Спробувала б не показати!.. Ми ж подружки. Я тоді нічого не сказала, але подумала: «Та якби я спекла такий препоганий торт, то сім ночей не спала б із сорому! Вона цю підошву називає тортом, та ще й… весільним!!!»

— А мені здалося, що Джінні була задоволена своїм тортом, — сказав Джордж.

— Авжеж! Якби вона ним не пишалася, то хіба ж хвалилася б мені? Просто вона абсолютно не уявляє, яким торт має бути. Та вона ні в чому не винна! У яких господарів живе, такі й торти пече. Для них він чудово підходив! Ех, містере Джордж, ви не цінуєте своєї сім’ї і хорошого виховання! — Тітонька Хлоя зітхнула і театрально повела очима.

— Але ж твої пироги і пудинги я ціную! От спитай у Тома Лінкена, як я задираю перед ним носа!

Тітонька Хлоя рухнула у крісло і знесилено розсміялася над приємним їй дотепом молодого господаря, аж сльози котилися її чорними блискучими щоками. Час від часу вона зупинялася, аби віддихатися, і при цьому поплескувала по плечах містера Джорджа і штрикала його у бік.

— Щоб вам, доки житимете, було так добре, як оце мені від ваших слів! Богом клянуся, я зараз лусну! — тітонька Хлоя пустотливо насварила молодого господаря пальцем і зайшлася новою хвилею щирого реготу.

Джордж вдав, що не вірить, ніби тітонька Хлоя може раптом луснути із веселощів, та про себе вирішив, що не завадить жартувати обережніше.

— Містере Джордж, та ви і мерця розвеселите! То ви перед ним задираєте носа?! Оце молодь!

— Я йому так і сказав: «Томе, ти неодмінно маєш скуштувати випічку нашої тітоньки Хлої. То така смакота, що у тебе довіку язик не повернеться бовкати, що Джінні куховарить краще!»

— А й справді прикро, що він і досі не куштував моїх пирогів і пудингів!.. — зітхнула тітонька Хлоя, щиро співчуваючи нещасному Томові, на її думку, вкрай обділеному долею. — Запросіть якось його до нас на обід, містере Джордж, — і додала набожно: — Знайте, що хоч їх із вашою сім’єю не порівняєш, але зверхньо дивитися на інших не можна. Бо ж усе, що ми маємо, — це Боже благословення, ніколи цього не забувайте.

— Я й сам подумував, що варто Тома запросити найближчими днями, — зізнався Джордж. — Прошу тебе, зроби все так, щоб здивувати гостя! Він ще довго не забуде нашого частування!

— Домовилися! — тітонька Хлоя ледь не підскочила від радості. — Я не осоромлюся! О ні, містере Джордж, вам не доведеться червоніти перед другом через тітоньку Хлою. Я не боюся навіть найпримхливіших гостей! Я їх стільки перегодувала, Боже мій! Пригадуєте, я спекла величезну запіканку із курятиною, коли до ваших батьків завітав генерал Нокс? Ми з місіс тоді ледь не почубилися. Ці леді іноді таке коять! Людина зайнята, усе з рук падає, хвилюється, розуміючи відповідальність трапези, а вони кроку не дадуть ступити, бо їм, бачте, усе треба контролювати! Ось і моя місіс то одного зажадає, то іншого, радить, що і як мені пекти. Я не стрималася і кажу: «Місіс, погляньте-но на свої рученьки, тонесенькі пальчики із перснями — ну просто як вдосвіта у нашому саду лілеї! А у мене ручиська — мов чорне гілля. То як ви гадаєте, чиї руки Бог створив, щоб випічкою займатися?» Це було надто сміливо, але я не змогла промовчати, містере Джордж.

— І як же мама зреагувала на таке? — вражено витріщився на куховарку хлопець. — Вона вам тоді щось сказала?

— А що сказала? Усміхнулася самими очима і: «Твоя правда, тітонько Хлоє, твоя правда…» — та й пішла до вітальні. Мене за таке зухвальство слід було б покарати, але що господарі зі мною пороблять: я така, яка є, і не стерплю, коли мені заважатимуть.

— То був знаменитий обід… — мрійливо закотив очі Джордж. — Пригадую, як усі його вихваляли.

— Вихваляли! Ви гадаєте, я, стоячи під дверима, не бачила, як генералові тричі підкладали запіканку, і не чула, як він кілька разів повторив: «Чудова у вас кухарка, місіс Шелбі!» Але ж і натерпілася я тоді страху! Генерал гурман, знає, як має смакувати страва, — продовжувала нескромну промову Хлоя. — Поважна людина. Їхній рід є одним із найбільш знатних у старій Вірджінії. Він не сплутає хороше із поганим. А не кожен має такий тонкий смак, містере Джордж, ох не кожен! Я тоді ще подумала: «Ну, генералові будь-що не запропонуєш, він знається на добрих стравах!»

Доки тітонька Хлоя отак вихвалялася, Джордж вже наївся так, що навіть крихітний шматочок найсмачнішої страви вже не ліз до рота. Лише тепер він помітив, як дві пари очей-вогників уважно спостерігають за тим, що відбувається за столом.

— Мозе, Піте, ось маєте! — гукнув він, подавши їм по великому шматку торта. — Либонь, ледь слиною не захлинулися — так хочеться торта? Нагодуй їх, тітонько Хлоє.

Маленький гість і господар хатинки перебралися до затишного куточка біля печі, а тітонька Хлоя, насмаживши ще гору оладків, посадовила собі на коліна крихітку-доню, і заходилася шматочкати годувати то її, то Моза із Пітом, яким їжа чомусь смакувала краще, коли вони вовтузилися на підлозі, лоскочучи одне одного, і час від часу хапали сестричку за ніжки. Поміж тих клопотів Хлоя трохи перекусила й сама.

— Та вгамуйтеся ж хоч на хвильку! — покрикувала вона на дітлахів. Коли ж їхні забави робилися занадто буйними, вона навмання хвицькала ногою під столом і примовляла: — До нас у гості зайшов юний господар, а їм і байдуже! Припиніть негайно! Сидіть тихо, а інакше я вам покажу, де раки зимують, щойно містер Джордж піде.

Що означала ця погроза, тітонька, мабуть, сама не знала. Можливо, саме тому вона не вразила її синів і ніяк не вплинула на дитячі безтурботні пустощі.

— Що за діти у нас! — вигукнув дядько Том. — Казилися б днями!

З-під столу вигулькнули обидва капосники, вимащені патокою аж по вуха, і накинулися із поцілунками на сестричку.

— Ну що ти скажеш! — скрикнула мати, відводячи рукою кучеряві голівки від дівчинки. — Злипнетеся між собою, що я потім з вами робитиму? Ану марш до криниці, непослухи, та глядіть, щоб повернулися чистісінькими!

Свої настанови тітонька Хлоя підкріпила, ляснувши по Богом призначеному місцю того з хлоп’ят, який був до неї ближче, але й це призвело лише до вибуху сміху обох її синочків, які вже котилися із хатинки.

— Таких розбишак світ не бачив! — з ніжністю у голосі мовила тітонька Хлоя і, змочивши водою з тріснутого чайника старенький сірий рушничок, витерла ним замурзані ручки і обличчя доні. Потім вона посадовила її на коліна Томові, а сама заходилася прибирати зі столу посуд. Дівчинка, не гаючи часу, ухопила батька за носа і натхненно запустила свої пухкенькі рученята у кучеряву копицю його волосся, щосили за неї смикаючи.

— Оце бешкетниця! — вдоволено крекнув Том, тримаючи доню перед собою на витягнутих руках. Потім чоловік посадив її собі на плечі і почав хвацько стрибати, тупцяти і витанцьовувати кімнатою.

Це видовище захопило усіх: юний Джордж розмахував хустиною, Моз і Піт (вони повернулися, зацікавившись веселим гамором, що линув із хатини) бігали і ревли, вдаючи ведмедів, і лише тітонька Хлоя удавано гнівалася, що у неї «голова на плечах не тримається» через цей тарарам. Але оскільки голова її щодня якимсь чином таки поверталася на своє місце, це не розчулило нікого з присутніх, і веселощі у хатині стихли лише тоді, коли всі добряче потомилися від крику, біганини і танців.

— Ну ось, здається вгамувалися, — сказала тітонька Хлоя, висуваючи у центр кімнати низеньке ліжко на коліщатках. — Мозе, Піте, влягайтеся спати, бо зараз розпочнеться молитовне зібрання.

— Ма-амо! Ми не хочемо спати! Хочемо молитися! На зібраннях буває так цікаво!

— Тітонько Хлоє, нехай залишаться! — рішуче сказав Джордж, пхнувши ногою дошки на колесах, які слугували Мозу й Піту ліжком.

Тітоньці Хлої не залишалося нічого, окрім як закотити ліжко назад, втім вона була задоволена, що процедура укладання на ніч пройшла як зазвичай, і сказала:

— Ну гаразд, може, це піде вам на користь.

І усі присутні почали радитися, як краще підготуватися до молитовного зібрання.

— Де нам набрати стільців, щоб усім вистачило? — бідкалася тітонька Хлоя.

Такі зібрання відбувалися у хатинці дядька Тома щотижня, і завжди кількість стільців була однаковою, тож щоразу все проходило чудово. Сьогодні також не було про що хвилюватися. Ці клопоти тітоньки Хлої як господині дому вже стали традиційними.

— На минулому зібранні старий дядько Пітер співав так натхненно, що й не помітив, як зламав у стільця аж дві ніжки, — нагадав Моз.

— Ти наговорюєш на людину! Мабуть, сам нашкодив? — осудливо похитала головою його мати.

— Та нічого ж страшного не сталося! То й стільчик можна приперти до стіни і сидіти на ньому ще хоч сто років! — виправдовувався Моз.

— Може й так, але садовити туди дядька Пітера не варто. Він під час співу скаче на стільці, мов на коні! Минулого разу галопом проскакав з одного кута в інший! — сказав Піт.

— Ото добре! Хай на нього і сідає! Насміємося… — наперед втішався Моз. — Як заведе: «Слухайте, що я скажу, праведні та грішники…», а тоді як полетить шкереберть!.. — Моз загугнявив гімн і впав, демонструючи, як падатиме дядько Пітер.

— Поводься пристойно! — суворо прикрикнула на ці кривляння жінка. — Гріх насміхатися над старшими!

Але містер Джордж розсміявся разом із Мозом, оцінивши його дотеп, тож виховний ефект, який мало справити зауваження тітоньки Хлої, було зведено нанівець.

— Ну, старий, час уже, — сказала тітонька Хлоя, — зносьте барильця до кімнати.

— Ті бочечки схожі на вдову, що про неї читав нам містер Джордж — вони теж можуть витримати будь-яке випробування! — прошепотів братові на вухо Моз.

— От і перевіримо, чи всі випробування їм до снаги! — засумнівався Піт. — Пам’ятаєш, як минулого разу в однієї відпало дно і всі попадали на підлогу?

Поки брати перешіптувалися, у кімнаті з’явилися дві порожні бочечки, попідпирані з усіх боків важким камінням, на які зверху примостили дошки. До цієї конструкції додали декілька розгойданих стільців та перевернутих догори дном відер. Нарешті нехитрі приготування до молитовних зборів було завершено.

— Я знаю, містер Джордж буде сьогодні такий люб’язний і почитає нам із книжки, — лагідно звернулася до юного господаря тітонька Хлоя. — Так у нього до ладу це виходить, що аж-аж! А з книжки слухати наскільки цікавіше!

Джордж радо погодився виконати її прохання, бо він, як і будь-який інший хлопчак, не марнував нагоди показати свою поважність.

Через певний час у хатинці дядька Тома зібралися негри різного віку, від старенького вісімдесятилітнього дідуся до юнаків із дівчатами. Поки решта сходилася, вже прибулі розмовляли про те, про се — пліткували, одним словом. Незабаром всі знали, що у тітоньки Саллі незрозуміло звідки з’явилася прегарна червона хустина, що господиня пообіцяла Ліззі подарувати свою білу у горошок батистову сукню, коли пошиє собі нову. Чоловіків зацікавило те, що містер Шелбі має намір придбати гніде лоша, яке, безсумнівно, примножить добру славу його маєтку.

Християни з інших маєтків приходили сюди, запитавши дозволу у своїх господарів. Вони повідомляли цікаві факти про справи у володіннях панів-сусідів. Усе це тут обговорювалося із жвавим зацікавленням і, що цікаво, у вищих верствах суспільства предметом інтелігентних розмов були теми, дуже подібні до цих.

Трохи згодом розпочалася пісенна молитва. Дуже радував хор. Сила і одухотвореність співу торкалися найтонших струн душ усіх присутніх, і навіть гугнява манера виконання не псувала чарівності цих урочистостей. Тут співали як відомі церковні гімни, так і духовні пісні з характерним хитромудрим ритмом.

Приспів однієї з пісень був особливо глибоким і змістовним:

Зустрівши смерть на полі бою,

Зустрівши смерть на полі бою,

Дорогою блаженства продовжу путь свою.

У іншій пісні, яка тут була дуже популярною, рефреном повторювався цілий куплет:

Душа моя блаженства прагне,

З собою кличе душу твою,

Янголи райські привітно кивають,

Мене до себе зазивають…

В золотоверхім місті у блакиті

Чекає нас безсмертя благодать.

Йорданські береги, Ханаанська земля і Новий Єрусалим постійно згадувалися у цих піснях, і мальовничі картини виразно уявлялися неграм. Особливо їх чарувало, як вишукано ті місця описувалися, бо ж мова цих пісень була ніби з іншого світу.

Виспівуючи улюблені молитви, люди сміялися, плакали, плескали у долоні і дружно стискали одне одному руки, ніби й справді змогли дістатися берегів Йордану.

Час від часу спів переривався проповідями й повчальними розповідями. Одна сива старенька, яка вже давно не працює і яку всі дуже шанують як живий літопис минувшини, встала з місця, спираючись на міцний костур, і почала говорити:

— Діти мої! Не висловити словами, наскільки рада я вас тут бачити і чути! Нікому не відомо, коли кому судилося відійти у край вічного спокою. Та знайте, що я готова, діти мої! Готова, ніби мою дорожню торбинку вже зібрано, капор вже вдягнено на голову, а я лише чекаю, коли по мене приїде фіра і повезе додому. Буває, вночі мені не спиться, і тоді я прислухаюся, чи не чути гуркоту її коліс. І ви також мусите приготуватися! — вона стукнула костуром об підлогу. — Адже нічого кращого за вічне блаженство немає. Кажу вам, діти! Якби ви лише знали, як це прекрасно — перебувати у стані блаженного очікування! — Бабуся так розхвилювалася, що їй забракло сили продовжувати, тож вона сіла на місце і зайшлася плачем, а хор, мов по команді, заспівав:

О Ханаан! О Ханаан!

Земля обітована!

Містер Джордж, виконуючи прохання усього зібрання, прочитав декілька останніх розділів з Апокаліпсиса. Час від часу його перебивали вигуками: «Боже мій, Боже!», «Як же так?», «Господи, помилуй!», «Невже так все і буде, як оце написано?»…

Підбадьорений своїм успіхом, Джордж, який добре засвоїв материні уроки закону Божого, бувало, сам брався коментувати текст, чим викликав захоплення молоді і благоговіння старших. А коли хлопець замовкав, усі сходилися у думці, що «навіть священик не зміг би так зрозуміло усе пояснити» і що це «просто неймовірно, який він молодець».

У релігійних питаннях дядько Том вважався мало не духовним пастирем усієї околиці. Високі моральні принципи, мудрість цієї людини природно спонукали його старших і молодших друзів ставитися до нього, як до священика, з особливою повагою, а зрозумілість і душевність його проповідей, безсумнівно, могла б розчулити навіть вчених людей. Та апогею проникливості він досягав під час молитви. Щось більш зворушливе, ніж серйозність і одухотвореність його молитви, годі собі уявити. Він так глибоко сприймав окремі фрази зі Святого письма, що вони ставали ніби його власними і у молитвах звучали дуже органічно.

За висловом одного вельми побожного літнього негра, Том молився «без запинки». Його молитви надзвичайно впливали на паству й усі натхненно повторювали за ним кожне слово у релігійному екстазі.

Поки у Томовій хижці проходили молитовні збори, у господі пана Шелбі відбувалося щось зовсім інше.

Работорговець і господар дому сиділи у тій самій їдальні, де минулої їхньої зустрічі пляшка вина змінювалася наступною і стояли різноманітні наїдки, а тепер лежали чорнильниця з пером і якісь папери.

Містер Шелбі перераховував гроші і передавав їх работорговцю.

— Все правильно, — сказав Гейлі, — а тепер підпишіться тут і ось тут.

Містер Шелбі поспіхом взяв обидві угоди, підписав їх і відсунув від себе разом з грошима. Йому, певно, хотілося якнайшвидше закінчити цю неприємну справу. Гейлі витягнув зі свого заяложеного саквояжа якийсь документ і, краєм ока глянувши на нього, передав містеру Шелбі, який з усіх сил намагався не виказати свого нетерпіння.

— Ну, справу зроблено, — сказав работорговець, встаючи з-за столу.

— Так, — задумливо прорік містер Шелбі і, тяжко зітхнувши, повторив: — Зроблено!

— Ви наче не задоволені… — здивувався работорговець.

— Гейлі, — сказав містер Шелбі, — я сподіваюся, що ви дотримаєте слова й не продаватимете Тома невідомо кому.

— Але ж ви самі щойно це зробили, сер, — реготнув работорговець.

— Ви добре знаєте, які обставини змусили мене це зробити, — зверхньо відповів містер Шелбі.

— Ну, такі ж обставини можуть скластися і у мене, — мовив работорговець. — Та годі про це, я намагатимусь продати вашого Тома у непогане місце. А щодо людяного ставлення, то про це не турбуйтеся. Я від природи нежорстокий, за що вдячний Творцю.

Пригадуючи те, що Гейлі вважав ознаками гуманності, містер Шелбі не міг покладатися на його обіцянки, та на інше годі було розраховувати. Він провів неприємного гостя до виходу і, залишившись на самоті, запалив сигару, щоб хоч трохи заспокоїтися.

Розділ V

Як одухотворена власність ставиться до зміни власника

Містер і місіс Шелбі пішли до своєї спальні. Сидячи у фотелі, містер Шелбі переглядав пошту, а його дружина розчісувала перед дзеркалом волосся, із якого вранці Еліза так майстерно створила елегантну зачіску. Побачивши увечері бліде обличчя служниці і аж запалі від сліз очі, місіс Шелбі відпустила її раніше, ніж зазвичай, і наказала негайно вкладатися спати. А зараз, розчісуючись перед сном, вона згадала їхню недавню розмову і запитала чоловіка ніби між іншим:

— До речі, Артуре, що за грубий мужлай сьогодні у нас обідав?

— Його прізвище Гейлі, — насторожено відповів Шелбі, не піднімаючи очей на дружину, і почав вмощуватися в кріслі, ніби хотів заховатися якомога глибше.

— Гейлі? А хто він такий, цей Гейлі, і що його привело до нашого маєтку?

— Я мав із ним певні справи після останньої поїздки у Натчез, — відповів містер Шелбі.

— Невже це дало йому право напрошуватися на обід?

— Та ні, я сам його запросив. Потрібно було підписати деякі папери.

— Ага, то він работорговець? — здогадалася місіс Шелбі, помітивши хвилювання чоловіка.

— Хто вам таке сказав, люба? — заперечив Шелбі, нарешті зважившись знічено глянути на неї.

— Та так… Просто згадала, як після обіду Еліза прибігла до мене засмучена, заплакана і запевняла, що чула, як работорговець пропонував вам продати її хлопчика. Така дивачка!

— Вона чула? — уточнив містер Шелбі і ще певний час не зводив очей з листа, навіть не помітивши, що він перевернутий догори ногами. Він думав: «Колись це все одно б стало відомо, тож ліпше зізнатися просто зараз».

— Я висварила Елізу, — вела далі місіс Шелбі, розчісуючись, — і запевнила її, що ви не маєте справ із работорговцями, які перепродують невільників на Південь. Адже ви ніколи не продаватимете наших негрів, тим паче в такі руки!

— Саме так, Емілі, — відповів її чоловік, — досі я цього не робив. Але тепер мої справи просто не залишили мені вибору. Таки довелося декого продати.

— Отому антихристові? Нечувано! Містере Шелбі, я не розумію подібних жартів!

— Я й сам хотів би, щоб це був лише жарт, — зітхнув Шелбі. — Я вирішив продати Тома.

— Кого?.. Тома, який служить нам вірою та правдою з дитинства?! Артуре Шелбі! А як же ваша обіцянка дати йому відпускного листа? Ми неодноразово це обговорювали! Коли так, я не здивуюся, якщо ви захочете продати єдиного сина нещасної Елізи! — слова місіс Шелбі були сповнені гніву і смутку водночас.

— Добре, Емілі. Я розповім усе по правді. Я вирішив продати Тома і Гаррі. І не розумію, чому ви про мене говорите, як про якогось монстра! Інші роблять це мало не щодня.

— Але чому саме їх? Хіба у нас мало інших рабів, якщо справді виникла необхідність когось продавати?

— Тому що за них платять найкраще — ось чому. Я згоден, можна було б вибрати когось іншого. Ця людина пропонувала мені великі гроші за Елізу. Це вас влаштувало б?

— Негідник! — вигукнула місіс Шелбі.

— Я його і слухати не став, знаючи, що вас це страшенно засмутило б. Подякуйте мені хоча б за це.

— Я погарячкувала, — опанувавши себе, сказала місіс Шелбі. — Але… Це так несподівано! Дозвольте мені хоч попіклуватися про цих нещасних! Том, хоч і негр, але такий благородний, такий вірний! Я щиро вірю, містере Шелбі, що за потреби він заради вас пожертвував би своїм життям.

— Я знаю. Але навіщо про це говорити, якщо вже нічого не зміниш?

— Давайте пожертвуємо чимось! Я можу поступитися де якими своїми благами. О Артуре! Я завжди щиро старалася, як і належить справжній християнці, виконати свій обов’язок щодо цих нещасних істот, які повністю залежать від нас. Я піклувалася про них, настановляла їх на добрі вчинки, слідкувала за їхнім вихованням. Багато років поспіль вони діляться зі мною і горем, і радістю. Подумайте, як я дивитимусь їм у вічі, якщо заради якоїсь нікчемної матеріальної вигоди ми продамо бідного Тома — прекрасну людину, яка беззастережно нам довіряє? Як ми заберемо у нього все, що він любить і цінує, чим він живе! Невже ми тепер виступимо лицемірами, відкрито зізнавшись, що гроші важать більше для нас, ніж найважливіші, найсвятіші людські цінності? А Еліза? Я наставляла її, вчила молитися за сина, бути йому хорошою матір’ю, радила, як виростити його справжнім християнином. Що ви порадите їй сказати, коли той Гейлі забере від неї її єдиного, обожнюваного синочка, чию безсмертну душу і тіло ви продасте людині без будь-яких принципів та моралі? Я вчила Елізу, що душа людини дорожча за всі скарби світу. Як вона зможе мені довіряти, коли побачить, що ми відмовилися від власних переконань і відправили її дитину (дитину!) на невідворотну погибель?

— Мені так боляче засмучувати вас, Емілі, — зворушено сказав містер Шелбі. — Я поважаю ваші почуття, хоча не буду лукавити, стверджуючи, що повністю їх розділяю. Але змиріться, бо вже запізно щось змінити. Я не можу вчинити інакше. Я не хотів вам цього розповідати, але тепер доведеться, щоб ви зрозуміли серйозність ситуації. Якщо коротко, то ми опинилися перед вибором: або продати цих двох, або… решту всіх і всього, що у нас є. У руках Гейлі опинилися мої боргові векселі, Якщо я із ним не розрахуюся, то він відправить нас обох із торбами блукати світом. Я викручувався, як міг, я зібрав усі гроші, які мав — тільки що не жебракував, але для остаточного розрахунку необхідно ще продати Тома і Гаррі. Хлопчина сподобався Гейлі, він поставив умову: ми зможемо нормально залагодити нашу справу лише за умови, що я продам хлопчика. Тут нічого від мене вже не залежить. Ви так переймаєтеся долею цих двох, а що ви відчували б, якби нам довелося відмовитися від усього, що маємо?

Ці пояснення чоловіка шокували місіс Шелбі. Вона підійшла до трюмо, закрила обличчя руками і з її грудей вирвався розпачливий стогін.

— Прокляття Господнє тяжіє на рабстві, страшне прокляття! Воно винищує і рабів, і нас, панів. А я, нерозумна, гадала, що мені до снаги перемогти це жахливе зло! Який гріх — мати рабів за наших варварських законів! Я завжди відчувала це, навіть дитиною, а коли усвідомила свій релігійний обов’язок, то відчула ще гостріше. Та я помилялася, думаючи, що рабовласництво можна певною мірою пом’якшити добротою, людяністю, уважним до негрів ставленням. Я гадала, хороше ставлення може їм здатися кращим за свободу! Хіба це не безумство?

— Емілі! Ви перетворилися у справжню аболіціоністку.

— Аболіціоністку? Я? Та якби ті, хто виборює права для рабів, знали те, що знаю про рабство я, вони були б значно переконливішими. Ні, вони не зможуть нас навчити нічого нового. Мене завжди гнітило, що у нас є раби. Я переконана, що так не має бути!

— Отже, у вас зовсім інший погляд на цю проблему, ніж у багатьох побожних (і розумних!) людей, — закинув їй чоловік. — Згадайте хоча б останню проповідь містера Бі.

— А я не бажаю слухати подібних проповідей! Таким особам, як містер Бі, взагалі не місце у християнській церкві! Священики, так само як і ми, неспроможні боротися зі злом, але ж навіщо вони його виправдовують? Це суперечить здоровому глуздові! Так я завжди вважала. Ба навіть більше, я впевнена, що остання проповідь не сподобалася і вам також.

— Так. — кивнув Шелбі, — Відверто кажучи, люди, які говорять до нас від імені Бога, нерідко бувають більш грішні, аніж ми, прості люди. Ми змушені на багато речей дивитися крізь пальці, миритися з багатьма неприпустимими речами, та коли жінки і священики нехтують принципами моралі, це вже ні у які ворота не лізе! Я сподіваюся, моя люба, що тепер ви не сумніваєтеся у необхідності цього вчинку, бо кращого виходу з ситуації, яка склалася, придумати неможливо.

— Так, так, — машинально відповіла місіс Шелбі, розгублено погладжуючи свій золотий годинничок. — Ви знаєте, у мене немає дуже коштовних речей, — задумливо продовжувала вона, — але, можливо, ви візьмете хоча б оцей годинник? Він колись коштував дорого. Я б усе, що маю, віддала, аби врятувати дитину Елізи… Хоча б дитину…

— Мені боляче, Емілі, так вас засмучувати… — мовив Шелбі, — але їм тепер нічим зарадити. Документи підписано, і Гейлі забрав їх із собою. Дякуйте Богові, що все минулось благополучно. Відносно благополучно, ясна річ. Цей тип міг розорити нас. Якби ви знали його так, як я, то зрозуміли б, що ми були за крок від прірви.

— Невже він настільки категоричний, жорстокий?

— Та якось і не скажеш про Гейлі, що він жорстокий, проте грубий і холодний. Для нього немає нічого важливішого, ніж вигода. Із ним домовлятися — що зі смертю. Якщо йому запропонувати гарні гроші за рідну маму, то він продасть і її, при цьому зовсім не бажаючи їй зла.

— І ця підлота купила нашого доброго Тома і синочка Елізи!

— Так, Емілі, мене також гнітить і мучить ця думка. До того ж Гейлі хоче забрати їх завтра. Я звелю, щоб осідлали мого коня, і рано поїду з маєтку, щоб не бачитися з Томом. І вам із Елізою раджу кудись поїхати цього дня. Нехай усе відбудеться без неї.

— Оце вже ні! — вигукнула місіс Шелбі. — Я не братиму участі у цьому безчинстві! Я піду до нещасного Тома — нехай допоможе йому Господь пережити це лихо! Нехай ці люди хоча б знають, що я на їхньому боці. А про Елізу мені страшно навіть подумати. Що з нею буде?.. Пробач нас, Боже, і помилуй! Чим ми накликали на себе таке жахіття?!

Містер і місіс Шелбі навіть не підозрювали, що їхню розмову можуть підслухати.

Поруч із подружньою спальнею була невеличка темна кімнатка, двері якої вели в коридор. Коли місіс Шелбі відпустила Елізу на ніч, молода мати, передчуваючи нещастя зболілим серцем, згадала про цю кімнатку. Вона сховалася там і, приліпившись вухом до щілини у дверях, почула кожнісіньке слово із розмови своїх господарів.

Коли голоси у спальні стихли, Еліза, тремтячи від страшної новини, крадькома вийшла у коридор — бліда, зі скам’янілим обличчям і стиснутими губами. Це була вже не та довірлива, скромна і слухняна служниця.

Обережно минула вона коридор, сповільнивши кроки перед панською спальнею, у німому благанні здійняла руки вгору, щиро помолившись небу, і прослизнула до своєї кімнатки. Її скромний і чистенький покоїк розміщувався на одному поверсі із господаревим. Тут, біля вікна, яке сонце щедро освітлювало, вона провела безліч годин за шиттям; на її поличці стояли книжки і різні сувеніри, подаровані місіс Шелбі до Різдва; у комоді та шафі зберігався її скромний одяг. Словом, цей куточок Еліза вважала своїм домом, почуваючись тут щасливою. Ось на ліжку спить її дитина. Його кучерики безладно розсипалися на подушці, губи були ледь відкриті, маленькі пухкі рученята лежали на ковдрі, а посмішка, мов сонячний промінь, освітлювала сонне дитяче личко.

— Бідолашний мій хлопчику! — прошепотіла Еліза. — Продали тебе, пташенятко! Але ти не бійся, мама свого синочка не дозволить образити!

Ані сльози не зронила вона, стоячи над обожнюваним синочком. У такі миті серце скупе на сльози. Воно заливається кров’ю і мовчить. Еліза взяла клаптик паперу, олівець і нашвидкуруч написала записку такого змісту:

«О дорога місіс! Не звинувачуйте мене у невдячності, не гнівайтеся на мене. Я чула вашу розмову з містером Шелбі. Я лише хочу врятувати свою дитину. Ви не осудите мене за це! Нехай за вашу добрість винагородить вас Господь!»

Склавши записку удвоє, вона надписала її: «Для місіс Шелбі».

Далі жінка підійшла до комоду, зібрала у вузлик дещо з дитячого одягу і прив’язала його носовою хустиною собі до поясу. Еліза прихопила й декілька іграшок для Гаррі. Лише лагідне серце матері у такий зловісний час може так дбати про дитину. Барвистого папужку вона відклала убік, щоб забавити ним дитя, розбуджене тривожною звісткою. Їй не одразу вдалося розбудити сина. Та ось він сів на ліжку і, поки вона зодягалася, бавився папужкою.

— Ти куди, мамо? — запитав хлопчик, коли Еліза підійшла до ліжка з його плащем і шапочкою.

Вона схилилась над ним і так пильно подивилася синові в очі, що він аж насторожився.

— Чш! — прошепотіла Еліза. — Треба говорити тихенько, інакше нас можуть почути. Погана людина хоче забрати у мами її маленького Гаррі і понести його в темну ніч. Але мама не віддасть свого синочка. Зараз вона одягне на нього плащика, шапочку і втече з ним, і та страшна людина їх не впіймає.

З цими словами вона одягнула його, взяла на руки, знову нагадала, що треба мовчати, відчинила двері і нечутно вийшла у веранду.

Ніч була холодна, зоряна, тому мати щільніше закутала дитину, занімілу від страху. Гаррі вчепився в мамину шию і тремтів, як осиковий листочок від вітру.

Старий ньюфаундленд Бруно, який спав у віддаленому куті веранди, глухо загарчав, вона тихо озвалася до нього. Пес, Елізин улюбленець, помахав хвостом і пішов за нею, хоча й, напевно, здивувався, чому це жінка вночі кудись іде. Він сумнівався, чи слід іти за нею, бо часто озирався назад, та все ж і далі йшов за Елізою. За декілька хвилин вони дійшли до хатинки дядька Тома, і жінка тихенько постукала у вікно. Вона не могла не попередити Тома про біду.

Того вечора молитовне зібрання дещо затягнулося. Дядько Том виконав декілька гімнів і усі розійшлися. Північ надійшла непомітно, а у їхньому домі ще не спали.

— Господи помилуй, хто там? — скинувшись, запитала тітонька Хлоя і рвучко відхилила шторку. — Та це ж Ліззі. Одягайся, чоловіче. І Бруно за нею приплентався. Піду відчиню двері.

Хлоя відчинила двері, і світло свічки, яку встиг запалити Том, впало на стомлене обличчя утікачки. Господарі помітили, що її очі нервово бігають навсібіч.

— Бережи нас, Господи! Ліззі, на тебе страшно дивитися! Що з тобою? Чи ти не занедужала?

— Дядьку Томе, тітонько Хлоє, я тікаю… Мушу рятувати Гаррі. Господар продав його, — повідомила Еліза.

— Продав?! — одночасно скрикнуло подружжя, приголомлено здійнявши руки.

— Так, продав, — повторила Еліза. — Я сховалася в темній кімнатці поряд зі спальнею господарів і чула, як господар сказав місіс Шелбі, що він продав мого Гаррі і… тебе, дядьку Томе. Завтра вранці работорговець забере вас обох, а господар на певний час поїде геть із маєтку, щоб усе відбувалося без нього.

Від цих слів Том наче скам’янів. Його очі, сповнені жаху, широко вдивлялися у опівнічну темряву. Коли ж він нарешті утямив зміст почутого, то скрушно звалився на крісло і опустив голову на коліна.

— Боже милосердний, змилуйся над нами! — вигукнула тітонька Хлоя. — Це не може бути правдою. Чим же він не догодив господарю, що він його продав?..

— Він нічим не завинив, не в тому річ. Містер Шелбі не хоче продавати дядька Тома. Місіс (ви знаєте, яке у неї добре серце!) благала за нас, заступалася, але господар сказав, що справу зроблено і неможливо щось змінити. Він заборгував тому работорговцю стільки, що коли не продасть йому дядечка Тома і мого Гаррі, то йому доведеться продавати маєток і усіх негрів, а самому їхати невідомо куди з родиною. Від тієї людини інакше не відкупишся. Він зажадав саме вас. Я сама чула, як господар говорив, що у нього немає вибору — продати вас або позбавити свою сім’ю всього. Йому дуже шкода вас… А місіс — просто янгол небесний! Якби ви чули, як вона умовляла господаря вас не продавати! Я погано чиню, утікаючи, але інакше не можу. Вона сама сказала, що дорожча за всі скарби світу людська душа, а коли мого хлопчика продадуть, то невідомо, чи не згублять його душу. Це правда, правда! Може, я помиляюся, нехай простить мене Господь!

— Чоловіче, — глухо мовила тітонька Хлоя, — а ти чому сидиш і не збираєшся в дорогу? Чекаєш, що тебе повезуть туди, де моритимуть голодом і вимотають усі жили непосильною працею? Краще б я не дожила до того дня! Ще є час, біжи разом з Ліззі. З твоєю перепусткою тебе ніхто не зупинить. Уставай, я миттю зберу твої речі.

Том повільно підняв голову, обвів смутним, але спокійним поглядом свою хатинку і сказав:

— Я не поїду нікуди. Якщо Еліза так вирішила — це її вибір. Хто осудить матір за те, що вона прагне врятувати свою дитину? Але ти чула, що було сказано: якщо мене не продадуть, зведуть нанівець увесь маєток … Нехай продають, я витримаю… — судомний видих вирвався з могутніх легенів чоловіка. — Господар завжди покладався на мене. Я не дурив його, ніколи без потреби не користувався своєю перепусткою і не зважуся на це тепер. Хай продадуть краще одного мене, аніж усіх негрів пана Шелбі. Не треба звинувачувати господаря, Хлоє, він подбає про тебе і про…

Том, не договоривши, повернувся до ліжечка, де на подушках покоїлися кучеряві голови його дітей, і геть ослаб духом. Він сперся на спинку крісла і затулив обличчя руками. Болюче, хрипке ридання розривало його груди, сльози, мов величезні горошини, стікали по пальцях на підлогу. Вони були настільки ж гіркі, як могли б бути ваші, пане, що капали на домовину, де лежав би ваш первісток. Такі пекучі сльози труїли б вашу, пані, душу за вмираючою дитиною. Адже Том — жива людина, така, як і ми з вами. І мати, з голови до п’ят зодягнена у шовк та коштовності — лише жінка, серце якої стискається від нестерпного болю, коли доля завдає їй ударів.

— Мушу сказати вам ще дещо важливе, — мовила Еліза вже на порозі. — Сьогодні, коли мені ще не було нічого відомо про намір господаря, я бачилася зі своїм чоловіком. Мого Джорджа довели до такого стану, що він більше не бажає терпіти знущання містера Гарріса і вирішив тікати. Постарайтеся пояснити йому, чому я втекла. Скажіть, що я намагатимуся знайти дорогу до Канади, а якщо ми з ним більше ніколи не побачимося… — Вона відвернулася, ховаючи обличчя, а через хвилину проговорила тремтливим голосом: — Скажіть, щоб він залишався таким хорошим, як зараз… І тоді ми зустрінемося у Царстві Небесному… Закрийте Бруно, — додала вона, — бо ще, бідолаха, поплентається за мною.

Господарі і нічна гостя коротко і стримано розпрощалися, проронивши гарячі сльози. Ще було декілька порад, а потім мати притиснула до грудей свою налякану, здивовану дитину і тихо вислизнула надвір.

Розділ VI

Втечу виявлено

Минулого вечора після довгої суперечки подружжя Шелбі заснуло не одразу, тож наступного ранку прокинулося пізніше, ніж звичайно.

— Чому так забарилася Еліза? — дивувалася місіс Шелбі, вже вкотре смикаючи за дзвоник.

Містер Шелбі гострив бритву, стоячи перед дзеркалом. За мить двері відчинилися, і до спальні увійшов хлопчик-негр з глеком води для гоління.

— Енді, — звернулася до нього місіс Шелбі, постукай до Елізи і скажи їй, що я вже тричі дзвонила. Бідолаха! — зітхаючи, додала вона пошепки.

Через декілька хвилин Енді повернувся. Увесь його вигляд виказував те, що він дуже збентежений.

— Місіс! У кімнаті Ліззі усі ящики повідкривано, речі розкидано. Здається, вона втекла!

Містер і місіс Шелбі перезирнулися, зрозумівши, що так і є. Містер Шелбі вигукнув:

— Отже, Еліза щось підозрювала, тож вирішила тікати!

— Дав би Бог, щоб це так і було!

— Дурниці ви кажете, моя люба! Ви не подумали про те, в якому становищі опинюся я? Гейлі бачив, що я не хочу продавати дитину, він звинуватить мене в змові. Йдеться про мою честь! — і містер Шелбі швидко вийшов зі спальні.

Наступні чверть години увесь дім стояв догори дригом — не припинялися біганина, стукання дверима, перешіптування, звідусіль ойкали й ахали, усі, пани і слуги, були схвильовані. Лише одна людина мовчала, хоч могла б дещо прояснити ситуацію. Це була головна кухарка маєтку, тітонька Хлоя. Вона, зазвичай така весела, тепер про щось тяжко замислилася і продовжувала смажити оладки до сніданку, ніби не помічала тієї паніки, яка охопила всіх.

На ґанку вже повсідалися рядочком, мов гайвороння на гілці, з десяток чорномазих бісенят. Їм було страшенно цікаво побачити реакцію чужого господаря на неприємну новину, яка чекала на нього в маєтку їхнього пана.

— Ото розлютиться! — сказав Енді.

— Буде що послухати, коли він лаятиметься… — підхопив молодший за нього Джейк.

— І вилається ж він, йой! — погодилася кучерявенька Менді. — Я вчора чула їхню розмову за обідом: усе, до останнього словечка, бо сиділа у погребі, де місіс тримає великі глеки.

Менді напустила на себе поважності і гордо продефілювала ґанком. Однак варто зауважити, що хоч вона і чула бесіду господаря і работорговця, та нічого не второпала, бо, по-перше, вона ще нічого не розуміє у дорослих розмовах, а по-друге — вона мирно подрімувала собі поміж глеками, згорнувшись клубочком, мов кошеня.

Поки Гейлі під’їжджав до будинку, погана звістка перестріла його декілька разів. Маленькі чортики, дочекавшись його на ґанку, були дуже задоволені, бо таки почули потік брудної лайки чужого пана. Вони, регочучи і підсміюючись, стрибали з-під його батога і врешті-решт повалилися в купу на газоні біля ґанку, викрикуючи різні дурниці і дригаючи ногами.

— Хай лиш ви потрапите мені до рук! — просичав Гейлі крізь зуби.

— Поки що, слава Богу за допомогу, не втрапили! — крикнув Енді, переможно здійнявши руку, коли горе-работорговець відійшов на безпечну відстань, і скорчив йому услід люту гримасу.

— Та що ж це у вас коїться, Шелбі?! — надривно верещав Гейлі, без попередження вриваючись до вітальні. — Утекла, бестія, разом із хлопчиною?!

— Містере Гейлі, з нами жінка! — зробив йому зауваження містер Шелбі.

— Щиро перепрошую, леді! — Гейлі злегка поклонився, не змінюючи гнівного виразу обличчя. — Та дивні новини я почув, приїхавши до вашого маєтку, сер! Невже це правда?

— Сер, — мовив містер Шелбі, — якщо ви бажаєте поговорити зі мною, то поводьтеся, як джентльмен. Енді, візьми у містера Гейлі капелюха і нагайку! Присядьмо, сер! Так, на превеликий жаль, це правда. Молода служниця, ймовірно, підслухавши нашу розмову або дізнавшись про наш задум від когось іншого, сьогодні вночі втекла разом із дитиною.

— Ну, не чекав, не чекав від вас такого вишуканого лукавства! — відповів Гейлі, натякаючи, що господар сам попередив Елізу і порадив їй тікати.

— Що ви маєте на увазі, сер? — Містер Шелбі різко повернувся у його бік. — Для тих, хто ставить під сумнів мою порядність, я маю лише одну відповідь.

Работорговець зрозумів, що погарячкував, тож перейшов на значно лагідніший тон:

— Та як же порядна людина має сприймати, коли її підводять!

— Містере Гейлі, — чітко і твердо сказав Артур Шелбі, — я розумію ваш стан, і саме тому дозволив вам отак безцеремонно увірватися до моєї вітальні. Разом із тим хочу заявити, що не дозволю підозрювати мене у такому непорядному вчинку і плямувати тим самим моє чесне ім’я. На доказ своїх слів я пропоную вам допомогу у пошуках утікачів. Мої коні і невільники — усе до ваших послуг. Одне слово, Гейлі, — додав він характерним для нього привітним тоном, — раджу вам не зневірятися і поснідати з нами, от і обдумаємо, як краще діяти.

Місіс Шелбі, вибачившись, що не зможе поснідати з ними, наказала покоївці-мулатці подати джентльменам каву і вийшла з кімнати.

— Ваша дружина мене недолюблює, — фамільярно прокоментував ситуацію Гейлі.

— Я не звик слухати висловлювання про мою дружину у такому панібратському тоні, — гнівно відрубав містер Шелбі.

— Прошу вибачити мене. Навіть пожартувати не можна! — І Гейлі завершив репліку напускним сміхом.

— Жартувати потрібно так, щоб смішно було усім, — не вгавав Шелбі.

«Як він заговорив, відколи розрахувався зі мною! — подумав Гейлі. — Зовсім не так, як вчора!»

Звістка про те, що господар продав Тома, викликала більшу тривогу серед його побратимів, ніж у вищих колах зняття з посади прем’єр-міністра. В домі й на полях балачки були лише про це. Втеча Елізи — випадок нечуваний у маєтку Шелбі — також вплинула на загальне хвилювання.

Чорний Сем, нагороджений таким прізвиськом через те, що був чорнішим за усіх інших місцевих негрів, дуже вдумливо обговорював ці події, саме через те, що вони могли вплинути на його благополуччя; його ж бо проникливості у подібних справах міг би позаздрити будь-який білий політикан у Вашінґтоні.

— Нема злого, щоб на добре не вийшло. Всяке буває, — виголосив Чорний Сем, підсмикнувши штани і приладнавши замість відірваного ґудзика довгий зігнутий цвях; було видно, що він пишається своєю винахідливістю. — Так, нема злого, щоб на добре не вийшло, — повторив він. — Ось тепер і Томові дісталося на горішки, отже, на його місце призначать іншого негра. А хоча б і мене! Том усюди роз’їжджав, з начищеними черевиками, з перепусткою у кишені — оце життя! А чому б тепер Семові не побувати на його місці? Ось що мене цікавить!

— Гей, Семе, господар наказав сідлати Білла і Джеррі! — перервав його думки вголос Енді.

— Що там таке трапилося?

— А ти хіба не знаєш, що Ліззі втекла зі своїм Гаррі?

— Щоб я — та й не знав! — пихато прокректав Чорний Сем. — Я це знав іще раніше від тебе. За кого ти мене маєш, за сліпого та ще й незрячого?

— Та годі! Господар наказав сідлати коней. Ми з тобою разом із містером Гейлі поїдемо ловити Ліззі.

— Оце вже зовсім інша річ! Сем стане їм у пригоді. Сем буде найголовнішим негром. Я її на раз-два спіймаю, а тоді поверну до маєтку, навіть не сумнівайтеся! Господар побачить, який Сем молодець!

— Не поспішай ловити Ліззі, Семе! — заспокоїв його Енді. — Ти краще гарненько усе зваж — адже місіс не хоче, щоб Ліззі впіймали. Ото вона тобі буде вдячна!..

— Оце справи! — задумливо мовив Чорний Сем, вирячивши здивовано очі і уточнивши недовірливо: — А ти звідки знаєш?

— Сам чув. Місіс Шелбі, почувши про зникнення Елізи, вигукнула: «Боже, поможи їй!» А господар ой як розсердився і каже: «Місіс Шелбі, ви кажете дурниці!» Та він все одно стане на її бік. Я знаю, як події розвиватимуться далі.

Чорний Сем задумливо скуйовдив своє волосся. Хоча його голову мудрою назвати важко, проте він завжди виділявся умінням віртуозно підлаштовуватися під зміну обставин і завжди враховував, куди вітер дме. У цій своїй здібності він перевершив би усіх політиканів світу, разом узятих. Він ще трохи помовчав, а тоді знову підсмикнув штани (мабуть, від цього йому краще думалося) і врешті сказав:

— Що є, то є, у цьому світі ніколи не знаєш напевно, де виграєш, а де програєш.

З того, як він наголосив слово «цьому», можна було припустити, що він чимало знає про особливості якихось інших світів.

— А я міг би заприсягнутися, що пані звелить обшукати всенький світ, аби лиш повернути Ліззі! — зізнався Сем.

— А воно, бач, он як! — сказав Енді. — Та ти, негре, не бачиш нічого далі свого носа. Місіс просто не хоче, щоб Елізин Гаррі потрапив до лап цього Гейлі. Всього й тієї справи!

— Авже-е-еж!.. — протяжно вимовив Сем у суто негритянській манері.

— Я тобі от що скажу, — вів Енді далі, — Поквапся з кіньми, місіс про тебе вже питала. Годі теревенити!

Почувши це, Сем організувався і швидко опинився біля дому. Він круто завернув коней до конов’язі і на ходу зіскочив з сідла. Норовливий жеребець містера Гейлі смикнувся і загарцював, напинаючи повіддя.

— Ого-го! — скрикнув Сем. — Ну, нічого! — Його обличчя засвітилося якимсь лукавим азартом. — Я тебе приборкаю!

Поруч із конов’яззю ріс велетенський бук, довкола якого земля була встелена тригранними буковими горішками. Сем підняв один горішок, підійшов до коня і погладив його, ніби намагаючись заспокоїти. Потім, ніби поправляючи сідло, непомітно запхав під нього буковий плід. Розрахунок Чорного Сема був простий: коли вершник умоститься у сідлі, горіх почне муляти коневі й той почне фиркати й тупцяти. При цьому жодної серйозної шкоди жеребець не зазнає.

— Ось так! — вдоволено сказав Сем і аж закотив очі, так собою запишався. — Перший крок до залагодження справи зроблено!

Тієї ж миті на балкон вийшла місіс Шелбі. Він прожогом кинувся на її поклик, та так услужливо, ніби він не раб у маєтку, а претендент на вакантне місце при Сент-Джеймському палаці або у Вашінґтоні.

— Де ти вештаєшся, Семе? Я вже й Енді посилала за тобою! — із докором мовила йому господиня.

— Господи помилуй! Та хіба ж це легка справа — за кіньми ганятися? Господи, твоя на те воля, вони он аж куди поскакали, на дальню галявину!

— Семе, скільки тобі повторювати, щоб ти не згадував Боже ім’я даремно? Не богохульствуй!

— Ах, Боже ж ти мій! Забув, місіс, геть з голови вилетіло! Більше не говоритиму так!

— Але ж щойно знову сказав!

— Та невже! Господи… Ну ось, знову… Зовсім не те хотів сказати…

— Слідкуй за своїми словами, Семе.

— Слідкуватиму, місіс, пильно слідкуватиму! От тільки з думками зберуся і…

— А тепер слухай мене уважно, Семе. Збирайся, поїдеш із містером Гейлі. Допоможи йому, покажи дорогу. Та гляди ж, Семе, бережи коней. Минулого тижня Джеррі трохи кульгав, тож не жени їх надто.

Останні слова вона сказала впівголоса, але дуже виразно і з притиском.

— Я, моя пані, усе чудово зрозумів, — змовницьки підморгнув їй Сем. — Богом присягаюся!.. Ой! Це я розхвилювався… — Сем ойкнув так розпачливо, що його господиня не змогла стриматися від сміху. — Місіс, за коней можете не хвилюватися…

— Знаєш, Енді, — сказав Чорний Сем, повернувшись під букове дерево, — коли коник цього джентльмена почне брикатися, як той на нього сяде, усі здивуються. А я — ні. З цими кіньми ще й не таке буває. — Сказав Чорний Сем, багатозначно штрикнувши Енді під бік.

— Еге ж! — погодився Енді, миттю збагнувши, про що йдеться.

— Розумієш, Енді, місіс хоче потягнути час. Це ясно навіть дурневі. Що ж, я їй трішки допоможу. Якщо ці коні зірвуться з ретязів і помчать ген до лісу, чужий господар нескоро вирушить здоганяти утікачку.

Енді із розумінням усміхнувся.

— Значить так, Енді, — втаємничував Чорний Сем у свої плани малого, — коли жеребець почне брикатися, що ми з тобою зробимо?.. Ми обоє кинемося містерові Гейлі на поміч, а ми вже так йому допоможемо, що довіку пам’ятатиме!

І вони обидва, позадиравши носи, весело розсміялися й пустилися у перескоки від радості, що усе так гарно придумали.

Тієї ж миті на ґанку з’явився Гейлі, помітно повеселівши після кількох чашок доброї кави. Він широко усміхався і поводився уже зовсім заспокоєно.

Сем і Енді поначіплювали собі на голови імпровізовані панами із переплетеного пальмового листя і прожогом кинулися до конов’язей «допомагати чужому господареві».

Пальмове листя на голові у Сема стирчало в усі боки, ніби військовий убір якого-небудь вождя з островів Фіджі. Панама Енді теж не мала полів, а її власник приплюснув її долонею, щоб краще трималася голови, і пихато роззирався навсібіч, ніби запитуючи: «Може, комусь не подобається?!»

— Ну, хлопці, — звернувся до них Гейлі, — не можна гаяти ані хвилини!

— Аякже, аякже, — підтакнув догідливо Сем, лівою рукою подаючи Гейлі повіддя, а правою притримуючи стремено.

Енді тим часом відв’язав двох інших коней.

Тільки-но Гейлі присів у сідло, його жеребець став на диби і скинув свого господаря на суху траву. Сем, дуже натурально побиваючись, кинувся уперед і вже тягнувся до вуздечки, але його саморобна панама як назло злетіла з голови і опинилася на голові жеребця, затуливши йому світ Божий. Це, ясна річ, не втихомирило коня, а навпаки — розлютило. Він хвицьнув Сема копитом так, що той аж перекинувся. Розгнівано фиркнувши, жеребець галопом поскакав до дальньої галявини, а за ним рвонули Білл та Джері, яких Енді, як і було заплановано, заздалегідь відв’язав та ще й прицмокнув їм услід.

Розгорілася неймовірна метушня і шарпанина. Сем і Енді, голосячи, безладно бігали маєтком, собаки брехали, Майк, Моз, Менді, Фенні і решта дітлахів верещали, плескали у долоні й вешталися під ногами, заважаючи усім.

Сірий жеребець Гейлі, норовливий кінь, був головним актором у цій виставі. Сценою була ціла галявина з півмилі завдовжки, зусібіч обгороджена густим лісом. Йому страшенно подобалося, що він може зовсім близько підпускати до себе ловців, а потім, зневажливо фиркнувши, стартувати з місця галопом і мчати лісовою стежиною у саму гущавину.

Зловити коней — це була остання справа, яку хотів зробити Сем. Проте його намагання, буцімто їх впіймати збоку виглядали досить героїчними. Його панама із пальмового листя, як меч Річарда-Левового Серця, що завжди виблискував у центрі битви, маячила в усіх місцях, де спіймати коней не було жодного шансу. Він стрімголов туди кидався, голосно зазиваючи інших: «Ось він! Тримайте! Лові-і-іть!..», — таким чином ще більше збезладнюючи загальну біганину.

Гейлі бігав туди-сюди, лаявся, викрикував прокльони, тупав ногами. Містер Шелбі безрезультатно намагався керувати діями Сема і Енді з ґанку, а місіс Шелбі, спостерігаючи із вікна своєї кімнати за тим, що відбувалося надворі, то заливалася сміхом, то знизувала плечима, у глибині душі здогадуючись про причину цього хаосу.

Десь опівдні прегордий Сем з’явився верхи на Джеррі, одночасно ведучи на поводі жеребця Гейлі. Кінь був змучений, але його очі світилися прагненням свободи. Це підтверджували і широко роздуті ніздрі тварини.

— Ось! — переможно крикнув Сем. — Якби не я, ловили б і досі, а я таки піймав!

— Впіймав він! — спересердя буркнув Гейлі. — Та якби не ти, такого б узагалі не трапилося!

— Боже мій, сер, як погано ви про мене думаєте! — ображено вигукнув Сем. — Я так старався, бігав, мов ошпарений… Я ж сімома потами облився!

— Гаразд, годі про це, — сказав Гейлі. — Три години через тебе згаяно, недолугий ти роззяво! Годі вже клеїти дурня, їдьмо!

— Як це їдьмо? Та ви що, сер! — благально сказав Сем. — Так ви і нас, і коней заженете. Ми ледве на ногах тримаємося, коні потомлені. Невже ви збираєтеся поїхати, не пообідавши? Та й коника вашого, сер, треба почистити, гляньте-но, який бруднющий! А Джеррі накульгує. Місіс сваритиметься, якщо ми отак вирушимо в дорогу… Ви не хвилюйтеся, сер, Ліззі ми неодмінно впіймаємо! Те ж мені — утікачка!

Місіс Шелбі підслухала цю розмову і була нею вельми задоволена. Вона вирішила, що тепер її черга зіграти свою роль. Вона вийшла на ґанок, поспівчувала Гейлі з приводу нещодавніх прикрощів, і почала умовляти його залишитися на обід, запевняючи, що стіл буде готовий негайно.

Гейлі не залишили вибору, тож із кислою фізіономією він пішов до вітальні. Сем, скорчивши огидну гримасу у нього за спиною, тріумфально повів коней до кінного двору.

— Ти це бачив, Енді?! Скажи, бачив? — торохтів Сем, заходячи до конюшні і прив’язуючи коней. — Ох він і лаявся, ох і тупав ногами! Мені така комедія до скону не набридла б! А я собі кажу: «Лайся, лайся, старий дідько! Чекай, поки я коней впіймаю, наберися терпіння…» Ех, Енді, цю пригоду я нескоро забуду!

І вони обидва, повалившись на землю біля конюшні, реготали аж до болю у животах.

— Шкода, що ти не бачив, як він мене дірявив поглядом, коли я підвів коня! Якби міг, убив би мене на місці! А я спокійний, ніби й не винен ні в чому.

— Та я усе бачив, бачив! — сказав Енді. — Але ж ти і хитрун, Семе! Справжній лис!

— Що правда, то не гріх! — прийняв похвалу Сем. — А місіс стояла біля вікна і аж заходилася від сміху. Ти помітив?

— Де там! Я ж гасав, мов півнем клюнутий! — відповів Енді.

— От бачиш, Енді, — сказав Сем, спроквола беручись чистити коня Гейлі, — а я все встигаю. І артистом побув, і глядачем одночасно! Треба бути уважним і усе помічати, тож змалку привчайся бачити навіть те, що відбувається у тебе за спиною. Ану, підніми ногу коню. Так от, деякі негри спостережливі, деякі ні. От у чому різниця! А якби я зранку не помітив, куди вітер дме?.. Хіба я не втямив без зайвих слів, чого хоче наша місіс? Га? Отак-то! Отже, я спостережливий. Талант та й годі! У кожного є свій талант, і якщо розвивати його, то можна далеко піти!

— Якби сьогодні вранці я тобі дещо не розповів, подивився б я на твою спостережливість! — добродушно зауважив Енді.

— Ти мудрий хлопчик, будуть з тебе люди. — мовив йому на те Сем. — Що тут такого, коли я скористався твоєю підказкою? На те ми і друзі, тож не вихваляйся даремно. А тепер саме час і нам пообідати. Щось мені підказує, що сьогодні місіс звелить нагодувати нас ситніше, ніж звичайно.

Розділ VІІ

Мати бореться

Нещаснішої і самотнішої людини, ніж Еліза тієї ночі, коли вона йшла світ за очі від хатинки дядька Тома, годі й уявити.

На неї разом навалилися усі лиха: страждання чоловіка і розлука з ним, небезпека, яка загрожувала її синочку… Усе це було дуже ризиковано, адже тепер у цілому світі вона була одна, як палець, далеко від рідного гнізда і позбавлена захисту своєї доброї покровительки. Вона мучилася тим, що мусить залишити рідні місця: обійстя, у якому народилася і жила, дерева, під якими гралася, гай, куди водив її на прогулянку коханий чоловік у далекі щасливі часи… Тепер у неї було лише холодне світло небесних світил, які ніби запитували: «Куди ти біжиш, небого?» Але материнська любов виявилася сильнішою за інші почуття, від такої страшної загрози вона робилася мало не безумною.

Гаррі вже був доволі великим, і зазвичай Ліззі водила його за руку. Але тепер вона навіть подумки не могла випустити хлоп’я зі своїх обіймів, тож, швидко крокуючи дорогою, міцно притискала сина до себе.

Підмерзла земля потріскувала у неї під ногами, бідолашна сахалася навіть своєї тіні, а ці звуки наводили на неї заціпеніння і жах. Шелест листя змушував її серце скажено битися і прискорювати ходу. Вона й сама не відала, звідки у неї сили, але кожен наступний напад страху посилював їх удесятеро, а її дорогоцінна ноша видавалася їй легкою, мов пух.

— Господи, помилуй! Господи, порятуй нас! — такі благання зривалися з її пошерхлих вуст.

Еліза подумки виправдовувалася перед своєю господинею: «Якби це був ваш Гаррі або ваш Джордж, пані, а жорстокий работорговець мав би вранці забрати його у вас, якби ви бачили цю людину на власні очі і точно знали, що усі папери вже підписано і вони у нього на руках, а на те, щоб врятуватися втечею, у вас залишилося зовсім мало часу — від півночі до світанку, — гадаю, і ви б не втрачали ані хвилини! О, ви б не стали зволікати, місіс! Скільки б миль ви пробігли, не зупиняючись, за коротку ніч, притискаючи до серця свій єдиний скарб, душею відчуваючи небезпеку і те, як його зморена сном голівка хилиться на ваше плече, а маленькі рученята довірливо обіймають вас за шию?»

Тепер Гаррі спав. Проте заснув він не скоро після несподіваного нічного пробудження. Мати не дозволила йому вимовити жодного слова, обіцяючи врятувати його, якщо він мовчатиме, і хлопчик утихомирився, обнявши рученятками її за шию. Коли його почав перемагати сон, Гаррі запитав:

— Мамо, а спати мені також не можна?

— Можна, ріднесенький, спи, спи.

— А якщо я засну, мене від тебе ніхто не забере?

— Ні, звичайно! Господь цього не допустить! — сказала Еліза, збліднувши, готова миттєво боротися за сина.

— Чесно не забере?

— Ні, тисячу разів ні! — упевнено пообіцяла вона синові, сама злякавшись свого голосу — таким чужим він їй здався.

І хлопчик, довірившись матері, блаженно схилив голівку їй на плече і швидко заснув.

Кожен рух Елізи був енергійним, сильним і впевненим. Їй допомагало те, що вона відчувала тепло синового тільця і його дихання, яке здавалося жінці її власним. Мов електричним струмом, пронизував її кожен порух його рученят. Це була величезна перемога духу над тілом, над його невимовним знесиленням. У таких ситуаціях струнами натягуються нерви і на них вже ніщо не впливає, м’язи набувають твердості сталі і навіть найслабші істоти стають надзвичайно сильними та витривалими.

Межа обійстя, парк, гайок майнули перед поглядом утікачки, мов уві сні. А Еліза йшла і йшла, щораз прискорюючи кроки, не зупиняючись ні на мить. Так непомітно спливла ніч, а промені рожевого світанку захопили її зненацька на широкому проїжджому шляху далеко від рідних місць.

Еліза неодноразово гостювала зі своєю господинею у родичів родини Шелбі, які проживали в маленькому поселенні Т. на березі ріки Огайо, тож знала цю дорогу добре. Дійти б туди, звідки можна переправитися на протилежний берег, — так вона собі уявляла втечу, хоча чіткого плану не мала. А далі… Далі вона покладалася лише на Божу милість.

Коли на шляху почали з’являтися подорожні верхи і на возах, Еліза збагнула, що поспіх і схвильованість можуть видати її намір, викликати підозри. Тому вона опустила дитину на землю, сказала, що тепер він ітиме, міцно тримаючись за її руку, поправила на собі одяг і сповільнила кроки, намагаючись виглядати якомога спокійніше. Вона завбачливо узяла в дорогу пиріжків та яблук, і тепер вони допомагали їй бавити сина, щоб він не відставав: жінка виймала з вузлика яблучко і котила його по дорозі, а хлопчик весело біг за ним. Ця вигадка допомогла їм подолати не одну милю.

Згодом вони дійшли до густого лісу, у якому змійкою звивався чистий струмочок. Гаррі вже довго жалівся на голод та спрагу, тож Еліза перенесла сина через перелаз, перебралася через нього сама і присіла за великим каменем так, щоб з дороги їх не можна було помітити. Вона розв’язала вузлик зі сніданком. Гаррі дуже здивувався, що мама нічого не їсть, і засумував через це. Він обійняв її однією рукою за шию, а другою намагався засунути пиріжок їй до рота, але Еліза не могла проковтнути жодного шматочка, бо спазми стискали її горло.

— Не треба, Гаррі! Мама не їстиме, доки не переконається, що ти у безпеці. Зараз ми підемо далі… Аж до великої ріки. — Вона вивела дитину на шлях і пішла вперед, знову змушуючи себе не поспішати.

Місця, де її знали, залишилися далеко позаду. Тепер, навіть якщо хтось зі знайомих і зустріне їх випадково, то йому й на думку не спаде, що вона утекла від своїх господарів, про доброту яких знали усі місцеві жителі. А чужі, дивлячись на їхню світлу шкіру, навряд чи одразу запідозрять, що у їхніх жилах тече негритянська кров.

Підійшовши близько опівдня до охайної ферми, Еліза вирішила там перепочити і купити харчів у дорогу, бо що більше вона віддалялася від небезпеки, то сильнішали нервова напруженість, втома і голод.

Господиня ферми, добродушна, балакуча жіночка, втішилася нагоді потеревенити із гостею, повіривши байці, що Еліза прямує на тиждень до своїх друзів, які живуть недалеко звідси. «О, якби це було саме так!» — мимоволі думалось утікачці.

За годину до заходу сонця стомлена, але й досі сповнена рішучості Еліза із сином увійшли у поселення Т. Першим, що вони побачили, була ріка. Вона видавалася жінці Йорданом, лиш води якого лежали на їхньому шляху до очікуваної свободи і землі обітованої.

Події відбувалися рано навесні, тож течія була бурхливою. Величезні крижини пливли мутною водою, вир крутив ними. У цьому місці берег штату Кентуккі дугою спадав у ріку. У вузькій затоці величезні шматки льоду нагромадилися один на одного і утворили затор. Це нагадувало велетенський пліт із криги, який загатив собою увесь простір між двома берегами.

Еліза одразу зрозуміла, що на пором надії нема, і пішла до невеличкого прибережного готелю.

Господиня, яка саме поралася біля плити, де щось шипіло і шкварчало, почула ніжний жалісливий Елізин голос і випросталась, не випускаючи із рук виделки.

— Чого вам? — запитала вона.

— Чи нема тут порому або хоча б човна? Мені дуже потрібно потрапити в Б., на тому березі.

— Ет, човен! Вони тепер не ходять, — відповіла жінка, але, помітивши, як розчарувала жінку її відповідь, запитала: — Вам неодмінно туди треба? Трапилося щось, може, занедужав хто? Чому ви так поспішаєте?

— Моя дитина у небезпеці. Я дізналася про це лише минулого вечора і сьогодні увесь день провела в дорозі, сподіваючись потрапити на пором.

— Оце біда! — щиро поспівчувала жінка, чиє материнське серце одразу ж відгукнулося на горе іншої матері. — Не можу вам не поспівчувати… Соломоне! — гукнула вона когось у відчинене вікно.

У дверях невеличкої комори з’явився мужчина у шкіряному фартуху і з брудними руками.

— Послухай-но, — звернулася до нього господиня готелю, — Чи їхатимуть сьогодні на той берег?

— Кажуть, що небезпечно, та все ж хочуть спробувати, — відповів мужчина.

— Є тут один фермер, який збирається їхати в Огайо з овочами — якщо ріка дозволить, звісно. Він прийде сюди увечері. Раджу вам його почекати… Який у вас гарненький хлопчик! — промовила жінка, пригощаючи Гаррі пиріжком.

У відповідь змучена дитина розплакалася.

— Ти мій біднесенький! Він ніколи так далеко не ходив, а я йому і поспати не дала! — зітхнула Еліза.

— Вкладіть його спочити отут, — запропонувала жінка, відчиняючи двері до маленької кімнатки, де стояло зручне ліжко.

Еліза поклала стомленого хлопчика на ліжко, взяла його рученята у свої руки і ні на крок не відходила від нього, доки той не заснув. Про те, що їй треба також спочити, вона і не подумала. Пекуча думка, що за ними женуться, стискала її душу, змушувала шукати вихід, і Еліза сумовито вдивлялася у непривітну бурхливу ріку, яка простяглася між нею і волею.

А тепер ми на деякий час покинемо Елізу і поглянемо, як ведеться її переслідувачам.

Хоча місіс Шелбі і пообіцяла Гейлі, що обід буде подано швидко, але, як то кажуть в народі, «обіцянка — цяцянка, а дурневі радість». Адже її бажання затримати Гейлі співпадало з бажанням решти людей у цьому домі. Усі, не змовляючись, діяли з цією метою. Розпорядження подавати обід негайно в присутності Гейлі було віддано і доведено до відома тітоньки Хлої. Проте кухарка, вислухавши одне й те саме щонайменше від п’ятьох посланців, замість відповіді щоразу лиш сердито фиркала, задираючи голову, і продовжувала свою справу з невластивою їй неквапністю. Завдяки якимось незрозумілим імпульсам уся прислуга відчула, що господиня через затримку обіду не гніватиметься, тож видавалося просто неймовірним, що на шляху звичайного обіду від плити до вітальні трапилося стільки перешкод. Хтось ненароком перевернув соусницю, а подавати страву без соусу ніяк не можна, тож «наша пісня гарна, нова, починаймо її знову», — соус довелося робити ще раз, та не абияк, а ретельно дотримуючись непростої рецептури. Тітонька Хлоя не відводила погляду з посудини, де варився соус, ледь-ледь помішуючи його ложкою, а на усі прохання поквапитися незмінно відповідала, що не подаватиме до столу неготовий соус лише тому, що комусь закортіло когось там ловити. Один із кухарчуків перечепився через відро з водою, а без води у кухні робити нíчого, тож довелося знову іти до криниці по воду. Ще одна кухарка розлила олію. Час від часу хтось ускакував до кухні і, гигочучи, повідомляв, що містер Гейлі «такий злий, що зараз лусне» і що «на місці йому зовсім не сидиться, він то міряє кроками вітальню, то вибігає на ґанок».

— Катюзі по заслузі! — відповідала тітонька Хлоя. — Зараз йому лише на місці не сидиться, а далі гірше буде, якщо не передумає їх ловити. Владика небесний колись спитає з нього за кожен гріх, отоді подивимося, як він викручуватиметься.

— Горіти йому в пеклі, це точно! — закопиливши нижню губу, погодився маленький Джейк.

— Та чорти вже зачекалися на цього гостя, — мовила далі тітонька Хлоя. — Скільки через нього страждає невинних душ! Згадаєте моє слово, — вона підняла руку, не випускаючи ложки, — Буде так, як сказано у Святому Писанні, як читав нам містер Джордж: душі вбитих плачуть перед жертовником і молять Господа про помсту! Прийде той час, коли Господь їх почує! О, він неодмінно почує!

Тітоньку Хлою дуже поважали на кухні, її промови слухали, повідкривавши роти, а тепер, коли обід нарешті було подано, усі тішилися вільному часу і слухали її ще уважніше, намагаючись гідно підтримувати бесіду.

— Такий заслуговує горіти на вічному вогні, чи не так? — озвався Енді.

— Діти! — перебило їхню розмову чиєсь звертання.

Усі здригнулися. Це був дядечко Том. Він стояв у дверях і слухав, про що тут мова.

— Діти, — вже спокійніше повторив він і продовжив: — Ви не відаєте, що кажете. «Вічність» — дуже глибоке слово. Про неї не варто говорити просто так. Вічні муки — це жахливо, не можна такого бажати навіть ворогам.

— А цим мучителям можна! — уперто гнув свою лінію Енді. — Їм, кровопивцям, цього усі зичать.

— Сама мати-природа стане проти них, — сказала тітонька Хлоя. — Адже вони продають немовлят, відриваючи їх від материнських грудей і сердець. Та й старшеньких діточок продають, не зважаючи на їхні ридання та чіпляння за материні спідниці. Жінки божеволіють, а їм байдуже — заберуть кровинку від матері і холоднокровно продадуть, аби лиш гроші… Подружжя розлучають… — тітонька Хлоя схлипнула після цих слів. — «Що Бог з’єднав, того не можна людям забирати», — написано у Святому Письмі! Адже це все одно що позбавити людину життя. Їх те не обходить, вони собі винце попивають, люльками пихкають. Їм ні Бог, ні Сатана не указ! — Вона затулила обличчя картатим фартушком і розридалася.

— Святе Письмо велить: моліться за ворогів ваших! — мовив дядько Том.

— За ворогів! — вигукнула тітонька Хлоя. — Оце вже ні, це понад мої сили — за них молитися!

— Ти кажеш, Хлоє, що проти них стане сама мати-природа. Так, наша людська природа сильна, та Бог переможе і її. Ти лиш подумай, яка у цього чоловіка душа, і дякуй Господові, що він створив тебе не такою. Нехай мене продадуть ще хоч десяток разів, аби тільки я не мав на душі таких гріхів, як він!

— Я думаю так само, — сказав Джейк. — А ти, Енді?

Енді знизав плечима і присвиснув.

— Як добре, що господар сьогодні нікуди не поїхав, — продовжував дядько Том. — Мені було б дуже важко витримати усе це, поїхати з дому, не попрощавшись із ним — навіть важче, ніж знати, що мене продано. Щоправда, якби він поїхав, йому було б легше… А мені? Адже я його знаю з дитячих років… Тепер я готовий скоритися Божій волі. У нашого господаря не було іншого виходу, він усе зробив правильно. Я тільки хвилююся, щоб без мене тут не звели усе нанівець. Адже він не контролюватиме усіх дрібниць, як це робив я. Наш народ непоганий, та надто безтурботний. От що мене непокоїть.

По цих словах пролунав дзвоник — Тома кликали до вітальні.

— Томе, — лагідно почав містер Шелбі, старанно добираючи слів, — я хочу сказати тобі от що: якщо раптом тебе не виявиться на місці, коли цей джентльмен прийде по тебе, мені доведеться виплатити йому тисячу доларів, якої я не маю. Сьогодні у нього будуть інші справи, а ти можеш використати цей час, як сам забажаєш. Можеш піти, куди тобі заманеться.

— Дякую, пане, — сказав Том.

— Добре запам’ятай, що тобі сказано, і навіть не думай ошукати містера Шелбі. — втрутився Гейлі. — Якщо ти втечеш, я з нього здеру усе до останнього цента. Кажу йому: не довіряйте неграм, бо негр, як вуж: мить — і вислизне з рук. Та він мене не слухає.

— Господарю, — сказав Том, випроставшись, — мені було тільки дев’ять, коли ваша мати доручила вас мені. Вам тоді й рочку не було. «Ось, — каже, — Томе, це твій маленький господар, бережи його». А тепер я вас запитую: хоч раз Том обдурив свого господаря, хоч колись дозволив собі не коритися вам, особливо відтоді, як мене прийняли в лоно церкви?

Містера Шелбі до глибини душі розчулили слова вірного слуги, аж сльози навернулися йому на очі.

— Друже мій вірний, — відповів він, — Бог свідок, ти кажеш правду, і якби я мав хоча б найменшу можливість вчинити інакше, я б не продав тебе ні за які гроші.

— Повір, Томе, і моєму слову християнки, — озвалася місіс Шелбі. — Тільки-но я назбираю необхідну суму, ми тебе негайно викупимо… — Сер, — звернулася вона до Гейлі, — дізнайтеся про людину, якій буде продано нашого Тома, і неодмінно повідомте мені, куди він потрапив.

— Обов’язково, — відповів работорговець і додав: — Ще може так трапитися, що через якийсь рік я привезу вашого Тома, живого і здорового, і запропоную вам-таки.

— Ми купимо його, ви на цьому ще й добряче заробите, — запевнила його місіс Шелбі.

— Згода! Мені байдуже кому продати, аби вигідно. Якось же треба жити, пані! Кожен піклується про заробіток.

Місіс і містера Шелбі аж пересмикнуло від нахабної поведінки работорговця, але вони щосили намагалися не виказувати своєї відрази до нього. Що більш явно виявлялися грубість і безсердечність цього типа, то болючіше стискалося серце місіс Шелбі при думці, що він може упіймати Елізу з дитиною, то кмітливішою вона ставала, то хитріше, по-жіночому, поводилася, тільки б затримати Гейлі ще хоч на хвилину. Вона йому привітно усміхалася, підтакувала, весело підтримувала бесіду — тобто робила усе можливе і неможливе, щоб час спливав непомітно.

Рівно о другій по опівдні Сем і Енді підвели до ґанку коней. Здавалося, що вранішні перегони лише розбудили у скакунів бажання руху.

Сем, аж виблискуючи після ситного обіду, виявляв готовність негайно вирушати на лови утікачів. Коли Гейлі підійшов до конов’язі, Сем, не шкодуючи похвал на свою адресу, почав вихвалятися перед Енді: мовляв, якщо за справу береться він, то вона однозначно буде успішною.

— Ваш господар не тримає псів? — задумливо поцікавився Гейлі, вже вкладаючи ногу в стремено.

— У нас ціла зграя псів, сер! — аж підскочив Сем. — Ось, до прикладу, Бруно — не якийсь там дворовий пес, а хижий звір. А ще майже у кожного негра є по собаці.

Гейлі презирливо фиркнув, поганими словами оцінивши дворових псів обійстя, на що Сем промимрив:

— За що він так про них?..

— А нишпорок, які беруть слід негрів-утікачів, у вашого господаря не знайдеться? Та що я питаю, якщо знаю відповідь? Звісно, він їх не тримає.

Сем зрозумів його одразу, та все ж прикинувся простачком:

— Наші пси мають нюх добрий, куди тим нишпоркам до них! Саме такі нам і потрібні. Щоправда, їх треба добряче нацькувати. О-о, тоді вони багато на що спроможні! Хоча б Бруно… — він свиснув великому ньюфаундленду, і той миттю підбіг на його поклик.

— До дідька ваших покоєвих песиків! — розгнівано верескнув Гейлі, вмощуючись у сідлі. — Годі вже. Покваптеся!

Сем виконав цей наказ негайно, встигнувши, однак, непомітно штрикнути Енді пальцем під бік. Хлопець не стримався і пирснув, за що розлючений не на жарт Гейлі замахнувся на нього батогом.

— Ти, Енді, не перестаєш мене дивувати! — із напускною серйозністю повчав його Сем. — Тут така серйозна справа, а тобі аби лиш «ги-ги-ги» та «га-га-га»! Такі помічники містерові Гейлі ні до чого.

— Поїдемо до ріки, — рішуче заявив работорговець, коли вони виїхали на межу обійстя. — Усі ці світлі негри тікають підпільною дорогою.

— Точно! — улесливо гукнув Сем. — Містер Гейлі з першого разу поцілив просто в яблучко! Тепер я ось що скажу: до ріки можна потрапити і старою дорогою, і новою — це вже на розсуд містера Гейлі.

Простакуватий Енді здивовано вирячився на Сема, вперше почувши про дві дороги до ріки, проте миттю збагнув його задум і підтвердив останні слова.

— Гадаю, — вів далі Сем, — що Ліззі вибрала стару дорогу, бо там рідко зустрінеш кого-небудь.

І хоча досвідчений Гейлі не звик нікому довіряти, цього разу він купився.

— Хіба можна вам вірити? Збрешете і оком не змигнете!.. — замислився він.

Ця репліка так розвеселила Енді, що він від’їхав трохи вбік і щиро розсміявся, мало не випавши з сідла. А от Сем тримався, як годиться, і жоден мускул не поворухнувся на його обличчі.

— Як скажете, сер, їхати прямо, так і буде. Нам усе одно. Якщо добре подумати, так навіть певніше буде.

— Звісно, вона вибрала безлюдну дорогу, — продовжував Гейлі розмірковувати вголос, не звертаючи уваги на своїх супутників. А Сем тим часом продовжував заплутувати сліди:

— Хоча, хто її знає! Ніколи не знаєш, що у тої жіноти у головах за думки рояться. Думаєш, вчинять так і так, а виявляється, усе навпаки. Вони такі… Якщо ви думаєте, що вона пішла старою дорогою, сміливо рушаймо новою і тоді точно натрапимо на її слід. Я ось думаю, що Ліззі вибрала нову дорогу.

Такі глибокі роздуми раба щодо жіночої натури не переконали Гейлі, що потрібно їхати новою дорогою. Він рішуче заявив, що їхати слід старою дорогою і запитав у Сема лише, коли вони до неї дістануться.

— Та тут недалечко, — відповів Сем, підморгнувши Енді. Трохи помовчавши, додав: — Та все ж я вважаю, що нам не треба їхати нею. Я там ніколи не бував. Вона безлюдна, ще, не доведи, Господи, заблукаємо!

— І все-таки їхатимемо старою! — заявив Гейлі.

Не звертаючи уваги на останню репліку работорговця, Сем вів далі:

— А ще я згадав, що наші казали, буцімто вона при річці перегороджена. — Правда, Енді?

Енді відповів, що також ніколи не їздив тією дорогою і знає про неї лише з розповідей. Гейлі, який звик вибирати золоту середину, обрав таки стару дорогу. Він вирішив, що Сем, не обережно згадавши про неї уголос, тепер хоче за всяку ціну відвести його від Елізиного сліду.

Тож, коли Сем показав, куди треба їхати, він пришпорив коня і наказав неграм не відставати.

Колись давно ця дорога й справді вела до ріки, але з відкриттям нової нею вже ніхто не їздив. Перші декілька миль по ній ще якось можна було просуватися, але далі вона впиралася в обгороджені поля і приватні ферми, і Семові це було прекрасно відомо. Енді ж і справді не знав про існування ще однієї дороги, бо на момент його народження її вже було забуто. Тому він покірно їхав за Гейлі, скаржачись час від часу, що тепер Джеррі остаточно зіб’є собі ногу.

— Краще помовчте обидва, — гримнув Гейлі. — Мене не одуриш! Скільки б ви не скавчали, я з цієї дороги не зверну.

— Ваше право, — покірно відповів Сем і так багатозначно підморгнув Енді, що тому довелося дуже постаратися, щоб знову не вибухнути реготом.

Оптимістично налаштований Сем поводився дуже активно: то крутився навсібіч, то помічав «чийсь капор» на вершечку дальнього пагорба, то запитував Енді: «А це, бува, не Ліззі біжить он тією низинкою?» Слухаючи слова негра, Гейлі самовпевнено скеровував коня у найважчі, кам’янисті і нерівні ділянки шляху, де тварині йти було просто неможливо.

Незабаром вершники галопом спустилися з крутого косогору до великої комори. У дворі біля неї нікого не було, певно, усі фермери працювали в полі. Але оскільки комора стояла посеред дороги, було зрозуміло, що далі шляху немає.

— А що я казав, сер! — старанно удаючи ображеного, пробурчав Сем. — Ви нетутешній, наших країв не знаєте, а ми тут народилися і зросли…

— Паршивцю, ти знав, що тут немає проїзду! — вигукнув Гейлі.

— Звісно. І говорив про це, але ви мене не хотіли й слухати! А я таки попереджав: сер, там дорогу перегороджено, там ні пройти, ні проїхати… Енді свідок, що так і було.

Сем казав правду, тож сперечатися було б просто безглуздо. Невдасі Гейлі довелося розчаровано завернути коня назад.

Через усі ці перипетії переслідувачі Елізи дісталися поселення на березі ріки Огайо десь через сорок хвилин після того, як вона вклала Гаррі спати в маленькому готелі при дорозі. Вона стояла біля вікна, дивлячись у протилежну сторону від тієї, з якої на дорозі з’явилися вершники. Але Семові вистачило єдиного погляду на жіночий силует біля вікна, щоб впізнати утікачку. Гейлі та Енді їхали позаду Сема. У цю небезпечну хвилину Сем перевершив сам себе: його панаму нібито «здуло вітром», і він голосно вилаявся. Почувши знайомий голос, Еліза відскочила вглиб кімнати, а тим часом вершники промчали повз вікно і зупинилися біля вхідних дверей.

Все своє життя Еліза подумки прожила тієї миті, як це буває перед смертельною небезпекою. Двері спальні виходили просто до ріки. Вона схопила дитину і кинулася бігти сходами вниз. Работорговець побачив її вже тоді, коли жінка була біля самого берега. Він зіскочив з сідла і, гукнувши Сема та Енді, сам кинувся її наздоганяти, мов мисливський пес свою здобич. Елізі здавалося, що від жаху в неї виросли крила, і за мить вона опинилася біля води. Переслідувачі були вже близько. Сповнена неймовірної сили, якою наділяє Господь людину у відчаї, Еліза крикнула, мов дикий звір, і миттєво перескочила через бурхливу брудну воду на найближчу льодову брилу. Такий вчинок здавався настільки безумним, що всі троє — Гейлі, Сем та Енді — теж скрикнули і здійняли вгору руки. Величезна брудно-зелена крижина перекосилася і загрозливо затріщала. Та Еліза і не думала затримуватися на ній. Щоразу голосно скрикуючи, вона просувалася далі, ковзала, та все ж утримувала рівновагу, а бувало, що й падала… Свої черевики втікачка загубила, панчохи геть порвалися, подряпані ноги залишали криваві сліди на льоду. Але вона йшла уперед, не відчуваючи болю, і отямилася лише тоді, коли побачила, мов уві сні, протилежний берег і людину, яка простягала їй руку.

— Яка ви смілива! — захоплено сказав чоловік.

Еліза впізнала в ньому фермера, який жив неподалік від обійстя її господарів.

— Містере Сімз, рятуйте… Я благаю вас… Заховайте мене! — впала вона навколішки.

— Але як… — здивувався фермер, — адже ви живете в домі Шелбі?!

— Мою дитину… Синочка… Продали! Ось його новий господар! — Вона показала на протилежний берег. — Містере Сімз, ви ж маєте сина, ви повинні мене зрозуміти!

— Так! — відповів він лагідно, допомагаючи їй піднятися крутим схилом. — До того ж ви хоробра жінка, а я люблю таких відчайдухів!

Піднявшись із Елізою на берег, Сімз зупинився і сказав:

— Я б радо допоміг, але мені нікуди вас сховати. Я можу лише порадити: ідіть туди, — він показав на великий білий будинок трохи збоку від центральної вулиці селища. — Там живуть добрі люди, які вже звикли допомагати усім. Вони виручать вас із цієї біди.

— Нехай вас Бог благословить! — щиро мовила Еліза.

— Спасибі! — відповів Сімз. — Але ви не дякуйте!

— Сер! Ви нікому про нас не розповісте?

— Заспокойтеся, авжеж не розповім! За кого ви мене маєте? Щасливої вам дороги. Свобода тяжко вам далася, тож ніхто вас її не позбавить, згадаєте моє слово!

І наша утікачка, міцніше притуливши дитину до грудей, швидкими рішучими кроками пішла від берега. Сімз ще довго дивився їй услід.

«Шелбі, мабуть, сказав би, що я поганий сусіда, але вчинити інакше я не міг. Якщо котрась із моїх рабинь накиває п’ятами, а він це побачить, нехай вчинить так само, і ми про все забудемо. Але дивитися, як на людину цькують собак, а вона, задихаючись, усе одно біжить — це понад мої сили. І взагалі, чого б це я мав ловити чужих невільників?» — так думав цей бідний мешканець штату Кентуккі, який погано знав закони своєї країни і тому вчинив так, як веліло його сумління. Хоча якби він належав до вищого класу суспільства, то навряд чи сумління вплинуло б на його вибір.

Гейлі стояв, мов кам’яна статуя, спостерігаючи, як Еліза зникає вдалині. Нічого не розуміючи, він подивився на Сема та Енді.

— Оце клас! — вражено присвиснув Сем.

— Мабуть, сам диявол вселився в тіло цієї навіженої, — розгублено пробелькотів Гейлі і додав: — Скакала, мов рись!

— О сер, я сподіваюся, на той берег ви нас за нею не пошлете? — округлив очі Сем. — При усій моїй до вас повазі повторити оті піруети на крижинах я відмовляюся. — І він засміявся.

— Ох ти зараз у мене й отримаєш! — гаркнув на нього работорговець.

— Сер, я більше не можу! — просто у бурякове від гніву обличчя работорговця відверто розсміявся Сем. — Так було смішно дивитися, як вона то стриб, то скок… Лід тріщить під ними, а вона бах… А тоді встає і біжить далі, і скаче. До чого проворна!

І вони з Енді реготали аж до сліз.

— Вражі сини, ще наплачетеся… Бач, смішно їм! — верещав Гейлі, замахуючись на них батогом.

Ухилившись від удару, негри із криками побігли берегом до коней.

— На все добре, сер! — поважно гукнув осатанілому работорговцеві Сем. — Місіс, напевно, вже почала нервуватися через Джеррі. Вам ми більше не потрібні. Місіс звеліла б із нас сім шкір спустити, якби ми погнали коней тим місточком, яким бігла Ліззі.

Сем тицьнув Енді кулаком під бік, і вони поскакали геть, голосно регочучи. Їхній сміх ще довго лунав у вухах Гейлі.

Розділ VІІІ

Врятовані!

Вечоріло. Тікаючи від работорговця, Еліза опинилася на березі штату Огайо. Їх із сином огорнув сивий надвечірній туман, що повільно піднімався над водою, а розлив і льодохід були нездоланною перепоною на шляху її переслідувача. Роздратований поразкою, Гейлі спересердя сплюнув і, відвернувшись від стрімкої течії, повільно поплентався до готелю, розмірковуючи, що ж робити далі. Господиня готелю запропонувала йому кімнату у протилежній від входу частині будинку. Там був стіл, застелений блискучою чорною клейонкою, і декілька стільців із високими спинками. На підлозі лежав килимок, зшитий із решток старих килимів. На поличці над каміном, у якому ледь животіло полум’я, стояли рядочком сувенірні статуетки. Гейлі присів на грубу лавку і поринув у роздуми щодо марноти людських сподівань.

— І навіщо я зажадав собі цього хлопчиська?! — невдоволено бурчав він. — Тепер мене пошито в дурні! — І він вилаявся сам на себе найгіршими словами. І хоча він на все те заслуговував, ми як люди культурні за ним не повторюватимемо.

Картав він себе недовго, бо гучний різкий голос, який долинав із вхідних дверей готелю, видався йому знайомим. Гейлі підійшов до вікна.

— От так пощастило! Правду кажуть люди: свою долю й конем не об’їдеш! Невже це таки Том Локкер?

Гейлі швидко навстіж відчинив двері. Біля стійки у куті кімнати стояв дебелий, плечистий чоловік у куртці з буйволової шкіри, хутром назовні. У цій одежині його обличчя нагадувало звірячу морду. Його образ був просто просочений жорстокістю, яка читалася в усьому. Любий читачу, уявіть собі бульдога, який швендяє поміж людьми на задніх лапах у куртці і шапці — оце і буде копія того неприємного чоловіка. Він був не сам. Образ його супутника викликав зовсім інші емоції. Маленький, худорлявий, із типово котячими рухами, він здавався підозрілим і настороженим. Цей тип мав темне хвилясте волосся, довгий ніс і чорні очі, які пронизливо дивилися на світ.

Чолов’яга налив собі півсклянки віскі і залпом випив. Менший зіпнувся на пальці, покрутив головою, ніби принюхуючись до пляшок на стійці, і нарешті тремтливим тоненьким голоском замовив собі м’ятної настоянки. Отримавши напій, він вдоволено подивився на склянку, не сумніваючись у правильності свого вибору, і почав обережно попивати настоянку маленькими ковтками.

— Але ж і поталанило мені! Яка приємна зустріч, Локкере! — вітав Гейлі свого колишнього компаньйона, підступаючи до стійки з привітно розкритими обіймами.

— От дідько! — крекнув той. — Яким вітром тебе занесло сюди, Гейлі?

Його товариш на ім’я Меркс миттєво відірвався від склянки, витягнувши уперед шию, і вирячився на незнайомця, мов кіт, який приміряється вхопити здобич.

— Як же здорово тебе бачити, Томе! Мене така біда спіткала! Допоможи, друже! Ти — моя остання надія!

— Ну звісно! Всі знають: якщо Гейлі радий когось бачити, то йому точно щось від цієї людини треба, — глузливо прорік Локкер. — Кажи вже, що там у тебе трапилося?

— Це твій друг? — недовірливо глянувши на Меркса, запитав Гейлі. — Компаньйон, гадаю?

— Так. Знайомся, Мерксе. Це саме той, з ким я працював у Натчезі.

— Радий знайомству, — сказав Меркс, тягнучи для привітання суху довгу руку, більше схожу на пташину лапку. — Вважаю за честь познайомитися з паном… Гейлі?

— З ним, сер, — відповів Гейлі. — І з такої щасливої нагоди, джентльмени, я неодмінно мушу вас пригостити. Агов, ти, — звернувся він до чоловіка за стійкою, — будь добрий, подай нам окропу, цукру, сигар і обов’язково «живої води». Зараз ми славно погуляємо!

Гейлі — жертва обставин — зворушливо описав невдачу, яка його спіткала. Насуплений Локкер мовчки слухав колишнього компаньйона. Меркс підказував офіціанту, як треба робити пунш, а поміж тим тицяв своїм гострим підборіддям і носом просто Гейлі в обличчя, намагаючись вловити кожне його слово. Мабуть, закінчення історії йому дуже сподобалося, бо він аж затрусився від німого сміху, тамованого десь глибоко всередині його підлого нутра.

— І-гі-гі, непогано вас обскакали! Хех! Але ж як грамотно провернули справу — нема до чого причепитися! — пищав Меркс, скрививши свої тонкі губи у неприємній гримасі.

— Та що із тих непутящих хлопчиськ візьмеш! — зітхнув Гейлі.

— От було б добре вивести таку породу жінок, які б своїх дітей не любили! Безцінні були б рабині! — умліваючи із власного дотепу, підсміювався Меркс.

— Точно! — тицьнув у його бік своїм товстим пальцем Гейлі. — Чого вони так трясуться над тими дітьми? Ніяк не збагну! Адже з ними сама лиш морока. Навпаки мала б радіти, що спекалася такої гризоти, так де там! Іноді дивлюся: нещастячко таке, що цента не варте, а для них воно ніби над усе дорожче!

— Подайте-но мені гарячої води, містере Гейлі, — попрохав Меркс і улесливо мовив: — Ваша правда, сер, абсолютно згоден із вами. У моїй практиці був такий випадок: одна дебела, здорова і до того ж недурна негритянка мала хворобливого сина, ще й горбатого на додачу. Я віддав його одному за дякую, може, думаю, з нього щось і вийде. Хіба ж я міг подумати, що вона витворятиме? Ви б бачили! Хлопчина хворий, вередливий, самі клопоти з ним і ніякої втіхи, а вона його обожнювала. І знаєте, вона не грала на публіку, а щиро ридала, голосила і маялася, ніби на цьому її життю настав кінець. І сміх, і гріх! Жінки — дивні істоти, навіть не намагайтеся їх зрозуміти, бо то все марно.

— І у мене траплялося подібне, — підхопив тему Гейлі. — Минулого літа я купив на Ред-Рівер одну негритянку з дитиною.

Дитя як дитя, навіть симпатичне, одна біда — сліпе. Ніц не бачить! Думав я, думав, як би цього «скарбу» спекатися, і вже було домовився виміняти за барильце віскі. Я до матері забирати дитину, а вона його захищає, як тигриця! Це все відбувалося біля причалу, ми ще не відпливли, партія нових невільників ще сиділа без кайданів. От нізащо не здогадаєтеся, що вона утнула! Вискочила, мов кішка, на копу бавовни і вихопила ножа у одного з матросів. Усі від неї сахнулися, а вона, оцінивши ситуацію, зрозуміла, що однак не втекти, й кинулася униз головою разом із дитям у воду, та так і не вигулькнула…

Том Локкер слухав їхні оповідки мовчки. А потім, усім своїм виглядом виявляючи презирство до колег, сказав:

— Бо ви обидва бевзі! Мої негритянки такого цирку мені не влаштовують.

— Отакої! Як же ти з ними даєш собі раду? — зацікавився Меркс.

— Як? Легко! Ось, наприклад, купую я негритянку з дитиною, яку я намітив на продаж. Одразу даю їй понюхати кулака і кажу: «Чуєш, чим пахне?! Спробуй-но тільки щось утнути — заб’ю на квасне яблуко. Щоб ні слова, ні півслова не чув. Дитина, — так їй і кажу, — моя, а не твоя, тож забудь вже про неї, бо за першої нагоди я її продам. І не смій сцен влаштовувати, інакше проклянеш матір, що народила тебе на світ». Будьте певні, я кажу це так, що вони бояться очі підняти, не те що якісь там фокуси показувати. А якщо котрась почне голосити… — містер Локкер виразно гримнув кулаком по столу.

— Переконливо, без сумніву! — зауважив Меркс і, штрикнувши пальцем Гейлі під бік, дурнувато загигикав. — Оце так Том! Коло такого негри точно трясуться зо страху! Знаєш, Томе, якщо ти не диявол у людській подобі, то точно його найближчий родич!

Том сприйняв ці дифірамби з належною поважністю. Могло здатися навіть, що його обличчя виявляло люб’язність, якщо так взагалі доречно сказати про типа із «псячим норовом», як висловився би про такого Джон Бен’ян.

Гейлі, поласувавши основною стравою, ситий і задоволений, піднісся аж до вершини своєї великодушності, як це нерідко трапляється при подібних обставинах. Тож він звернувся до Локкера з такими словами:

— А я таки скажу тобі, Томе, те, що думаю! — почав він свою моралізаторську промову. — Я завжди говорив, що твій підхід недієвий. Пам’ятаєш, ми з тобою не раз і не двічі говорили про це в Натчезі. Я своєї думки досі не змінив і вважаю, що справи можна вести так, щоб і заробляти, і над товаром не знущатися — безпрограшний варіант. Це забезпечує спокійне життя у наш буремний час і, крім того, додає шансів на місце у раю, коли справа дійде до Судного дня.

— Ти мене повчаєш?! — спалахнув Локкер. — Гидко й слухати оцю маячню. — Він залпом випив півсклянки нерозведеного віскі.

— Е ні! — не вгавав Гейлі, відкинувшись на спинку крісла і змахнувши рукою. — Ти мене не перебивай. Я завжди робив справи так, щоб на першому місці була користь. Але кожен із нас має душу, у глибині якої розуміє, що комерція, гроші — це не основне у житті людини. Хочете — вислухайте мене, а хочете — ні. Моя справа сказати. Я людина релігійна. От коли назбираю достатньо, то обов’язково і про душу подбаю, і про все інше. А ви собі як хочете. Я лише кажу, що не потрібно звірішати більше, аніж того вимагає ситуація!

— Про душу він подбає! — презирливо вигукнув Том. — Тільки даремно час згаєш, бо у тобі душі не знайдеш, скільки не шукай. Тобі сам диявол нічого не доведе — і його переплюнеш.

— Чого ти так визвірився, Томе? — здивувався Гейлі. — Я до тебе по-доброму, а ти навіть не удаєш люб’язного…

— Припини! — перебив його Том. — Я сприймаю тебе таким, яким ти є, тому цього скавчання про набожність просто не можу слухати! А якщо розібратися, чим ми з тобою відрізняємося? Чим? Може, совість твоя чистіша, чи ти, бува, добріший за мене? Дзуськи. Усі знають, що ти підлий, що ти самого дідька ошукаєш і неушкодженим залишишся. Але ти не гуска, щоб завжди сухим із води виходити. Царства Небесного він хоче! Благородного він корчить! Слухати гидко, тьху!

— Джентльмени! Джентльмени! — виступив арбітром у їхній суперечці Меркс. — Кожен має право думати і чинити по-своєму. Поза сумнівами, містер Гейлі — людина, яка працює сумлінно, а у тебе, Томе, своє бачення справ. Сором вам сперечатися! Краще поговорімо про нашу справу. То чим ми можемо вам допомогти, Гейлі? Ви хочете, щоб ми впіймали ту негритянку?

— Мені на неї начхати. Вона належить Шелбі, а не мені. А от хлопець мій, і його я хочу повернути. Але ж і бовдур я, що зв’язався із малим бісеням!

— Дурнем ти завжди був, — не стримався Локкер.

— Годі, Томе, грубіянити! — присоромив його Меркс і облизав свої тонкі губи. — Якщо я правильно зрозумів містера Гейлі, то він нам пропонує вигідну справу. Ти помовчи трохи, а я про все з містером Гейлі домовлюся, це моя парафія. Отже, містере Гейлі, розкажіть про цю жінку, яка вона?

— Вродлива, шкіра світла. Добре вихована і грамотна. Я б за таку не пошкодував ані вісімсот, ані тисячі доларів дати, а потім ще й непогано заробив би на ній.

— Світлий колір шкіри, вродлива і добре вихована, — повторив Меркс, бігаючи чорними очицями, плямкаючи ротом і посмикуючи своїм пацючим писком. — Послухай-но, Локкере, адже це вигідна справа! Візьмімося за неї. Впіймаємо обох, хлопчину віддамо містеру Гейлі, а його мамцю доправимо до Нового Орлеана й продамо! Незле, га?!

Локкер, аж роззявивши рота від того, як його приятель обернув справу, клацнув зубами, як пес на гарний шмат м’яса, і замислився, ніби зважуючи вигоду цієї ідеї. Меркс тим часом вів своє:

— То що ми маємо, — звернувся він до Гейлі. — Тут на всьому узбережжі досить лояльні судді, з ними ми зуміємо домовитися. Том у нас майстер кулаками орудувати, а от у делікатніших справах перша скрипка — моя. Одягнуся, мов на бал, начищу до блиску черевики — і з’явлюся у суді. Варто бачити, як спритно я це роблю! — вигукнув він, гордий за самого себе. — Нині я містер Твікем з Нового Орлеана; завтра — плантатор, який щойно прибув з Ріки перлів і у якого там сімсот душ негрів; можу представитися далеким родичем Генрі Клея або іншого шанованого громадянина штату Кентуккі. Можна різні ролі зіграти. Якщо справу легко вирішити силою, тут краще за Тома не впорається ніхто. Але лукавити він не мастак, ну не вміє та й годі! А я пролізу у будь-яку шпаринку, навіть якщо судді напоготові будуть. Іноді аж нецікаво, що ніякого порядку в суді нема — надто легко все дається, і від перемоги жодного задоволення.

Том Локкер не вмів швидко думати, тож, коли товариші обговорювали деталі справи, він не одразу збагнув, про що мова. Тугодум раптом перервав Мерксове патякання, грюкнувши кулаком по столу так, що на ньому аж посуд задзеленчав.

— Згоден! — випалив він.

— Та Бог у поміч, Томе! А склянки трощити навіщо? — Меркс з несподіванки втягнув голову між плечі. — Притримай свої кулаки для більш слушної нагоди. Вона неодмінно трапиться, не хвилюйся. Ти також попрацюєш.

— Перепрошую, джентльмени, а як я свою частку прибутку отримаю? — запитав Гейлі.

— А того, що ми повернемо тобі хлопця, замало? — вискалився Локкер. — Чого тобі ще?

— Адже це я пропоную вам вигідну справу, це безсумнівно… Скажімо, моїх десять відсотків з вирахуванням видатків.

— Що? — гаркнув Локкер, брудно вилаявшись і знову гепнувши кулаком. — Я добре тебе знаю, Дене Гейлі, бісів ти сину! Думаєш, ми ідіоти? Нащо нам із Мерксом надурняк ловити твоїх негрів-утікачів, допомагаючи таким білоручкам, як оце ти? Атож, наставляй мішок на гроші! Жінка дістанеться нам, а почнеш сперечатися, то ще й хлопця собі заберемо! І подумай своїм куцим мозком, хто нам завадить? Ти нас на слід навів, і шанси тепер у нас однаковісінькі. А якщо ви із Шелбі надумаєтеся на пошуки, то прошу — ловіть вітер у полі. Знайдете — наш вам низький уклін! Усе чесно!

— Та гаразд, гаразд! Най буде по-твоєму, — швидко погодився Гейлі, злякавшись, що може втратити все, зажадавши так багато. — Дасте мені тільки хлопчика. Твоєму слову, Томе, я вірю.

— Ще б пак! — гмикнув Том. — Я ж не ти, розпускати нюні не вмію, а що стосується ділових розрахунків, то я тут чесніший за чесного. Як сказав, так і зроблю, ти мене знаєш, Дене Гейлі.

— Це правда, Томе, я саме так і кажу. Ти лише пообіцяй, що через тиждень хлопець буде мій, і сам призначай місце, куди по нього приїхати. Більше мені нічого не треба.

— А от мені треба, — кинув Том. — Я дечого таки навчився, працюючи з тобою у Натчезі. Це була добра наука: упіймав вугра — то тримай його міцно, бо ще вислизне. Так от, Дене, доведеться платити! П’ятдесят доларів на стіл, інакше не бачити тобі хлопчини, як власних вух. Я знаю, як з тобою балакати.

— Це вже занадто, Томе! — аж підскочив Гейлі. — Та ти дістанеш самого навару тисячу, а то й півтори тисячі доларів, як добре піде!

— Звідки така певність? У нас, може, своїх справ наплановано на місяць уперед, а тут усе треба кидати і пускатися на лови твоїх рабів… А як ми їх не знайдемо? Е, так не піде. П’ятдесят доларів! Якщо ми їх впіймаємо і справа себе виправдає, отримаєш їх назад. Якщо ж ні — це буде платня за згаяний час. Правильно я кажу, Мерксе?

— Правильно, — тоном миротворця відказав його компаньйон. — П’ятдесят доларів будуть нам як застава. І-гі-гі! Такі вже ми є, нас не зміниш. Не треба сваритися. Пропоную вирішити справу по-доброму. Містере Гейлі, скажіть, куди вам доставити хлопця, а Том так і зробить. Еге ж, Томе?

— Якщо я його знайду, приїдеш за ним в Цинциннаті. Він буде у старої Белчер, — мовив Локкер.

Меркс витягнув із кишені засмальцьованого гаманця, витягнув звідти клапоть паперу і, уп’явшись у нього своїми колючими очицями, впівголоса почав читати:

— «Барнс, округ Шелбі, негр Джим… триста доларів, доставити живим або мертвим… Едвардс… Дік і Люсі, чоловік і дружина, шістсот доларів за повернення їх господарю. Негритянка Поллі з двома дітьми — шістсот доларів за усіх і так само за неї саму». Я оце дивлюсь, які у нас є справи і чи зможемо ми взятися за вашу… Локкере, — додав він після короткої паузи, — цими справами слід зайнятися вже давно. Передамо їх Адамсу і Спінґеру? Що ти на це скажеш?

— Три шкури здеруть, — відповів Том.

— Я сам з ними побалакаю. Вони в нашій справі новачки, не годиться їм забагато просити. — І Меркс повернувся до списку запланованих справ. Усі три справи легкі… Пристрелити на місці або присягнути, що їх убито — більше від нас не вимагають нічого. За таку нехитру справу можна порахувати і дешевше. А з іншими… Гроші — це час, — він згорнув листок. — Отже, обговорімо детальніше нашу справу. Ви, містере Гейлі, бачили, як ваша утікачка перебігла через ріку?

— Як оце зараз вас.

— А чоловіка, який допоміг їй видряпатися на берег? — запитав Локкер.

— Бачив.

— Найімовірніше, її десь заховали, — сказав Меркс. — Питання — де? Ну, Томе, ти краще знаєш, як довідатися.

— Що тут гадати? Нам таки нині треба бути на тому березі, — відповів Том.

— Але ж човни не ходять, — заперечив Меркс. — Почався льодохід, Томе, це небезпечно!

— Це все дурниці. Хоч не хоч, а треба дістатися того берегу і край! — відрубав Локкер.

— Що ти скажеш! — занервував Меркс. — Що ж робити… — Він підійшов до вікна. — Темно, хоч око виколи… Томе…

— Ти боїшся, Мерксе? Мабуть, хочеш посидіти тут день-другий, поки цю кралю не переправлять підпільно до Сандсакі?

— Я не боюся, — відповів Меркс, — от тільки…

— Що?

— Як нам переправитися? Жоден човен не попливе…

— Господиня готелю казала, що увечері на той бік ітиме човен, — комусь там конче треба туди дістатися ще сьогодні. Нам треба примазатися до нього, — сказав Том.

— Пси у вас хороші? — запитав Гейлі.

— Золото, — гордо мовив Меркс, — та користі від них, якщо ми не маємо її речей! Нема чим на слід навести.

— Дещо є, — засяяв Гейлі. — Кваплячись, вона забула на ліжку свої шалик і капор.

— Е, та нам щастить! — вдоволено вигукнув Локкер. — Ану, показуй їх.

— Лише б собаки її не скалічили, — застеріг Гейлі.

— А й справді! — ляснув себе по лобі Меркс. — У Мобайлі наші песики трохи не до смерті погризли одного негра. Заледве їх відтягли від нещасного.

— Так не годиться, цей товар саме зовні й цінний.

— Еге ж, — підтакнув Меркс. — І взагалі, у Північних штатах марно з псами пхатися на пошуки рабів. От їм ціни нема на плантаціях, де втікачеві ніхто не допомагатиме.

— Отже, так… — сказав Локкер, повернувшись від стійки після розмови з господарем готелю. — Човен буде, його господар вже тут. Мерксе…

І цей сміливець, кинувши сумовитий погляд на затишну кімнату, яку мусив покинути, знехотя підвівся зі стільця. Гейлі перекинувся кількома словами з Локкером по цій справі. З тяжким серцем вручив йому п’ятдесят доларів. На цьому трійця работорговців розійшлася.

Наші благородні читачі, мабуть, будуть незадоволені, що ми залучили їх до розмови такої підлої компанії, але на це треба дивитися під іншим кутом. Адже пошуки рабів-утікачів на сьогоднішній день — дуже поважна у американському суспільстві справа, одна з найпрестижніших. Якщо увесь простір між Міссісіпі й Тихим океаном перетвориться на ринок людських тіл і душ, а живий товар не перестане тікати, то работорговці і ловці втікачів скоро належатимуть до аристократії.

Поки у прибережному готелику відбувалася нарада работорговців, Енді та Сем у прекрасному настрої поверталися додому.

Дикими вигуками, гигиканням, активною жестикуляцією і мімікою Сем виявляв радість від перемоги. Він то перевертався у сідлі і їхав задом наперед, то із відчайдушним «алле-гоп!»

пересідав правильно, а то починав суворо шпетити Енді за безперервне хихотіння і всякі фокуси. А потім, вхопившись за боки, сам заливався дзвінким сміхом, від якого далеко лісом котилася луна. Разом із тим вони мчали, мов вітер, і об одинадцятій вечора підкови їхніх коней цокали по всипаній гравієм доріжці, що вела до ґанку панського дому. Місіс Шелбі вибігла на ґанок і, перехилившись над перилами, спитала:

— Це ти, Семе? А де усі решта?

— Містер Гейлі залишився у готелі. Він так стомився, місіс.

— Семе, а Еліза?

— Вона на тому березі Йордану, на землі Ханаанській, якщо так можна висловитися.

— Що ти таке кажеш, Семе! — із жахом вигукнула місіс Шелбі, відчуваючи, як слабнуть її ноги від жахливої думки… Коротше кажучи, вона неправильно зрозуміла Семів жарт.

— Так, місіс, саме так! Господь дбає про своїх рабів. Ліззі вдалося перебратися на той берег річки Огайо, та ще й так швидко, ніби сам Господь переніс її на своїй святій долоні.

У присутності господині побожність Сема ставала безмежною, він щедро приправляв свою мову яскравими порівняннями та образами.

— Семе, підійди-но, — гукнув містер Шелбі, виходячи на ґанок. — Розкажи до пуття, як усе було. Та заспокойтеся, Емілі! — Він обійняв дружину за стан. — Ви вся тремтите. Не варто так хвилюватися. Ох ця мені зайва чуйність!..

— Зайва чуйність?.. Хіба я не жінка, не мати? Хіба ми обоє не відповідаємо перед Богом за бідолашку Елізу? Господи, прости нам цей гріх!

— Гріх, Емілі? Ми вчинили так, як того вимагав обов’язок.

— А мене мучить почуття провини, — заперечила місіс Шелбі, — і жодні докази розуму не змусять моє серце відчувати інакше.

— Енді! Рухайся, чорнопикий! — прикрикнув Сем. — Відведи коней до стійла. Хіба не чуєш, мене господар кличе! — І за якусь мить він з’явився у дверях вітальні, тримаючи у руках свою пальмову панаму.

— Ну, Семе, усе по-порядку, — мовив містер Шелбі. — Де Еліза?

— Я, господарю, сам бачив, як вона перебігла по крижинах до Огайо. І так спритно, що ми не вірили власним очам та так і стояли, мов укопані. Чудасія та й годі! А на тому березі якийсь перехожий допоміг їй видертися на суходіл. Більше я не бачив нічого, бо був густий туман.

— Ти розповідаєш неймовірні речі, Семе! Як можна перебігти ріку у льодохід?

— Гадаю, не без Божої помочі! Адже саме так усе й було. Ми утрьох — містер Гейлі, я та Енді — під’їхали до маленького готелю на березі Огайо. Я їхав трохи попереду, так мені кортіло натрапити на слід Ліззі! Так от, порівнявся я з будівлею готелю і раптом у одному із вікон бачу Елізин силует у повен зріст! А містер Гейлі і Енді вже були дуже близько. І тут, мов зумисне, вітер зірвав мою панаму, а я як заволаю — від такого вереску і труп устане… То й Ліззі почула, ще б пак!.. Почула і сахнулася од вікна, а тут саме впритул до дверей готелю над’їхали містер Гейлі та Енді. А Ліззі ухопила Гаррі та з протилежного виходу гайда на вулицю… І ну мчати просто до ріки. Тоді ми утрьох кинулися її ловити. А вона часу не гаяла й миттю опинилася біля води. О, біля берега була стрімка течія, далі дуже широке розводдя, а ще далі — крижина на крижині, одна на одну налазять, мов льодовий острів. Ми майже наздогнали Ліззі, ще мить — і містер Гейлі схопив би її, та Ліззі як завищить, як стрибне на найближчу крижину! Стрибає по льоду, кричить, тільки лід під нею тріскає, а вона козою скаче та й скаче. Господи ти мій, Боже! Я ще ніколи не бачив, щоб жінка таке витворяла! А вона ж іще не випускала з рук дитини.

Бліда від хвилювання місіс Шелбі мовчки слухала Семову розповідь.

— Слава Творцю! Еліза жива! — вигукнула вона з полегшенням, а потім розпачливо додала: — Та що ж чекатиме на неї далі?

— Господь не покине її, — сказав Сем, набожно закотивши очі. — Це провидіння. Місіс завжди нас повчала, що ми — знаряддя Божого задуму. Якби не я, містер Гейлі уже разів десять упіймав би Ліззі. А хто навмисно відв’язав коней, а потім недоладно ганявся за ними аж до обіду? А хто переконав Гейлі проїхати зайвих 5 миль? Та якби не я, він би її вже сто разів схопив, як хорт лисицю. Це провидіння Господнє…

— Е, друже, гляди, щоб не довелося тобі шкодувати через таку самодіяльність! Я не терпітиму, щоб мої люди поводилися так із джентльменами! — мовив містер Шелбі, силуючись виглядати якомога суворіше.

Але негра так само важко залякати удаваним гнівом, як і дитину. Цих не обдуриш! Негри відчувають фальш. Тож Сем не злякався погроз свого господаря, але для порядку скорчив покаянну мармизу і далі слухав господаря, притримуючи язика.

— Правильно, все правильно! Каюся, я вчинив погано. Це ж ясно, як Божий день, не можна попускати таких витрибеньків. Я й сам це прекрасно розумію. Але нещасний негр нічого не може вдіяти з собою, іноді його так і комизить утнути щось таке, чого не можна, особливо тоді, коли люди, як оце містер Гейлі, починають перегинати палку. Хіба ж він джентльмен? Ми справжніх джентльменів звикли бачити з дитинства, і розрізняємо, хто джентльмен, а хто ні!

— Гаразд, Семе, — сказала місіс Шелбі, — оскільки ти визнав свою провину, можеш піти до тітоньки Хлої і попросити у неї перехопити, що там залишилося від обіду. Гадаю, ви з Енді добряче зголодніли.

— Довіку не забуду вашої доброти, місіс! — Сем поспіхом уклонився господарям і щез за дверима вітальні.

Так, Сем умів використовувати будь-яку ситуацію у своїх інтересах. Будь-що він міг перекрутити з ніг на голову, якщо було треба. Так сталося і цього разу. Задовольнивши господарів своєю покірністю та богобоязливістю, він начепив свою панаму набакир і швидко покрокував у напрямку тітоньчиних володінь, мріючи похизуватися серед своїх. Він думав: «Сьогодні цим неграм буде що послухати! Я їм таке розповім… Надовго вони запам’ятають Сема-героя». А поки він, поспішаючи туди, марнославно тішився, ми маємо віддати шану його персоні: якби з таким даром Сем потрапив у політичні кола будь-якого суспільства, то він би не пас там задніх! Недарма ж Сем обожнював супроводжувати містера Шелбі на політичні зібрання. Він ставав десь за огорожею або залазив на дерево і досхочу слухав ораторських промов, а потім збирав довкола себе побратимів, які теж приїхали зі своїми господарями, і тоді оратором був уже він. Кривляючи політиків, він майстерно передавав усе ними сказане, при цьому зберігаючи серйозність і урочистість викладу. О, тоді Сем почувався зіркою! Бувало й так, що до чорношкірої аудиторії приєднувалися й білі, і тоді всі разом сміялися над Семовими виступами, підморгували йому, і це для нього була найвища похвала. Красномовство Чорний Сем вважав своїм покликанням, тож ніколи не втрачав нагоди покрасуватися у цій ролі.

Та ось Сем уже дійшов до хатинки дядька Тома, точніше, вже тепер до хатинки тітоньки Хлої. Тут доречно повідомити читачеві, що Сем і тітонька Хлоя давно зайняли ворожі позиції, чи радше холодні. Але цього разу Сем не мав наміру поглиблювати ворожнечу, адже йому страшенно хотілося їсти після важкого дня. Він вирішив бути миролюбним і приязним. І хоча точно знав, що наказ господарів без зайвих слів буде виконаний Хлоєю, він вважав доцільним зробити так, аби Хлоя сама захотіла нагодувати його смачніше, ніж зазвичай. І він переступив поріг хатинки, сповнений смиренної покірності перед долею, яка наслала на нього тяжкі муки за допомогу ближньому. Він прийшов і натхненно розповів, чому завітав до її хатинки у таку пізню годину, тим самим визнавши, що без неї, головної кухарки, усе обійстя Шелбі приречене на голодну смерть.

Спрацювало! Це була легка перемога. Жоден громадянин, навіть найбільший простак, так легко не піддавався на хитрощі мудрого політика під час передвиборної кампанії, як повелася на Семові лестощі тітонька Хлоя. Навіть блудного сина, який повернувся до батьківського дому, приймали не так щедро. Хлоя заходилася коло Сема, як рідна мама. Перед ним мов з-під землі виросла велика полив’яна миска з усілякими смачнючими наїдками, які залишилися після обіду господарів. Апетитна шинка, золотаві маїсові коржі, окрайці пирогів, курячі крильця та стегенця — все це виглядало для Сема як вишуканий натюрморт для поціновувача живопису. Він із виглядом царя у трапезній залі сидів за столом у кухарчиній хатці, і великодушно ділився розкішним частуванням із Енді, який примостився по праву від нього руку.

Але вони були тут не самі. Сюди злетілися, мов комашки на ліхтарне світло, усі негри дому Шелбі, щоб послухати від очевидців та учасників подій цього насиченого дня, як все відбувалося. Це був Семів зоряний час слави. Ще мить — і його увінчають лаврами. Він розповідав про свої подвиги, щедро прикрашаючи історію й не дуже правдоподібними деталями. Тепер він нічим не відрізнявся від балакунів, які роблять шоу на рівному місці. Оповідка Сема супроводжувалася вибухами реготу його друзів. Сміх дорослих заражав дітлахів, які понабивалися у кожен кут, а деякі від сміху аж качалися по підлозі. Але автор тримав марку і не дозволяв собі сміятися, хіба лиш інколи театрально закочував очі і підморгував слухачам, не втрачаючи при тому серйозності і зберігаючи піднесено-повчальний тон.

— Отже, побратими, — виголосив він, розмахуючи стегном індички, — тепер ви й самі переконалися, до чого треба вдаватися людині, яка вирішила стати на захист усіх пригнічених і принижених… Але це велика справа, і вона того варта! Адже відтепер той, хто зачепить когось із нас, образить увесь наш народ! Це принципово. Кожен работорговець, якому заманеться купувати наших людей, буде мати справу із Чорним Семом! Я усіма силами протистоятиму його гріховному наміру! Йдіть до мене, браття, зі своєю бідою! Сем стане за вас горою, Сем захищатиме ваші права до останньої краплі крові…

— Стривай-но, Семе… — витріщився на нього Енді. — Чи не ти сьогодні зранку рішуче збирався допомогти містерові Гейлі впіймати Ліззі? А тепер?..

— Послухайся моєї поради, Енді, — гордовито відповів на цей закид Сем. — Не берися судити про те, чого не розумієш. Ви, молодь, взагалі-то непогані, але ж нічогісінько не тямите у принципах!

Енді винувато затих, прибитий незрозумілим словом «принципи», яке подібно вплинуло і на присутніх тут його ровесників. А Сем спокійно рік далі:

— Совість у мені прокинулася, совість… Вирішивши ловити Ліззі, я був певен, що цього хоче господар. А у господині, як виявилося, з цього приводу були зовсім інші думки. Оскільки у нашому домі завжди вигідніше ставати на бік господині, то моя совість і прокинулася. Я людина принципова і ніколи не зраджую своїм переконанням. У мене є совість, — на цих словах Сем здійняв руку, тримаючи, мов прапор, курячу шийку. — Який сенс у принципах, якщо їх не дотримуватися? На, Енді, кісточку, я її ще не до кінця обсмоктав.

Аудиторія слухала Сема, повідкривавши роти, тож він мусив продовжувати:

— А щодо стійкості духу, друзі мої, це складне питання, тут не кожен сильний, — заплутував Сем думки, як тільки міг. — От, до прикладу, сьогодні людина хоче чогось одного, а завтра — зовсім іншого. Що кажуть про таку людину? Правильно, що вона не має стійкості духу. Ану, Енді, подай-но мені оладки… А тепер вдумаймося. Маю надію, що леді й джентльмени пробачать мені такий буденний приклад. Так от, припустімо, що я забажав вилізти на копицю сіна, підставив до неї драбину — а в мене ніц не виходить. Тоді я беру цю драбину і підставляю її з протилежного боку копиці. І легко на неї залажу. Скажете, що у мене нема стійкості духу? А от і є! Адже я таки зробив по-своєму і виліз на копицю, ясно вам?

— Хіба що на це у тебе і стане тієї стійкості, — прошипіла тітонька Хлоя, для якої цей театр був як сіль на рану.

— Так, друзі, так! — мовив на завершення Сем, сповнений по вінця, якщо так можна висловитися, і їжею, і славою. — Так, пани і представниці прекрасної статі! Я маю принципи і цим пишаюся! У наш час без принципів кроку не ступиш (як і в будь-які часи, між іншим). Я за свої принципи горою! Хай мене живцем спалять або й четвертують, нічого не боюся! Так і скажу, мужньо терплячи муки: «Забирайте хоч усю мою кров до останньої краплі, та я не поступлюся своїми принципами!»

— Гаразд, гаразд, — сказала тітонька Хлоя, — принциповий ти наш, не завадило б тобі узяти на озброєння ще один принцип: лягати вчасно і не тримати до ранку тут людей! Ану марш звідси, інакше усім дістанеться на горіхи!

— Негри! — виголосив Сем, благоговійно змахнувши панамою. — Прийміть моє благословення. Ідіть по своїх домівках і не грішіть!

Отримавши напутнє слово, зібрання покірно розійшлося.

Розділ IX

Сенатор — теж людина

У каміні затишної вітальні весело потріскували дрова, язики полум’я відбивалися на боках чашок та блискучого чайника, які стояли на столі й очікували часу чаювання. Сидячи на килимі біля вогню, сенатор Берд знімав чоботи, щоб приміряти нові пантофлі, які йому вишила дружина за його відсутності через засідання Сенату. Місіс Берд, втілення безмежного щастя, слідкувала, як слуги накривають на стіл і жартома сварила дітлахів за їхні витівки, від яких усім матерям немає спокою від самого початку світобуття.

— Томе, облиш дверну ручку!.. Мері, Мері! Не тягни кішку за хвоста — їй боляче!.. Вона тебе дряпне… Джиме, ану злазь зі столу! Друже мій, як добре, що ти вдома! Ми тебе сьогодні й не сподівалися побачити! Такий приємний сюрприз… — вітала вона чоловіка, викроївши нарешті хвильку і для нього також.

— Так, так. А я оце вирішив приїхати додому бодай на нічку, відпочити як слід. Страшенно змучився, аж голова розколюється.

Місіс Берд повернулася до серванту, де стояла баночка з камфорною олією, маючи намір запропонувати чоловікові нею скористатися, проте він зупинив її:

— Ні, Мері, не треба, не напихай мене тими ліками! Чашка гарячого, ароматного чаю, трохи домашнього затишку — ось найкращі ліки для мене зараз. Ох і життя у законодавців!

Сенатор усміхався: думка, що він жертвує собою заради батьківщини, його гріла.

— А як там справи у Сенаті? — запитала його дружина, коли закінчилося чаювання.

Маємо зауважити, що місіс Берд досі Сенатом не переймалася, по-жіночому мудро вирішивши, що їй вистачить власних справ на кожен день. Це запитання дещо здивувало чоловіка, проте він, піднявши брови, відповів:

— Та наче нічого особливого.

— А чи правда, ніби Сенат ухвалив закон, який забороняє давати прихисток і харчі нещасним неграм-утікачам? Я вже давно про це чула, та досі не йму віри, що таке можливо.

— Мері, з якого дива ти зацікавитися політикою?

— До чого тут політика? Вона мені зовсім нецікава! Мова про нечувану жорстокість, яка суперечить християнській моралі! Я сподіваюся, мій друже, що ви цього закону не пропустите!

— Але Сенат і справді вже ухвалив закон, який забороняє допомагати невільникам, які намагаються утекти за межі Кентуккі. Останнім часом ці аболіціоністи так знахабніли, що у штаті вже серйозно замислилися, як запобігти усім цим рухам вольності.

— То ж невже не можна буде цим бідолахам запропонувати притулок бодай на одну ніч, нагодувати їх, дати щось зі старого одягу і відправити по-християнськи далі у путь, яку вони для себе обрали?

— Не можна, моя люба. Бо саме це і означає «допомагати неграм-утікачам» і «сприяти їхній втечі».

Місіс Берд була скромною, сором’язливою жінкою. Блакитноока, вона мала ніжне, як персик, обличчя і м’який лагідний голос. Така зовнішність видавала те, що дружина сенатора до сміливиць не належала. Навіть індик своїм бульканням міг примусити її утікати, а дворовому псові було досить лиш показати зуби, щоб вона здалася без бою. Чоловік і діти були для жінки цілим світом, який вона оберігала своїм добром і ніжністю, а не наказами і материнським авторитетом. Тільки одне могло її вибити із рівноваги — навіть найменший вияв жорстокості викликав у жінки праведний гнів, що надзвичайно контрастував із її неконфліктним характером. Місіс Берд була великодушною, поблажливою матір’ю, але її сини назавжди закарбували собі у пам’яті той день, коли вона покарала їх за те, що вони разом із сусідськими хлопчиськами закидали камінням беззахисне кошеня.

«Ото я тоді страху натерпівся! — розповідав пізніше маленький Білл. — Я подумав, що мама збожеволіла, бо накинулася на нас, мов дика кішка, набила і відправила спати без вечері. Я лежу, намагаючись заснути, а за дверима мама плаче… Від того мені так тяжко на душі стало… Хочу вам сказати, — мовив він на закінчення, — ми більше ніколи не знущалися над кошенятами».

Почувши чоловікову відповідь, місіс Берд спалахнула багрянцем, що їй було до лиця, і чітко запитала:

— Джоне, зізнавайся як на духу: ти як християнин теж вважаєш цей закон справедливим?

— А якщо я скажу «так», Мері? Що, уб’єш мене?

— Ну, пане сенатор, цього я від тебе не очікувала! Невже ти голосував за цей нелюдський закон?

— Го-ло-су-вав, мій чарівний політик!

— Як не соромно! Який жахливий, несправедливий закон! Я буду першою, хто його порушить, за першої ж нагоди. До чого ж дійшло наше суспільство, якщо жінка не має права нагодувати й зігріти нещасну, бездомну, обездолену і просто голодну людину лише тому, що вона — чиясь власність і за свого життя не зазнала нічого, крім батога, лайки і наказів!

— Моя люба Мері, послухай-но, твої почуття мені зрозумілі, і за таке співчутливе серце я кохаю тебе ще більше. Але прислухайся до здорового глузду, зрозумій, ці сентименти недоречні. Йдеться про спокій у суспільстві, заради якого ми маємо поступатися певними особистими поглядами.

— Джоне! Політик з мене нікудишній, це правда. Проте я уважно читаю Біблію, і там чорним по білому написано: голодного нагодуй, голого зодягни, засмученого утіш. І я чинитиму так, як велить Святе Письмо!

— Але якщо цими вчинками ти нашкодиш суспільству…

— Той, хто кориться Господові, суспільству не загрожує! Виконання його волі — найправильніший шлях.

— Слухай, Мері, зараз я тобі доведу…

— Усе це маячня, Джоне! Можеш повчати мене хоч до світанкової зорі, я все одно з тобою не погоджуся. Скажи мені краще: ти б зміг прогнати від дверей свого дому голодну, скрючену від холоду людину лише тому, що це утікач? Відповідай, зміг би?

Задля правдивості мусимо зазначити, що на щастя чи на біду наш сенатор від природи був дуже доброю, співчутливою людиною і не відмовляв людям у допомозі, якої вони потребували і яку він міг надати. Тож зараз його було затиснуто у глухий кут власною дружиною, якій було пречудово відомо, який він добряк. Єдине, що він міг зараз зробити — це тягнути час. Він протягнув багатозначне «гм-м!», кашлянув кілька разів, витягнув із кишені хустинку і почав зосереджено протирати окуляри. А місіс Берд, переконавшись, що суперник пасує, наступала далі, скориставшись своєю виграшною позицією:

— Хотіла б я бачити, як ти це робитимеш, дуже хотіла б, о Джоне, бачити, як ти проганятимеш жінку, яка взимку постукає у наші двері, коли надворі вируватимуть хурделиця і заметіль! Може, ти ще й затримаєш її, щоб передати поліції?! Це, Джоне, так на тебе схоже! — безжально іронізувала вона.

— Я й не сперечаюся, це важко… Але обов’язок… — повільно замимрив містер Берд.

— Що ти таке кажеш, Джоне? Наш обов’язок суперечить цьому законові! Нехай господарі краще поводяться зі своїми неграми, тоді вони й не тікатимуть від них! Якби у мене, не дай Боже, були раби, я б не хвилювалася, що вони втечуть. Від добра не тікають, запевняю тебе! А якщо негр все-таки вирішить рятуватися, то такого натерпиться на своєму шляху, що цькувати його з-за кожного повороту просто ницо! Ні, я вашому закону не коритимуся!

— Мері, Мері, вислухай мене! Треба міркувати тверезо!

— Ти знаєш, Джоне, як я не люблю щось комусь доводити, нав’язувати свою думку — та ще на таку тему! Ви, політики, повсякчас мудруєте, коли йдеться про найпростіші речі, а насправді це просто слова, яким надано статусу законів. Я ж тебе наскрізь бачу! Ти сам відчуваєш, що Сенат ухвалив несправедливий закон, і не будеш діяти згідно з ним.

У цей кульмінаційний момент їхній чорний слуга Каджо прочинив двері до вітальні і попросив місіс пройти до кухні. Наш сенатор відчув неабияке полегшення і, провівши дружину поглядом, у якому вигадливо сплелися пригнічення і лукавинка, сів у крісло і поринув у читання газети.

Але насолоджувався він недовго. Скоро з-за дверей долинув схвильований голос місіс Берд:

— Джоне, Джоне! Ходи-но сюди!

Відклавши газету, містер Берн театрально зітхнув і пройшов на кухню, де зупинився на порозі, мов укопаний. Те, що він побачив, вразило його.

Зомліла тендітна молода жінка в обідраній зледенілій сукні лежала на двох складених докупи стільцях. Вона була боса, від панчіх лишилися самі дірки, а зі свіжих ран на ступнях цівками струменіла кров. Риси її обличчя свідчили, що вона належить до гнаної нації. Хіба могла людина із серцем залишитися байдужою до їхньої скорботної краси?! Холодна непорушність її обличчя змусила сенатора здригнутися. Він стояв і мовчав, затамувавши подих. Його дружина і єдина їхня чорна служниця Діна, клопоталися коло бідолашки, намагаючись привести її до тями, а старий Каджо тримав на колінах маленького хлопчика і, знявши з нього черевички і панчохи, розтирав його замерзлі ноженята.

— Дивлюся на неї — і серце розривається від жалю! — сказала тітонька Ді. — Як з холоду в тепло потрапила, одразу й зомліла. Увійшла до кухні — ще ніби нічого, говорила. Переступила поріг: «Чи можна у вас погрітися?» Я навіть не встигла запитати, звідки вони з дитиною прийшли, а вона раптом ляп на підлогу… Руки має ніжні, певно, чорної роботи не бачили…

— Ой, нещасна! — співчутливо прошепотіла місіс Берд, перехопивши погляд її темних очей. Гостя опритомніла.

За мить жах спотворив бліде обличчя жінки. Вона піднялася на ліктях і крикнула:

— Гаррі! Де він… Його впіймали?

Почувши голос матері, хлопчик зіскочив з колін Каджо і підбіг до неї.

— Він тут, тут! — полегшено зітхнула жінка. — Врятуйте нас, благаю!.. — У цих словах, звернених до місіс Берд, звучали відчай і тінь зневіри. — У мене хочуть забрати моє дитя!

— Нічого не бійся, тут тобі нічого не загрожує, — впевнено сказала місіс Берд.

— Нехай вас благословить Господь! — прошепотіла жінка, затуливши обличчя руками, й гірко розплакалася.

Хлопчик, побачивши мамині сльози, заліз до неї на коліна і по-дитячому заходився її втішати.

Врешті-решт піклування і ласка місіс Берд, на яку, до речі, мало хто спроможний, заспокоїли жінку. Вона лягла на широку лавку, спеціально для неї постелену біля кухонного вогнища, і миттєво заснула глибоким сном, міцно обнявши змучене хлоп’я, яке теж спало. Як її не вмовляли покласти дитину окремо, вона категорично відмовилася і навіть уві сні притискала його до грудей.

Подружжя повернулося до вітальні. Їхня перервана розмова чомусь не мала продовження. Місіс Берд мовчки узялася до в’язання, а містер Берд розгорнув газету і почав старанно удавати вдумливого читача. Виходило це у нього поганенько.

— Цікаво, хто вона? — спромігся нарешті видушити він.

— От прокинеться, трошки освоїться, і тоді ми все дізнаємося, — розважливо відповіла місіс Берд.

— Послухай, Мері… — задумливо мовив містер Берд.

— Слухаю, любий.

— Може, їй підійде якась із твоїх суконь, якщо трохи перешити? Вона, здається, вища за тебе?

Місіс Берд ледь помітно всміхнулася і відповіла:

— Щось знайдемо.

Вони замовкли, але містер Берд знову не витримав:

— Мері, послухай…

— Що, Джоне?

— Знаєш, той теплий плащ, яким ти мене укриваєш, коли я дрімаю по обіді… Віддай його їй, знадобиться.

Цієї миті тітонька Ді зазирнула до вітальні і повідомила, що жінка прокинулася і дуже хоче поговорити з господинею.

Містер і місіс Берд пішли у кухню разом із двома старшими хлопчиками (меншенькі на ту пору вже, мабуть, бачили десятий сон).

Жінка сиділа на лавці біля печі, непорушно вдивляючись у вогонь. Від її збентеження не лишилося й сліду.

— Ти хотіла зі мною поговорити? — лагідно запитала місіс Берд. — Сподіваюся, тобі краще, бідолашко?

Відповіддю було довге, судомне зітхання. Жінка підняла на місіс Берд темні очі, і в цьому погляді було стільки смутку та благання, що він розчулив сенаторову дружину аж до сліз.

— Не бійся, ми — друзі. Розкажи, звідки ти, що тебе змусило пуститися в дорогу?

— Я прибігла з Кентуккі.

— Коли? — поцікавився містер Берд.

— Нині.

— Як же ти сюди потрапила?

— Перейшла крижинами.

— Як?! — вигукнули разом усі присутні.

— Так, крижинами, — повільно повторила жінка. — Господь мені допоміг, бо іншого виходу у мене не було… За мною гналися.

— Господи Боже! Місіс! — вигукнув Каджо. — Адже льодохід вже почався, між льодинами вода так і вирує!

— Я все бачила і розуміла! — зблиснувши очима, впевнено заговорила жінка. — І все одно побігла. Я ні на що не сподівалась, не могла надіятися, що дістануся берега, але мені було байдуже — чи йти по льоду, чи померти на місці. І Господь мені допоміг. Якби тільки люди знали, як він може допомогти в біді!

— Ти невільниця? — прямо запитав її сенатор.

— Так, сер. Мій господар із Кентуккі.

— Він погано поводився з тобою?

— Ні, сер, він дуже хороша людина.

— Отже, у всьому винна господиня?

— О ні, сер, ні! Я від неї знала лише добро.

— То що ж змусило тебе тікати з хорошого дому, наражаючи себе і дитину на смертельну небезпеку? — запитала місіс Берд.

Утікачка пильно подивилася на місіс Берд, і та помітила, що нещасна перебуває у глибокій скорботі.

— Пані, скажіть, — мовила вона раптом, — ви розумієте, що значить для жінки втратити дитя?

Такого питання не чекав ніхто, а воно сипонуло сіллю на свіжу рану подружжя. Якийсь місяць тому Берди поховали крихітного сина.

Містер Берд різко розвернувся і відійшов до вікна, а місіс Берд зайшлася у невтішному плачі, а потім, опанувавши себе, спитала:

— Чому ти про це питаєш? Я знаю, що це таке. Нещодавно помер наш хлопчик.

— Тоді ви зрозумієте мене. Я втратила двох, одне за одним… Я залишила їхні могили там, в Кентуккі, а це (вона вказала на Гаррі) — моя єдина втіха. Я не відпускаю його ні на крок від себе. Він моя гордість, моя розрада, та його хочуть у мене забрати… Продати на Південь! Ви лише вдумайтеся, пані! Продати дитину! Хіба з цим може змиритися материнське серце? Хіба можна таке пережити? Я втекла вночі, щойно дізналася, що всі папери уже підписано і мій синочок скоро залишить мене. За мною гналися троє — работорговець, що купив Гаррі, і двоє слуг мого господаря. Вони були за декілька кроків від нас, і я скочила на лід… Як мені вдалося перебратися на протилежний бік, сама не знаю… Пам’ятаю лише, що якийсь добрий пан протягнув мені руку і допоміг вийти на берег.

Розповідаючи все це, жінка навіть не плакала. Сльози свої вона вже вилила. Ті ж, хто слухав цю розповідь, відгукнулися на неї усім серцем, кожен по-своєму. Хлопчики — сини господарів — зашморгали носами і заходилися нишпорити по кишенях, шукаючи носових хустинок, яких, ясна річ, там ніколи не було. Коли пошуки не принесли очікуваних знахідок, дітлахи повстромлювали голівки матері у коліна і розревлися, витираючи очі і носи просто її сукнею. Місіс Берд затулила обличчя хустиною. Тітонька Діна, не витираючи сліз, що котилися по її чорних щоках, голосно, мов на молитовному зібранні, повторювала: «Господи! Змилуйся над нами!» Старий Каджо корчив неймовірні гримаси і час від часу палко приєднувався до вигуків тітоньки Діни. А наш сенатор, будучи державним діячем, не міг відкрито, як прості люди, плакати, тож вимушено повернувся до усіх спиною, втупивши погляд у вікно, відкашлявся, протер окуляри і демонстративно висякався. Це здивувало би будь-кого зі знайомих цього пана, якби вони стали свідками такої сцени.

— Чому ж ти стверджуєш, що твій господар хороший? — раптом вигукнув він, ковтнувши сльози, які стискали йому горло.

— Я завжди так казатиму! Вони обоє хороші, але… Так склалися обставини. Господар уліз у великі борги і, повністю залежачи від однієї поганої людини, був змушений йому поступитися. Я чула, як вони про це розмовляли з господинею, як вона заступалася за рабів, але господар сказав, що вже запізно, всі папери вже готові і передані тій людині. Тоді я взяла дитину і втекла з дому. Я все одно не житиму без нього, він один наповнює моє життя змістом.

— А чоловік у тебе є?

— Так, але у нього інший господар, дуже злий і жорстокий. Він не відпускав чоловіка до мене, мучив його, погрожував продати на Південь… Із ним ми, мабуть, ніколи вже не побачимося…

Неуважний свідок цієї розповіді міг би подумати, що жінці байдуже до чоловіка, що розлука не тривожить її, — так спокійно вона про це говорила. Але її тривожні смутні очі виказували протилежне.

— Куди ж ти тепер, бідолашко? — запитала місіс Берд.

— До Канади… Але де вона — я не знаю. Чи далеко звідси? — і вона довірливо глянула на місіс Берд.

— Нещасна! — вихопилося у господині дому.

— Напевно, дуже далеко?..

— Далі, ніж ти собі уявляєш, — чесно відповіла місіс Берд. — Але ми постараємося тобі допомогти. Ді, постели їм у своїй кімнаті. До ранку ми щось придумаємо. А ти, голубко, не журися, спокійно спи, набирайся сил і покладайся на Господа — він тебе захистить.

Місіс Берд із чоловіком повернулися до вітальні. Вона сіла у крісло-гойдалку і, повільно погойдуючись, задумливо вдивлялася у камін. Містер Берд міряв кроками кімнату і бурмотів собі під ніс:

— От ситуація, що ж робити?

Нарешті він зупинився і заявив дружині:

— Ось що, моя люба, їй доведеться покинути наш дім сьогодні ж. Цей работорговець заявиться тут не пізніше завтрашнього ранку, він часу не гаятиме. Якби вона була сама — ще якось би викрутилися, сховали б, поки він не піде, але ж дитина… Його не зв’яжеш і рота не затулиш: висунеться у вікно чи у двері — і все, пиши пропало! А якщо їх знайдуть у моєму домі? Ні! Вирішено, їм треба вирушати звідси нинішньої ночі!

— Вночі? Та як же, куди?

— Я знаю куди, — сказав сенатор, беручись за чобіт. Натягнувши один до половини, він обома руками обхопив коліно і тривожно замислився: — Неприємна справа! — І він продовжив натягувати чобіт, а тоді взявся за другий, зосереджено вивчаючи візерунок на килимі. — Але допомогти таки треба, хай йому грець! — Містер Берд швидко взув другий чобіт, випростався й підійшов до вікна.

Місіс Берд була дуже тактовною і ніколи б не дозволила собі штрикнути когось докором «Ага! Я ж казала!» І тепер вона не зраджувала своїй миролюбній натурі, хоча її серце вистукувало таки тріумфально. Їй кортіло дізнатися, куди поведе чоловік цих людей, проте вона вирішила дочекатися, поки він, господар становища, сам поділиться із нею своїми планами.

— Бачиш, у чім річ, — заговорив нарешті містер Берд, — один із моїх давніх клієнтів, Ван-Тромп, відпустив усіх своїх рабів на волю, поїхав геть з Кентуккі і придбав собі обійстя приблизно за сім миль звідси, вгору за течією. Це десь у лісі, туди ніхто не навідується без потреби, та й знайти його не так і просто. Там вони будуть абсолютно убезпечені. Але погано, що вночі її туди ніхто не зможе повезти, окрім мене.

— Чому? У нас же є Каджо! Він чудовий кучер.

— Так і є, але доведеться двічі перебиратися через річку вбрід, а це небезпечно. Я не раз їздив там верхи і добре знаю це місце. Вирішено, їду. Нехай Каджо десь опівночі приготує коней, але без зайвого шуму, а я сам її відвезу. Потім він проведе мене до найближчого готелю, де можна перехопити нічний диліжанс на Колумбус, і все виглядатиме так, ніби я прибув просто з дому. А зранку мене побачать на засіданні… Але як же я там почуватимусь після цих подій! Та нічого не вдієш, якось протримаюсь.

— Ти прислухався до голосу серця, Джоне, — ніжно сказала місіс Берд, кладучи свою крихітну долоньку на руку чоловіка. — Я ж тебе знаю краще, ніж ти сам.

На очах у жіночки зблиснули сльози, і вона була такою красивою у цю мить, що сенатор подумав: «Який же я все-таки мудрий, якщо мною пишається таке миле створіння!» Що ж йому залишалося робити? Хіба піти і дати розпорядження щодо екіпажу. І він пішов. Та, не дійшовши й до дверей, повернувся до дружини і нерішуче промовив:

— Не знаю, як ти до цього поставишся, Мері, але у нас у комоді стільки речей нашого… Нашого маленького Генрі… — не договоривши, містер Берд різко крутнувся і вийшов із кімнати, зачинивши за собою двері.

А його дружина повільно увійшла до кімнати поруч зі спальнею, засвітила на комоді свічку і, діставши зі скриньки ключа, відімкнула верхній ящик і гірко задумалася. Обидва хлопчики, які хвостиком ходили за нею, мовчки спостерігали, що робить мама.

Мати, яка зараз читає цю книжку, а в твоєму домі нема скриньки або ящика, доторкнутися до яких для тебе означає те саме, що розрити маленьку могилку? Якщо ні, то ти навіть не уявляєш собі, яка ж ти щаслива!

Місіс Берд нерішуче висунула шухлядку. Там лежали найрізноманітніших фасонів курточки, фартушки, стосики дитячих панчішок і навіть пара витертих на носочках черевичків, дбайливо загорнутих у папір. Поряд із одягом — іграшки: коник, візок, дзиґа і м’ячик. Усі ці пам’ятні речі безліч разів були омиті материнськими сльозами. Місіс Берд присіла на стілець і, закривши обличчя руками, знесилено заплакала. Сльози текли поміж її пальчиками і капали просто у шухляду. Наплакавшись, вона підняла голову і квапливо почала відбирати найнеобхідніші у дорозі речі. Усе те вона зав’язала у дорожній вузлик.

— Мамо, — порушив мовчанку старший син, обережно торкнувшись її руки, — ці речі ти також вирішила віддати?

— Любі мої, — відповіла вона м’яко, — наш маленький Генрі, напевно, дивиться на нас із небес і радіє, що ми робимо саме так. Досі я не могла себе примусити просто так віддати його речі, але тепер я знаю, що їх отримає мати, якій у стократ гірше, ніж мені. Нехай на неї зійде Господнє благословення разом із цими речами!

Таки є ще у грішному світі прекрасні душі, що власні болі обертають благом для інших. Такі люди, схоронивши у сирій землі свої надії, поливаючи їх гіркими сльозами скорботи, вирощують чарівні квіти доброчинності, помічне зілля для знедолених. Саме такою була ця смиренна жінка, яка сиділа, мовчки ковтаючи сльози, і при світлі свічки збирала речі для сина нещасної Елізи. А кожен її доторк до речі померлого сина відбивався у жіночій душі болем втрати, яку ані повернути, ані забути неможливо…

Потім місіс Берд відкрила гардероб, дістала звідти дві-три сукні, наготувала собі голку, ножиці, наперсток і нитки. Вона заходилася переробляти ці сукні для утікачки, як порадив їй чоловік. Копітка робота затягнулася допізна. Коли старовинний годинник, який стояв у одному з кутів кімнати, де шила місіс Берд, пробив північ, вона почула знадвору ледь чутний стукіт коліс. У цю ж хвилину до вітальні зайшов містер Берд з перекинутим через руку плащем.

— Мері, розбуди її, — попросив він дружину і додав: — Час вирушати в дорогу.

Місіс Берд поспіхом склала у маленьку валізку щойно перешиті речі, і попросила віднести у коляску, а сама пішла до покоїв тітоньки Діни.

За декілька хвилин Еліза вийшла на ґанок з дитиною на руках. Вона була зодягнена у подаровані їй плащ, капор і шаль. Місіс Берд провела Елізу та Гаррі до підніжжя коляски, а сенатор допоміг їм сісти усередину. Еліза з вікна простягнула руку, таку ж тендітну та ніжну, як і простягнута їй назустріч рука її благодійниці. Великі темні очі молодої матері невідривно дивилися на постать місіс Берд, губи її здригнулися, але вона не могла вимовити ані слова, — лиш виразно кивнула на небеса, а потім різко відкинулася на сидіння і затулила руками обличчя. Кучер закрив дверцята, зайняв своє місце, і карета рушила.

У якому ж становищі опинився наш сенатор-патріот, який увесь попередній тиждень тільки те й робив, що спонукав законодавчу комісію штату ухвалити жорсткіші закони до утікачів, а також до тих, хто буде із ними у змові і сприятиме втечам!

Шанований у своїх колах сенатор Берд був не гіршим оратором за своїх вашінґтонських колег. Як велично він сидів, засунувши руки в кишені, і висміював сентиментальність тих, хто заради жменьки жалюгідних утікачів готовий жертвувати інтересами цілого штату!

Він був хоробрий, як лев, у подібних суперечках своїм красномовством він переконував не лише колег, але й себе самого. Слово «утікач» було для сенатора якимсь беззмістовним, бо уявлялося йому газетною фотографією людини із подорожнім вузликом на жердині та стандартним підписом: «Він утік від господаря». Досі містер Берд не відчував на собі силу впливу справжнього горя, яке відбивається у благальнім погляді знедоленої людини, тремтінні її руки, сповненому відчаєм й розпукою голосі… Досі він не замислювався над тим, що тікати може і збідована мати, і беззахисна дитина, як-от та, кому віддано шапочку їхнього крихітки Генрі, таку до болю знайому, рідну шапочку, що якраз підійшла!

На щастя, серце сенатора Берда було не кам’яне, тож його патріотизм не витримав серйозного випробування, що перед ним постало. Проте не радимо вам, друзі з Південних штатів, засуджувати чуйного сенатора Берда. Адже він лише людина, і багато хто з вас вчинив би так само на його місці — ми у цьому більш ніж упевнені. Автор знає, що у Кентуккі та Міссісіпі є благородні, великодушні люди, які допомагають тим, хто до них звертається зі своєю бідою.

А щодо сенатора, то скоєний ним політичний гріх йому довелося спокутувати тієї ж таки злощасної ночі.

Напередодні описуваних подій у місцевості, де вони відбувалися, пройшли тривалі зливи. Ґрунт у районі Огайо був м’який і рихлий, тож від такої кількості води він перетворився на непрохідне багно. Шлях, яким їхав сенатор — так звана «залізна дорога», по якій, однак, ніколи не мчали поїзди. «Як це розуміти?» — поцікавляться подорожні, у яких словосполучення «залізна дорога» асоціюється зі швидкістю та зручністю пересування.

Тож пояснюємо для нетутешніх друзів, зокрема із Східних штатів: на території благословенного Заходу країни дороги вимощують неструганими колодами, викладають їх у ряд, а зверху засипають землею, дерном — тобто усім, що є під рукою. Наївні тутешні люди справді вважають їх дорогами, придатними для подолання відстані між пунктами відправлення і призначення, і сміливо вирушають у путь. Та проходить трохи часу і дощі розмивають землю і все, що за геніальним задумом будівельників мало би надійно утримувати колоди укупі. Колоди косо-криво розходяться, а канавки між ними заповнюються в’язким болотом.

Саме такою дорогою віз нещасних своїх гостей наш сенатор. Поки ніщо не віщувало біди, він розважався, міркуючи на морально-етичні теми. Але думки у голові не трималися, адже коляску то різко підкидало, то небезпечно перехиляло, то занадто вдушувало у болото. Тож усім пасажирам, навіть шановному сенаторові, доводилося прилаштовуватися то такої не вельми комфортної їзди, займаючи дивні пози, аби хоч якось втриматися на своїх місцях. І у один із таких моментів усі раптом зрозуміли, що таки застрягли! Каджо вйокає на коней, і ті кілька разів рвучко смикаються, але марно, а терпіння сенатора тим часом потроху вичерпується. Раптом коляска вирівнюється, та за мить передні колеса провалюються у брудну кашу. Пасажири скочуються уперед, капелюх сповзає сенаторові на очі і йому починає здаватися, що він — свічка, яку загасили ковпачком. Дитина перелякалася і заплакала. Каджо вже майже благає коней, а вони пручаються, кидаються то праворуч, то вліво, за що раз у раз дістають батогом. Ще одна спроба — і цього разу у багні опинилися й задні колеса. Сенатора, жінку і дитину відкинуло на заднє сидіння. Містер Берд ліктем зачіпає Елізин капор, її ноги опиняються на його капелюсі, що чомусь лежить на підлозі. Та нарешті трясовину вдалося проїхати, коні, відпочиваючи, зупинилися. Сенатор піднімає з підлоги капелюха, жінка поправляє на голові капор і заспокоює свого сина, і усі вже готові до наступних випробувань. Минає ще кілька хвилин, і все повторюється: коляска пірнає то задніми, то передніми колесами у прогалини між колодами, завалюється набік, трясеться аж до вершечка кабіни.

Пасажири вже майже звикли до того, що коляска хоч поволі, але таки вирівнюється і просувається уперед. Та у якийсь момент подорожі коляска зупинилися, Каджо відчинив дверцята і сказав:

— От біда, сер! Загрузли! Навіть не знаю, як ми з цієї халепи виберемося… Доведеться жердинами підважувати.

Доведений до відчаю, сенатор обережно вийшов із кабіни, намацуючи місця, куди можна ступити, і одразу ж втрапив ногою у трясовину. Намагаючись вивільнитися, втратив рівновагу і упав просто в болото. Коли Каджо допоміг йому підвестися, на сенатора не можна було дивитися без співчуття.

Та годі про це, читачі, мабуть, вже знудилися від опису невдач наших мандрівників. Люди, які подорожували Західними штатами, поспівчувають нашим героям, адже їм теж доводилося серед ночі висмикувати ломаччя з придорожніх тинів і підважувати ними колеса своїх екіпажів, загрузлих у багні. Що ж, це зайняло у наших друзів чимало часу і забрало багато сил та нервів.

Глибокої ночі їм вдалося витягнути усю в болоті коляску на рівну дорогу, яка привела їх до броду. Нарешті вони перейшли річку і зупинилися біля дверей великої ферми.

Та не так просто, як їм здавалося, було розбудити її мешканців, довелося запастися терпінням й виявити неабияку наполегливість. Нарешті господар відчинив їм. Це був великий чоловік, шість футів з гаком на зріст, справжній Орсон. Він був вбраний у червону фланелеву сорочку. Його скуйовджене волосся та щетина красномовно виказували, що їх не доглядали вже багато днів поспіль. Такий вигляд не дуже привабив би будь-кого. Декілька хвилин фермер стояв насуплений, тримаючи у руках запалену свічку, і вдивлявся спросоння на нічних гостей. Сенатор довго пояснював, чому приїхав до нього о такій порі з цими людьми. А поки господар намагається збагнути, що від нього хочуть, ми опишемо його детальніше.

Отже, його ім’я Джон Ван-Тромп. Колись він був одним із найбільших плантаторів і рабовласників у штаті Кентуккі. На вигляд — як ведмідь: гігантського зросту, неймовірної сили. Але серце мав добре і співчутливе, тож рабовласницький лад, однаково ганебний і для рабів, і для їхніх власників, ніколи не був йому до душі. І одного дня чоловік вирішив скинути з душі цей камінь … Узявши гаманця, туго набитого грішми, поїхав у Огайо, купив собі хорошу ділянку чорнозему, написав відпускні листи усім своїм рабам — чоловікам, жінкам і дітям, — порозсаджував їх на вози з усім їхнім, варто сказати, скромним скарбом і порадив, де краще влаштуватися на роботу. А сам облаштував ферму в глибині лісу, із чистою совістю оселившись там зі своєю великою родиною.

— Адже ви не відмовитеся прихистити нещасних жінку з дитиною, які рятуються від погоні? — без зайвих слів запитав його сенатор Берн.

— Звісно, не відмовлюся, — твердо відповів порядний Джон.

— Я в цьому й не сумнівався, — сказав сенатор.

— Хай тільки спробують сюди поткнутися! Ми їх зустрінемо дуже гостинно. Я готовий, — Добродушний дядько розправив свої могутні плечі. — Я ж не один, маю семеро синів, усі мов дуби, по шість футів на зріст — о, вони їм покажуть… Передайте тим відчайдухам, що ми радо їх приймемо у будь-який час, удень чи вночі. Наше їм вітання! — Запустивши величезні пальці у свою густу гриву, Джон голосно розсміявся.

Вимучена Еліза, ледь жива від утоми, зайшла у кухню, тримаючи на руках дитину, яка вже міцно спала. Господар освітив свічкою її обличчя, співчутливо підшморгнув носом і відчинив навстіж двері до маленької спальні поряд із кухнею. Він пройшов туди із гостею, запалив від своєї свічки ще одну і поставив її на стіл. Лише тоді звернувся до Елізи:

— Послухай, люба, тут ти можеш нікого не боятися, хай за тобою приходить хто завгодно: мене зненацька не захопиш! — І він указав їй на рушниці, що висіли на почесному місці над каміном. — Непереливки буде тому, хто забагне вриватися у мої володіння, всі у цьому краї це знають. Так що спи спокійно, ніби ти у колисці, яку гойдає мама.

Залишивши Елізу і дитину в затишній кімнатці, він підійшов до сенатора і сказав:

— Справжня красуня! Найчастіше трапляється так: що вродливіша жінка, то більше у неї причин для того, щоб рятуватися втечею, надто коли вона ще й порядна. Я це добре знаю!

Сенатор коротко переповів йому історію Елізи.

— Йой, ну що виробляють! Яке горе спіткало бідолаху! — розчулився добряк. — Полюють, мов за ланню. А чого вони чекали від хорошої матері?! Слово честі, слухаючи про такі безчинства, я заледве стримуюся, щоб не наговорити чого зайвого. — Джон витер очі величезною веснянкуватою рукою. — Я роками не ходив до церкви, бо там треба було слухати, як возвеличують рабство, буцімто Біблія його виправдовує. Я людина невчена, не знаю ні івриту, ані греки. Куди мені сперечатися зі священиками! А потім я зустрів одного служителя церкви, який і ученим мужем був, і проповідником справжнім, то він казав зовсім інше. Відтоді я став істинно віруючою людиною.

Говорячи це, Джон відкоркував пляшку шипучого сидру, а договоривши, поставив її на стіл.

— Залишайтеся у мене до ранку, — гостинно запропонував він. — Я зараз розбуджу свою стареньку, вона миттю приготує вам постіль.

— Щиро вам дякую, друже, — відповів сенатор. — Але мушу до ранку потрапити до Колумбусу, щоб перехопити нічний диліжанс.

— Коли так, то я вас трохи проведу, покажу кращу дорогу. Та, якою ви добиралися сюди, нікуди не годиться.

Джон зодягнувся, узяв ліхтаря і рушив попереду коляски сенатора, виводячи її на шлях, що пролягав за фермою. Прощаючись із добрим Джоном, сенатор тицьнув йому десять доларів.

— Це для неї, — коротко сказав він.

— Гаразд, передам, — так само по-діловому відповів Джон.

Старі друзі потиснули один одному руки і розійшлися.

Розділ Х

Товар відправлено

На світанку того лютневого дня у хатинці дядечка Тома не спали. Обличчя тітоньки Хлої і самого Тома були скорботними і невтішними. На стільці перед вогнищем висіли дві вже випрасувані чисті сорочки із грубого полотна, а третя лежала перед тітонькою Хлоєю. Вона старанно випрасовувала кожну складочку, кожен рубець, час від часу втираючи сльози, які струмками стікали по її щоках.

Том сидів за столом, підперши голову рукою. Перед ним лежала розкрита Біблія. Чоловік і жінка мовчали. Пора була рання, дітлахи ще спали, притиснувшись одне до одного на низькому дерев’яному ліжку.

Том, справжній син свого знедоленого народу, був дуже добрим сім’янином. Йому надзвичайно боліла неминуча розлука з родиною. Він вийшов з-за столу, підійшов до ліжечка і довго вдивлявся у сонні дитячі личка.

— Востаннє… — гірко прошепотів він.

Тітонька Хлоя, не вимовивши й слова, продовжувала ялозити праскою по вже й без того випрасуваній сорочці, а потім відклала прасування набік і, упавши в крісло, заплакала навзрид.

— Скоріться Божій волі! Як же тут скоритися? Якби хоч знаття, куди тебе заберуть від мене, в чиї руки ти потрапиш! Місіс каже, що десь за два роки викупимо. Господи милосердний, та хіба звідти повертаються! Там людей замордовують насмерть! Чула я, що роблять із рабами на тих плантаціях!

— Господь всюдисущий, Хлоє, він і там подбає про мене.

— Він всюдисущий, та іноді за його волею відбуваються страшні події, — сказала тітонька Хлоя. — Чим ти можеш мене втішити?!

— Я в руках Божих, — продовжував Том. — Гірше, як він повелить, не буде. Подякуймо йому хоча б за те, що продали мене, а не тебе з дітьми. Тут принаймні вас ніхто не образить. Я ж стерплю будь-які муки, Господь мені допоможе.

Яке ж мужнє і сильне людське серце, що затамовує свій біль задля полегшення страждань близьких! Томів голос зривався, йому важко було говорити, та він робив це свідомо і виважено.

— Краще згадаймо Господню милість, — насилу додав він, бо про це йому зараз не думалося.

— Господню милість? Щось я її не спостерігаю! Ні, це таки несправедливо! Чому господар продав тебе? — не вгавала тітонька Хлоя. — Адже ти сторицею окупив його борги. Він уже скільки років обіцяв підписати тобі відпускного листа, і от тепер маєш! Може, йому зараз і нелегко, та я відчуваю, що у нього не було морального права так із тобою вчиняти, і навіть не намагайся мене переконувати у протилежному! Хто більш відданий йому, ніж ти? Хто піклувався про його справи ретельніше, ніж він сам? Хто забував заради його вигоди і дружину, і малих дітей? Лиш вдуматися! Ти до нього прив’язаний усією душею, а він тебе… Продає, щоб позбутися боргів! Бог його за це покарає!

— Хлоє, якщо ти мене кохаєш, не кажи так! Може, це наш останній ранок разом, тож не треба жодних поганих слів, Хлоє. Адже я прийняв господаря від старої місіс з рук на руки, коли він був ще немовлям. І не дивно, що я думаю про нього день і ніч, а йому… Хіба йому до Тома? Пани звикли, щоб про них піклувалися. Але ти порівняй нашого господаря з іншими — у кого з них нам жилося б краще? Якби містер Шелбі знав, що все обернеться саме так, він би не довів справу до продажу. Я у це твердо вірю.

— Ні, тут щось не те, — вперто вела своє тітонька Хлоя. Прагнення справедливості не дозволяло їй змиритися з тим, у якій ситуації опинився Том і вся їхня сім’я. — Не знаю, хто тут винен, але так не має бути.

— Подумай про Господа Бога, Хлоє, — повчав дружину Том, — Без його волі жодна волосина не впаде з наших голів.

— Безперечно, однак чомусь мене це не втішає, — зітхнула вона. — Та й скільки не балакай, а тебе про-да-но! Скоро пиріг буде готовий, поснідаєш… Хто знає, коли ще тобі доведеться смачно попоїсти.

Якщо ви, читачу, хотіли б збагнути, як тяжко тим неграм, яких продавали на Південь, згадайте, що почуття у них сильні. Негри — не найсміливіші, не найпідприємливіші люди, проте вони палко прикипають душею до рідних місць, люблять свій дім та сім’ю. Їх жахає невідомість. Від самого народження для рабів-негрів немає нічого страшнішого, як усвідомлення, що їх можуть «продати на Південь», бо у їхніх очах це страшніше за шмагання нагайками, за будь-яке катування. Автору доводилося чути, як вони між собою з жахом розповідали історії про те, як їхні побратими гинули десь там, «униз за течією річки». Для них Південь — це край, «з якого не повертаються живими».

Один місіонер (він жив серед негрів, які змогли утекти до Канади), розповідав, що багато з них залишали обійстя досить гуманних господарів і навіть не побоялися тікати, хоч це загрожувало безліччю небезпек, аби лишень не бути проданими на Південь. Смертельний страх, що вічно нависає над родиною негра, істоти несміливої, робить його рішучим і мужнім, змушує терпіти голод, холод і ризикувати бути впійманим і неминуче жорстоко покараним.

Пара хмаринками підіймалася над столом — скромний сніданок було подано. Місіс Шелбі цього ранку звільнила тітоньку Хлою від роботи на панській кухні, щоб бідолашна жінка могла приготувати цю прощальну трапезу. Хлоя зібрала волю в кулак і приготувала її: зарізала найкращу курку, спекла улюблений пиріг чоловіка і повикладала декілька банок із різними соліннями та маринадами, які витягувалися з погребу лише з особливої нагоди.

— Дивися, Піте, — втішився Моз, — який у нас сьогодні розкішний сніданок! — І схопив шматок курятини з тареля.

Тітонька Хлоя злегка вдарила його за це по руках.

— Ну що ти скажеш? Нещасний батько останній раз вдома снідає, а вони лише про себе й думають!

— Хлоє, — лагідно докорив їй Том.

— Мене полишають останні сили! — вигукнула вона, ховаючи обличчя у фартух. — Голова йде обертом, сама не розумію, що роблю.

Хлопчаки стояли, мов укопані, і мовчки позирали то на батька, то на маму, а маленька донечка, вчепившись у материну спідницю, зчинила неймовірний галас.

— Ось і все! — тітонька Хлоя, витерши очі, підхопила доню на руки. — Я більше не буду, дітки. Сідайте до столу. Найкращу курку сьогодні засмажила. Їжте, діточки. Бідолашки ви наші, й так вам біда, то ще мати дала на горіхи!

Двічі запрошувати до столу не довелося. Хлопчаки узялися запихати за щоки усе, що стояло на столі. Це було доречно, бо якби не їли вони, то цей сніданок міг би залишитися недоторканим.

— А зараз саме час зібрати твої речі, — сказала тітонька Хлоя, нашвидкуруч прибираючи зі столу. — Він, мабуть, вимагатиме, щоб ти усе своє взяв із собою. У таких посіпак руки довгі, загребущі, знаю я таких. У цей кут кладу тобі фланелеву тканину — це якщо тебе ревматизм прихопить. Гляди ж, бережи її, бо якщо загубиш, іншої тобі вже ніхто не дасть. Ось тут маєш дві старі сорочки, а зверху — дві нові. Шкарпетки я вночі підв’язала, всередину кладу клубок шерсті для штопання. Господи, та хто ж тобі їх там зашиватиме! — І тітонька Хлоя, безсила перед своїм горем, поклала голову на валізочку і зайшлася плачем. — Подумати страшно: буде він здоровий чи хворий — нíкому буде про нього попіклуватися… А від мене вимагають покірності!

Хлопчаки, донесхочу наївшись, аж тепер задумалися над тим, що відбувається. Побачивши, що мама плаче, а батько сидить смутний, мов на поминках, і собі почали рюмсати, потираючи очі кулачками. Том посадив доньку собі на коліна і дозволив робити з ним усе, що їй заманеться. Вона такої нагоди не втрачала: дряпала йому обличчя, смикала за волосся і весело гигикала, хоча причина цієї радості була зрозумілою лише їй.

— Радій, донечко, поки маленька та дурненька! — гірко мовила нещасна мати. — І твій час плакати настане. Отак-от і твого чоловіка продадуть колись, а може, і тебе саму. Синочки наші повиростають — їх чекає те саме. Навіщо ж нам, неграм, сім’я, якщо поза нашою волею нас розлучають?

На цих словах один із хлопчиків перебив її:

— Господиня іде!

— Нічого тут їй робити. Однаково нічим не зарадить, — сказала тітонька Хлоя.

Місіс Шелбі зайшла до хатинки. Тітонька Хлоя, насупившись, мовчки подала їй стільця. Та жінка не помітила того, що їй запропонували сісти. Вона була схвильована й бліда.

— Томе, — стиха сказала вона, — я прийшла… — і раптом затнулася, обвела повним розпачу поглядом невтішну сім’ю і розридалася.

— Господь із вами, місіс! Чого це ви? — кинулася її втішати тітонька Хлоя, проте сама не витримала і розплакалася, а за нею і решта.

Ці пекучі сльози, що котилися з очей невільників і господині, розтопили біль і гнів пригнічених. Тож нехай знають ті, хто зверхньо дивиться на невтішних і збідованих людей, що для Господа сльоза бідняка дорожча за сміх багатія. Та сказане не стосується місіс Шелбі. Вона мала чуйне серце і відчувала відповідальність за своїх невільників.

— Друже мій, — заговорила вона, опанувавши себе, — я нічого не можу тобі дати, бо гроші у тебе все одно заберуть. Але присягаюся Богом, я дізнаюся, де ти, і викуплю за першої ж нагоди, а доти покладайся на всеблагого нашого Господа.

У цю мить хлоп’ята помітили за вікном містера Гейлі. Він рвучко відчинив двері й грізно став на порозі. Він був страшенно лихий після ночі, проведеної у сідлі, та після провальних спроб впіймати утікачку.

— Ну що, негре, готовий? — крикнув Гейлі та, помітивши місіс Шелбі, зняв капелюха і привітався з нею: — Ваш покірний слуга, пані.

Тітонька Хлоя, закривши валізку, перев’язала її шнурком і, випроставшись, втупилася у работорговця гнівним поглядом своїх темних очей. Здавалося, що сльози, які щойно лилися з них, тепер стали іскрами.

Том покірно встав назустріч новому господарю. Він завдав на плечі валізочку і пішов до виходу. Жінка з донечкою на руках пішли провести його, а хлопчаки, ревучи, попленталися за нею.

Місіс Шелбі зупинила Гейлі і палко про щось з ним заговорила, а тим часом сім’я наблизилася до возу, готового будь-якої миті пуститися в дорогу. Довкола нього зібрався чималий натовп із усіх негрів Шелбі, від малого до старого. Вони прийшли попрощатися зі своїм побратимом. Тома в цьому обійсті поважали, він був для них наставником, тож йому щиро співчували усі, а надто жінки.

— Хлоє, здається, нам більше шкода розлучатися із ним, аніж тобі, — крізь сльози мовила одна з негритянок, дивлячись на скам’янілий і суворий вираз обличчя тітоньки Хлої.

— Свої сльози я вже виплакала, — пояснила Хлоя, кинувши повний ненависті погляд на работорговця, який саме проходив повз неї до воза. — Не хочу, щоб цей нелюд тішився моїми слізьми.

— Сідай! — гаркнув Томові Гейлі, пробираючись крізь натовп негрів, які спідлоба позирали на нього.

Дядечко Том сів на воза, а Гейлі, витягнувши з-під сидіння важкі кайдани, почепив їх на нього.

Вражений натовп загудів, мов вулик, а місіс Шелбі з ґанку крикнула:

— Містере Гейлі, запевняю вас, це абсолютно зайве!

— Хтозна, пані! З вашими рабами я вже втратив п’ятсот доларів. З мене досить.

— Чогось іншого від нього годі й сподівався, — скрушно похитала головою тітонька Хлоя.

А хлопці, тільки тепер збагнувши, що чекає на їхнього батька, вчепилися за материну спідницю і аж затрусилися від плачу, стогону й жаху.

— Шкода, що містера Джорджа немає вдома, я з ним так і не попрощався, — сказав Том.

Джордж і справді поїхав на кілька днів до приятеля у гості. Виїхавши рано вранці, він навіть не підозрював, що трапилося з їхнім вірним слугою.

— Передайте від мене уклін містеру Джорджу, — попрохав Том місіс Шелбі.

Гейлі хвицьнув коня, і Том, до останньої миті не відриваючи погляду від рідних місць, від постатей близьких і друзів, зник із їхнього поля зору.

Містера Шелбі також не було вдома. Через тиск обставин він був змушений продати свого найкращого слугу, щоб виплутатися з пут людини, яка загрожувала благополуччю усієї його сім’ї. Тож коли справу було зроблено, він перш за все полегшено зітхнув. Але дружина розбудила у ньому докори сумління, які досі були приспані страхом банкрутства. Мужність, безкорисливість і відданість Тома подвоїли у його господаря почуття зневаги до самого себе. Він довго переконував себе, що мав право так вчинити, що так роблять усі господарі, і навіть без особливої на те потреби, — та все дарма. Почуття провини переслідувало його, тому він вирішив уникнути гнітючої сцени прощання, і поїхав нібито у справах, сподіваючись повернутися, коли з цим буде покінчено.

Том і Гейлі трусилися запилюженим шляхом. Позаду залишалися знайомі Тому з дитинства місця. Ось територія Шелбі закінчилася, і вони в’їхали в поселення. Подолавши приблизно з милю, зупинилися біля кузні, де Гейлі наказав ковалю переробити пару наручників.

— Вони замалі для нього, — пояснив він майстру, тицяючи у Томову сторону.

— Господи! Та це ж Том, негр містера Шелбі! Невже його продали? — запитав коваль.

— Угу, — сухо відповів Гейлі.

— Це просто неможливо! Не вірю власним очам! — вигукнув майстер. — Та навіщо ж йому наручники? Адже такого чесного, порядного негра…

— Еге ж, — перебив його работорговець. — кожен «чесний та порядний» негр тільки й чекає нагоди, аби втекти від господаря. Дурню якомусь, ледарю чи п’яниці на все начхати, йому навіть до вподоби, що його тягають з місця на місце. А для путнього це велика біда. Такого краще закувати — надійніше буде. Адже ноги має? Має! Чого доброго, ще п’ятами накиває.

— Маєте рацію, — погодився коваль, риючись у ящику з інструментами, — для наших, кентуккійських негрів нічого гіршого, ніж плантації Півдня, немає. Потрапив туди — що помер.

— Так і є, вони там мруть, як мухи. Може, клімат тамтешній не годні витримати чи робота затяжка, але нові негри там потрібні завжди, на такий товар попит дуже хороший, — сказав Гейлі.

— А все-таки шкода їх! Зашлють на якусь дальню цукрову плантацію Тома, чи кого іншого — там йому і смерть.

— Ну, Тому взагалі гріх на життя скаржитися. Шелбі змусили мене забожитися, що я прилаштую його в добрі руки. Продам якійсь шанованій сім’ї на службу. Звикне до клімату, не помре від лихоманки — і то щастя. А чого ще бажати негрові?

— Але ж у нього жінка, діти вдома залишились…

— Ото велике лихо! Інших наплодить. Мало бабів на світі?! — холоднокровно відповів Гейлі.

Засмучений Том сидів біля кузні на возі і дослухався до цієї розмови. Раптом він почув швидке ритмічне цокання копит. Це мчав Джордж. Зупинившись, він миттю кинувся Томові на шию, голосячи крізь сльози:

— Це підло, підло! Нехай навіть не виправдовуються, вони вчинили ницо! Яка ганьба! Якби я був дорослим, то не дозволив би тебе продавати! Я не допустив би!

— Містере Джордж! Я такий радий! — щиро сказав дядько Том. — Я вже подумав, що поїду, не попрощавшись із вами… Словами не передати, який я радий вас бачити!

Том злегка посунув ногу, і Джордж побачив кайдани.

— Ганьба! Та як він сміє!.. — гнівно заволав Джордж, сплеснувши руками. — Я поб’ю цього негідника! Та я йому…

— Не треба, містере Джордж! Цим ви мені не допоможете, навпаки, він ще сильніше розлютиться. Говоріть тихше, прошу вас.

— Гаразд, хай буде так. Але ж яка ницість! Чому ніхто нічого мені не сказав? Чому по мене не послали? Якби не Том Лінкен, я б нічого й не знав, не встиг би з тобою попрощатися! Але ж вони від мене вислухали!

— Даремно ви погарячкували, містере Джордж.

— Та хіба ж я міг змовчати? Адже це підлість! Послухай-но, дядьку Томе, — таємниче зашепотів Джордж, повертаючись спиною до кузні, — Я подарую тобі свій долар!

— Та ви що, містере Джордж! Хіба я можу прийняти… — розчулено забелькотів Том.

— Ще й як можеш! Тітонька Хлоя порадила мені просвердлити у ньому дірку і просилити у неї шнурка. Ти носитимеш мій долар на шиї так, щоб цей негідник не помітив…

Том заперечно похитав головою.

— Ні?.. Ти собі як хочеш, Томе, а я таки поб’ю його — тоді хоч трохи мені полегшає.

— Але мені буде важче, містере Джордж. Не треба, прошу вас.

— Ну гаразд, якщо ти просиш! Не буду… — сказав розчаровано Джордж, — але долар ти візьмеш. — І він почепив дядькові Тому на шию шнурок із монетою. — Ось! А тепер застебни куртку… І гляди, не загуби його, а коли засумуєш, подивися на нього, і пам’ятай завжди, що я тебе обов’язково знайду і привезу додому. Ми з тітонькою Хлоєю вже все обдумали. Я їй пообіцяв: «Не хвилюйся, тітонько Хлоє. Я не дам батькові забути про Тома, я щодня дорікатиму йому цим вчинком, і свого таки доб’юся».

— Містере Джордж, навіщо ви так кажете?!

— Нічого такого я не сказав, дядечку Томе.

— Містере Джордж, батьки вас люблять, будьте ж вдячним сином! Піклуйтеся про матір. Не вчіться дурниць у поганих хлопців, які не поважають своїх сімей. Послухайте мене, містере Джордж, Господь обдаровує людей благами двічі, але мати у кожного одна і іншої не буде. Хоч сто років житимете на світі, містере Джордж, а іншої такої жінки, як ваша матуся, ви не знайдете ніколи. Любіть її, будьте їй утіхою і тепер, і тоді, коли подорослішаєте. Пообіцяйте мені, містере Джордж!

— Обіцяю, дядьку Томе, — серйозно відповів хлопчик.

— І ще одне. Молоді люди нерідко вживають погані слова — ну, вік такий, погані приклади для наслідування… Але ви будьте мудрішим, не допускайте лихослів’я, слідкуйте за своїм мовленням. Будьте справжнім джентльменом і виправдайте мої надії. Нехай ваші батьки ніколи не почують поганого слова від вас. Не ображайтеся, містере Джордж, що я так вам кажу.

— Та ти що, дядьку Томе! Хіба ти радив би щось погане?

— Адже я старший за вас, містере Джордж, — лагідно продовжував Том, погладжуючи кучеряву голову хлопчика своєю великою сильною рукою. — Я знаю, що здібності у вас хороші. А скількома благами ви обдаровані, містере Джордж! Ви і читати вмієте, і писати. Коли ви виростете, то станете вченою людиною, і всі мешканці вашого обійстя, а надто ваші батьки пишатимуться вами! Беріть приклад із батька — він хороший господар, і з матері — вона набожна, благочестива жінка. І основне: не забувайте нашого Творця, містере Джордж!

— Я намагатимуся, Томе, повір! За мене нікому не доведеться засоромлено ховати очі! — палко вигукнув хлопчик, чим дуже втішив Тома. — А ти не сумуй, я поверну тебе додому. Ми перебудуємо твою хатинку. Сьогодні вранці ми з тітонькою Хлоєю говорили про це. У вас буде вітальня, а на підлозі — килим. Хай я тільки виросту! Потерпи, Томе! Буде свято й на твоїй вулиці!

А тим часом Гейлі повертався із кузні з кайданами у руках.

— Послухай-но, — нечемно звернувся до нього Джордж, — я розповім батькам, як ти поводишся із дядьком Томом!

— Розповідайте хоч сто разів!

— Не сором тобі торгувати людьми, заковувати їх у ланцюги, ніби й не люди то, а скотина? Невже совість не мучить?!

— Поки ви, благородні пани, будете їх купувати, ми з вами однакові! — відрубав Гейлі. — Яка різниця, хто купує, а хто продає! Не було би покупців — не продавали б. Так що тут ми одного поля ягоди.

— Я дорослим ніколи не купуватиму і не продаватиму негрів, — сказав Джордж. — Раніше я пишався тим, що Кентуккі — моя батьківщина, а тепер мені соромно це навіть усвідомлювати! — Молодий містер випростався в сідлі, роззирнувся навсібіч, ніби переконуючись, чи справили його слова відповідне враження на штат Кентуккі. — Ну, прощавай, дядечку Томе, не бануй і тримайся!

— Прощавайте, містере Джордж. Нехай береже вас Господь! — мовив Том, дивлячись на нього, як на рідного сина, з любов’ю і гордістю. — Таких, як він, в Кентуккі на пальцях однієї руки можна перерахувати, — сказав він, коли постать хлопчика зникла з поля його зору. Том вдивлявся йому услід, аж поки стукіт копит Джорджевого коня не стих. Це був останній відголосок рідного дому. А у нього на грудях залишилося тепло рук і серця молодого містера. Том притиснув через куртку дорогоцінний долар до серця.

— Ну, Томе, давай-но з тобою домовимося, — сказав Гейлі, кидаючи наручники у віз. — Будеш добре поводитися, то і я до тебе ставитимуся по-людськи. Я своїх негрів просто так не ображаю. Все, що можу, для них роблю. Я ваші негритянські хитрощі добре вивчив. Якщо негр сумирний і не намагається втекти, йому при мені добре буде, а ні — то хай потім не нарікає.

Том, як міг, постарався запевнити Гейлі, що він про втечу навіть не думає. А взагалі, работорговець марно розводив теревені, бо куди ж може втекти людина із важенними кайданами на ногах? Але це було у стилі Гейлі, він завжди своїм новим неграм читав проповіді, щиро вірячи, що це полегшить йому життя, а негрів переконає бути сумирними і не завдавати йому клопотів.

А зараз ми на деякий час покинемо Тома і подивимося, як живеться іншим героям нашої розповіді.

Розділ ХІ

Невільницькі думки про свободу

Мандрівник під’їхав до дверей маленького готелю у містечку Н. штату Кентуккі, коли дощовий похмурий день вже плавно переходив у вечір. У холі він побачив типову для тамтешніх місць картину: люди різних суспільних верств перечікували тут негоду. Найбільш помітними тут були високі, статні кентуккійці, вбрані переважно у куртки для ловів. Вони по-домашньому зручно повмощувалися на стільцях, мало не лежачи, їхні рушниці, патронташі, сумки, собаки і негренята-єгері зайняли усі кути і закапелки холу. Справа і зліва від каміна сиділи двоє джентльменів, також у фривольних позах — обидва у капелюхах та вимащених болотом чоботах, каблуки яких красувалися на панелі каміна. Ми маємо пояснити читачеві, що постояльці і відвідувачі тамтешніх готелів полюбляють такі пози, мабуть, так їм ліпше думається і відпочивається.

Господар готелю стояв за стійкою, мало чим відрізняючись від своїх земляків: він також був кремезний, міцний, мав густу шевелюру, яку ледь-ледь прикривав височенний циліндр.

У цій кімнаті усі присутні мали головні убори, що слугували свідченням людського статусу в суспільстві: фетровий капелюх чи засмальцьований касторовий, бриль із пальмового листя чи останній писк моди, — усі вони вказували на найхарактерніші риси «голів», на які були начеплені. У веселунів, задирак і просто відкритих душею людей головні убори були пристроєні набакир; ті, хто натягав їх на самий ніс, давали зрозуміти, що жартувати із ними не слід — вони є люди аж занадто серйозні; хто бажав усе бачити і нічого не випускати з поля зору, стягували свої шапки аж на потилицю, і хтозна, як вони звідти не злітали… Ну а простий народ абияк мостив зверху свій головний убір, аби лиш він там надійно тримався. А взагалі, хіба лиш Шекспірові до снаги гідно описати різновиди головних уборів та характери їхніх власників.

Негри у широчезних штанях і дуже вузьких сорочках вешталися туди-сюди, але робили це з таким виглядом, ніби готові будь-якої миті вгоджати господарю і постояльцям.

Аби картина опису цієї гостьової зали вийшла повною, зауважимо, що тут весело потріскували дрова у каміні, двері і вікна були відчинені настіж і протяг бавився із завісками досхочу.

Отакими були типові готелі у провінційних містечках штату Кентуккі, дорогий читачу.

Сучасний мешканець цього штату є прекрасними екземпляром для наочної демонстрації впливу спадковості. Предки сучасного кентуккійця — хоробрі мисливці — жили у лісах, спали під відкритим небом, а замість свічок їм світили небесні зорі. Тому-то їхні нащадки навіть у цивілізованих житлах ведуть таке життя, ніби й досі не вийшли з бівуаку: в приміщеннях не знімають ні капелюхів, ні чобіт, сидять, задерши ноги на якесь підвищення, — точнісінько як їхні прапрадіди ніжилися на галявинці, поскладавши ноги на пеньок або зручно впершись ними у стовбур дерева; ні взимку, ані влітку не зачиняють вікон, щоб їхнім могутнім легеням не забракло кисню; добродушно називають «незнайомцями» усіх підряд, та й взагалі вони відомі у світі як веселі, безпосередні і щирі простаки.

Отже, в такій компанії опинився мандрівник, про якого далі піде мова. Це був гарно зодягнений, маленький на зріст панок похилого віку із добродушним виразом обличчя і дещо неспокійною поведінкою. Він сам заніс до готелю свою валізу і парасолю, рішуче відмовившись від допомоги слуг. Увійшовши до холу, новий відвідувач нервово пороззирався, вибрав собі місце біля каміна, запхав свої речі під стіл і, присівши, почав недовірливо поглядати на джентльмена із поставленими на панель каміна ногами, який часто спльовував то вліво, то вправо. Така поведінка сусіда, який сидів за столиком навпроти, могла б кого завгодно роздратувати, тим паче прискіпливу і нервову людину, а саме таким був чоловік, який щойно завітав до готелю.

— Як ся маєш, незнайомцю? — запитав той-таки вищезгаданий джентльмен, і на знак привітання плюнув у бік новоприбулого.

— Щиро дякую, непогано, — відповів той, ледве зумівши відхилитись від такого сумнівного вияву уваги.

— Що новенького у світі? — продовжував знайомство сусід, виймаючи з кишені плитку тютюну для жування і великого мисливського ножа. Принагідно зазначимо, що цей чоловік був торгівцем худобою.

— Та наче й нічого.

— Вживаєте? — Він відчикрижив мало не півплитки тютюну і великодушно простягнув її співрозмовникові.

— Ні, дякую. Це мені шкодить, — відповів старий і трохи відсунув свого стільця від каміну.

— Справді? — скототоргівець, здалося, навіть втішився з відмови, бо одразу ж запхав частування собі до рота.

Поважний панок здригався за кожним плювком довгоногого сусіда у його бік. Нарешті винуватець пригнічення старого це помітив і, нічого не сказавши, просто поміняв мішень. Тепер під його обстріл потрапили щипці для підсовування дров у камін. Треба сказати, що влучав він точно у ціль — такому бути б снайпером!

— Що там таке? — зацікавився панок, помітивши, що декілька чоловіків прилипли до великої афіші на стіні.

— Негра розшукують, — відповіли йому лаконічно.

Містер Уїлсон (так звали панка, до речі, читач із ним уже знайомий) випростався, засунув подалі під стіл валізку і парасолю, витягнув з кишені окуляри і почав повільно приладнувати їх на свій ніс. Коли вони, як йому здалося, стали на потрібне місце, він повернувся до афіші і прочитав таке:

«Утік від господаря, який підписався під цим оголошенням, молодий мулат Джордж. Зріст — шість футів, шкіра світла, волосся каштанове, кучеряве. Розумний, грамотний, правильне мовлення. Ймовірно, вдаватиме з себе білого. На спині і плечах — глибокі рубці. На правій руці тавро — літера „G“. Винагорода тому, хто його впіймає або надасть переконливі докази того, що він мертвий, — 400 $».

Панок уважно прочитав це оголошення, тихо бурмочучи кожне слово. Довготелесий мужик, який дотепер обпльовував щипці коло каміна, тепер спустив ноги на підлогу, встав, витягнувся на повен зріст, підійшов до афіші і плюнув у неї цілим жмуток виссаного тютюну.

— Ось що я про це думаю, — коротко пояснив він і повернувся на своє місце.

— Чого це ви, шановний? — здивовано поцікавився господар готелю.

— Якби на моїм шляху стрівся автор цього оголошення, я плюнув би йому просто в пику! — сказав довгоногий, спокійно відрізуючи новий окраєць тютюну від плитки. — Так йому і треба, дурному бевзеві, що від нього негри тікають. Маєш доброго невільника, то навіщо ж доводиш його до втечі? Такі оголошення — ганьба для Кентуккі, якщо когось цікавить моя думка.

— Згоден, — підтримав його господар.

— Я й сам тримаю негрів, сер, — вів своє довгоногий, — і часто їм кажу: «Хочете втікати — прошу, дорога вільна, я вас не розшукуватиму». Але ж не тікають! Хто добро на невідомість ризикне поміняти, га? Повірте, вони у мене на совість працюють. Скільки разів я їх посилав до Цинциннаті з табунами жеребців вартістю у п’ятсот доларів кожен, та вони щоразу поверталися назад і всі гроші до останнього долара привозили. І тут все ясно, як Божий день: якщо з негром поводитися, як із худобою, добра від нього сподіватися марно. А якщо ти до нього по-людськи, то він працюватиме, як порядна людина. — Свої слова дядько припечатав влучним плювком просто в камін.

— Ви абсолютно праві, друже, — сказав містер Уїлсон. — Я знаю мулата, якого розшукують. Він і справді непересічна особистість. Цей молодик шість років працював у мене на фабриці по виготовленню мішків і вважався найкращим майстром, сер. Здібний! Він винайшов машину для обробки конопель, і такими вже успішно користуються на інших фабриках. А його господар присвоїв собі патент…

— Певно, наживається на тому патенті будь здоров, — перебив його співрозмовник. — А своєму рабу, паршивець, ліпить тавро на праву руку! Якби моя воля, я б такого сам затаврував! Хай би ходив із такою прикрасою!

— Просто ці розумні та грамотні негри — нахабний народ, тому їх і таврують, — втрутився у їхню розмову грубуватий на вид чолов’яга, який сидів у протилежному куті кімнати. — Поводилися б тихенько, то нічого б такого не сталося.

— А я хочу сказати, що Господь створив їх людьми, і перетворювати їх на худобу ніхто не має морального права, — твердо заявив довгоногий захисник прав негрів.

— Мудрий негр для господаря — зайвий головний біль, — гнув свою лінію той, не звернувши ніякої уваги на презирливий тон співрозмовника. — Адже свій талант і здібності вони використовують для того, аби обманювати своїх господарів. Мав я колись таких мудрагелів, але я теж не ногою сякаюся: пометикував та й продав їх на Південь — все одно втекли б.

— Таким, як ви, треба звернутися до Господа Бога з проханням, щоб він створив для вас таких негрів, у яких би душі не було зовсім, — їдко мовив довгоногий.

На цьому їхня розмова перервалася, бо до готелю під’їхав чепурний двомісний екіпаж з кучером-негром, який привіз елегантно вбраного джентльмена.

А оскільки зівакам, які пересиджували у готелі негоду, було робити нічого, то вони просто поїдали очима новоприбулого. Він був не такий, як вони усі, і це ще більше розпалило їхній інтерес до цієї персони.

То був і справді видний чоловік: високий, стрункий, зі смагляво-оливковою шкірою, виразними карими очима, тонким носом з горбинкою, кучерявим чорним волоссям, красиво окресленими губами — все це робило його схожим на іспанця. Він спокійно увійшов до холу, кивком указав слузі, куди поставити його речі і, підійшовши до стійки, відрекомендувався:

— Генрі Батлер із Оклендса, округ Шелбі.

Потім повернувся і швидко прочитав оголошення на стіні.

— Джиме, — звернувся він до свого слуги, — Пам’ятаєш того молодика з Бернану? Начебто він за описом.

— Точно, пане, — відповів Джим. — Тільки не впевнений щодо тавра.

— Та я його руки не роздивлявся. — чоловік позіхнув і, звернувшись до господаря готелю, зажадав виділити йому окрему кімнату. — Мені треба написати декілька листів, — пояснив він.

Господар був надзвичайно уважний до своїх клієнтів. За одним його поглядом семеро негрів різного віку та обох статей, мов зграйка куріпок, метнулися сходами нагору, штовхаючись, падаючи і наступаючи одне одному на ноги — всі квапилися догодити новому постояльцеві, поки той невимушено сів на стільця і завів розмову з тим, хто сусідив із ним за столиком.

З того моменту, як незнайомець увійшов до холу, фабрикант містер Уїлсон уважно, можна навіть сказати, занадто пильно придивлявся до нього. Йому здавалося, що він раніше десь бачив цю людину — але коли, за яких обставин? Щоразу, коли незнайомець починав говорити, усміхався, змінював положення тіла, містер Уїлсон реагував на це косим поглядом, проте «знайомий незнайомець» поводився так байдуже і холодно, що старий мимоволі відвертався. Нарешті фабрикант упізнав його, і тепер дивився не лише з цікавістю, але й подивом, ба навіть жахом. На цей погляд незнайомець відгукнувся. Він устав зі свого місця і підійшов до фабриканта:

— Містер Уїлсон, якщо не помиляюся? — звернувся він до здивованого чоловіка і тицьнув йому для привітання долоню. — Прошу вибачення, я вас не одразу впізнав. Гадаю, ви мене пам’ятаєте… Нагадаю: Батлер із Оклендса, округ Шелбі.

— Звичайно… Звичайно, пригадую, — залепетав містер Уїлсон, мов зачарований.

До них підійшов хлопчик-негр і повідомив, що кімната для пана готова.

— Джиме, подбай про речі, — мимоходом кинув молодий джентльмен слузі, а до містера Уїлсон сказав: — Мені треба обговорити з вами одну справу. Якщо вам не важко, пройдімо до моєї кімнати.

Містер Уїлсон мовчки пішов за ним. Вони піднялися сходами на другий поверх приміщення й увійшли до просторої кімнати, де досі із кута в кут гасали слуги, завершуючи прибирання. У каміні вже потріскували дрова.

Коли ж вони нарешті залишилися наодинці, молодий джентльмен спокійно зачинив двері, поклав ключ до кишені, повернувся до містера Уїлсона, невимушено схрестив руки на грудях і подивився йому просто у вічі.

— Джордж! — вигукнув той.

— Так, Джордж, — відповів джентльмен, ледь помітно усміхаючись кутиками вуст.

— Та невже це ти?!

— Я добряче замаскувався, — сміючись, сказав Джордж. — Настоянка з горіхового лушпиння надала моїй шкірі аристократично-смаглявого відтінку, волосся я пофарбував. Як бачите, я абсолютно не схожий та того, кого розшукують.

— Джордже! Ти граєшся з вогнем! Покинь, доки не пізно, послухайся моєї поради…

— Я знаю, що роблю, і готовий ризикувати, — гордо мовив раб-утікач.

Читачеві буде цікаво дізнатися, що по батьковій лінії Джордж був білим. Його мати — одна з тих нещасних, кого губить врода. Вона стала жертвою дикої пристрасті свого господаря, результатом якої стали народжені від нього діти, яким було долею визначено рости безбатченками. Але від батьківського роду, який вважався дуже знатним у Кентуккі, Джордж унаслідував зовнішність європейця і буремний дух. Від матері Джордж узяв жовтуватий колір шкіри і прекрасні темні очі. Тож із такими природними даними йому досить було трохи підфарбувати волосся та шкіру обличчя, — і ось уже ніхто не сумнівається, що він справжнісінький іспанець. А від народження витончені манери і струнка постава допомогли йому майстерно грати роль джентльмена, який подорожує у супроводі слуги.

Містер Уїлсон був людиною доброю, але обережною і абсолютно не схильною до ризику. Мабуть, саме про такого пана сказав Джон Бен’ян: «Він у повному сум’ятті думок і духу». Фабрикант міряв кроками кімнату, роздвоєний щирим бажанням допомогти Джорджеві і панічним страхом переступити закон. Він озвучив свої думки:

— Отже, Джордже, ти втік — розумієш? — утік від свого господаря. Законного! Тут нема нічого дивного. Однак, Джордже, я маю тобі сказати, що мене засмутив твій вчинок… Так, засмутив!

— Що саме, сер? — спокійно запитав його Джордж.

— Як-от те, що ти порушуєш закон своєї батьківщини!

— Ага! Моєї батьківщини! — палко повторив молодик. — Могила мені стане батьківщиною! От тільки б скоріше у неї лягти!

— Джордже, що ти таке кажеш?! Гріх навіть думати так… Твій господар жорстокий, це правда, і чинив з тобою несправедливо, огидно! Та хіба ти забув, що янгол Божий наказав Агарі вертатися до своєї пані і слухатися її, і що апостол Павло повернув Онисима його власнику?

— Містере Уїлсон! І не нагадуйте мені про Біблію! — вигукнув Джордж, гнівно блимнувши очима. — Прошу вас, не нагадуйте! Моя дружина — справжня християнка, і я також прийду до церкви, щойно випаде нагода… Але керуватися біблійними прикладами проти людини, яка опинилася у такому скрутному становищі, як оце зараз я, — все одно, що нацьковувати її проти християнства. Нехай всемогутній Бог вислухає мене, а тоді скаже свою думку, правильно я вчинив, чи ні, домагаючись свободи!

— Твої почуття зрозумілі, Джордже, — сказав добрий містер Уїлсон, голосно висякавшись. — Цілком зрозумілі… Та я вважаю своїм обов’язком застерегти тебе: не піддавайся їм! Так, мені тебе дуже шкода… Але ж сказано в апостола: «Кожен нехай залишається на тому місці, на яке поставив його Господь». Треба покірно приймати все, що посилає нам Боже провидіння.

Молодий мужчина слухав ці повчання з високо піднятою головою, схрестивши руки на могутніх грудях й гірко усміхаючись.

— Містере Уїлсон, уявімо, наприклад, що індіанці захоплять вас у полон, розлучать із дітьми, дружиною і змусять махати мотикою на їхній землі до кінця ваших днів. Ви вважатимете своїм обов’язком коритися такому повороту долі? Та ви галопом помчите від них на першому ж коні, який вам трапиться, і скажете, що сам Бог послав вам цього коня. Чи, може, не так?

Панок слухав його, вирячивши очі, бо зовсім не вмів сперечатися. Проте цього разу він переплюнув досвідчених сперечальників тим, що мудро вирішив промовчати, коли людина говорить щиру правду і опонувати йому нічим. Натомість він повернувся до своїх попередніх вмовлянь, нервово погладжуючи парасолю і розправляючи на ній кожну складочку.

— Ти добре знаєш, Джордже, що я дружньо до тебе ставлюся. Все, що я кажу, — для твого ж добре. Я впевнений, що ти наражаєшся на смертельну небезпеку. Втекти тобі навряд чи вдасться. А якщо тебе впіймають?! Над тобою знущатимуться, поб’ють до втрати свідомості і… продадуть на Південь.

— Містере Уїлсон, я все це розумію і ризикую свідомо, — серйозно відповів Джордж. — Так, ризик страшний, але… — він відхилив плаща: за поясом стирчали два револьвера і мисливський ніж. — Бачите? Я готовий до всього. На Південь вони мене не продадуть, дзуськи! Якщо дійде до цього, я вкорочу собі віку, і шість власних футів кентуккійської землі мені забезпечено.

— Побійся Бога, Джордже! Я просто розгублений. Невже ти так легко порушиш закони своєї батьківщини?

— Та що ви знову про мою батьківщину, містере Уїлсон! Батьківщина є у вас, у інших вільних людей, а у тих, хто народжений рабом, як я, її немає. На які закони я можу покластися? Їх створювали без нашої участі, тож нас вони не стосуються. Нас ніхто не запитував, чи згодні ми з ними. Ці закони вигадано для того, щоб нас пригнічувати, щоб утвердити наше безправ’я, тільки й всього. Я чув, які промови виголошують у День прийняття Декларації незалежності США. Щороку 14 липня нам кажуть, буцімто уряд має законну владу над нами. Мимоволі задумаєшся над тими словами — і уже напрошується висновок… Який?

Голова містера Уїлсона йшла обертом, він заблукав у трьох соснах: так, йому було шкода молодого, розумного мулата, він навіть розумів почуття того, проте вважав своїм обов’язком раз у раз наставляти його на «праведну дорогу».

— Це погано, Джордже. Те, що ти кажеш, неправильно. Прислухайся до моєї дружньої поради: облиш бунтарські думки! Людині у твоєму становищі не слід дозволяти собі такого вільнодумства! — містер Уїлсон сів за стіл і, вкрай розчулившись, почав смоктати ручку парасолі.

— Містере Уїлсон! — мовив Джордж, сідаючи просто навпроти нього, — Подивіться на мене. Ось я сиджу поряд з вами за одним столом, така ж людина, як і ви. Подивіться на моє обличчя, на мої руки, на моє тіло. — Молодий мулат гордо випростався на цих словах. — Чим я гірший за інших? А тепер вислухайте мене, містере Уїлсон. Мій батько — один із кентуккійських джентльменів, але він не вважав за потрібне розпорядитися, щоб після його смерті мене не продали разом із собаками та кіньми, аби перекрити борги, у яких він загрузнув за життя. Я бачив, як мою матір і шістьох сестер та братів продали з молотка на аукціоні. Їх розпродали у мами на очах, одного за другим, усіх у різні руки. Я був наймолодшим. Вона кидалася у ноги моєму нинішньому господареві, благала купити нас обох, щоб не розлучали її бодай з останньою дитиною, а він за це копнув її важким чоботом. Я бачив це, я чув її ридання, коли він прив’язав мене до сідла і повіз до свого маєтку.

— А що було потім?

— Потім… Потім він перекупив у когось одну з моїх сестер. Вона була скромною, хорошою дівчинкою. Християнка душею, а тілом — красуня, як наша мама. Спершу я тішився, що хоч одна рідна людина буде коло мене. Але радість моя була короткою… Сер! Одного разу її покарали батогами. І за що?! За те, що вона хотіла жити як справжня християнка, а наші закони цього невільникам не дозволяють. Я стояв за дверима і все чув. Я майже відчував кожен удар нагайки на своєму тілі, мені здавалося, що він шмагає моє серце, що це воно, а не її ніжна плоть, стікає кров’ю. Але я не міг їй допомогти. Якось до господаря заявився работорговець, і мою сестру разом із партією скутих ланцюгами рабів… погнали на невільницький базар у Орлеані. Так він вчинив за ту єдину її провину, ні за що інше! Відтоді мені нічого про неї не відомо. Минали роки… Я ріс, як пес на прив’язі: без батька, без матері, без братів і сестер… Жодної рідної душі поряд… Ніхто про мене не піклувався, не переживав за мене. Мене пригощали лише лайкою та канчуками. Не знаю, чи повірите, що я боровся із собаками за кістки, кинуті їм, бо навіть така їжа була мені за щастя. Та все ж, коли сльози душили мене, не давали ночами спати, я плакав не від голоду й болю, а з туги за матір’ю і сестрою. Адже мене ніхто не любив… Я не знав душевного тепла, не чув доброго слова, поки не потрапив до вас на фабрику, містере Уїлсон. Це вам я зобов’язаний тим, що навчився читати і писати, усім, чого досягнув у житті. Бог свідок, моя вдячність безмежна! Потім, сер, я зустрів свою майбутню дружину і покохав її усім серцем. Ви бачили її, знаєте, яка вона вродлива. Коли вона сказала, що також любить мене і ми побралися, я нетямився від щастя. Моя Еліза — не просто красуня, сер. У неї ще й прекрасна, чиста душа… А що ж потім? Ви це пам’ятаєте: мій господар приїхав на фабрику, відірвав мене від усього, чим я жив, і методично почав змішувати мене з болотом, щодня, щогодини… Лише за те, що негр забув, хто він такий, отже треба нагадати йому, хто господар! Але це ще півбіди. Я стерпів. І тоді він став між мною і моєю дружиною… Він наказав мені покинути Елізу і взяти собі за жінку іншу негритянку, його рабиню. За вашими законами, він мав на це повне право! Але не за людськими законами і не за Господніми! Містере Уїлсон, вдумайтеся: все, що розбило серця моєї мами, моїх братів і сестер, моєї дружини і моє власне — все дозволялося вашими законами! Ніхто в Кентуккі не ставить їх під сумнів. А ви кажете, що я чиню неправильно, порушуючи закони своєї батьківщини! У мене, сер, батьківщини нема, як немає і батька. Але свою батьківщину я знайду! Ваша мені ні до чого. «Відпусти мене з Богом!» — я більше у неї нічого не прошу. А коли я дістануся Канади, де закон визнає негрів людьми, а не майном, і захистить мене, тоді нехай посміє хто-небудь стати на моєму шляху… Той, хто ризикне — пошкодує про це. Я битимуся за свою свободу до останньої краплі крові! Так робили ваші предки, таке ж право маю і я!

Джордж говорив зі сльозами на очах, енергійно жестикулюючи. Він то крокував по кімнаті, то знову сідав до столу. Добрий фабрикант, якому молодий мужчина виливав свої жалі, врешті-решт сам не витримав і теж розплакався. Потім він витягнув з кишені лимонного кольору шовкову хустину і заходився витирати нею обличчя.

— Прокляття на їхні голови! — раптом вигукнув він. — Я завжди вважав їх негідниками! Нехай простить мені Господь ці слова! Дій, Джордже, дій! Але будь максимально обережним, друже. Не пускай в хід своєї зброї, доки… Ех, одне слово, не поспішай стріляти, а як доведеться, то прицілюйся точно, намагайся будь-що влучити у ворога. А де твоя дружина, Джордже? — запитав містер Уїлсон, енергійно ходячи по кімнаті.

— Утекла разом із дитиною, сер, а куди — не знаю… Мабуть, на Північ. І чи доведеться мені ще коли-небудь стрітися з ними — одному Богові відомо.

— Утекла? Від таких добрих господарів? Не може цього бути!

— Навіть добрі господарі іноді грузнуть у боргах, а закони нашої країни дозволяють їм забрати дитину у матері і розрахуватися нею із кредиторами, — палко сказав Джордж.

— Так-так, — пробурмотів добрий старий, порпаючись у кишені. — Хоч я певен, що чиню протизаконно, та нехай! Ось, маєш, Джордже, — і він тицьнув йому пачку асигнацій.

— Не потрібно, містере Уїлсон, щирий друже! — сказав Джордж. — Ви й без того стільки всього зробили для мене, а це може завдати вам клопотів! Мені не бракує грошей, на дорогу мені стане.

— Візьми, Джордже, візьми! Вони можуть згодитися у дорозі. Гроші ж не тяжка ноша. До того ж ти заробив їх, чесно заробив. Не відмовляйся, Джордже, прошу тебе.

— Гаразд, сер, та лише за однієї умови: я поверну вам цей борг за першої ж нагоди.

— Як собі хочеш. А тепер нам треба порадитись. Скажи-но, скільки ще тобі доведеться подорожувати у новому образі? Сподіваюся, що недовго і недалеко. Тебе важко впізнати, та все ж це так ризиковано! А звідки слуга? Хто це?

— Це своя людина. Минулого року він утік до Канади, а там дізнався, що його господар, аби помститися йому і зірвати на комусь свій гнів, наказав покарати батогами його стареньку маму. Тепер Джим повернувся, щоб забрати її з собою, якщо це буде можливо.

— Вона з вами?

— Ще ні. Джим ходив довкола обійстя, зазирав із різних схованок, вичікував зручного моменту, та поки безрезультатно.

Він довезе мене до Огайо, передасть друзям, які свого часу допомогли йому, а потім повернеться по матір.

— Це ж небезпечно! — вжахнувся містер Уїлсон.

Джордж випростався, і гордовитий усміх промайнув на його обличчі. Фабрикант, не приховуючи свого подиву на такі зміни, оглянув молодого мулата з ніг до голови і сказав:

— Що з тобою трапилося, Джордже? Ти тримаєшся і говориш зовсім інакше. Куди подівся Джордж, якого я знав?

— Віднині я вільний! — з гідністю промовив Джордж. — Так, сер! Ніколи і ні до кого я більше не звертатимусь: «Господарю»… Я сам собі господар! Я вільний!

— Стережися, Джордже! А як тебе спіймають?..

— Тоді… Що ж, містере Уїлсон… Знаєте, у могилі усі рівні та вільні.

— Я не стомлююся тобі дивуватися, і пишаюся твоєю сміливістю! Це ж треба, приїхати до найближчого готелю!..

— Але в цьому є своя логіка. Це настільки нахабно, що ніхто й не шукатиме мене тут, під самим носом у господаря. А ви, я знаю, мене не викажете. Переслідувачі будуть поперед мене. Джим був рабом господаря з іншого округу, тут його ніхто не знає. Тим паче, що за давністю події про нього вже й думати забули. А мене, сподіваюся, за оголошенням не затримають.

— А тавро?

Джордж зняв рукавицю, показав свіжі рубці на руці і з презирством вимовив:

— Це прощальний подарунок містера Гарріса. Пару тижнів тому він ні сіло ні впало вирішив мене таврувати. «Це, — каже, — щоб ти і не думав тікати». Красивий подарунок, з таким я ніколи не забуду цього добродія! — Джордж гірко посміхнувся і зодягнув рукавицю.

— Кров у жилах спиняється від думки, як ти ризикуєш! — вигукнув фабрикант.

— Довгі роки кров у жилах стигла і в мене, а тепер вона кипить! Так от, сер, — продовжив Джордж по хвилинній мовчанці, — ваш подив, косі погляди могли видати мене, тому я вирішив поговорити з вами як з другом із минулого життя. На світанку я їду, а наступну ніч дуже сподіваюся провести вже в Огайо. Їхати буду вдень, при цьому зупинятимусь у найпрестижніших готелях і сідатиму за стіл разом із панами. Тож на все добре, сер, прощавайте. Якщо вам скажуть, що мене впіймали, не вірте, бо це означатиме, що я вже мертвий і ніхто більш не володіє мною.

Джордж стояв непорушно, мов скеля. Добрий фабрикант потиснув на прощання руку гордому мулатові, обережно роззирнувся, узяв парасолю і вийшов із кімнати.

Молодий чоловік замислено дивився на зачинені двері, а потім різко відчинив їх і гукнув фабрикантові:

— Можна вас ще на два слова, містере Уїлсон?

Старий повернувся до кімнати. Джордж знову зачинив двері на ключ і деякий час постояв мовчки, втупивши погляд у підлогу. Нарешті він важко підвів голову і сказав:

— Містере Уїлсон, ви істинний християнин, і я покладаюся на вашу доброту. Чи можу я просити вас ще про одну, останню послугу, дуже для мене важливу?

— Про що ти, Джордже?

— Ви мали рацію, сер. Я справді ризикую своїм життям. Якщо зі мною трапиться щось лихе, мене ніхто не пожаліє, — він зітхнув і повільно продовжив: — Закопають у землю, як дохлого пса, а назавтра навіть не згадають, що я жив на світі… Ніхто мене не згадає, крім моєї безталанної дружини. Вона, моя голубка, буде побиватися і тужити за мною… Містере Уїлсон, якби ви погодилися якось передати їй від мене оцю брошку! Це я приготував їй різдвяний подарунок. Дайте його зі словами, що я до останнього подиху кохав її. Ви виконаєте моє прохання?.. Виконаєте?

— Авжеж, авжеж! — тремтячи від розчулення, запевнив його старий.

— І передайте їй мою останню волю, — додав Джордж, — Якщо зможе, нехай перебирається до Канади. Якою б хорошою не була її господиня, як би вона не любила свій рідний дім, туди їй вороття нема. Рабство нічого, крім гірких сліз, нам не принесе. Нехай виростить нашого сина вільною людиною, щоб йому не довелося так страждати, як мені. Перекажіть їй це, містере Уїлсон!

— Не сумнівайся, Джордже, неодмінно перекажу. Але я вірю, що ти не загинеш! Тримайся, не впадай у відчай і довірся Богові! Я щиро бажаю тобі щастя, і я…

— А хіба Бог існує? — гірко вигукнув Джордж, перебивши старого на півслові. — Я стільки пережив горя, принижень, знущань, що вже не вірю в нього. Ви, вільні, вірите, бо не знаєте, як живеться нам… Якщо Бог є, то він дбає лише про вас, а до нас йому байдуже…

— Не треба, не треба так говорити, Джордже! — благально простогнав містер Уїлсон. — Не смій навіть думати так! Господь невидимий, але він справедливий і істину відстоює. Бог є, Джордже, вір у це і покладайся на нього. Він допоможе тобі, все буде гаразд — якщо не в цьому житті, то в наступному!

Непідробна богобоязливість і душевність старого додали ваги його словам. Джордж, почувши це, припинив ходити з кутка в куток, зупинився і тихо та вдумливо сказав:

— Дякую вам, вірний друже, я не забуду ваших настанов.

Розділ ХІІ

Трохи інформації про один цілком законний бізнес

В Рамі плач, ридання і зойки:

Рахіль побивається за своїми дітьми,

і невтішна вона.

Містер Гейлі і Том поволеньки просувалися дорогою, думаючи кожен про своє. Просто дивовижно, яке розмаїття думок може вирувати у людських головах! Органи чуття у них однакові, довкола них одні пейзажі, а думки — протилежні.

Ось просто зараз спробуємо відгадати, про що думав містер Гейлі. Спочатку він розмірковував про свого нового невільника — його ріст, об’єм грудної клітини, скільки за нього можна буде взяти, якщо він не схудне, про чоловіків, жінок та дітей, які складуть наступну партію для аукціону рабів, про їх ринкову ціну. Потім Гейлі подумки похвалив себе за добрість, яка виявлялася в тому, що інші работорговці сковували своїх невільників по руках і ногах, а він, бачте, великодушно брав у кайдани лише ноги. Ось, наприклад, у Тома руки вільні, і він не скує їх, поки новий раб поводитиметься спокійно. Подумав це Гейлі й зітхнув тяжко. Далі йому думалося про те, що люди невдячні, бо хтозна хоча б оцього Тома, може, він навіть не відчуває, який благородний господар його купив. Гейлі згадував усі випадки, коли йому доводилося страждати через оцю свою доброту до невдячних негрів. Не цінують вони доброго ставлення — і край.

І що найдивніше — Гейлі і справді вважав себе благодійником!

А Том подумки повторював слова з однієї книги, яка вже давно вийшла з моди: «Не маємо тут землі своєї, а шукаємо майбутнього, вічного прихистку… Тому Бог не соромиться їх, називаючись їхнім Творцем, бо він приготував для них дорогу і землю». Ці слова споконвіку захоплюють збідовані серця таких простих, щирих людей, як Том. Ці слова линуть із кожного їхнього серця, хвилюють їхні душі, де панував лише відчай, і будять у них мужність і торжество духу.

Работорговець витягнув з кишені газету і зацікавлено почав вчитуватися в оголошення. Гейлі дуже грамотним не був, та читати все ж умів, і коли займався цим інтелектуальним ділом, то наспівував прочитане, ніби запевняючи самого себе, що щойно отримана ним інформація — правдива. Тепер він повільно, по складах читав таке оголошення:

«Увага! Аукціон негрів!

За рішенням суду, 20 лютого у вівторок, у Вашінґтоні, штат Кентуккі, неподалік від приміщення суду, з молотка підуть негри: Агар — 60 років, Джон — 30 років, Бен — 21 рік, Альберт — 14 років. Торги заплановано для відшкодування боргів кредиторам та передання спадщини спадкоємцям містера Джесса Блетчфорда, есквайра.

Судові виконавці:

Семюел Морріс, Томас Флінт»

— Не завадить глянути, що то за товар, — звернувся Гейлі до Тома, оскільки інших співрозмовників тут не було. — Я, знаєш, хотів би підібрати хорошу партію. І у тебе, Томе, була би приємна компанія. Спершу поїдемо до Вашінґтона. Поки я там вирішуватиму свої справи, ти посидиш у тюрмі.

Том покірно сприйняв цю «приємну» новину, подумавши: «Цих приречених, мабуть, теж забрали від жінок і дітей, і вони тужитимуть за ними не менше, ніж я за своїми». Однак автор мусить сказати, що останні слова Гейлі і перспектива ні за що опинитися у тюрмі Тома прикро вразили. Адже він завжди пишався своєю порядністю. Так, бо чим йому ще було пишатися? От якби він належав до верхівки суспільства, він мав би чим чванитися, а так… Але і цей день пройшов, увечері Гейлі та Том вже дісталися Вашінґтона, де і влаштувалися на ночівлю: господар у готелі, а раб — у тюрмі.

Наступного ранку, близько одинадцятої, біля приміщення суду зібралася публіка. Люди по-різному очікували початку аукціону: хто палив, хто жував тютюн, плюючись навсібіч, хто лаявся, а деякі просто спілкувалися. Негри, яких зараз мали пустити з молотка, сиділи неподалік і впівголоса перемовлялися. Жінка на ім’я Агар була типовою негритянкою. Вона виглядала старшою за свій вік. Мабуть, виснажлива праця і хвороби зарано зробили з неї стару бабу. Достатньо було одного поверхневого погляду на цю жінку, аби зрозуміти, що вона майже не бачить, а її ноги й руки нещадно скрутив ревматизм. Поряд з нею був її син Альберт. Виглядав він розумним хлопчиною. Він — єдина дитина з великого колись сімейства, яка досі залишилася при матері, решту одного за одним продали на Південь. Мати тремтячими руками чіплялася за сина і щосили намагалася роздивитися кожного, хто приходив оглядати його.

— Не бійся, тітонько Агар, — заспокоював її найстарший із виставлених на продаж мужчин-негрів. — Я замовив у містера Томаса словечко за тебе. Він обіцяв, якщо вийде, продати вас одному господарю.

— Хто каже, що я ні на що не здатна? — схвильовано говорила стара, здіймаючи тремтливі руки. — Я і куховарити, і посуд мити, і прати можу. Чого б таку й не купити за копійки? Ти їм так і скажи. — І вона вирішила ще раз повторити: — Так і скажи їм.

Гейлі продерся крізь натовп, підійшов спершу до старшого негра, відкрив йому рота, позаглядав, у якому стані зуби, наказав йому випростатися, нагнутися і продемонструвати мускулатуру. Потім так само оглянув наступного. Третім був Альберт. Гейлі обмацав його руки, уважно подивився на пальці, сказав підскочити, перевіряючи силу і спритність підлітка.

— Без мене він не продається, — перелякано сказала стара. — Нас потрібно купувати разом. Гляньте, господарю, яка я міцна! Я ще довго вам служитиму.

— На плантаціях?! — змірявши її презирливим поглядом, сказав Гейлі: — Там тебе ненадовго стане! — відрубав він і відійшов убік, явно задоволений товаром, виставленим на продаж. Він чекав початку торгів, начепивши капелюха набакир і запхавши одну руку до кишені, а іншою тримаючи сигару.

— Ну, як вони вам подобаються? — звернувся до нього один із купців, бажаючи переконатися, чи правильно він оцінив негрів.

— Я торгуватимусь за тих, хто молодші і за хлопця, — сказав Гейлі і сплюнув.

— Хлопчик і стара разом.

— Ще цього мені бракувало! Та вона ж однією ногою вже в домовині. Тільки даремно хліб їстиме.

— Отже, не візьмете її?

— Хай шукають дурня! Стара покручена з ніг до голови, напівсліпа, до того ж втратила розум.

— Таких часом купують. На вид ніби і на ладан дише, а насправді витривала, міцна, — замислено сказав співрозмовник.

— Я не такий. Мені такого добра і задарма не треба.

— Шкода розлучати стару із сином: вона на нього молиться. Може, її дешево продадуть?

— У кого є зайві гроші, хай собі пускає їх на вітер. Малого можна продати на плантації, а зі старою панькатися, даруйте, і за так не хочу.

— Але ж вона і тужитиме!..

— Звичайно, — байдуже відказав работорговець.

Їхню розмову перервав гул у натовпі — на площу йшов аукціоніст, енергійний приземкуватий чоловічок. Він спритно пробирався на своє місце. Стара негритянка зітхнула і обхопила сина обома руками.

— Не відходь від матері, синку, тримайся коло мене, тоді нас продадуть в одні руки.

— Мамо, я боюсь! А як у різні? — прошепотів хлопчина.

— Ні, ні, цього не може бути! Якщо нас розлучать, я помру! — знемагаючи від хвилювання, сказала стара.

Аукціоніст владно наказав натовпу відступити назад на кілька кроків і оголосив початок торгів. Все йшло, як по маслу. Негри продавалися швидко, хоча ціни на них були й чималі. Вочевидь, затребуваний товар. Гейлі устиг купити двох.

— Ану, хлопче, — сказав аукціоніст, тягнучись молоточком до Альберта, — Покажись, пройдися уперед.

— Виставте нас разом… Разом! Будьте такий ласкавий, пане! — благала стара, намертво вчепившись у синову руку.

— Ану киш! — безжально крикнув аукціоніст, грубо відпихаючи її. — Ти завершуватимеш торги. А ти, чорнопикий, піднімайся! — верескнув він, підштовхуючи Альберта до помосту.

Позаду них пролунав розпачливий стогін. Хлопчина озирнувся, але зупинитися не міг, тож, змахнувши сльози зі своїх довгих чорних вій, заскочив на поміст.

Його прекрасне гнучке тіло, живий колір обличчя змушували покупців за нього добряче поторгуватися. Він кожного разу перелякано вдивлявся туди, звідки лунав вигук. І ось аукціоніст вдарив молотком — Альберта купив Гейлі. Його спихнули з помосту до нового власника. Він на мить спинився, щоб подивитися на матір, яка, тремтячи, тягнулася до нього усім своїм тілом.

— Пане, купіть мене, заклинаю вас іменем Бога… Купі-і-іть! Я без нього помру!

— У мене теж довго не витримаєш, — відрізав Гейлі. — Відчепися! — кинув він, повернувшись до нещасної жінки спиною.

Стару теж продали швидко. Її за безцінь купив співрозмовник Гейлі, мабуть, схильний до співчуття. Поволі натовп почав розсмоктуватися.

Продані негри, які досі роками жили у одного господаря, обступили стару матір, вона страшенно банувала. Видно було, як цей удар підкосив її.

— Навіть останнього забрали у мене! Ну чому, чому не залишили хоча б його? Адже господар багато разів обіцяв, що мене з ним точно не розучать! — розпачливо голосила стара.

— Сподівайся на Господню милість, тітонько Агар, — сумно порадив їй найстарший негр.

— А чим він тепер мені зарадить?! — прошепотіла крізь сльози старенька.

— Не плач, мамо, не плач! — втішав її син, як умів. — Тебе купив хороший господар, це всі кажуть.

— Та яка мені різниця, який у мене господар! Альберте, синку мій… Останній, єдиний! Як же я без тебе житиму?

— Ну, чого чекаєте? Забирайте її! — скомандував Гейлі. — Марно сльози ллє.

І негри, трохи вмовляннями, а трохи і силою заледве відтягли від хлопця вбиту горем матір і повели до воза нового господаря.

— Ходіть-но сюди, — сказав Гейлі, підштовхуючи новачків.

Він витягнув із кишені наручники і начепив їх на руки негрів. Тоді пропустив через кільця довгий ланцюг і погнав усіх трьох до тюрми. Там він забрав Тома. А вже за декілька днів Гейлі завантажив нових рабів на корабель, який курсував водами Огайо. Ці негри були першими з тієї великої партії, яку вони із компаньйонами хотіли сформувати в дорозі.

Корабель «Красуня-ріка», цілком гідний тієї назви, легко плив за течією. Над ним розлилася чиста небесна блакить; корму прикрашав прапор Америки, розмальований білими та червоними лініями та білими зірками на синьому тлі; палубою прогулювалися елегантно вбрані леді та джентльмени. Пасажири почувалися чудово, всі були у піднесеному настрої. Та чи всі? Рабів Гейлі це не стосувалося… Кому до них було діло? Нікого не хвилювало, що їх разом з іншим вантажем розмістили на нижній палубі. А вони, сумні та дружні, сіли собі тісненьким кружком і стиха розмовляли.

— Ну як ви тут, хлопці? — спитав Гейлі, підходячи до них. — Сподіваюсь, вам тут непогано, розважаєтесь… А що? Сидите, теревените — це ж вам не на плантації гибіти. Вибрикувати я вам не дозволю, тож сидіть сумирненько. Справді, будете добре поводитись, то і я добром вам віддячу. Вище носа, веселіше!

Всі разом відповіли йому завченим «Так, пане». Нещасні сини Африки вже багато років поспіль на будь-яке звертання білих відповідали саме так. А поза тим виглядали вони пригніченими. І не дивно, вони ж любили своїх жінок, дітей, матерів і сестер, тужили за покинутими сім’ями, друзями… Тож, хоч від них і вимагали посмішок, весело їм не було.

Ось уривок з розмови живого товару.

— Моя нещасна жінка навіть не знає, що зі мною, — сказав негр, який на торгах виступав під написом «Джон — 30», поклавши Томові на коліно свою спрацьовану закуту руку.

— А де ж вона? — співчутливо поцікавився Том.

— Неподалік звідси, у власника одного готелю, — відповів Джон і додав: — Хоч би ще єдиний раз побачити її, доки не згинув!

Бідолашний Джон! Він заплакав по цих словах так само, як заплакала б і біла людина, навіки розлучаючись з коханням. Том тяжко зітхнув і спробував утішити нещасного, наскільки це було можливо.

А тим часом на верхній палубі було затишно і комфортно, як і повинно бути у людей: чоловіки разом із дружинами, діти із батьками. Панські спадкоємці, зодягнені у барвисту одіж, метеликами пурхали то на коліна татусям, то матерям в обійми.

— Мамо, послухай, — крикнув один хлопчик, який вже встиг побувати на нижній палубі, — на нашому кораблі работорговець везе негрів!

— Нещасні! — зітхнула його мати чи то співчутливо, чи то роздратовано.

— Що там таке? — втрутилася в розмову інша леді.

— На нижній палубі їдуть невільники, — відповіла мати «розвідника».

— Вони усі закуті, — доповів той.

— Яке ганебне явище для нашої країни! — вигукнула третя леді.

— А мені здається, що у рабстві є і негативні, і позитивні сторони, — приєдналася до розмови елегантна жінка, яка саме вишивала біля прочинених дверей своєї каюти. Поруч із нею бавилися її донька і син. — Мені доводилося бувати на Півдні, і хочу вам сказати, неграм там живеться прекрасно. Навряд чи їм так добре велося б на волі.

— У дечому ви праві, — кивнула дама, яка перед цим негативно висловилася щодо рабства, і додала: — Але нехтування людськими почуттями… Це вже занадто. Це обурює мене у рабстві найбільше. Як почуваються ті, кого розлучають із сім’ями?

— Так, це жахливо, — зітхнула рукодільниця, оглядаючи мережку на дитячій сукенці, яку щойно завершила. — Та це трапляється не дуже часто, здається.

— На жаль, часто! — палко заперечила співрозмовниця. — Багато років я жила в Кентуккі та Вірджінії й там такого надивилася! Уявіть собі, пані, що ваших дітей від вас забрали і продали у рабство!

— Ну як можна порівнювати почуття білих людей з почуттями негрів?! — стенувши плечем, роздратовано мовила її співрозмовниця і почала перебирати нитки у себе на колінах.

— Мабуть, ви зовсім їх не знаєте, пані, якщо думаєте так! — емоційно продовжувала захисниця темношкірих. — Я серед них зросла, і повірте мені, цим людям притаманні високі почуття, як і нам, а може, вони навіть чуттєвіші, ніж ми.

Рукодільниця позіхнула, визирнула в ілюмінатор і байдуже кинула:

— Що, правда?.. Та все ж, гадаю, у неволі їм жити краще.

До полеміки долучився поважний джентльмен у священицькому вбранні. Він мовив, ніби на проповіді:

— Сам Господь Бог призначив африканцям бути рабами і вдовольнятися таким станом речей! У Біблії написано: «Прокляття на Ханаан! Бути йому слугою слуг!»

— Не впевнений, отче! Хіба цей текст потрібно трактувати саме так? — заперечив високий худорлявий мужчина, який стояв неподалік від священика.

— Ну звичайно! Провидіння, чийого глибинного змісту не дано збагнути простим смертним, прирекло на рабство ту расу багато віків тому! Ми не повинні змінювати цього ладу.

— Коли так, нумо не соромлячись торгувати неграми! Як вам ця ідея, незнайомцю? — звернувся кремезний чоловік до Гейлі, який увесь цей час прислухався до розмови. — Адже Господню волю треба виконувати. Це наш обов’язок — продавати, обмінювати, дарувати та іншими способами гнобити негрів. Вони ж саме для цього і створені. Так думаючи, можна прекрасно собі почуватися. Правильно я кажу, га, незнайомцю?

— Відверто кажучи, так глибоко я про це не замислювався, — відповів Гейлі. — Хтозна, як правильно, а як ні! Я не можу похвалитися вченістю. Треба якось було заробляти на життя, от я і узявся до цієї справи. А якщо зрозумію, що це погано, то покаюся. Але згодом.

— Після слів святого отця вам на душі має бути спокійніше, — усміхнувся його опонент. — Бачите, як корисно знати Святе Письмо напам’ять! Якби ви так само добре вивчили Біблію, як оцей добродій, вас уже давно не мучили б сумніви. Як він сказав: «Прокляття на…» На кого там? Ага, «на Ханаан»! — все чітко і просто.

Цим дотепником був не хто інший, як торгівець худобою, з яким читач познайомився раніше у кентуккійському готелі. Він сів, запаливши люльку, і скривився дошкульною усмішкою.

Перервану розмову поновив стрункий молодик із мудрим, добрим обличчям. Він висловився на таку злободенну, як рабство, тему іншою цитатою з Біблії:

— «Як бажаєте ви, щоб інші чинили з вами, так і ви чиніть з іншими», — сказано у Святому Письмі. А не тільки прокляття на голову Ханаана…

— Так, незнайомцю! Таким людям, як я і ви, зайве розтлумачувати цей фрагмент Святого Письма, — підтримав співзвучну його баченню проблеми думку скотар Джон і, запихкавши люлькою енергійніше, потонув у густому тютюновому тумані.

Він би ще багато міг сказати на цю тему, та корабель саме зупинився, і зацікавлені пасажири дружно посунули до борту.

— Ці двоє священики? — поцікавився Джон у пана, який ішов поряд із ним.

То й у відповідь ствердно кивнув головою.

Щойно опустили трап корабля, якась негритянка забігла по ньому, розштовхала натовп і кинулася туди, де сиділи невільники. Ридаючи, вона припала до грудей тієї покупки Гейлі, яка на аукціоні значилася як «Джон — 30», а їй була чоловіком.

Та чи варто розповідати їхню історію? Дуже часто, майже щодня, ми чуємо про розірвані шлюбні пута, про беззахисних людей, чиї долі нівечать заради своєї вигоди сильні світу цього. Ці історії чують ті, хто має серце у грудях, а не лише вуха на голові. Чують, та мовчать, надто довго мовчать. А ми не мовчатимемо. Хіба лиш цього разу… Цієї історії ми не переповідатимемо. Нехай собі попрощаються без сторонніх очей, це ж бо їхня остання зустріч!

Молодий священик, поборник добра і справедливості, спостерігав цю трагічну сцену, схрестивши руки на грудях. Він не міг залишатися байдужим до того, що бачив, тож звернувся до Гейлі глухим і водночас надривним голосом:

— Пане, як же ви змогли розпочати цей бізнес? Лишень погляньте на цих нещасних! Ось я їду до дружини і сина, і тішуся думкою про зустріч із ними… А той самий корабельний дзвін, який повідомить мені, що ця щаслива мить наближається, навіки розлучить знедолену молоду сім’ю. Згадаєте моє слово, Господь вас покарає за цей гріх!

Гейлі мовчки відвернувся від священика.

— Бачите? — сказав Джон, торсаючи работорговця за рукав. — Навіть слуги Божі не однаково розуміють його закони. Цей, наприклад, не обстоює прокляття Ханаану.

Гейлі щось буркнув собі під ніс у відповідь на іронічний тон скотаря.

— Окрім того, — не вгавав Джон, — цілком імовірно, що Бог мав на увазі зовсім не те, що говорив другий священик, і спитає з вас за ці вчинки тоді, коли ви станете, щоб звітувати перед ним.

Гейлі замислився і нервово пішов геть від балакучого Джона.

«Якби ж мені вдалося заробити хороші гроші на цій і наступній партіях! — думав він. — Треба припиняти цим займатися. Наш бізнес стає дедалі небезпечнішим». А щоб відволіктися від тривожних думок, він витягнув з кишені записник і заходився щось підраховувати. Таким чином не лише він заспокоював нечисту совість, а й інші, подібні до нашого работорговця.

А «Красуня-ріка» продовжила свій шлях. Пасажири розважалися кожен на свій смак: мужчини спілкувалися між собою, прогулюючись по палубі, читали, палили люльки, жінки займалися рукоділлям, а діти гамірно бавилися.

Третього дня річкової подорожі, коли корабель зупинився в одному з маленьких містечок штату Кентуккі, Гейлі зійшов на берег, бо мав тут деякі справи.

Том стояв коло борту (навіть у кайданах він міг потроху рухатися) і розгублено вдивлявся удалечінь. В якийсь момент він побачив, як Гейлі швидко крокує до причалу разом з незнайомою негритянкою. Охайна жіночка несла на руках маленьку дитину. За нею йшов негр із невеличкою валізкою. Жінка активно спілкувалася зі своїм носильником, а опинившись біля корабля, енергійно пройшла трапом. Пролунав дзвін до відправки, труба важко видихнула клубок пари, — і «Красуня-ріка» відчалила від берега.

Нова пасажирка нижньої палуби, спритно оминаючи мішки з бавовною, вибрала собі місце, примостилася і почала радісно забавляти дитину.

Гейлі зо два рази пройшовся від носа до корми, потім спустився на нижню палубу і присів коло новоприбулої. Він почав щось говорити їй упівголоса.

Том, який спостерігав за тим, що відбувається, помітив, як вираз обличчя жінки змінився з безтурботного на тривожний, а за мить вона вже затято про щось сперечалася з работорговцем.

— Я не вірю, не вірю жодному вашому слову! — почув Том. — Усе це брехня!

— Не віриш? На ось, переконайся, — сказав Гейлі, тицяючи їй якісь папери. — Це документ з підписом твого господаря. Я йому за тебе пристойну суму заплатив.

— Мій господар не міг так зі мною вчинити! Не вірю! Не вірю! — розгублено повторювала жінка.

— Звернися до будь-якої грамотної людини, нехай тобі прочитає, що тут написано… Будьте ласкаві, прочитайте вголос оцей документ, — звернувся Гейлі до пасажира, який саме проходив повз них. — Вона мені не вірить.

— Цей документ засвідчує, що негритянку Люсі і її дитину продано, — зачитав той, до кого звернувся работорговець. — Підпис: «Джон Фосдік». Складено за зразком.

Жінка заплакала так гірко, що на неї звернули увагу чимало пасажирів. Коло них зібрався натовп цікавих. Гейлі коротко пояснив суть справи.

— Господар сказав, що цей пан доставить мене до Луїсвілла, що там мене призначать кухаркою у той самий готель, де працює мій чоловік. Він сам так мені сказав. Хіба він міг так лицемірно брехати?! — жалілася жінка.

— Певно, міг. Він продав тебе, бідолашечко, це написано чорним по білому, — сказав їй співчутливо джентльмен, який прочитав документ. — Продав, розумієш!

— Ну продав то й продав! Годі про це, — відрубала жінка, миттєво опанувавши себе. Вона притиснула до грудей дитину, сіла на ящик, повернувшись до усіх спиною, і байдужим поглядом задивилася на ріку.

— От добре! Цього разу пощастило обійтися без істерик! — вдоволено сказав работорговець. — Міцний горішок.

Негритянка виглядала абсолютно спокійною. Її обличчя лагідно обдував вітерець, мов співчуваючи її лиху, а вітерцю, знаєте, байдуже, на яке чоло дмухати — біле чи чорне. Жінка бачила і чула усе, що відбувалося навколо неї: золоті брижі на воді, задоволені голоси, що лунали з верхньої палуби… Та їй до всього було байдуже, безвихідь каменем залягла їй на серце. Дитя товклося на її колінах, гладило по щоках, лепетало щось своєю дитячою мовою, ніби намагаючись вирвати зі смутку її душу. Раптом нещасна мати притиснула сина до грудей міцно-міцно, і крупні сльози покотилися на голівку бідолашної дитини, народженої у кайданах. Наплакавшись, жінка трохи заспокоїлася і знову почала бавити дитину, яка скакала і викручувалася у всі боки, не припиняючи ні на мить.

Зазначимо, що цей десятимісячний хлопчик комплекцією і рухливістю випереджав свій вік. Він був напрочуд жвавий.

— Не дитя — чудо! — сказав якийсь пан, що проходив повз них. Він зупинився, застромив руки до кишень і запитав. — Скільки йому?

— Десять з половиною місяців, пане, — відповіла мати.

Пан свиснув, щоб привернути увагу хлопчика, і дав йому льодяника. Дитина схопила цукерку обома руками і миттю запхала її до рота.

— Моторний! І кмітливенький! — він ще раз свиснув, а тоді пішов від них.

Обійшовши палубу, він побачив Гейлі (а саме його він і шукав). То й сидів на ящику і палив.

Пан черкнув сірником, і підносячи його до сигари, сказав:

— Нічогенька у вас негритянка, чоловіче.

— Ніби й справді нічого, — погодився Гейлі, випускаючи з рота кільце диму.

— Либонь, везете її на Південь?

Гейлі ствердно кивнув у відповідь.

— Перепродати там хочете?

— Я отримав велике замовлення від однієї плантації, — сказав Гейлі. — Вона, кажуть, непогана куховарка. Влаштується там на кухні або ж піде бавовну збирати. Має якраз підходящі для цієї справи довгі пальці. Так чи так, а на такому товарі я зароблю непогано.

Сказавши це, він знову запхав сигару до рота.

— А дитина? Кому вона потрібна на плантації? — поцікавився співрозмовник.

— Та я її продам за першої ж нагоди, — відповів Гейлі, прикурюючи другу сигару.

— Гадаю, за нього недорого попросите? — запитав пан, присідаючи на найближчий ящик.

— Поживемо-побачимо, — відповів Гейлі. — Хлопчик хороший: відгодований, міцненький!

— Та воно ніби й так, але ж поки його ще виростиш! Скільки клопоту, а витрат…

— Дурниці! Які там клопоти? Ростуть, як цуценята, самі по собі. Цей через якийсь місяць вже бігатиме.

— Є місце, куди можна його прилаштувати… У однієї пралі дитина втопилася у ночвах, поки та вивішувала випрану білизну. То було б непогано до неї віддати на виховання.

Певний час обидва рабовласники курили мовчки. Нікому не хотілося починати предметну розмову, адже програє той, хто називає ціну першим. Нарешті співрозмовник Гейлі зважився заговорити про основне:

— Адже більше десяти доларів за цього хлопчика ви не запросите? Вам аби з рук його збутися, — промовив незнайомець.

Гейлі заперечно похитав головою і красномовно сплюнув. А тоді, навіть не виймаючи сигари з рота, сказав:

— Ні і ще раз ні.

— То скільки ж ви хочете?

— Ще не думав. Може, й собі його на виховання залишу, — відповів Гейлі. — Хлопчик гарненький, здоровий. Через півроку за нього сто доларів дадуть, а через рік-другий за дві сотні відірвуть з руками. Тож зараз — не менше п’ятдесяти.

— Ви що, пане?! Де це бачено — п’ятдесят доларів за немовля!

Але Гейлі уперся на своєму, що підтвердив рішучим кивком голови і словами:

— Не спущу ані цента.

— Тридцять — моя остання ціна.

— Дідько з вами! — Гейлі сплюнув знову і уточнив: — Поділимо різницю — виходить сорок п’ять доларів — остаточна ціна.

Незнайомець трохи подумав і відповів:

— Гаразд, я згоден.

— От і домовилися! — вдоволено сказав Гейлі. — Де ви сходите?

— У Луїсвіллі.

— У Луїсвіллі? Просто чудово! Коли ми туди дістанемося, вже смеркатиметься. Дитя спатиме, а ви його обережненько… Ну, щоб без зайвого плачу… І справу буде зроблено. Я не люблю сліз, кому це треба…

Покупець засунув до кишені продавця обумовлену суму, а Гейлі запалив нову сигару.

Коли «Красуня-ріка» причалила на Луїсвіллській пристані, був ясний, тихий вечір. Жінка сиділа, притиснувши сонну дитину до грудей. Та ось сповістили: «Луїсвілл!», вона здригнулася, постелила свій плащ між двома ящиками і поклала дитину туди, а сама побігла до борта, сподіватись, що серед слуг, які вибігли до корабля, буде і її чоловік. Вона перегнулася через поруччя, уважно вдивляючись у кожне обличчя тих, хто стояв на березі. Інші пасажири, які теж підійшли подивитися на пристань, загородили від неї дитину.

— Саме час! — шепнув Гейлі, передаючи дитя його новому господареві. — Але прошу вас, обережно, бо розреветься, потім з мамцею клопотів буде!

Незнайомець обережно перейняв з рук Гейлі свою покупку і швидко розчинився у натовпі.

Коли корабель, крекчучи і фиркаючи димом, відплив від пристані, повільно розвертаючись, мати повернулася на своє місце. Дитини не було. Натомість на ящику сидів Гейлі.

— Де… Де він? — розгублено запитала жінка.

— Люсі, — сказав Гейлі, — Ти його більше ніколи не побачиш, і не сподівайся. Все одно їхати на Південь з дитиною не можна, а я продав твого хлопчика в хорошу сім’ю. Там йому буде краще, ніж з тобою.

У нашого работорговця було черстве серце. Знаєте, шановний читачу, якби ваше серце так само ретельно і мудро обробляли за спеціальною технологією зчерствіння сердець, то воно також стало б непробивним. Адже Гейлі діяв згідно рекомендацій політиків і проповідників, які тут, на Півночі, вчать простих смертних долати в собі всякі сентименти, забобони про родинні зв’язки негрів і співчуття до тих, кому випало бути рабами. Такі вчинки, який щойно здійснив Гейлі, вважалися благородними і навіть доброчинними. А ми з вами вже не раз мали нагоду переконатися, що він дуже «гуманний» работорговець!

Сповнений відчаю і німої муки, погляд жінки, яка назавжди втратила своє дитя, міг би смутити кого завгодно, але не Гейлі. До таких поглядів у нього виробився імунітет, він уже звик і до спотворених стражданнями темних облич, і до судомно стиснутих рук, і до нерівного дихання. Він вважав це невід’ємними від його бізнесу моментами. Та з цим неважко зжитися, коли у Північних штатах усім нав’язують думку про необхідність змиритися з такими нюансами рабства. Гейлі лише тривожило, чи не почне жінка істерики на увесь корабель, бо цього він дуже не любив.

Однак жінка не кричала. Цей удар виявився надто несподіваним. Вона ще не отямилася від першого, і другий її просто розчавив. Вона, мов підкошена, впала на ящик, дивлячись уперед незрячим поглядом, руки її знесилено опустилися і тепер безвольно звисали уздовж тіла. Мовби крізь сон долинали до неї людські голоси, гуркіт корабельного двигуна… Вона навіть не могла застогнати, щоб полегшити невимовний біль у серці. Зовні, як і після першого удару, вона виглядала цілком спокійною.

Работорговець, як і більшість наших політиків, міг бути людяним, але тільки якщо не треба було поступатися власною вигодою. Цього разу він теж вирішив висловити співчуття і почав:

— Послухай-но, Люсі. Спочатку буде важко, так, але ж ти розумниця і не будеш марно побиватися. Інакше просто не можна було.

— Припиніть, господарю, не треба! — ледве вимовила жінка.

— Ти молодець, Люсі, — продовжував Гейлі, — Я тебе кривдити не дам, сам підшукаю тобі на Півдні хороше місце. Ти ж така красуня, зможеш і чоловіка собі нового знайти…

— Дайте мені спокій, господарю! — не дала вона йому договорити.

Ці слова були сповнені такої туги, що навіть Гейлі зрозумів, що її й справді краще не займати. «Словами тут не зарадиш», — подумав він. Коли Гейлі пішов, жінка скрутилася клубочком і з головою закуталася у плащ. Работорговець тинявся палубою, час від часу зупиняючись і поглядаючи на неї. «Страждає… Одне добре, не голосить на увесь корабель, — роздумував він про себе. — Та нічого, звикне, і все буде добре».

Том був свідком цієї змови Гейлі і незнайомця, тож одразу збагнув, чим вона закінчиться. Така жорстокість нажахала його чисту душу. Він був негром-невігласом, не вмів аналізувати і синтезувати. Якби панотці навчили його розуму, він би зрозумів, що не сталося нічого особливого, адже у цій країні рабство є законним. Навіть церква вважала це нормальним, визнаючи, правда, що в інституті рабства є недоліки, як і в усіх інших сферах суспільного і приватного життя… Але Том, який не знав ніякого друкованого тексту, крім Євангелія, не міг сприймати це так, як білі. Серце його плакало разом із цією нещасною жінкою, яка для работорговців буле лише річчю, але річчю із безсмертною душею, за законами Америки рівною із ящиками бавовни, на яких вона тепер лежала, мов викинута на берег риба.

Том підсів до неї, намагаючись бодай якось підбадьорити, але у відповідь жінка лише стогнала. Сльози котилися з її очей, коли він говорив про серце Отця, яке страждає разом із нею, про вічне життя на небесах, та горе настільки заглушило нещасну, що скам’яніла душа не могла сприйняти жодних слів, навіть цих.

На ріку зійшла ніч. Вона величаво сяяла своїми прекрасними зорями-очима. Небо мовчало, бо не могло допомогти або хоч поспівчувати. Поступово голоси змовкали, всі пасажири корабля поснули, і тишу порушувало лише плюскотіння хвиль об борт. Том лежав на мішках, прислухаючись до тихих нарікань убитої горем жінки:

— Господи, що ж мені тепер робити, Боже милий! Допоможи мені!

Незабаром жінка замовкла, і Том подумав, що вона заснула, виснажена слізьми. Згодом сон зморив і Тома.

А посеред ночі Том прокинувся від чогось, схожого на поштовх. Темна тінь майнула між ним і бортом, а за мить він почув сильний сплеск води. Крім Тома, цей звук не потривожив нікого. Він підняв голову і побачив, що там, де лежала жінка — порожньо! Він устав, пороззирався, але її ніде не було! Змучене серце нарешті знайшло спокій, а хвилі, заховавши його від зайвого співчуття, і досі тремтливо брижилися, граючись одна з одною. Більше Том тієї ночі заснути вже не міг…

Удосвіта прокинувся работорговець і насамперед пішов перевірити, як там його товар. Цього разу він розгублено лупав очима.

— Куди вона поділася? — надривним голосом допитувався він у Тома.

Том уже був навчений, що у таких випадках краще мовчати, тож і тепер вирішив не висловлювати работорговцю своїх здогадів.

— Не могла ж вона уночі зійти на берег! Я прокидався на кожній зупинці і пильнував її. Адже в таких справах можна покладатися лише на себе.

Це він пояснював радше собі, ніж Томові, бо такий досвід навряд чи колись пригодиться рабові. Том мовчав.

Работорговець обнишпорив усі закутки на кораблі: шукав між мішками, ящиками, бочками, зазирнув навіть у машинний відсік — негритянки ніде не було.

— Томе, ти щось знаєш, — сказав він, припинивши даремні пошуки. — І не відмовчуйся, я бачу, що ти в курсі. Я ж дивився і о десятій, і опівночі, і між першою та другою… Вона була на місці, на цьому самому місці! А о четвертій мов випарувалась! Ти ж лежав поряд, отже, все бачив! Не мовчи!

— Ось що, господарю, — почав Том, — під ранок я крізь сон відчув, як хтось прослизнув повз мене. А потім голосно плюскнула вода. Дивлюся — жінки немає. Це все, що я можу сказати.

Почувши сказане Томом, Гейлі навіть не здивувався, бо був звичний до подібних випадків. Навіть близька присутність смерті не змусила його здригнутися. Самогубства у його бізнесі траплялися часто, і він сприймав їх лише як неприємну частину своєї роботи. Він злився, що смерть псує йому комерцію, та тут нічого не вдієш. Тож і тепер його реакція на загибель жінки була типовою: він проклинав негритянку за її вчинок, жалівся сам собі і сам на себе за свою поблажливість. «Ет, пожалів! Слід було закувати, а то так за усю поїздку не зароблю й цента!» — бідкався він.

Коротше кажучи, Гейлі вважав, що доля його несправедливо образила, але виправити щось було годі. Рабиня втекла від нього туди, де власникам не повертають утікачів, навіть на вимогу нашої могутньої держави. Йому було дуже прикро, та все ж він витягнув з кишені записника і позначив душу й тіло небіжчиці у графі «Збитки». Поки він щось підраховував, хтось зі спостерігачів зауважив:

— Який безсердечний цей работорговець! Просто жахлива істота, навіть не людина!

— Справді, він заслуговує лише презирства. Порядні люди работорговцями не стають! — підтвердив хтось ще.

Це правда, работорговців мало хто поважає. Але як ви гадаєте, чому взагалі виникло рабство? Як таке стало можливим у суспільстві виключно порядних, чуйних людей? Хто винен у появі цього ганебного явища? Цивілізована, освічена, мудра людина, яка підтримує систему, що породжує професію работорговця, чи не є й сама работорговцем? Порядні люди формують попит на такий бізнес, а він калічить і настільки спотворює душі тих, хто ним займається, що вони цього способу заробляння грошей навіть не соромляться. То хіба ви, порядні та чесні, кращі за работорговця? А чим?

Ви учені, а работорговець — невіглас; ви належите до вищих суспільних класів, він — до нижчих; ви маєте витончену душу, а він — неотесану; ви талановиті, а він примітивний. Тож глядіть, щоб у Судний день з вас не спитали суворіше, аніж з нього!

Ми ознайомили читачів з деякими відомостями про цілком законний у США бізнес. Та все ж просимо не забувати, що тутешнім законодавцям певною мірою людяність притаманна! І хоча у нашій країні щосили прагнуть увіковічнити работоргівлю, окремі законодавці дуже свідомо підходять до питання аморальності цього явища.

Мабуть, кожен із вас неодноразово чув, як наші державні мужі гнівно рабство засуджують, але… в інших країнах. Скільки розвелося серед наших політиків кларксонів та уїлберфордсів, як повчально слухати їхні промови! Вони глаголять: борони Боже купувати у Африці негрів, це жахливо! А от купувати їх, наприклад, у штаті Кентуккі — це ж зовсім інша справа!

А ви як гадаєте?

Розділ ХІІІ

Еліза у селищі квакерів

А зараз нам усім не завадить трішки заспокоїтися. Пропоную поспостерігати за тихим, мирним життям у помешканні одного селища.

Отже, уявімо ідеальний порядок на просторій кухні: недавно вибілені стіни, чиста, ретельно наглянсована підлога, широка кухонна плита, акуратно пофарбована начорно, до блиску натертий посуд (мимоволі виникають думки про якусь смакоту), зручні дерев’яні стільці, пофарбовані зеленою фарбою та ще й полаковані. Ще тут є два крісла-гойдалки. Одне маленьке, на ньому лежить подушечка, зшита з яскравих шерстяних клаптиків; інше — велике, широкі бильця якого так і манять у свої затишні обійми, де ви зможете гарно відпочити. Ось у цьому кріслі-гойдалці, яке не поступається зручністю плюшевим і шкіряним фотелям у ваших вітальнях, — погойдується собі наша мила приятелька — Еліза. Так, це вона, хоч і важко її, худу і бліду, впізнати з першого погляду. З-під її довгих вій тече тихий смуток, стулені вуста вказують на тугу за чимось дуже дорогим її серцю. Ніжна душа молодої матері загартувалася в останніх перипетіях, подорослішала під тягарем недолі. Еліза час від часу піднімає очі на сина, який метеликом пурхає по кухні. Цей погляд насичений непохитною волею і рішучістю, такою відповідальністю і серйозністю, якої раніше у ньому ніколи не було.

Еліза з сином тут не самі. Поруч із нею сидить жіночка у консервативного фасону білосніжному чепчику, який свідчить про належність до квакерської общини. Вона вбрана у сіру сукню, плечі прикриті шаликом у тон, а на грудях зав’язано батистову хустину. Жінка перебирає сухофрукти, тримаючи на колінах миску. На вигляд їй років п’ятдесят п’ять, може навіть і шістдесят. Її обличчя належить до того типу, яке до певного часу років не боїться: кругле, рум’яне та свіже, мов стиглий персик. У її волосся, гладенько зачесане назад, вплелися кілька срібних ниток сивини. Ця зачіска відкривала високий світлий лоб, великі карі очі світилися добротою. А очі, як відомо, відображають душу, тож немає жодних сумнівів, що перед нами — добра, мудра, порядна жінка. Чому всі возвеличують тільки красу молодості? Чому ніхто не помічає, якою чарівною буває старість? Ті, кому ця тема цікава, нехай уважніше поспостерігають за Рахіллю Хеллідей (так звуть цю жінку). Зараз вона саме погойдується у маленькому своєму кріслі-гойдалці, що затишно поскрипує, бо вже стареньке. Може, коли воно було молодшим, хтось йому завдав шкоди чи батько-майстер припустився якоїсь помилки, створюючи його, — невідомо, але скрипить воно хоч і тихо, проте ритмічно і настирливо. Будь-яке інше крісло за такі звуки уже б давно викинули на звалище разом із рештою непотребу. Будь-яке інше, але не це. Воно ж бо належало пані Рахілі. До того ж старий Саймон, її чоловік, вважає, що це не скрип, а справжня музика, та й діти їхні обожнюють скрипіння материної гойдалки. Чому ця стара гойдалка так шанована у їхньому домі? Тут усе просто: до неї усі звикли. Ось уже двадцять п’ять років мати, сідаючи у неї, дарує чоловікові та дітям лагідні слова, м’які докори, мудрі поради, лікує сердечні і головні болі.

— Отже, Елізо, ти все ще думаєш про Канаду? — запитала Рахіль, повільно перебираючи сушені персики.

— Так, — відповіла гостя. — Я не можу затримуватися тут надовго.

— Гаразд. Треба ж подумати, доню, що ти робитимеш, коли таки доберешся туди.

Слово «доню», звернене до чужої молодиці, з уст Рахілі Хеллідей прозвучало надзвичайно природно, так само як те, що до цієї жінки багато хто звертається «Мамо».

У Елізи затремтіли руки, очі зронили на шиття декілька скупих сльозинок. Проте вона досить твердо відповіла:

— Я виконуватиму будь-яку роботу. Десь мої руки та згодяться.

— Пам’ятай, що ти можеш тут жити, скільки сама захочеш.

— Щиро вам дякую! Але… Зрозумійте мене, — очима Еліза вказала на Гаррі. — Я ні на хвилину не можу розслабитися, не сплю ночами, а коли засинаю, то мені ввижаються жахи. От сьогодні, наприклад, мені наснилося, що той чоловік увійшов до вашого двору.

— Бідолашечка! — поспівчувала Рахіль, змахуючи сльози з очей. — Але ти дарма хвилюєшся. У нашому селищі, дякувати Богу, нікого ще не впіймали. Не впіймають і вас.

Цієї миті двері відчинилися, і до кухні увійшла маленька, повненька й рум’яна, мов стигле яблуко, жіночка. Вона була зодягнена в таку ж, як у Рахілі, сіру сукню, поверх якої на грудях навхрест була пов’язана батистова хустина.

— Руф Стедмен! — вигукнула Рахіль, радо піднімаючись назустріч гості. — Як ся маєш? — запитала господиня, беручи Руф за обидві руки.

— Чудово, дякую, — відповіла та, знімаючи темний капор і струшуючи з нього порох носовою хустиною.

Під капором у неї був квакерський чепчик, який вона ніяк не могла примостити належним чином: декілька неслухняних пасем грайливо вибивалися з-під нього, тож довелося постаратися, аби запхати їх на місце. Впоравшись із цим нелегким завданням, гостя — жінка років двадцяти п’яти — відвернулася від дзеркала. Здавалося, вона подобається собі. Та й кому могла не подобатися весела, добродушна і загалом дуже приємна особа?

— Руфе, познайомся з Елізою Гарріс і з її синочком Гаррі, про яких я тобі розповідала.

— Рада тебе бачити, Елізо! — сказала Руф, тиснучи у привітанні руку жінці, ніби давній подрузі, з якою довго не бачилася. — То це твій хлопчик? Я принесла йому гостинчик. — І вона дала Гаррі випечений у формі серця пряник.

Хлопчик несміливо узяв гостинця, спідлоба дивлячись на Руф.

— А де твій малюк? — запитала Рахіль.

— Зараз прийде. На порозі вашого дому твоя Мері вихопила його у мене і повела до комори, де бавляться дітлахи.

Не встигла вона це договорити, як Мері, рум’янощока дівчина з великими карими очима, зовсім як у її матері, вбігла до кухні з дитиною на руках.

— А ось і він! — вигукнула Рахіль, перехоплюючи у доньки нічогенького малюка. — Який він гарненький! А як підріс!

— Не днями, а годинами! — вдоволено сказала Руф.

Вона зняла з синочка блакитний шовковий капор і купу всіляких одежин, потім поправила на ньому сорочечку, розправивши усі збрижки, цмокнула у щічку і опустила на підлогу. Малюк запхав до рота палець і замислився, що б йому утнути на свободі. Руф присіла у крісло, витягнула з кишені довгу смугасту біло-синю панчоху і заходилася працювати спицями.

— Мері, голубко, налий-но водички у чайник, — лагідно попросила Рахіль.

Дівчина швидко побігла до криниці по воду, а повернувшись, поставила чайник на плиту. Вже скоро цей символ гостинності і затишку замуркав, огорнутий парою.

Мері за вказівкою матері поставила на плиту ще й каструлю із персиками.

Сама Рахіль поклала на стіл чисту і гладеньку стільницю, одягнула фартух і спокійно, без жодної метушливості узялася за майбутнє печиво. Між іншим вона сказала Мері:

— Ти би, голубко, попросила Джона обскубати курку.

І донька миттю вибігла з кухні.

— А як поживає Абігейл Пітерс? — запитала гостю Рахіль, замішуючи тісто.

— Краще, значно краще, — відповіла Руф. — Сьогодні вранці я була у неї, прибрала у кімнаті, змінила постіль. А Лі Хілз спекла для неї пиріг і хліб — на декілька днів вистачить. Проте увечері я ще раз до неї навідаюся.

— Я хочу зайти до неї завтра. Посуд помию, подивлюся, чи не треба чого зашити, — поділилась планами Рахіль.

— Чудово! — втішилася Руф і додала: — Ханна Стенвуд також занедужала. Джон заходив до них учора ввечері, а я планую піти зранку.

— Нехай Джон у нас пообідає, бо ж тобі, можливо, доведеться пробути там аж до вечора.

— Дякую, Рахіле! Побачимо, як воно буде. А ось і Саймон!

У кухню увійшов господар дому, Саймон Хеллідей, високий, статний мужчина. На ньому були чорні штани, темна куртка і капелюх із широкими берегами.

— Доброго дня, Руфе! — привітно сказав він, стискаючи її пухкеньку ручку у своїй широкій долоні, і запитав: — Як справи у твого Джонні?

— Наші всі здорові, і Джон також, — весело відповіла Руф.

— Які новини, батьку? — запитала Рахіль чоловіка, відправляючи печиво у духовку. Вони вийшли на задній ґанок, де Саймон мив руки у балійці з кришталево чистою водою.

— Пітер Стеббінс повідомив мені, що сьогодні ще до вечірньої зорі він буде тут із друзями, — відповів Саймон, багатозначно повівши очима.

— Он як! — вигукнула його дружина і замислено подивилася на Елізу.

— Твоє прізвище Гарріс — я правильно запам’ятав? — запитав Елізу Саймон, повертаючись у кухню.

— Так, — промовила Еліза.

З тривожного виразу її обличчя стало зрозуміло: вона хвилюється, чи не з’явилося, бува, десь в околиці оголошення про їхній із Гаррі розшук.

Рахіль кивнула чоловікові, а він, ідучи на ґанок, окликнув її:

— Мамо!

— Чого тобі, батьку? — запитала вона його, на ходу витираючи білі від борошна руки.

— Її чоловік тут, у селищі, і завітає до нас сьогодні уночі, — мовив Саймон.

— Та невже? — вигукнула Рахіль, аж засвітившись радістю.

— Саме так! Пітер учора їздив на станцію, де його чекали одна стара і двоє молодих чоловіків. Один із них назвався Джорджем Гаррісом. Те, що він про себе розповідає, і те, що ми чули від Елізи про її чоловіка, співпадає! Пітер каже, що він розумний і красивий. Як ти гадаєш, варто їй про це сказати просто зараз?

— Давай порадимося з Руф’ю, — запропонувала Рахіль і покликала молоду гостю.

Руф відклала плетіння і швиденько вибігла на ґанок.

— Руфе! Ти навіть не уявляєш… Саймон каже, що Елізин чоловік прибув із останньою партією і вночі буде у нас!

Ці слова молода жінка зустріла із таким вибухом захоплення, що аж підскочила на місці і голосно заплескала у долоні, через що два її неслухняні локони знову вибилися з-під чепчика.

— Тихше, люба, тихше! — м’яко попросила її Рахіль. — Ти краще порадь, коли їй про це сказати: зараз чи ближче до вечора?

— Просто зараз! Негайно! Навіть не думайте мовчати! Та якби це був мій Джон, я б так зраділа!

— Ти надзвичайно доброзичлива, — похвалив її Саймон, захоплено дивлячись на подругу сім’ї.

— Авжеж! Ми й живемо для того, щоб дарувати іншим добро. Якби я не кохала свого Джона, не любила нашого синочка, то чи могла б щиро радіти за цю жінку?

Руф обняла Рахіль і запропонувала:

— Піди, поговори з нею у спальні, а я почергую у кухні.

Рахіль повернулася до кухні і побачила Елізу за шиттям. Вона відчинила двері, що вели з кухні до маленької спаленьки, і попросила Елізу:

— Ходи-но зі мною, доню. Треба поговорити.

Кров порум’янила бліді щоки Елізи. Піднімаючись з крісла, вона ледь не впала — тіло її не слухалося в передчутті якогось лиха. Вона тривожно поглянула на Гаррі. Руф помітила цей переляк і поспішила заспокоїти жінку.

— Ні! Це не те, що ти думаєш, — вигукнула вона, кидаючись до неї. — Не бійся, Елізо, новини хороші. Іди ж, іди! — лагідно підштовхнувши Елізу до дверей, вона підхопила на руки Гаррі і почала цілувати дитину. — Скоро побачиш татка, маленький! Розумієш? Татко твій приїхав! — повторювала Руф дитині, яка здивовано дивилася на неї.

А у спальні відбувалася інша сцена. Рахіль підійшла близько до Елізи і сказала:

— Дочко! Господь змилувався над тобою: твій чоловік вирвався із полону рабства.

Серце Елізи закалатало так шалено, що вона розчервонілася, а потім враз зблідла. Відчуваючи, що не може втриматися на ногах, присіла у крісло.

— Тримайся, — сказала Рахіль, кладучи долоню їй на голову. — Він у друзів. Сьогодні вночі буде тут.

— Сьогодні?.. Сьогодні! — повторювала Еліза єдине слово, немовби воно було чарівне, сама не розуміючи, що каже.

У її голові все миттю переплуталося, закаламутилося… і вона зомліла.

Отямившись, Еліза побачила, що лежить під ковдрою на ліжку, а Руф натирає їй руки камфорою. Вона блаженно розплющила очі як людина, яка скинула з себе важенний тягар.

Нарешті щезла та нервова напруженість, що закувала її душу у свої пута у першу ж хвилину втечі. Потім вона, неначе уві сні, побачила крізь щілину прочинених дверей, як господиня і гостя готувалися до вечері: накрили білосніжною скатеркою стіл, поставили на плиту чайник, що насвистував свою пісеньку… Ось Руф підходить до столу, ставить на нього пиріг, різні соління, пригощає Гаррі різними ласощами, пестить його по голівоньці, перебираючи довгі кучерики пальцями. Огрядна постать Рахілі зупиняється біля її ліжка, турботливо поправляє ковдру, подушки, при цьому великі карі очі цієї добродійки світяться сонячним теплом. Ось завітав і Руфин чоловік. Та кидається йому на шию, схвильовано щось розповідає, вказуючи на ту кімнату, де відпочиває Еліза. Ось усі сідають до столу: Руф з дитям на колінах, Гаррі на високому стільці під наглядом Рахілі. Еліза чує їхні спокійні голоси, мелодійне дзенькання чайних ложечок… Та сон знову долає її, дуже глибокий сон… Так спокійно вона не спала, відколи залишила рідну домівку, коли байдуже дивилися на неї холодні зорі, а вона бігла, не випускаючи з рук найдорожче, що мала — сина.

Їй наснилася прекрасна країна тиші і миру. Зелені береги, що сяють під променями сонця, прозора вода, острівці і чийсь затишний будиночок… Привітні голоси підказують, що це її дім, і вона бачить, як у саду грається її дитина. Ось вона дедалі ближче чує кроки свого чоловіка, ось він обіймає її, вона відчуває його пекучі сльози на своєму обличчі… і прокидається. Це вже не сон! Надворі давно вже ніч, дитя спокійно спить, коло ліжка горить свічка, а її коханий чоловік нахилився над нею і ридає, сховавши обличчя у подушку.

Радісним і жвавим був наступний ранок у домі квакерів. «Мати» встала удосвіта і заходилася готувати сніданок. При ній постійно були усі її діти, з якими вчора ми не встигли познайомити читача. Цікаво, що кожен із них миттю виконував її ласкаві прохання-накази, я-от: «Збігай туди-то, голубе», «Зроби те-то, голубко».

Приготувати сніданок для великої сім’ї у благословенних долинах штату Індіана не так легко, одна пара рук тут не впорається. Тому, поки Джон ходив до криниці по воду, Саймон-молодший через сито просіював борошно на оладки, а Мері молола каву, — Рахіль спокійно пекла печиво, розрізала курку на частини і зігрівала усіх променистим сяйвом своїх очей. Вона уміла залагоджувати будь-який натяк на конфлікт ще до того, як він розпалювався, досить було лише сказати: «Годі вам! Ану тихше!» — і усе поверталося до мирного і спокійного стану. Поети віками славлять Венерин пояс, який зводив людей із розуму — ми ж воліємо оспівувати Рахіль Хеллідей, яка спритно охолоджує надто гарячі голови і є взірцем спокою у своєму маленькому світі. Так, ми свідомо надаємо перевагу їй, тим паче, що наші вподобання співзвучні з духом сучасності.

Поки тривало приготування сніданку, Саймон-старший у сорочці і жилеті стояв перед маленьким люстром у одному з кутів кухні й голився. У кухні все йшло за планом: кожен із великим задоволенням виконував призначену йому роботу. Взаємна довіра і дружба відчувалися навіть у злагодженому передзвоні ножів і виделок. На пательні разом шкварчали шинка та курка. Усе було майже готово, коли увійшла щаслива сім’я — Джордж, Еліза і Гаррі. Їх зустрічали так радо, що вони аж знітилися.

Усі сіли до снідання, а Мері, стоячи біля плити, пекла оладки до золотистої скоринки і порціями подавала до столу.

Рахіль, задоволена і щаслива, сиділа на чільному місці. Навіть такі прості дії, як накладання на тарілки печива і подавання чашок із кавою, випромінювали душевність і материнську турботу, від яких страви ставали ще смачнішими.

Джордж уперше сидів на рівних правах за одним столом із білими, тож спершу ніяковів. Та від добродушності господарів це відчуття розвіялося, як туман на сонечку.

Ось що означає дім, рідний дім! Досі Джордж не міг збагнути цих слів. Від становища, у яке він потрапив, його серце наповнювалося вірою в Бога, який привів сюди спершу його дружину з сином, а потім і його. Відчай, руйнівний атеїзм відступали перед щастям, турботою і світлом, що ними освітлювали життєвий шлях ці добрі люди. Присутність живого Бога виявлялася у виразах їхніх облич, у кожному їхньому русі та вчинку.

— Батьку, а що, як ти знову попадешся? — запитав Саймон-молодший, намазуючи масло на млинець.

— Ну… Штраф заплачу, от і все, — спокійно відповів той.

— А якщо тебе кинуть до в’язниці? — не вгавав син.

— Невже ви з матір’ю без мене не впораєтеся на фермі? — усміхаючись, сказав батько.

— Наша мама впорається з чим завгодно, — відповів хлопчик, — Але ж ганьба тим, хто видає такі закони!

— Не смій погано говорити про наш уряд, Саймоне! — суворо зупинив його Саймон-старший. — Господь дає нам земні блага для того, щоб ми могли творити добро, а якщо за це урядовці вимагають плати, значить, треба платити.

— Але я все одно ненавиджу работорговців! — пристрасно вигукнув хлопчик. Так само сучасний реформатор обстоював би свої погляди на будь-що.

— Ти мене дивуєш, сину! — мовив чоловік. — Хіба цьому навчала тебе мати? Хто б не прийшов у мій дім зі своєю бідою, работорговець чи раб, — я б допомагав обом.

Саймон-молодший зашарівся, але його мати усміхнулася і заступилася за сина:

— Наш син — дуже хороший хлопчик. Він подорослішає і буде в усьому наслідувати батька, от згадаєте моє слово.

— Я сподіваюся, сер, що через нас у вас не виникне жодних клопотів, — захвилювався Джордж.

— Нічого, Джордже! Для цього Господь і послав нас у світ, щоб допомагати ближньому. Якби ми боялися боронити справедливість, то не варті були б зватися друзями!

— Але ж ви не повинні наражатися на небезпеку через нас. Це неприйнятно для мене!

— Та не хвилюйся ти, друже! — заспокоїв його Саймон. — Ми стараємося не заради тебе конкретно, а заради величі людського духу і слави Божої. День ви ще перебудете тут, а ввечері, десь о десятій, Фінеас Глетчер відвезе вас усіх на наступну станцію, до наших друзів. Переслідувачі близько, зволікати не можна.

— Якщо так усе серйозно, то навіщо ж чекати аж до вечора? — запитав Джордж.

— Вдень вам ніщо не загрожує, тут усі друзі. У випадку небезпеки нас попередять. Їхати краще вночі — ми у цьому переконалися на власному досвіді.

Розділ XIV

Євангелина

Вона зароджувала у серцях

Ніжне трепетання,

Була, мов пуп’янок троянди,

Дівчинка, мов весна рання!

Міссісіпі! Коли тебе так поетично описував Шатобріан, ти котила свої грізні хвилі безлюдними просторами, серед неймовірних красот живої, неторканої природи. Мов за велінням чарівної палички, ти враз докорінно змінилася! Колись дика і романтична, тепер ти, Міссісіпі, зустрілася з реальністю людського світу, не менш чудовою і прекрасною. Яка ще з річок світу переправляє до океану стільки плодів людської підприємливості, стільки багатств наймогутнішої світової держави, яка має усе, що можуть дати неосяжні простори між тропіками та Північним полюсом! Твої нестримні води, вкриті каламутною піною, нагадують чимось потоки комерційної діяльності, яка виникла за волею переповненого енергією народу і його винахідливим духом, незнаним старому світові!

О Міссісіпі, якби ти ще не переправляла сльози пригнічених, стогони беззахисних, зойки злиденних, неосвічених людей! Ці люди моляться до Бога, а він мовчить, але не мовчатиме вічно і колись таки покажеться, відповість на кожне звертання і врятує усіх нужденних.

Вщерть заповнений корабель розрізає собою широку, мовби морську гладінь могутньої ріки, помережаної від берегів заростями очерету. Промені сонця, що от-от закотиться за обрій на нічліг, слабо освітлюють і ріку, і її береги з сумними кипарисами у траурно-темних гірляндах моху.

Корабель навантажений ящиками, мішками і бочками з бавовною. Здалеку корабель виглядає, як квадратна сіра брила. Серед усього цього мотлоху непросто відшукати нашого Тома. Та ось, здається, ми таки знайшли його — адже це він сидить у одному з кутів на верхній палубі (тут також бавовна усюди).

Прекрасна характеристика, яку дав на Тома містер Шелбі, а також незлоблива Томова натура пройняли довірою серце навіть такої людини, як Гейлі.

Спочатку работорговець постійно за ним стежив, змушував уночі спати в кайданах, але помалу переконався у його покірності і пом’якшив свої перестороги, й Томові врешті-решт під слово честі було дозволено вільно пересуватися кораблем.

Матроси і вантажники в один голос хвалили мирного негра, який ніколи не відмовлявся їм допомогти й іноді старанно працював по декілька годин — так само, ніби він був на милій його серцю службі у свого господаря в Кентуккі. Коли ж ніде поблизу його допомога потрібна не була, Том умощувався десь на тюках із бавовною і розгортав Біблію. За читанням ми застали його і зараз.

Ось він перервав своє заняття і, задуманий, оглядає місцевість, якою пропливає корабель. Що ж він бачить? Останні сто миль до Нового Орлеана рівень Міссісіпі вищий за рівень довколишньої місцевості. Ріка несе свої води між схилами заввишки двадцять футів. З верхньої палуби, мов з оглядової башти, можна бачити далеко вперед. Перед очима Тома, мов на карті, поставали плантації, одна за одною, тож з цих немальовничих картин він собі чітко уявив, яке життя чекає на нього.

Він бачив зігнуті спини невільників на полях, їхні халабуди, скупчені віддалено від панських маєтків та парків. Що довше він спостерігав ці картини, то більше жалкував за обсадженою розлогими буками фермою у Кентуккі, за просторим і прохолодним будинком Шелбі та маленькою хатинкою, що потопає у бегоніях та трояндах. Він уявляв собі обличчя приятелів, знайомих з дитячих років, уявляв свою дружину-хазяєчку за приготуванням вечері… Йому вчувалися дзвінкі голоси його синів і лепетання донечки, яка тішиться, сидячи у татка на колінах. Та раптом усе щезло; його знову оточували очерет, кипариси й бавовняні плантації, а у вухах гримів шум корабельного мотору і плюскіт води. Лише тепер він збагнув, що те щасливе життя назавжди залишилося у минулому.

Кожна грамотна людина у таку важку хвилину схопилась би за перо і якийсь клапоть паперу, щоб написати звісточку рідним. Але Том писати не вмів, тож був позбавлений і радості спілкуватися з дорогими людьми хоча б через листи. Ні з ким розділити йому сумні думи і воскресити кволу надію. От хіба що Біблія… Не дивно, що з його очей капають на сторінку пекучі сльози. Від слова до слова Том повільно веде пальцем, намагаючись у їхньому змісті все-таки знайти надію для свого завтрашнього дня. Чоловік читав по складах, кожен наступний вірш важко йому давався. Та це була книга, створена саме для такого, повільного, читання. Кожне слово тут потрібно виважувати, мов золотий злиток, щоб визначити його ціну. Давайте приєднаємося до його читання і спробуємо збагнути, чого ж навчають ті слова Тома і нас:

— «Не-хай не нія-ко-віє сер-це ва-ше. В до-мі бать-ка мо-го до-мо-чад-ців ба-га-то. Я йду при-го-ту-ва-ти міс-це і для вас».

Цицерон, поховавши свою єдину доньку, тужив так само щиро, як і бідний Том, — адже у них обох були людські, живі серця. Хоча Томові, мабуть, було краще, бо він не втрачав надії зустрітися з близькими хоча б у потойбіччі, а Цицерон такого щастя і не сподівався. Та навіть якби хтось розповів йому про таку можливість, він не повірив би у це. У його голові виникла б не одна тисяча запитань щодо оригінальності манускрипту і точності перекладу. Довірливий Том до таких роздумів не вдавався. Те, що відкривала для нього ця книга, сприймалося ним як беззаперечна істина, бо якби написане не було правдою, земна дорога не мала б сенсу.

У виданні Томової Біблії не передбачалося пояснень і виносок, проте вона пістрявіла його особистими помітками, що допомагали йому краще за будь-які тлумачення освічених коментаторів. Там, удома, діти містера Шелбі, найчастіше Джордж, читали вголос Томові цю книгу, а він помічав у ній чорнилом або олівцем улюблені цитати, щоб легко знаходити їх. Тепер кожна з них нагадувала йому рідну домівку, сім’ю, а сама Біблія взагалі була єдиною річчю із минулого життя, яка дарувала йому надію на майбутнє.

Одним із пасажирів корабля був Сен-Клер — знатний джентльмен із Нового Орлеана. Він подорожував із шестирічною донькою, за якою доглядала немолода леді, ймовірно їхня родичка.

Дівчинка постійно потрапляла Томові на очі, бо їй не сиділося на місці так само, як грайливому сонячному зайчику або літньому вітерцю. Крихітка була така чарівна, що всі мимоволі замиловувалися нею.

Уявіть собі дитячу фігурку, у якій замість звичайної недоладності ще несформованого тільця відчувалася легка, елегантна грація якоїсь невідомої міфічно-казкової істоти. Риси її обличчя були чіткі, мов виточені ювеліром, дівчинка виглядала мрійливо і задумано. Навіть не схильні ідеалізувати будь-кого люди вважали, що ця дитина дуже близька до досконалості. Горда постава, легке, мов хмаринка, золотисто-каштанове волосся, глибокий погляд синіх очей з-під довгих густих вій, — усе це вирізняло Сен-Клерову доньку поміж інших дітей пасажирів. Дівчинка не страждала на надмірну серйозність — навпаки, вона була непосидою, у чиїх очах стрибали бісики. Вона не зупинялася ні на мить, постійно щось наспівувала і усміхалася своїми рожевенькими губками. Батько і нянька за нею не встигали. Щойно комусь із них вдавалося спіймати дівчинку, як вона знову вислизала з рук, мов безтілесна, невагома хмаринка. Проте їй вибачалося усе, і вона вдало цим користувалася, бігаючи там, де заманеться. Її білу сукенку можна було побачити у найнесподіваніших місцях, і при цьому вона залишалася білосніжною та свіжою. На кораблі не було такого місця, де б не ступала ніжка цієї феї. Розгинаючи стомлену спину, кочегар ловив погляд її великих очей, які дивилися то на яскраве полум’я у грубці, то на нього. Штурман посміхався, побачивши її фігурку у вікні рубки. Навіть похмурі обличчя освітлювала м’яка посмішка, а суворі голоси зворушено благословляли її, коли вона проходила повз. Коли ж дівчинка із властиво дитячою безстрашністю наближалася до небезпечних місць, то звідусіль до неї тягнулися чорні від сажі, мозолисті руки, оберігаючи її на кожному кроці.

Том зацікавлено спостерігав за дівчинкою. Негри взагалі тягнуться до усього чистого і дитинного, бо й самі так само вразливі і добрі. Вона здавалася йому істотою неземною. Коли її сині очі зиркали на нього з-за гір спакованої бавовни, коли її голівка вигулькувала над бочками та ящиками, йому здавалося, що це зі сторінок Святого письма зійшов янгол.

Дівчинка часто з’являлася там, де сиділи закуті у кайдани негри з партії Гейлі. Вона присідала поруч і сумувала разом із ними. Вона вражено зазирала їм у вічі, часом намагаючись підняти своїми ручками грубі ланцюги, скрушно хитала кучерявою голівкою і йшла геть, нічого не розуміючи. А потім прибігала з цукерками, горіхами та апельсинами, роздавала гостинці нещасним і щезала знов.

Перш ніж познайомитися з цією дівчинкою, Том уважно за нею поспостерігав. У нього напоготові було чимало фокусів і забавок, якими легко зацікавити будь-яке дитя. Він умів випилювати крихітні кошики з вишневих кісточок, вирізати різні фізіономії на горіхах, робити стрибунців з бузини, а вже в майстерності виготовлення свищиків він міг би позмагатися навіть із самим Паном. Його кишені були повні усяких цікавинок, якими він забавляв дітей своїх колишніх господарів, а тепер використовував, аби подружитися з дівчинкою. Спочатку дівча сторонилося, і приручити її видалося справою нелегкою. Вона сідала на ящику неподалік від Тома, насторожено зиркаючи, як він майструє свої шедеври, і сором’язливо приймала ті дарунки від нього. Та згодом вони таки потоваришували.

— А як же звати маленьку міс? — запитав Том, вирішивши, що саме час познайомитися ближче.

— Євангелина Сен-Клер, — відповіла дівчинка і додала: — Хоча тато і всі решта називають мене просто Євою. А тебе як?

— Я Том. В Кентуккі усі дітлахи називали мене дядечком Томом.

— Я також називатиму тебе дядечком Томом, бо ти мені подобаєшся, — зізналася дівчинка і запитала: — А куди ти їдеш?

— Я й сам не знаю, міс Єво.

— Не знаєш?

— Ні. Мене везуть продавати. А кому продадуть, Бог знає…

— Мій тато може купити тебе, — зраділа Єва. — Я його сьогодні попрошу про це.

— Спасибі вам, моя маленька леді, — сказав Том.

Корабель зупинився біля невеличкої пристані поповнити запаси палива. Єва, зачувши батьків голос, підхопилася з місця і чкурнула йому назустріч. Том пішов допомагати вантажникам.

Єва стояла з батьком біля поруччя і дивилася, як відчалює корабель. Колесо декілька разів обернулося, і дівчинка, раптом втративши рівновагу, не втрималася і шубовснула у воду. Батько хотів було кинутися її рятувати, але його стримали, бо дівчинку вже тримав на руках більш проворний рятувальник. Читач, звісно, здогадався, що це був не хто інший, як наш Том.

Падаючи у воду, Єва пролетіла повз Тома, який саме стояв на нижній палубі. Побачивши, як дитину затягує під воду, він не вагаючись кинувся за нею. Коли вона спливла на поверхню, негр схопив її і поплив до корабля. Десятки рук простягнулися їм назустріч. Ще мить — і Єва опинилася у батькових обіймах. Чоловік відніс її, мокру і непритомну, до дамської каюти. Жінки заметушилися, намагаючись привести дівчинку до тями, але зчинили такий тарарам, що лише заважали одна одній.

Наступного дня, що видався страшенно спекотним, корабель прибував до Нового Орлеана. В каютах і на палубі метушилися люди. Пасажири пакували речі, стюарти і покоївки прибирали, мили, чистили і шкребли на кораблі геть усе, готуючи його гідно увійти у велике місто.

Наш Том сидів на нижній палубі, час від часу тривожно зиркаючи на корму, де стояла Євангелина, дещо бліда після вчорашнього випадку, який, на щастя, більше ні на чому не позначився. Біля неї стояв із відкритим гаманцем, спершись на тюк з бавовною, високий та стрункий молодий мужчина. Одразу було видно, що це її батько: Єва успадкувала від нього і горду осанку, і золотисто-каштанове волосся, і сині очі. От тільки на світ дивилися вони по-різному: дівчинка замріяно, а чоловік — тверезо і сміливо. Його правильно окреслені вуста часом торкав гордовитий, насмішкуватий усміх, кожен його рух був невимушеним і разом із тим сповненим почуття власної гідності.

Цей джентльмен з іронічною і водночас добродушною посмішкою вислуховував, як Гейлі розхвалював якість свого товару, за який вони саме торгувалися.

— Коротше кажучи, взірець християнських достоїнств, переплетений у чорний сап’ян! — сказав Євин батько, коли Гейлі нарешті замовк. — Ну добре, шановний, ближче до справи. Скільки ви за нього хочете? Годі набивати ціну, кажіть вже!

— Що ж, — мовив Гейлі, — якщо я зажадаю тисячу триста доларів, то на цьому рабові нічогісінько не зароблю.

— Яка прикрість! — вигукнув молодий джентльмен, насмішкувато примруживши сині очі. — Та все ж я сподіваюся, що ви продасте нам цього негра за названу суму — виключно з поваги до мене.

— Ну що тут вдієш? Маленька леді, я бачу, дуже хоче, щоб ви його купили.

— Звісно! Ми розраховуємо лише на вашу безкорисливість. Якщо ви і справді працюєте не заради наживи, скажіть, скільки ви нам скинете, аби порадувати маленьку леді?

— Та що ви… Поміркуйте самі! Досить на нього подивитися: груди могутні, чоло високе, сильний, мов кінь. Та й негр цей зовсім не дурний. Я це давно помітив. А навіть якби й був таким, то все одно — прекрасна робоча сила. А Том, крім того, мудрагель! Тож і ціна за нього вища. Адже він у свого господаря, доводжу до вашого відома, управляв маєтком. Такому все до снаги.

— Погано, дуже погано! Розум — найгірша із негритянських вад! — тим самим насмішкуватим тоном сказав батько дівчинки. — Такі спеціалізуються на втечах від господарів та конокрадстві. Від них узагалі самі лиш неприємності. Доведеться опустити ціну на сотню-дві за такий недолік вашого негра.

— Знаєте, тут я з вами згоден. Але ж який він покірний і тихий! Я вам покажу рекомендації його господаря. Та другого такого смиренного, набожного негра й шукати марно. Удома він був за проповідника.

— Отже, у вільний від роботи час його можна буде використовувати як домашнього пастиря? Чудово! Тим паче, що нам саме такий раб-проповідник і потрібен!

— А ви жартівник!..

— Та ви ж самі щойно сказали, що у нього є подібний досвід! Може, він має благословення від вищих духовних санів? Ну та годі про це. Краще покажіть папери.

Якби работорговець не збагнув, що усі ці витівки молодого джентльмена таки вдало для нього закінчаться, чаша його терпіння давно б вичерпалася. Та він бачив, що батько обожнює дівчинку і після вчорашнього випадку не зможе їй відмовити, навіть якби йому довелося удвічі переплатити за цю її забаганку. Тож він витягнув з кишені засмальцьованого гаманця і почав шукати там Томову характеристику, якої зажадав покупець.

— Тату, ну купи його! Хіба важливо, скільки він коштує? — тихо нашіптувала Єва, стоячи на ящику і обійнявши батька за шию. — Адже в тебе грошей багато, а мені він ду-у-же подобається.

— Доню, навіщо тобі цей негр? Що ти з ним робитимеш? Будеш бавитися, як із брязкальцем, чи осідлаєш, як дерев’яного коника?

— Я хочу, щоб йому було добре!

— Дуже переконливо!

У цей момент Гейлі протягнув рекомендаційного листа на Тома, підписаний містером Шелбі. Джентльмен взяв його самими кінчиками довгих пальців і швидко пробіг очима по рівненьких рядках.

— Видно, що написано людиною освіченою: граматичних помилок немає… Такій рекомендації сміливо можна вірити. Проте… Побожність цього негра мене також насторожує, — сказав покупець, сміючись. — Богомольні білі довели нашу країну до краю провалля. Благочестя стало надпопулярним серед кандидатів на виборах до уряду, та й серед стовпів церкви, і тепер уже не розбереш, кому вірити! До того ж я не читав газет вже кілька днів і не знаю, чи котується зараз релігія на біржі. Ну то скільки коштує релігійність вашого негра?

— А вам усе хіхоньки та хахоньки! — відповів Гейлі, пародіюючи тон покупця. — Але ви, знову ж таки, маєте рацію. Просто побожність буває різна. Іноді з цими релігійними стільки проблем! Деякі постійно тільки й скимлять на молитовних зібраннях та горланять гімнів. Такі (байдуже, білі вони чи чорні) — непотріб. Але істинно віруючі трапляються і серед негрів. Такий нізащо не піде на компроміс із совістю, ніколи не сперечатиметься із господарем, а про Тома у рекомендаційному листі саме так і написано.

— Якби ви виступили гарантом того, що я, купуючи цього негра, можу бути впевненим саме у такій побожності й що на небесах мені це врахується, то я не проти навіть дещо переплатити, — дуже серйозно сказав молодий рабовласник, ширше розкриваючи свій гаманець. — Ну, гарантуєте?

— Ну… Цього я вам аж ніяк не можу обіцяти, — забелькотів работорговець. — Мені здається, що там, — він тицьнув пальцем вгору, — нас розкладуть по поличках. Кожного на свою, заздалегідь йому призначену.

— Та що ж це таке! Людина переплачує за релігійність і не зможе цим скористатися, коли потрібно? Ні, це здирництво!.. Хоча… Гаразд приятелю, — і покупець сунув Гейлі в руки пачку грошей: — Перерахуйте.

— Із задоволенням! — работорговець аж засвітився від радості й, наслинивши пальця, швидко полічив асигнації, а тоді витягнув із кишені чорнильницю й папір. Купівельна грамота на Тома була готова за мить.

— Мені ось що цікаво знати: якби на мене складали опис… — сам до себе говорив Сен-Клер, переглядаючи документ, — після якої суми аукціоніст стукнув би молотком? Форма черепа — стільки-то, високе чоло — стільки-то, руки, ноги — стільки-то, освіченість, гарне виховання, таланти, чесність, набожність… Гадаю, за останню рису заплатили б небагато. Ходімо, Єво! — Він узяв доньку за руку, і вони рушили у Томів бік. Сен-Клер торкнувся до його підборіддя і добродушно поцікавився:

— Глянь-но, чи подобається тобі твій новий господар?

Том звів на нього очі. Перед ним була приємна молода людина з веселим світлим обличчям. Звичайно ж, він Томові сподобався, і настільки, що негр від вдячності аж розчулився і щиро сказав:

— Нехай благословить вас Бог!

— Маю надію, що так він і зробить, виконуючи твоє чи моє прохання — це вже не суттєво. Еге ж, Томе? Це ж твоє ім’я? А ти можеш бути кучером, Томе?

— Я змолоду при конях, сер. У містера Шелбі, мого колишнього господаря, конюшня була велика.

— Чудово. Отже, будеш у нас кучером, але маю умову: напиватися не частіше разу на тиждень, та ще з нагоди особливо урочистих випадків.

На це Том ображено і здивовано поглянув на Сен-Клера.

— Я непитущий, господарю.

— Я не звик, Томе, довіряти словам! Час покаже. Якщо ти кажеш правду, то це взаємовигідно. Не ображайся, друже, — лагідно додав він, дивлячись, що Тома гнітить його недовіра. — Я чомусь не сумніваюся, що ти будеш старанним.

— Буду, господарю, — пообіцяв Том.

— Тобі у нас буде добре, — мовила Єва, ухопивши Тома за долоню. — Тато завжди над усіма підсміюється, та насправді він дуже добрий.

— Дякую тобі, доню, за такі рекомендації, — пожартував Сен-Клер і, повернувшись на самих каблуках, покрокував у протилежному від Тома напрямку.

Розділ XV

Про нового господаря Тома, історію його одруження і про рід Сен-Клерів

Доречно розповісти про людей, з якими звела життєва дорога Тома.

Спочатку про його нового господаря. Огюстен Сен-Клер був сином заможного луїзіанського плантатора. Його батько і дядько, схожі за темпераментом і складом характеру покинули свою батьківщину (а нею була Канада) і оселилися в Америці. Дядько — на чудовій фермі у Вермонті на півночі країни, а батько — на величезній плантації в Луїзіані, на півдні. Мати Огюстена — француженка-гугенотка, сім’я якої емігрувала у Луїзіану ще в ті часи, коли штат щойно почали заселяти. У них із чоловіком народилося двоє синів. Огюстен успадкував від матері слабке здоров’я. Лікарі наполягали ще у дитинстві відіслати його на постійне проживання до дядька у Вермонт, сподіваючись, що тамтешній клімат сприятиме покращенню його здоров’я.

Огюстен був чуттєвою дитиною. Така душевна організація властива здебільшого дівчаткам, а не представникам сильної половини людства. Та з роками він змужнів настільки, що мало кому вдавалося розгледіти його ніжну душу. Він був дуже здібним юнаком, його вабило усе ідеальне та прекрасне. Ділового боку життя він уникав. Одразу після закінчення коледжу у його серці запалала романтична пристрасть, як це завжди буває у юному віці. То були піднесені взаємні почуття, які двічі у житті не даються. На його небі засяяла зірка кохання. Але, на жаль, зазвичай зорі такої неймовірної краси з часом виявляються лише маревом. Саме так трапилося й у житті Огюстена. А було все так: у одному з Північних штатів юний Сен-Клер зустрів і покохав вродливу розумну дівчину, заручився із нею та й повернувся додому, щоб підготуватися до весілля як слід. Та одного дня листи, які він писав коханій, повернулися до нього із запискою від її опікуна, у якій повідомлялося: «Ще до того, як ви читатимете цю записку, ваша наречена стане дружиною іншого». Приголомшений Огюстен марно намагався вирвати, виполоти, мов бур’ян, із свого серця те кохання. Та це не раз намагалися робити і до нього, не раз намагатимуться і після… Він, як і багато інших молодиків, був загордий для того, щоб вимагати пояснень, і за цю помилку йому дуже дорого довелося заплатити. Однак він мовчки проковтнув це жорстокий жарт долі й рятувався як міг, із головою поринувши у круговерть світських розваг. По двох тижнях після отримання фатального листа він уже вважався нареченим фаворитки балів того сезону. Підготовка до весілля була швидкою, і скоро дружиною Огюстена стала жінка з прекрасною фігурою, великими карими очима і посагом у сто тисяч доларів. Усі вважали, що він улюбленець долі і щастю його немає меж.

Медовий місяць молодят пройшов на розкішній віллі біля озера Поншартрен разом із друзями, які після весілля мали стати для них спільними. Одного щасливого чи, може, й нещасного дня Огюстенові вручили листа, на якому до болю знайомим почерком була написана адреса. Слуга передав йому листа, коли у переповненій гостями їдальні велася щедро приправлена жартами та дотепами світська розмова. Побачивши цей почерк, Огюстен зблід, проте розпочату розмову з якоюсь із гостей закінчив, і лиш по тому непомітно для решти вийшов із їдальні. Він зайшов до себе у кабінет і прочитав там листа, якого вже, мабуть, читати було не варто. Писала вона. Це була довга, докладна розповідь про те, як опікун нав’язував їй свого сина на роль чоловіка; про те, як вона чомусь перестала отримувати листи від нього, Огюстена, та все ж продовжувала писати йому сама, поки в її серці не зародилися сумніви щодо серйозності його намірів; про те, що ці тривоги підірвали її здоров’я і врешті-решт вона збагнула: опікун підло обдурив їх обох. У кінці листа дівчина висловлювала вдячність, сподівання на їхнє спільне щасливе майбуття, присягалася у вічному коханні… Це мало не вбило нещасного Огюстена, та, узявши себе в руки, він негайно і категорично відповів:

«Я отримав Вашого листа, але воно прийшло запізно. Я вірю всьому, що Ви написали. Я просто у відчаї, що й казати! Але я одружений і тепер між нами все скінчено. Отож, нам буде краще забути один одного».

Цим коротким листом Сен-Клер покінчив із мрією та сентиментами у своєму житті. Йому здавалося, що реальне життя стало схожим на берег після світового спаду рівня води: вкритий в’язким мулом, пустельний, безлюдний і сумний. Разом із водою, змістом його життя, зникли вітрильники і кораблі, і він більше не чує веслувальних сплесків по воді…

За класикою романтичного жанру, після такої події герой має втратити до життя усякий інтерес і врешті-решт померти з туги за коханою. Але ж люди не вмирають, втрачаючи зміст свого життя! У людей стільки важливих справ: пити, їсти, одягатися, прогулюватися, ходити у гості і приймати гостей у себе, купувати і продавати — коротше кажучи, робити усе, із чого складаються наші будні і свята. І Огюстен продовжував жити. Як? Це вже інше питання…

Якби Марі Сен-Клер була хорошою людиною, вона б допомогла йому, як може лише жінка. На жаль, вона не зуміла відродити у ньому прагнення жити весело, бо просто не помічала, яке зранене його серце. Та й, правду кажучи, не кохала вона його, і не відомо, чи вміла кохати взагалі. У цієї молодички не було нічого, крім красивої фігури, великих карих очей і завидного посагу. А це зовсім не те, що могло б вилікувати зболілу душу.

Коли у кабінеті вона побачила блідого, як смерть, Огюстена і почула, що у нього раптом страшенно розболілася голова, Марі порадила йому понюхати нашатирного спирту. Коли через три тижні блідість і головні болі так і не минули, вона сказала:

— Хто б міг подумати, що містер Сен-Клер так нездужає! Ця його хвороба дуже недоречна. Він неохоче супроводжує мене між люди, а їздити на усі запрошення самій просто непристойно — ми ж щойно побралися!

Взагалі-то Огюстен і не чекав від своєї дружини надмірної чуттєвості. Проте по закінченню медового місяця він почав розуміти, що його обраниця у подружньому житті може виявитися досить-таки черствою особою. Вона була красива, розбещена і обожнювала увагу до своєї персони від усіх без винятку — де там піклуватися про інших! Усі повинні піклуватися лише про неї! До того ж вона не була по-жіночому м’якою і лагідною, а навпаки, бачила, розуміла і любила тільки себе. Та це і не дивно. Від народження із нею панькалося безліч слуг, і Марі не сумнівалася, що мета усього їхнього життя — якнайшвидше виконувати будь-яку її забаганку. Задумуватися про те, що у них також є потреби, бажання, почуття, що вони мають свої радості і болі, що вони бувають втомленими, врешті-решт, дівчині було ніколи. Єдина донька заможного пана, Марі мала від батька усе, чого б не захотіла. Марі отримала пристойну освіту, виросла вродливою юнкою і до того ж надзвичайно заможною спадкоємицею. Чоловіки, які мали право претендувати на її руку та серце, не скупилися на компліменти. Вибравши Огюстена, панянка вважала, що лише за це він має бути їй вдячний аж до смерті.

Погано знають життя ті, хто думає, ніби безсердечні жінки легко пробачають своїх чоловіків! Егоїстки не прощають взагалі, особливо якщо мова йде про взаємини з представниками протилежної статі. Що скоріше чоловік до неї байдужіє, то дорожчою за це буде його розплата. Тож коли Огюстен Сен-Клер припинив палко улещувати самолюбство молодої дружини, то зрозумів, що душевного тепла і розуміння у цьому союзі він не матиме. Почалася подружня гра: ображено надуті губки, сльози і домашні бурі, поганий настрій, докори… Сен-Клер — неконфліктна від природи людина, до того ж добра, і йому дуже не хотілося розпалювати ці пристрасті, тож попервах він пробував гасити спалахи невдоволення щедрими подарунками та вишуканими компліментами. Однак усе це не задовольняло його молоду примхливу дружину. Коли Марі подарувала йому доньку, Сен-Клер навіть пройнявся до своєї дружини ніжністю. Він дуже старався.

Огюстен назвав доньку на честь своєї матері, сподіваючись, що разом з ім’ям дівчинка успадкує від бабусі благородність і душевну чистоту. Дружина ревнувала чоловіка до дитини, відчуваючи, що його серце належить доньці, а не їй. Крім того, після народження Єви її здоров’я різко погіршилося. Від фізичного і розумового байдикування, від нудьги, постійних капризів, а також від природного післяпологового ослаблення Марі, яка раніше була вродливою дівчиною, перетворилася на худу, зів’ялу, хворобливу жінку. Вона носилася зі своїми вигаданими болячками, як дурень із писаною торбою, і щиро вважала, що нікому непотрібна і що вона взагалі мало не великомучениця.

Скаргам на недуги не було кінця-краю. Особливо її мучили головні болі, які по три дні не дозволяли їй вийти із своєї кімнати. Усю роботу в домі виконували слуги. Сен-Клерові, звичайно, не подобалося таке сімейне життя. Єва також міцненькою не була, і батько всерйоз тривожився, що позбавлена материнської опіки дитина може втратити не лише здоров’я, а й життя. Тому, вирішивши провідати у Вермонті свого дядька, він узяв доньку з собою. Там він вмовив міс Афелію Сен-Клер, свою кузину, поїхати із ним до Нового Орлеана, щоб забезпечити дівчинці жіночий догляд і належне виховання. Тепер вони утрьох повертаються до Сен-Клерового обійстя. Проте поїздка вже скінчилася, і ось вони уже майже вдома.

Та поки мандрівники дорогою ще роздивляються шпилі й куполи будівель Нового Орлеана, ми встигнемо познайомити вас, читачу, з Афелією.

Ті, хто коли-небуть подорожував Новою Англією, ймовірно, пригадають великий фермерський будинок у одному з її затишних містечок. Він потопає у бузку, кущі якого торкаються своїми гілками вікон. Чисте подвір’я, надзвичайно спокійне і благодатне, заросло килимом із трави. А який тут усюди порядок! Жоден прутик не стирчить із огорожі, немає й сліду сміття на зеленому подвір’ї, обсадженому розлогими кленами. А у просторих кімнатах настільки чисто, що здається, ніби тут ніхто не живе і лише раз на тиждень хтось приходить, щоб стерти пил. Кожна річ — на своєму місці, життя протікає тут розмірено, і все відбувається точно, мов за ритмом старовинного годинника, який домочадців ще ніколи не підводив. У кімнаті, яка гордо іменується вітальнею, стоїть стара книжкова шафа із заскленими дверцятами, за якими поряд із іншими повчальними та відомими книгами красуються «Історія» Ролліна, «Втрачений рай» Мільтона, «Шлях прочанина» Бен’яна і сімейна Біблія у перекладі Скотта. Слуг у домі немає. А поважна літня жінка у білосніжному накрохмаленому чепчику і окулярах увесь день проводить за рукоділлям разом із доньками, наче інших занять не існує на світі. Коли б ви не завітали до цього дому, ви побачите їх у вітальні. «Хто ж підтримує такий ідеальний порядок?» — поцікавитеся ви. Усе просто: усю роботу вони виконують зранку.

Зазирнімо до кухні. Підлога тут завжди світиться чистотою, ніби її щойно вимили, столи і стільці стоять на місцях, усе кухонне приладдя розкладено по поличках. Здається, що до них навіть не торкаються, мов до музейних експонатів. А тут, між іншим, їдять тричі на день, а буває й частіше, тут перуть і гладять для усієї сім’ї, тут якимсь чудом, непомітно для сторонніх очей, виготовляють кілограми сиру і масла.

На оцій фермі, у колі такої-от консервативної сім’ї міс Афелія прожила сорок п’ять років, поки кузен Огюст Сен-Клер не запросив її погостювати у нього на Півдні. Міс Афелія була найстаршою донькою своїх батьків, але ті досі вважали її маленькою дівчинкою, і тому запрошення до Нового Орлеана на сімейній нараді обговорювалося як велика подія. Сивий батько дістав з книжкової шафи атлас Морза, визначив розміри міста, і щоб мати повну інформацію про Новий Орлеан, уважно прочитав «Подорож Півднем і Заходом» Флінта. А стара мати причитала: «Подейкують, що Орлеан — жахливе місто! Їхати туди так само небезпечно, як на Сандвічеві острови до язичників».

Поголос про те, що у домі Сен-Клерів обговорюється поїздка міс Афелії до кузена в Новий Орлеан, дійшов до шановних жителів містечка: священика, доктора і міс Пібоді — власниці модної крамнички, тож скоро усі городяни жваво обмінювалися думками з цього приводу. Отець, будучи аболіціоністом, висловив припущення, що це може укріпити позиції південних рабовласників, а доктор — колонізатор за переконанням — наполягав на необхідності такої поїздки. Він сказав: «Нехай мешканці Нового Орлеана переконаються, що ми не так вже й погано до них ставимося. Це крок їм назустріч!» Коли ж місцеве суспільство дізналося, що міс Афелія наважилася прийняти запрошення, друзі сім’ї та сусіди щодня упродовж двох тижнів влаштовували посиденьки з докладним обговоренням її планів, пов’язаних із поїздкою. Міс Мозлі, сімейна кравчиня Сен-Клерів, отримала щоденну перепустку до їхнього дому, бо міс Афелії необхідно було обновити гардероб. Скоро стало відомо, що сквайр Сен-Клер (так тут називали Огюстена) виділив їй п’ятдесят доларів на придбання найкращого вбрання, і що з Бостона вже доставлено посилку з двома шовковими сукнями і капелюшком. Щодо доцільності такої розкоші думки розділилися: одні вважали, що раз у житті, а надто враховуючи винятковість ситуації, не завадить таке собі дозволити; інші твердо були переконані, що ці гроші слід було переслати на потреби місіонерів. Та обидва табори одноголосно визнавали, що парасолька, привезена міс Афелії з Нью-Йорка, неймовірно красива, а одна з шовкових суконь — то взагалі восьме чудо світу: поставиш на підлогу, а вона не падає! Носові хустинки також усіх здивували, адже одна була оздоблена мережкою, а друга (цей факт, щоправда, і досі не перевірено) по кутиках вишита гладдю!

Подивіться на Афелію. Висока, струнка, з гострими плечима, вбрана у дорожню сукню з міцного полотна. Риси обличчя у неї тонкі і гострі, губи стиснуті, як у всіх жінок, хто має визначені й незмінні погляди на всі життєві питання. Її очі пильно позиркують навсібіч, наче вишукують, чи часом не залишено десь безпорядку.

Рухи міс Афелії вольові, різкі та енергійні. Вона небагатослівна, проте якщо вже щось каже, то воно є важливим і добре продуманим. Вона уособлює ідеальний порядок, методичність і абсолютну точність. Вона настільки пунктуальна, що по ній годинники можна звіряти. Ця жінка до своєї мети йде наполегливо. Найстарша Огюстенова кузина вкрай категорична до всього, що не підпадає під її розуміння правильності й суперечить її переконанням.

Найбільшим світовим злом Афелія безкомпромісно вважає «недоладність». Це слово вона вимовляє з неприхованим презирством, засуджуючи невмотивовані вчинки. Людей, які беруться до справи, попередньо не вивчивши її нюансів, які абияк виконують роботу, Афелія не сприймає, а своє негативне ставлення до них виявляє не словами (забагато честі!), а холодним, суворим поглядом.

Вона вважається розумною. Принаймні начитана — це ні в кого не викликає сумнівів. Особливо добре знається на історії та класичній англійській літературі, тож обговорює ці теми на цілком пристойному рівні. Теологічні догми вона прийняла в своє життя раз і назавжди. Вона точно знає, як потрібно діяти у тій чи тій ситуації, якщо це стосується домашнього господарства чи політичних відносин у її містечку. Основний життєвий принцип міс Афелії — почуття обов’язку. Цим визначається усе її життя, кожен її вчинок. Він заполонив її розум і серце. Майже усі жінки, батьківщиною яких є Нова Англія, вірні цьому принципу, що є основою їхнього існування. Міс Афелія керується почуттям обов’язку з якоюсь рабською відданістю та покірністю. Якщо вона вибрала свій шлях, то ні вода, ні вогонь не змусять її звернути із нього ні на крок. Скоряючись обов’язку, вона здатна кинутися в криницю або героїчно стати танкові на дорозі. Її поняття моральності є дуже піднесеним, всеосяжним та непохитним. Вона ніколи і ні в чому не робить собі поблажок. Міс Афелія поставила таку високу планку самодосконалості, що не може до неї дістатися, незважаючи на свої героїчні зусилля. Тому себе вона вважає істотою недостойною.

Усе це сформувало її образ, суворий і похмурий, заснований на релігійності — у гіршому розумінні цього, загалом позитивного, поняття.

Для всіх залишалося загадкою, як їй вдавалося підтримувати хороші взаємини з непрактичним, безтурботним, неорганізованим кузеном Сен-Клером. Адже він, вільнодумний і гострий на язик, підсміювався над її найзаповітнішими переконаннями і звичками, що були її навіть не другою — першою натурою.

Просто міс Афелія любила його. Адже люди люблять тих, про кого піклуються. А коли Огюстен був маленьким хлопчиком, вона навчала його катехізису, лагодила його одяг, зачісувала його і взагалі слідкувала за ним. Оскільки в її серці все-таки був теплий куточок, то його зайняв Огюстен і вже ніколи не покидав. Тому тепер вмовити свою кузину йому було неважко, бо її обов’язок саме в тому і полягав би, щоб піклуватися про Єву і рятувати від розрухи будинок, у якому господиня постійно слабує. Думка про покинутий напризволяще дім поцілила у самісіньке серце міс Афелії. Окрім того, вона пройнялася ніжними почуттями до крихітки Єви. А що батька дівчинки вона завжди любила, то це було вирішальним, сестра просто не могла йому відмовити. Вона називала кузена «язичником» за його зухвалі жарти, та у глибині душі вони їй подобалися і, на превелике загальне дивування, вона великодушно пробачала йому усі вади. Більше інформації про Афелію ви дізнаєтеся з наступних сторінок розповіді. Поспостерігаймо, що вона робить просто зараз.

А міс Афелія сидить у своїй каюті посеред безлічі валізок, кошиків, саквояжів — маленьких і великих, заповнених вкрай необхідними речами. Вона із серйозним обличчям закриває кожен, замикає на ключ і перев’язує для надійності ременями.

— Єво, ти пам’ятаєш, скільки у нас пакунків? Гадаю, ні! Діти такі неуважні — ніколи нічого не пам’ятають. Ану давай перелічимо: велика валіза — раз; маленька синя коробка з твоїм новеньким капелюшком — два; дорожня сумка — три; мій кошик із рукоділлям — чотири, коробка з моїм капелюшком — п’ять, моя коробка з комірцями — шість… І ось ця валізка — сім. А куди ти поділа парасольку? Давай сюди, я обгорну її папером і запакую зі своїми двома. Ось так!

— Але навіщо, тітонько? Адже ми скоро будемо вдома!

— Все, дитинко, має бути в порядку. Треба речі берегти, інакше у тебе все піде шкереберть. Єво, а ти поклала наперсток до кошика?

— Я не пам’ятаю, тітонько, чесне слово.

— Гаразд, я сама перевірю, що робиться у твоїй коробці для рукоділля: наперсток — ось же він, на місці, віск, дві котушки ниток, ножиці, ножик, гольниця… Начебто все в порядку. Постав її сюди. Просто не уявляю собі, як це ви з батьком удвох подорожували! Мабуть, усе губили по дорозі.

— Так, дещо губилося, але тато купував знову, коли ми зупинялися чи міняли транспорт.

— Боже ж ти мій! Хіба так робиться?

— Навпаки, тітонько, це дуже зручно, — з дитячою безпосередністю сказала Єва.

— Недоладність! — припечатала міс Афелія, фиркнувши.

— Тітонько! Що тепер робити? Ця валіза переповнена, вона не закриється.

— Мусить закритися! — рішуче сказала тітка Єви і, прим’явши зверху речі, підскочила і налягла кришку. А коли і це не допомогло (маленька щілина таки залишилася), сказала:

— Єво, ставай зверху. Ми маємо закрити цю валізу — значить, ми її закриємо! І замкнемо на ключ.

Валізка капітулювала від такої наполегливості, замок клацнув, визнаючи свою поразку, і міс Афелія із виглядом переможниці провернула ключ у замку і поклала його до кишені.

— От тепер усе готово. Час виносити багаж. А де ж тато? Єво, пошукай його.

— Тато їсть апельсин у кімнаті для паління, я його і звідси бачу.

— Може, він не знає, що ми під’їжджаємо? — захвилювалася міс Афелія. — Побіжи, повідом йому.

— Тато не любить поспішати, — відповіла Єва. — Та й до берега ще далеко. Тітонько, ви краще підійдіть до борту. Дивіться, видно наш дім!

Корабель, важко дихаючи, мабуть від утоми, пробирався до причалу поміж багатьох інших кораблів. Єва захоплено показувала тітоньці куполи, шпилі та інші ознаки, за якими вона впізнала рідне місто.

— Так-так, голубко, дуже гарно, — механічно сказала міс Афелія. — Але, Боже мій, корабель зупинився, а твого батька досі нема! Де він?

У каютах і на палубі запанував відповідний до ситуації безлад. Носильники гасали туди-сюди, чоловіки виносили валізи, коробки, саквояжі з кают, жінки скликали дітей, і всі юрбою направлялися до трапу.

Міс Афелія рухнула на найбільшу валізу і, розклавши по порядку всі пакунки, вирішила ще раз їх перерахувати.

— Винести валізку, міс?.. Дозволите взяти ваші речі, міс?.. Допомога потрібна?.. — посипалися питання носильників.

Але Афелія не реагувала на їхні пропозиції. Вона сиділа пряма, мов спиця, не випускаючи з рук зв’язаних докупи парасольок, і своїм похмурим та суворим виглядом відлякувала навіть носильників. А Єва мусила вислуховувати:

— Що у твого тата в голові? Мабуть, він випав за борт! Інакше я не можу пояснити його відсутність.

Коли відчай мало не остаточно переміг міс Афелію, до каюти преспокійно увійшов Сен-Клер, дав кузині апельсинову дольку й запитав:

— Ну, сподіваюся, ви готові, моя вермонтська леді?

— Я вже подумала, що щось із вами трапилося! А я, між іншим, була готова ще годину тому! — наскочила на нього із докорами міс Афелія.

— От і чудово! — сказав Сен-Клер. — Прошу, коляска вже чекає на нас, натовп розсмоктався і тепер можна без метушні, спокійно зійти на берег. Беріть речі, — звернувся він до візника, що стояв позаду.

— Я за ним прослідкую, — сказала міс Афелія.

— Ну що ви, кузино! Це зайве.

— Гаразд, але ось це… — вона відклала набік три картонні коробки і маленьку валізочку, — Я понесу сама!

— Дорога моя, тут недоречні ваші вермонтські звички. Пристосовуйтеся до тутешніх правил. Якщо ви отак нав’ючитеся, вас сприйматимуть за покоївку. Не тривожтеся за свої речі, їх нестимуть обережно, наче скло!

Кузина розпачливо подивилася на Огюстена. Заспокоїтися вона змогла лише тоді, коли переконалася, що усі їхні валізи вже у колясці.

— А де Том? — запитала Єва.

— Він біля коляски, крихітко. Я його подарую твоїй мамі як покаянну жертву за те, що той п’яний бевзь перевернув її екіпаж.

— Том буде прекрасним кучером! — вигукнула Єва. — І він не напиватиметься, я це точно знаю!

Коляска під’їхала до старовинної садиби, спорудженої у витіюватому стилі, в якому переплелися французькі й італійські архітектурні риси. Такі зразки часом трапляються в Новому Орлеані. Споруда була квадратної форми. Ворота увінчувала кругла арка, з якої відкривався мальовничий краєвид. Уздовж усіх стін будівлі простягнулися галереї на високих колонах з мавританським орнаментом. При їх спогляданні думка лине в Іспанію того часу, коли в архітектурі цієї країни панувала східна вишуканість. Срібні струмені водограю у центрі саду здіймалися високо в небо і бризками спадали у мармуровий басейн, по периметру якого росли ароматні фіалки. В кришталево чистій воді під водограєм виблискували, мов коштовні камінці, золоті та срібні рибки. Фонтан огинала широка стежка, хитромудро викладена галькою, а за нею простягався зелений оксамит газону, на якому біліли мармурові вази з рідкісними тропічними рослинами. Розлогі апельсинові дерева щедрим цвітом кидали на подвір’я густу тінь. У саду красувалися великі гранати з глянцевим листям і вогненними квітами. Темнолистий арабський жасмин був густо обліплений білими ароматними зірочками. Ще тут росли герань, пишні кущі троянд, пряна вербена — все цвіло, пахтіло, а магічне алое з м’ясистим листям, мов древній чарівник, величаво спочивало серед скороминущої краси своїх сусідів.

Романтичну розкіш маєтку ще більш вдало підкреслювали заслони з важкої тканини зі східними візерунками на них. Вони захищали галереї від палючого сонячного проміння.

Коли коляска зупинилася біля в’їзду, Єва, переповнена радістю, почала вириватися на волю, мов пташка з клітки.

— Нарешті я вдома! Ось мій милий, рідний дім! Тітонько, подивіться, як тут гарно! Правда ж, гарно?

— Так, дуже гарно, дитино, — сказала міс Афелія, злазячи з коляски, — Хоча, як на мене, є у цій красі щось несучасне, ба навіть дещо варварське.

Том зіскочив з козел і, роззирнувшись, усміхнувся. Усе йому тут подобалося.

Доречно пояснити, що негри як вихідці з найбільш екзотичного куточка світу обожнюють усе яскраве, барвисте і пишне.

Цією пристрастю вони накликають на себе кпини білих людей, чиї смаки більш витончені та строгі.

Сен-Клер не образився на такий кузинин відгук, бо мав епікурейську натуру. Він лиш усміхнувся до Тома, чиє чорне обличчя аж світилося захопленням, і сказав:

— Ну що, друже? Я бачу, що тобі тут подобається.

— Так, господарю. Тут у вас усе як годиться.

Поки вони перемовлялися, візник познімав пакунки з коляски і Сен-Клер розрахувався з ним. Тим часом їм назустріч висипав натовп слуг. Попереду стояв молодий мулат, вбраний за останніми приписами моди. Цей франт граційно помахував напахченою батистовою хустиною, намагаючись притримати негрів у дальньому куті ґанку.

— Назад! Назад, кажу вам! Мені за вас соромно! — покрикував він на них. — Господар ще не встиг переступити поріг власного дому, а ви вже заважаєте йому насолодитися зустріччю з рідними!

Усі, мов за командою, зробили кілька кроків назад, присоромлені цими докорами, і товклися на дозволеній відстані від господаря. Два кремезні негри заходилися носити багаж.

Відпустивши візника, Сен-Клер побачив перед собою лакея у білих брюках і атласному жилеті, до кишеньки якого тягнувся ланцюжок від годинника. Молодий мулат зустрічав господаря галантними поклонами.

— Привіт, Адольфе! — сказав Сен-Клер, простягуючи йому руку для привітання. — Як поживаєш, любий друже?

І Адольф заходився вітати господаря начебто імпровізованою промовою, хоча кожне її слово він обдумував упродовж останніх двох тижнів.

— Ну гаразд, Адольфе, я знаю, що ти молодець, — сказав Сен-Клер, і цього разу не зраджуючи своїй насмішкуватій манері. — Подбай про багаж, а я зараз вийду до людей.

З цими словами він повів міс Афелію до парадної вітальні, вхід у яку був із ґанку.

А Єва тим часом пурхнула, мов пташка, повз них у невеличкий сусідній будуар.

— Мамо! — радісно гукнула Єва і кинулася обнімати неньку.

— Обережніше, дитинко! Годі, бо у мене ще знову голова розболиться, — не підводячись із софи мовила мати, в’яло цілуючи доньку.

За дівчинкою увійшов Сен-Клер. Він, як годиться ніжному чоловікові після тривалої розлуки, обійняв дружину і представив їй свою кузину. Марі зацікавлено подивилася на міс Афелію і шанобливо її привітала, зробивши це так само в’яло. У дверях будуара вже скупчилися слуги, а поперед усіх стояла літня поважна мулатка і аж тремтіла від радісного нетерпіння.

— Це моя няня! — крикнула Єва, з розгону кинувшись їй на шию і цілуючи жінку.

І няня не зупиняла дівчинку, прикриваючись мігренню, — навпаки, вона притискала її до грудей, сміялася і плакала водночас, немов з’їхала з глузду від щастя. Єва пурхала з одних обіймів у інші, тиснула протягнуті їй руки, цілувала слуг, аж поки не привіталася з ними усіма. Така сцена міс Афелію вразила.

— Ну й звичаї! — вирішила вона не приховувати неприємного враження, що на неї справило це привітання. — У вас тут, на Півдні, діти поводяться так, що я й уявити не могла!

— Що саме вас так здивувало? — поцікавився Сен-Клер.

— Одна справа — ставитися гуманно, але цілуватися…

— З неграми? — закінчив її думку Сен-Клер. — Ви на таке не спроможні, еге ж?

— Звісно ні! Я не можу зрозуміти Єву!

Сен-Клер розсміявся і вийшов на ґанок.

— Ну, що тут відбувається, друзі? Ага, ви прийшли привітатися з господарем? Няня, Джеммі, Секкі, Поллі! — називав він кожного на ім’я, потискуючи протягнуті до нього руки, і раптом спіткнувся об маленьку чорну дівчинку, яка навкарачки пробиралася крізь натовп. — Заберіть дітей! Бо якщо я наступлю на когось із них, нехай не ображаються!

Усі голосно розсміялися і заходилися дякувати господарю за дрібні гроші, які той дав кожному.

— А зараз будьте слухняними і йдіть у своїх справах, — сказав Сен-Клер.

Негри кинулися за Євою, яка несла завелику для такої маленької дівчинки сумку. У неї вона наскладала для слуг гостинців, які збирала упродовж подорожі. Тут були яблука, горішки, льодяники, клаптики мережива і багато чого іншого.

Сен-Клер оглянувся і побачив Тома, який ніяково переминався з ноги на ногу, знічений пильним поглядом Адольфа. Той, фривольно зіпершись на перила, мов справжній денді, розглядав його у лорнет.

— Але ж ти і безсовісний! — вигукнув Сен-Клер і вибив у нього з рук лорнета. — То ось як ти вітаєш нового товариша? І до речі, Адольфе, якщо мені не зраджує пам’ять, це моє! — додав він, ткнувши пальцем у прикрашений візерунками атласний жилет на мулатові.

— Господарю, та він же весь залитий вином! Такому поважному джентльмену, як ви, не годиться носити брудні жилети. Я подумав, що тепер він може стати моїм, адже ніхто не осудить бідного негра за те, що він його на себе начепив.

— А й справді, — легко погодився Сен-Клер. — Ну гаразд. Зараз я покажу Тома господині, а потім ти проведеш його у кухню. І не смій задирати носа перед ним, зрозумів? Він вартує щонайменше двох таких молокососів, як ти! Пам’ятай про це.

— Господар любить жартувати. Як мені приємно бачити господаря у такому прекрасному настрої!

— Ходи за мною, Томе, — звернувся Сен-Клер до нового слуги.

Том увійшов у будуар. Він побачив оксамитові килими, величезні дзеркала, вишукані картини та статуї, пишні завіски — і знітився, мов цариця Савська перед Соломоном, і боявся серед усієї цієї розкоші навіть поворухнутися.

— Ось, Марі, — сказав Сен-Клер дружині, — нарешті я виконав ваше замовлення на кучера. Він чорний і поважний, мов дороги, якими возять людей у їхню останню путь. Він не поспішатиме, коли везтиме вас. Ну, помилуйтеся ж на нього. Сподіваюся, тепер ви не жалітиметеся, що я забуваю про вас, щойно покинувши стіни рідного дому.

Марі відкрила очі і, не піднімаючись із софи, оглянула негра з голови до ніг.

— Він, мабуть, п’яниця, — сказала вона.

— Ні, мені його рекомендували як сумирного і непитущого.

— Будемо сподіватися, що так і є. Однак я не дуже схильна у це вірити.

— Адольфе! — крикнув Сен-Клер. — Відведи-но Тома у кухню. І пам’ятай, що я тобі казав.

Адольф дрібними кроками пішов вперед по ґанку, а Том, важко ступаючи, покрокував за ним.

— Бегемот якийсь! — миттєво відреагувала Марі на Томові кроки.

— Годі, Марі! — сказав Сен-Клер, присідаючи на пуф коло софи. — Не судіть його строго! І скажіть мені хоча б одне лагідне слово!

— Ви прокаталися зайві два тижні, — надувши губки, вимовила вона.

— Я ж вам писав, чому ми затримуємося!

— І це називається «писав»? Декілька рядків, до того ж таких холодних!

— Ну, не ображайтеся! Я не хотів пропустити пошту, тож вирішив написати короткого листа, ніж не написати ніякого.

— Ви завжди так поводитеся, завжди! Поїздки довгі, а листи — короткі! — скиглила й далі Марі.

— Гаразд! — сказав Сен-Клер, дістаючи з кишені гарний оксамитовий футляр. — Подивіться, що я привіз вам із Нью-Йорка.

Він розкрив його, і Марі побачила досконало виконаний дагеротип — фотографію Єви із татом, виконану на металевій пластинці, вкритій йодистим сріблом.

— А чому у вас така неприродна поза? — вколола вона чоловіка.

— Це суб’єктивна думка. Ви краще погляньте, як схоже! Правда?

— Якщо моя думка для вас так мало важить, то й запитувати не треба, — відрубала Марі й, голосно бахнувши кришкою, закрила футляр.

«Ну що ти робитимеш із цією жінкою!», — подумки збунтувався Сен-Клер, а вголос сказав:

— Ну справді, Марі, адже схоже! Як вам здається? Досить вже капризувати!

— Як це грубо з вашого боку — вимагати, щоб я щось розглядала, про щось говорила! З самого ранку мене мучить мігрень, а з вашим приїздом у домі зчинилася така буча, що я ледь жива!

— Вас мучать мігрені? — запитала міс Афелія, несподівано показавшись з глибини фотелю, де вона досі сиділа мовчки, подумки підраховуючи вартість обстановки будуара.

— Та я просто вмираю від постійного головного болю! — відповіла Марі, напускаючи на себе стражденного вигляду.

— Настоянка з ялівцю — найкращий засіб його позбутися, — поважно прорекла міс Афелія. — Принаймні так стверджує Августа, дружина диякона Авраама Перрі, а її поради дуже корисні.

— Щойно у нас у саду визріють ялівцеві шишечки, накажу зібрати усі, люба! — дуже серйозно пообіцяв Сен-Клер і потягнув за шнурок дзвінка. — Кузино, мабуть, ви хотіли б пройти до себе та відпочити… Адольфе, — звернувся він до лакея, який з’явився за першим дзвінком, — пришли сюди няню.

До будуару увійшла поважна мулатка, дуже охайно зодягнена, із зав’язаним на голові новеньким червоно-жовтим тюрбаном, щойно подарованим маленькою господинею.

— Няню, — сказав Сен-Клер, — доручаю тобі попіклуватися про міс Афелію. Вона-бо стомилася і дуже хоче відпочити. Покажи моїй кузині її кімнату і постарайся їй догодити.

І міс Афелія вийшла з будуара услід за нянею.

Розділ XVI

Про нову Томову господиню і її погляди на життя

Якось, по кількох днях після приїзду міс Афелії, Сен-Клер за сніданком звернувся до дружини:

— Бачите, Марі, як я про вас дбаю! Скоро для вас настане благодатна пора. Наша практична і ділова кузина перейме на себе половину ваших домашніх клопотів, а ви будете насолоджуватися життям, молодіти і гарнішати. До церемонії передачі ключів можна приступити просто зараз.

— Будь ласка, — протягнула Марі важку зв’язку ключів міс Афелії, томно схиливши голову на руку. — Кузина швидко переконається, що ми, господині, справжні рабині у власних домах.

— Звичайно! Крім цієї незаперечної істини, кузина дізнається ще багато чого корисного, — підхопив Сен-Клер.

— У нас невільники тільки для годиться, — продовжувала скімлити Марі, — а насправді слід було би позбутися їх негайно.

Євангелина підвела великі здивовані очі і запитала:

— Тоді ж навіщо ти їх тримаєш, мамо?

— Я й сама не знаю, — роздратовано мовила та. — Вочевидь, виключно для того, щоб мучити себе. Це мій хрест. Я впевнена, що вони — основна причина усіх моїх хвороб. Адже таких жахливих негрів, як наші, уже ні в кого з пристойних родин немає.

— Припиніть, Марі. Просто сьогодні ви встали не з тієї ноги, — сказав Сен-Клер. — Усе не так, як ви кажете. Наприклад, няня — прекрасна жінка! І що б ви робили без неї?

— Няня й справді краща за інших, — погодилася Марі. — Але вона жахлива егоїстка, жахлива! А, взагалі, усі негри цим грішать.

— Егоїзм, звичайно, серйозна вада, — стримано сказав Сен-Клер.

— Хіба це не егоїзм — так міцно спати вночі?! — вигукнула Мері. — Їй відомо, що коли мене мучать напади мігрені, мені потрібен догляд! А вона й не думає щогодини підходити до мене. Спробуйте-но її добудитися! Це дуже нелегко, скажу я вам. Як результат — я цілковито розбита. От хоча б сьогодні.

— Мамо, хіба няня не чергувала біля тебе декілька ночей поспіль? — уточнила Єва.

— Звідки ти про це знаєш? — захвилювалася Марі. — Невже вона тобі жалілася?

— Та ні, не жалілася. Просто розповідала, що останніми ночами тобі часто буває зле.

— Чому ж ви не заміните її Джейн або Розою? Хоча б на одну-дві ночі, — запитав Сен-Клер. — Няні також потрібно відпочивати.

— І ви можете таке мені пропонувати, Сен-Клере? — обурилася Марі. — Що ж, красно дякую за турботу! Та я настільки знервована, що просто не витримаю дотику інших рук! Якби няня справді переживала за мене, вона б так міцно не спала. Ах! Як я заздрю людям, у яких є віддані їм слуги! — і Марі страдницьки зітхнула.

Міс Афелія слухала цю розмову уважно і серйозно. Вона міцно стиснула губи і вирішила не втручатися у розмову, поки остаточно не визначиться щодо власної позиції з обговорюваного питання.

— Загалом няня непогана, — розвивала тему Марі. — Характер у неї спокійний, але яка ж вона все-таки егоїстична! Їй в голові тільки одне — її чоловік. Вся її робота — це нидіти за ним. Коли я вийшла заміж за Сен-Клера, то мені довелося, звичайно, взяти няню з собою. Але її чоловіка мій батько відпустити не міг. Він коваль і взагалі руки у нього золоті, тому й необхідний у господарстві. Я ще тоді попереджала, що вони можуть не сподіватися на спільне життя. Треба було тоді-таки видати няню заміж за когось іншого, та я не наполягла і тепер розумію, що це моя помилка. Няня все знала, але не захотіла шукати собі іншого чоловіка. Вона надзвичайно вперта, та цього ніхто, крім мене, не помічає.

— А у неї є діти? — запитала міс Афелія.

— Двоє, — кинула Марі.

— Вона, мабуть, дуже за ними сумує …

— А мені що робити? Не тримати ж їх тут! Вони забирають у неї багато часу. Няня досі не може з цим змиритися і навідріз відмовляється виходити заміж. Була б її воля, вона б, не задумуючись, побігла до свого чоловіка і дітей, навіть не подумавши про те, що господиня хвора. Вони усі такі егоїсти! Усі, без винятку.

— Дуже прикро, — сказав Сен-Клер.

Міс Афелія поглянула на кузена і помітила, як він що є сил намагається не виказати свого роздратування.

— Я завжди любила няню більше, ніж інших. Подивилися б ваші північні служниці, що є у неї в шафі! Скільки вона має всілякого одягу: і шовк, і муслін, і батист! Я іноді днями оздоблюю для неї якийсь чепчик, коли планую взяти її з собою у гості. Вона уявлення не має, що таке погане ставлення. Били її всього раз чи, може, двічі за усе життя. Вона щодня п’є каву та чай, та ще й з цукром. Це, звісно, нікуди не годиться, але Сен-Клер хоче, щоб слуги були нарівні з господарями, от вони і живуть собі, як у Бога за пазухою. Певною мірою у цьому винні ми самі, що вони поводяться, як розбещені діти. Мені вже набридло Сен-Клерові про це говорити.

— А мені набридло це слухати, — відрізав Сен-Клер, потягнувшись за ранковою газетою.

Єва, мила добра Єва, зовсім не по-дитячому дивилася на маму своїми глибокими синіми очима. Потім навшпиньках підійшла до неї ззаду і обняла її за шию.

— Чого це ти, Єво? — брови Марі здивовано злетіли вгору.

— Мамусю, дозволь мені доглядати за тобою… Хоча б одну нічку. Я не буду тебе даремно тривожити і не засну, обіцяю. Я часто не сплю уночі. Лежу собі й думаю…

— Не верзи дурниць, Єво! — вигукнула Марі. — Яка ж все-таки дивна ця дитина!

— Ну будь ласка, матусю! — попросила Єва і тихо додала: — Знаєш, няня, напевно, нездужає. Вона увесь час скаржиться на головні болі.

— Ну що за вигадки! Твоя няня така ж, як інші! Негри усі такі: ледь голова заболить, чи пальця вколють, — одразу жалітися і уникати роботи! У жодному разі не можна дозволяти їм ніжитися! Це моя принципова позиція. — Марі звернулася до міс Афелії: — Ви дуже швидко переконаєтеся самі, що це правильно і навіть необхідно. Один раз негрові попустиш, дозволиш пожалітися на щось несуттєве — і все, клопотів буде… Я ось ніколи не жаліюся на погане самопочуття. Ніхто не знає, як я страждаю. Але я вважаю своїм обов’язком терпіти муки мовчки.

Міс Афелія, почувши таку нахабну заяву, вражено витріщилася, а Сен-Клер не витримав і розсміявся.

— Варто мені лише натякнути на своє погане здоров’я, як у Сен-Клера від сміху просто істерика починається! — мученицьки простогнала Марі. — Дай Боже, щоб одного дня він не пошкодував про це! — і вона театрально піднесла хустинку до очей.

У їдальні усі замовкли, пригнічені. Першим не витримав Сен-Клер. Він підвівся, глянув на циферблат годинника і мовив, що мусить іти у справах. Єва вибігла з кімнати за ним. Міс Афелія і Марі залишилися удвох.

— Сен-Клер завжди такий, — сказала Марі, різким рухом відриваючи руку з хустиною від обличчя, тільки-но той, на кого вона мала справити враження, вийшов. — Він не може і не хоче зрозуміти, як я страждаю усі ці роки. Якби я постійно скиглила про свої хвороби, тоді його неуважність можна було б зрозуміти. Мужчини плаксивих жінок не люблять. Але я мужньо терплю все мовчки — і от яке тепер до мене ставлення: він вважає, що моє терпіння безмежне.

Міс Афелія не знала, що слід відповідати у таких випадках.

Поки вона це обдумувала, Марі витерла сльози і змінила тему. Тепер вона заходилася посвячувати міс Афелію у господарські таємниці будинку. Вона розповідала про буфети, пивниці, комірки, комоди та інші місця збереження господарських речей. Віднині усім цим мала завідувати міс Афелія. Передачу обов’язків Марі супроводжувала неймовірною кількістю настанов, порад і застережень. Та їй пощастило зі співрозмовницею, бо якби на її місці опинилася людина менш ділова і прискіплива щодо домашніх справ, то вона б давно перестала її слухати.

— Ну ось, здається, я розповіла вам усе, — закінчила Марі. — Тепер, коли у мене почнеться мігрень, ви прекрасно впораєтеся з усім і без моєї допомоги… Та це ще не все. Мене хвилює Єва. З неї не можна спускати очей.

— Як на мене, Єва — чудова дівчинка, — щиро сказала міс Афелія. — Просто дивовижне дитя!

— Дивне, я б сказала. У неї стільки причуд! Вона на мене зовсім не схожа. — Марі, ображена цим жорстоким жартом долі, тяжко зітхнула.

А міс Афелія подумала: «І слава Богу!», але мудро зробила, не озвучивши цієї думки.

— Єва любить бувати зі слугами. Деяким дітям це навіть корисно. Я, наприклад, завжди бавилася з негренятами, і в цьому нічого поганого не було. — вела своє Марі. — Але Єва тримається з ними, як із рівними! Я безсила проти цього, а Сен-Клер, здається, підтримує ці її дивацтва. Він узагалі поблажливо ставиться до всіх, окрім законної дружини.

Міс Афелія вперто пропускала ці скарги повз вуха.

— Із слугами потрібно триматися значно суворіше, — продовжувала Марі. — Я змалечку знала, як з ними поводитися правильно. Єва ж зіпсує нам усіх негрів! Навіть не уявляю, як вона господарюватиме, коли стане дорослою! Я не підтримую жорстокого ставлення до негрів, але вони мають раз і назавжди затямити своє місце. А Єва цього не розуміє. Не знаю, як їй це пояснити. Ви ж самі чули, як вона пропонувала чергувати коло мене ночами! Подумати тільки, для того, щоб дозволити няні виспатися! Бачите, до чого вона дійшла? Ні, слід неодмінно серйозніше узятися за її виховання.

— Негри, хоч і чорні, але таки люди! — різко сказала міс Афелія, не витримавши. — І також потребують відпочинку.

— Ну звичайно! Я роблю для них усе, що можливо. Але няня завжди знайде час поспати. Такої сплюхи я ще не бачила! Вона примудряється дрімати сидячи, стоячи і навіть за шиттям! Відпочиває вона достатньо, навіть забагато, ви вже повірте моєму слову! Але ж нащо зі слугами цяцькатися, ніби вони тропічні квіти чи дорогоцінний фарфор?

Сказавши це, Марі присіла на широку зручну софу із купою м’яких подушечок і протягнула руку до красивого кришталевого флакончика з ароматизованими солями.

— Знаєте, кузино Афеліє, — продовжувала вона слабким, мов аромат зів’ялого жасмину, голосом. — Я не люблю говорити про себе. Це не в моїх правилах. Та і сили на розмови мені бракує. Але маю вам зізнатися, що ми з чоловіком часто маємо абсолютно протилежні погляди на речі. Сен-Клер ніколи не розумів мене і не цінував, як я на те заслуговую. Гадаю, саме це й підірвало моє здоров’я. Ви не подумайте, я на нього не нарікаю! Він хороший, просто усі чоловіки від природи егоїстичні, тож їм байдуже до жіночих переживань. Так я думаю.

Виховання у міс Афелії було бездоганне. Як і всі доньки Нової Англії, вона затямила, що втручатися у чужі сімейні справи — непристойно, ба навіть небезпечно. Відчувши, що саме зараз може бути у це втягнутою, вона вирішила демонстративно ігнорувати подібні теми. Міс Афелія напустила на своє обличчя вуаль байдужості і витягнула з кишені довгу-предовгу панчоху. Вона завжди тримала її напоготові, щоб дати рішучу відсіч будь-яким нападкам диявола, бо отець Уотс повчав, що він загрозливо наближується до своїх жертв саме тоді, коли руки їхні нічим не зайняті. Щоб не піддатися спокусі висловитися про сімейні стосунки Марі і Сен-Клера, міс Афелія хутенько заходилася працювати спицями. Для більшої переконливості вона міцно стулила уста, що означало: «Від мене ви не почуєте ані слова. Я не збираюся втручатися у ваші справи». Але навіть те, що міс Афелія прикидалася кам’яною статуєю, Марі не зупинило. Вона раділа, що у домі нарешті з’явилася людина, з якою можна поговорити, вилити усі свої жалі!

Час від часу нюхаючи ароматизовану сіль, вона продовжувала:

— Коли ми з Сен-Клером одружилися, батько дав за мене великий посаг неграми і грошима, тож ніхто не має права вказувати, що і як мені робити зі своєю власністю. У Сен-Клера є своє майно, свої слуги, тож він може робити з ними все, що заманеться. Але ж він пхає носа не в свої справи! Я не можу змиритися з такими дикунськими поглядами на життя — його ставлення до негрів переходить усі межі! Він з ними рахується більше, ніж зі мною чи навіть із самим собою. Вони отримують від нього усе, чого забажають, а він удає, що йому це байдуже. Здавалося б, що тут поганого? Просто він добра людина. Та іноді я просто боюся власного чоловіка! Крім мене і нього, ніхто не сміє бити негрів у нашому домі — ось чого йому захотілося. Але ж чим це загрожує? Сен-Клер їх і пальцем не зачепить, якою б не була їхня провина. А я?! Ну хіба можна від мене, недужої, вимагати ще й на це витрачати свою енергію? Адже негри — це хоч і дорослі, та все одно діти.

— Я, слава Богу, про негрів уявлення не маю, — відрізала міс Афелія, закипаючи всередині.

— Ось поживете тут, то матимете! Та цей досвід вам дорого коштуватиме, попереджаю відверто. Що може бути гірше за негрів? Вони дурні, невдячні й легковажні, — діти та й годі.

Звідки тільки у Марі й сили з’являлися, коли вона говорила на цю тему! Від її кволості й сліду не лишилося. Згусток агресії і ненависті — не жінка і не мати.

— Ви собі навіть не уявляєте, скільки усього нам, господиням, доводиться терпіти від власних слуг! Але скаржитися на них Сен-Клерові не дозволено. Він говорить неймовірні речі! Наприклад, що ми самі винні у тому, що негри такими є. Він стверджує, що їхні недоліки — реакція на рабовласницький лад як явище. Сен-Клер вважає, що саме тому ми не маємо морального права карати їх за їхні ж недоліки, бо якби на їхньому місці були ми, то поводилися б так само, а може й гірше. Я взагалі не розумію, як можна порівнювати білих людей і негрів!

— Хіба Господь Бог не створив усіх людей однаковими? — запитала міс Афелія.

— Те, що ви кажете, навіть слухати смішно! Негри — то нижча раса.

— То ви не вірите, що їхні душі також безсмертні? — міс Афелія ледве тамувала в собі бунт проти цієї черствої особи.

— Ну звича-а-айно, — протяжно позіхнула Марі. — У цьому ніхто й не сумнівається… Та все ж порівнювати їх і нас, ставити на одну чашу терезів — це безглуздо. Мій чоловік хоче переконати мене у тому, що няня так само важко переживає розлуку з чоловіком, як переживала б і я, якби нам довелося жити окремо. Та хіба можна це порівнювати?! Няня не знає, що таке високі, справжні почуття, а Сен-Клер ніяк не хоче розуміти цього. Нібито няня любить своїх замазур так само, як я Єву. Уявіть лиш, до чого він дійшов: він почав серйозно переконувати мене, що я зобов’язана відпустити няню назад, до чоловіка і дітей, а на її місце узяти когось іншого! І це при моєму здоров’ї! Цього я вже не стерпіла, хоча й нечасто зриваюся, бо вважаю, що краще терпіти мовчки. Але не цього разу! Я йому все сказала, що думаю… Відтоді він зі мною на цю тему розмови більше не заводить, хоча його міміка, жести та натяки свідчать про те, що своєї точки зору він так і не змінив, і це мене дратує!

Переживаючи, як би не бовкнути чого зайвого, міс Афелія зацокала спицями ще швидше. Якби її співрозмовниця бачила ще когось, крім себе, то їй неважко було б зрозуміти, що означає це красномовне мовчання кузини її чоловіка.

— Сподіваюся, тепер вам зрозуміло, якою челяддю доведеться керувати? У нашому домі порядку немає, бо слуги роблять усе, що захочуть і ніхто їм не стоїть на заваді. Я, звичайно, намагаюся тримати їх у рамках, але це так мене виснажує! От якби Сен-Клер чинив із ними так, як інші…

— Це ж як?

— Ну, відправляв би наших негрів туди, де за провини перед господарями карають батогами. Інакше ж їх не приборкаєш! От якби здоров’я мені дозволяло, я б навчила Сен-Клера, як із неграми поводитися!

— А як же він дає із ними раду? — поцікавилася міс Афелія. — Ви стверджуєте, що він жодного разу на них руки не підняв.

— Знаєте, чоловіків негри слухаються більше, тож йому значно легше, ніж мені. Якщо ви помітили, Сен-Клер уміє так… по-особливому дивитися… Іноді як блисне очима, то й мені стає лячно, не те що неграм. Вони знають, що з ним жартувати небезпечно. Тому він мені й не співчуває. Я, буває, нагримаю на них, та користі з цього ніякої. А він тільки зиркне — і всі знають, що його ліпше не дратувати. Та незабаром ви й самі переконаєтеся, що з негідниками і ледарями, якими є наші негри, треба поводитися тільки суворо.

— Знайома пісенька! — іронічно кинув Сен-Клер, входячи до кімнати, де його дружина виголошувала свою промову. — Не заздрю я неграм: адже їм доведеться відповідати на Страшному суді, і найбільше їм перепаде саме за лінощі! Подумайте тільки, кузино, — сказав він, прилягаючи на софу, — ми з дружиною подаємо їм такий приклад працелюбства, а вони чомусь — ні за холодну воду!

— Припиніть, Сен-Клере! — вигукнула Марі.

— А чому, цікаво? Як на мене, зараз мій тон досить серйозний (а зі мною це, як відомо, трапляється нечасто). Мені лише хотілося вас підтримати, Марі.

— Ви лукавите! Не збиралися ви мене підтримувати! — різко сказала вона.

— Отже, я помилився. Дякую, моя дорога, що одразу все пояснили.

— Ви думаєте лише про те, як дошкулити мені!

— Облиште, Марі! Я щойно мав складну розмову з Адольфом і тепер просто розбитий. Та ще й ця спека… Прошу вас, заспокойтесь і потіште мене своєю усмішкою.

— Адольф знову провинився? — запитала Марі. — Терпіти не можу цього нахабу. Якби ви дозволили як слід узятися за виховання негрів, він би у мене швидко став слухняним!

— Ви, як завжди, дорога дружино, маєте рацію, — сказав Сен-Клер. — Що ж стосується Адольфа, то проблема ось у чому: він так старається в усьому наслідувати свого господаря, що іноді годі розібрати, хто є хто! Це з надмірного захоплення він переймає мої звички, манери, смаки… Тож довелося дещо йому пояснити.

— Що саме вам не сподобалося?

— Те, що він користується моїми речами. Я мусив пояснити йому, що деякі речі з мого гардеробу я хотів би носити сам. До того ж я попросив його користуватися моїм одеколоном трохи… гм… скромніше, і обмежитися дюжиною носовичків, що я подарував йому раніше. Він, звичайно, одразу ж надувся, тому я терпляче роз’яснював йому, що так, як він, поводитися не можна.

— Сен-Клере, коли ви нарешті навчитеся тримати своїх слуг у рамках?! — вигукнула Марі. — Це терпіти просто неможливо! Він привласнює ваші речі!

— Ну чому ж «привласнює»? Адольф тягнеться до кращого, а для нього, бідолашного, взірець досконалості — це я. Хіба це погано? Таке прагнення, до речі, — результат мого виховання. І якщо свого часу я не пояснив йому, що зміст життя полягає не в дорогому одеколоні і батистових носових хустинках, то не варто його позбавляти цих радощів буття.

— Чому ж ви не виховали його, як слід? — безцеремонно запитала міс Афелія.

— Та … Якось проґавив цей момент. Лінощі це все, кузино, лінощі… Зізнаюся щиро: якби не ця вада (що, між іншим, занапастила багатьох), я б давно перетворився на янгола. Не можу не погодитися із вашим вермонтським світочем, що «лінощі є першопричиною морального падіння людини». Сильна думка, що тут скажеш!

— Це правда. На рабовласниках лежить тягар відповідальності за своїх слуг. За жодні скарби світу я б не погодилася посісти ваше місце: невільників обов’язково треба вчити; поводитися, як із розумними людьми, наділеними безсмертною душею; постійно пам’ятати, що і за них також доведеться відповідати перед Богом… Така моя думка про усе це, — висловила міс Афелія те, що накопичувалося у ній із самого ранку.

— Ех, кузино! Що ви можете про нас знати? — Сен-Клер рвучко підхопився із софи, підійшов до фортепіано і заграв якийсь жвавий мотивчик.

Він змалку був здібним до музики. Його пальці літали по клавішах легко і невимушено, мов птахи, тому Сен-Клерові швидко вдавалися навіть найскладніші пасажі.

Він грав і грав, сподіваючись, мабуть, покращити таким чином свій настрій. Награвшись досхочу, закрив ноти, підвівся і весело сказав:

— Отже, кузино, ви виконали свій обов’язок, прочитавши нам лекцію про відповідальність рабовласників за рабів. Після цього, зізнаюся, я подивився на вас іншими очима. Ви сміливо кинули просто мені в обличчя камінець істини, що виявився коштовним — шкода, що я не одразу оцінив його.

— Як на мене, абсолютно неефективні такі повчання! — сказала Марі. — Всі знають, хто найбільше цяцькається зі своїми слугами! І щодня стає дедалі гірше. А переконувати негрів, що у них перед нами є обов’язки — марна справа. Я вже захрипла, пояснюючи їм це. Ми своїх негрів і до церкви відпускаємо, але користі від того нема жодної, бо читати їм проповідь — що сипати бісер перед свиньми. Але ж їх ніхто не позбавляє можливості навчитися чогось доброго — то не вчаться ж! Тому я й кажу, що негри — нижча раса, і завжди залишатимуться такою, не допоможе їм нічого. Я народилася і зросла серед негрів, добре їх знаю, а ви, кузино Афеліє, не знаєте. Принаймні поки що.

Міс Афелія вважала, що вона і так сказала забагато, тож цього разу вирішила промовчати. Сен-Клер почав тихенько насвистувати якусь мелодію.

— Годі свистіти, Сен-Клере! — одразу ж застогнала Марі. — У мене від вашого свисту починає боліти голова.

— Слухаюся, люба дружино, — відповів він. — Що ще ваш покірний слуга може зробити для вас?

— Я хочу, щоб ви зрозуміли, як я страждаю! Ви ж анітрохи мені не співчуваєте!

— Ви янгол, який наставляє на шлях істини!

— Мене дратує ваш тон!

— Та я ж на все готовий, тільки б ви були задоволені! То яким тоном накажете з вами спілкуватися?

Цієї ж миті у саду залунав веселий сміх. Сен-Клер вийшов на ґанок, відхилив шовкову штору і також розсміявся.

— Що там діється? — поцікавилася міс Афелія.

У саду на дерев’яній лавці сидів Том: у кожній петельці його куртки стирчала гілочка жасмину, а Єва, заливаючись сміхом, одягала йому на шию гірлянду з троянд. Прикрасивши свого нового друга, Єва задоволено гмикнула і всілася йому на коліна. І вони удвох засміялися.

— Який ти кумедний, дядечку Томе!

Том усміхався до своєї маленької господині доброю, лагідною і вдячною посмішкою. Усе, що вона робила, йому подобалося. Та, побачивши Сен-Клера, він зніяковів і винувато знизав плечима.

— Огюстене, і ви дозволяєте подібне?! — вигукнула міс Афелія, яка також вийшла на веранду і спостерігала цю Євину забаву із слугою.

— А що у цьому поганого? — здивувався Сен-Клер.

— Та це ж просто жах!

— Вам не здається поганим, коли дитина гладить великого пса, байдуже яка у нього шерсть, а хоч би й чорна… А істота, наділена розумом і безсмертною душею (на чому ви самі наголошуєте!), викликає у вас огиду! Ви аж тремтите, побачивши негра. Зізнайтеся, кузино, що це так! Та ви не одна така. Деякі люди, а надто мешканці Півночі, відчувають відразу до негрів. Та цього, слава Богу, не можна сказати ані про мене, ні про Єву, ні про більшість жителів Півдня. Ми ставимося до них по-християнськи. Подорожуючи північними штатами, я не раз спостерігав, наскільки сильна ця огида. Ви ставитеся до негрів так, ніби маєте справу з жабою чи гадюкою, але водночас заступаєтеся за них. Вас обурює жорстоке поводження із неграми, але гидко навіть думати про те, аби мати з ними справу! Ви радше відправили б їх на історичну батьківщину, до Африки!.. Нехай із ними там бавляться місіонери! І не кажіть, що я перебільшую.

— Так і є, — замислено сказала міс Афелія.

— Що сталося б із цими нещасними, якби не було на світі дітей? — промовив Сен-Клер, спершись на балюстраду і проводжаючи очима Єву, яка вела Тома за руку вглиб саду. — Дитина — ось хто справжній демократ. Том для Єви — герой. Його казки заворожують її, його пісні й нехитрі гімни миліші для неї за найкращий оперний спів. Саморобні іграшки, які він витягає зі своїх кишень, їй здаються справжніми скарбами, а він сам — міфічною істотою, найдобрішою в усьому світі. А вона для нього — мов райська ружа, кинута Богом до ніг знедолених та убогих, для кого такі квіти — чи не єдина радість буття.

— Дивно чути це від вас, кузене, — сказала міс Афелія. — Ви говорите, мов справжній проповідник.

— Проповідник? — здивувався Сен-Клер.

— Так, як проповідник Божого слова.

— Та що ви! На Півночі ж проповідують інакше. А я ні словом, ні ділом до них не дорівняюся.

— Тоді чому так говорите?

— Тому що говорити — не мішки тягати. Пам’ятаєте у Шекспіра? «Легше двадцятьох добру навчати, ніж самій вчинити добре діло». Розподіл праці необхідний, кузино. Моя справа балакати, а ваша — порядкувати.

Життя Тома складалося так, що йому, як кажуть, не було на що жалітися! Добра Єва випросила у батька нового кучера для себе, тож коли треба було супроводжувати її на прогулянку, Тому наказували кидати усі справи і йти за маленькою міс. Зрозуміло, що ці накази були бажані для нього. Сен-Клер старався, щоб його слуги були добре вдягнені, тому Том мав хороший одяг. У конюшні йому майже нічого не доводилося робити, бо усю брудну роботу виконував молодший конюх — Марі Сен-Клер заявила, що не потерпить, аби від її кучера погано пахло. Вона заявила, що її нервова система не витримає, якщо від Тома тхнутиме кіньми. Тож Томові було заборонено виконувати будь-яку чорну роботу.

— Досить одного разу відчути неприємний запах — і мої земні муки скінчаться, — казала вона.

У результаті наш Том мав поважний вигляд: носив костюм із тонкого сукна з білосніжною манишкою та комірцем, касторового капелюха та лакові чоботи і був схожий на карфагенського негритянського єпископа минулих часів.

Він дуже полюбив затишок і красу маєтку Сен-Клера. Йому подобалося все — ароматні квіти, екзотичні птахи, водограй у саду, шовкові штори, картини знаменитих художників, вишукані люстри, статуетки, зручні і красиві меблі — для нього будинок нових господарів уявлявся нічим не гіршим за палац Аладдіна.

У розвитку людства Африка ще відіграє важливу роль, автор у цьому не сумнівається: вона подарує світові високодуховну, освічену, інтелігентну расу, Життя забуяє тоді пишнотою і величчю, невідомою холодним північним народам. У цій загадковій країні коштовностей, розлогих пальм, прянощів, невимовно гарних квітів і казково щедрих урожаїв виникнуть нові форми мистецтва, нові поняття про красу і вишуканість. Можливо, що високі закони суспільного життя, з якими увірветься колись принижувана негритянська раса в наше життя, стануть відкриттям для усього людства. Адже хіба можна чекати іншого від народу, по-дитячому наївного і незлобливого? Все це дозволить йому утвердити високі норми християнської моралі. Кого Господь любить, того і карає. Нещасну Африку він вже прокрутив у горнилі рабства. Тепер цей народ готовий прийняти його істини і посісти чільне місце у Царстві, де ті, хто був першими, стануть останніми.

Та не про це, мабуть, думала на ґанку Марі Сен-Клер, вбрана цієї неділі у святкову сукню і з діамантовим браслетом на тонкому зап’ястку. Нам невідомо, про що думала вона. Але ми знаємо, що вона любила усе красиве, тому сьогодні й вирядилася у шовк, мереживо й діаманти, зібравшись їхати до прекрасної церкви, щоб усім продемонструвати свою релігійність.

У неділю Марі виявляла особливу побожність. Вона була такою граційною, витонченою, огорнута мереживною мантильєю, немов серпанком! Її рухи були плавними, мов лебедині. Марі прекрасно почувалася. До речі, небезпідставно — їй страшенно подобалося елегантно виглядати.

Міс Афелія була повною протилежністю Марі. Ви не подумайте, що у міс Афелії не було розкішної шовкової сукні чи тонкої носової хустинки — все це у неї було. Контраст виявлявся через простацьку фігуру міс Афелії, її манірність і набундюченість. А молода жінка поряд із нею відзначалася зовнішнім благородством (просимо не плутати із внутрішнім, бо це зовсім різні речі!).

— А де це забарилася Єва? — запитала Марі.

— Вона затрималася на сходах із нянею.

Цікаво, про що ж розмовляє із нянею Єва? Прислухайтеся, любі читачі, і ви почуєте те, чого не чує Марі.

— Няню, голубонько, тобі знову зле?

— Господь із вами, міс Єво, не турбуйтеся! У мене останнім часом голова болить чи не щодня. Я майже звикла.

— Як добре, що ти поїдеш до церкви, няню! — сказала дівчинка і обняла її. — Ось, візьми мій флакон із ароматизованою сіллю.

— Ваш золотий флакон, викладений коштовними камінцями? Та ви що, міс Єво, як можна?!

— Можна-можна! Мені він не знадобиться — у мене ж голова не болить. Мама завжди нюхає солі, коли їй погано. Тобі також це має допомогти. Ну будь ласка, візьми, я тебе прошу!

— Чого тільки вона не вигадає, моя добра крихітка! — розчулено вигукнула няня, коли Єва, заховавши флакон їй за пазуху, розцілувала її і побігла сходами вниз.

— Чому ти нас затримуєш?

— Я дала няні свій флакон із сіллю, щоб вона взяла його з собою у церкву.

— Єво! — Марі сердито тупнула ногою. — Ну як можна було віддати свій золотий флакон няні? Коли ти нарешті розрізнятимеш, що можна робити, а чого не можна?! Зараз же забери назад!

Єва знітилася і відвернулася від матері.

— Марі, дайте дитині спокій! Вона може сама вирішувати, що робити зі своїми речами, — захистив доньку Сен-Клер.

— Та я про неї думаю! Як вона житиме, коли стане дорослою?! — вигукнула Марі.

— Це відомо тільки Богові, — відповів Сен-Клер. — Я знаю лише одне: на небі їй буде краще, ніж нам із вами.

— Тату, не треба… — тихенько прошепотіла Єва, торкнувшись його ліктя. — Не засмучуй маму.

— Кузене, ви поїдете з нами до церкви? — запитала міс Афелія.

— Ні, хоча дякую за запрошення.

— Хоч раз у житті можна було б і поїхати! — із докором кинула Марі чоловікові. — Вам навіть найслабша релігійність невластива! Це просто непристойно!

— Я знаю, — спокійно відповів Сен-Клер. — Але ви, дами, їздите до храму Божого, щоб вас там навчили, як бути успішними. А тінь вашої показної побожності падає і на нас. Якби я й вирішив піти до церкви, то хіба до тієї, куди ходить няня. Там я хоча б не засну від нудьги.

— До цих… Крикунів? Жах який! — вигукнула Марі й театрально притулила долоню до лоба.

— Куди завгодно, люба, тільки б не у оту вашу респектабельну церкву. Це майже гарантована смерть від нудьги. Єво, невже і тобі хочеться їхати туди? Залишайся вдома, пограємося у якусь веселу гру.

— Дякую, татусю… Але таки поїду.

— Але ж там нудно!

— Це правда, іноді аж у сон хилить, та я намагаюся не дрімати!

— Тоді нащо ж їздити туди?

— Знаєш, тату, — пошепки сказала Єва, — тітонька мені сказала, що Господь хоче, аби ми там були. Він дає нам усе, тож мені зовсім неважко виконати для нього таку дрібницю!

— Яка ж ти у мене мила, добра дівчинка! — вигукнув Сен-Клер і поцілував доньку. — Ну гаразд, доню, їдь, і помолися за свого батька.

— Я завжди за тебе молюся, — відповіла Єва, сідаючи услід за матір’ю в карету.

Сен-Клер, пославши їй з ґанку повітряний поцілунок, дивився на карету, яка віддалялася, сповненими щасливих сліз очима і говорив сам до себе:

— Євангелина! Як влучно назвали тебе, дитинко! Ти янгол, дарований мені небом…

Та ненадовго Сен-Клер віддався цим світлим почуттям. Він запалив сигару і взявся за читання газети «Всілякі нісенітниці». Не будемо надто суворі до нього, адже таких, як він, дуже багато.

— Зі слугами треба поводитися привітно, але без емоцій, Євангелино, — повчала Марі дорогою до церкви свою доньку. — Поводитися, як із родичами, як із рівними нам за положенням — не можна! Якби няня захворіла, невже ти уклала б її у своє ліжко?

— Із задоволенням зробила б це, матусю, — сказала Єва, — бо тоді мені було б легше за нею доглядати. Окрім того, моє ліжко м’якше, аніж її.

Така відповідь доньки довела Марі до відчаю.

— Що ще я маю зробити, щоб моя дитина мене зрозуміла?!

— Тут нічого не вдієш, — багатозначно відповіла міс Афелія.

Єва похнюпилася. На щастя, діти не можуть довго зосереджуватися на одному враженні, тож вже через декілька хвилин дівчинка весело сміялася над чимось, виглядаючи з вікна карети.

— Ну, чим вас пригощали у храмі? — запитав Сен-Клер, коли уся сім’я зібралася за обіднім столом.

— Проповідь була просто чудова! — відповіла Марі. — Не завадило б і вам її послухати. Отець Г. ніби озвучував мої думки!

— Уявляю собі, як це повчально! — гмикнув Сен-Клер. — Це була, мабуть, дуже довга проповідь.

— Я хочу сказати, що отець Г. повторював мої думки щодо ладу нашого життя та інших важливих речей! Послухайте основну тезу проповіді: «Все свого часу Господь створив прекрасним». Він переконував парафіян, що у суспільстві відмінності існують, бо така воля Божа. Поділ на вищі і нижчі класи справедливий: одним годиться наказувати, а іншим — коритися. Якби ви чули сьогоднішню проповідь, то зрозуміли б, наскільки нерозумні будь-які рухи проти рабства. Усі свої роздуми він підкріплював цитатами з Біблії.

— Ні, цього я не зрозумію! — сказав Сен-Клер. — Все, про що ви кажете, я так само можу прочитати у своїх улюблених «Всіляких нісенітницях», при цьому викуривши сигару і задерши ноги на стіл. А в церкві про це й думати не можна!

— Перепрошую, Огюстене, — втрутилася у подружню розмову міс Афелія. — Невже ви не поділяєте поглядів отця Г.?

— Хто, я? Ваш покірний слуга настільки товстошкірий, що його не проймає релігійне трактування усіх цих питань. Якби мене попросили викласти свої погляди на рабство, я б чесно відповів: «Ми, рабовласники, не маємо наміру нічого змінювати, бо це суперечило б нашим інтересам, комфорту та зручності». Ваші благородні балачки зводяться до того ж таки прагматичного змісту. Я сподіваюся, що ви зрозуміли мене правильно.

— Огюстене, ви богохульствуєте! — з притиском сказала Марі. — Страшно слухати такі слова!

— Як і будь-яку істину. А що, коли релігійний підтекст переключити на трактування пияцтва, наприклад? Возвеличити людей, які зловживають спиртними напоями і не можуть вчасно встати з-за картярського столу… Чому ж не побачити у їхніх діях праведності? Впевнений, у Біблії знайдеться відповідна цитата. Оця, наприклад: «Людина створена для щастя». Адже для п’яниці щастя полягає у горілці, для картяра — у грі!

— Ви уникаєте відповіді. Я все-таки прошу відповісти: ви вважаєте рабство злом чи добром? — не вгавала міс Афелія.

— Ваша категоричність, кузино, просто жахлива! Ви ділите світ на біле і чорне, хоча у ньому існують й інші кольори! — сміючись, сказав Сен-Клер. — Дай вам відповідь на одне запитання, ви одразу ж засиплете іще складнішими! Ні, я однозначно не бажаю уточнювати своєї позиції. Я належу до тих людей, які закидають інших камінням докорів, але підставляти себе під обстріл не полюбляють.

— Він завжди такий! — зітхнула Марі. — Від нього марно чекати чіткої відповіді. А усі ці теревені свідчать лише про одне: до релігії йому байдуже.

— Релігія! — вигукнув Сен-Клер так палко, що жінки вельми здивовано витріщилися на нього. — Та хіба у церкві нас вчать її суті? Невже та манера перекручувати уривки зі Святого Письма собі на догоду — це релігія? Це по-Божому, ви гадаєте? І я, нерелігійна світська людина, менш справедливий і чесний, ніж панотці? Менш великодушний та менш уважний до людей, бо не ходжу регулярно до церкви? Ні! Якщо вже шукати релігію, то не у себе під ногами, а вище. Вона-бо живе у серці, виявляючись у вчинках.

— Тобто ви вважаєте, що Біблія рабство не виправдовує? — запитала міс Афелія.

— Біблія була настільною книгою моєї матері. З нею вона жила, з нею і померла. Мені нелегко було б визнати, що ця книга підтримує рабство. Ліпше вона доводила б, що моя мати мала право пити бренді, жувати пресований тютюн і брудно лаятися, щоб виправдати названі прояви поведінки свого сина. Але тоді я б не поважав безмежно маму. А поважати когось у цьому світі вкрай важливо. Коротше кажучи, — повернувся Сен-Клер до свого звичного жартівливого тону, — для мене важливо, щоб не плутали «образи´» і «гарбузи». У суспільному ладі Європи й Америки чимало є такого, що не витримує випробування високою мораллю. Люди, на жаль, не надто стараються досягнути абсолютної безгріховності. Їм вигідніше скеровувати свої думки і вчинки відповідно до власної вигоди і комфорту. Якщо хтось наведе серйозні, переконливі докази, що рабовласництво нам потрібне, як повітря, без нього ми повимираємо, загрузнемо у злиднях і лише тому змушені зберігати теперішній устрій — я визнаю, що всі крапки над «і» розставлено. Але коли прикриваються релігією, аби виправдати жорстоке ставлення до рабів, я цього категорично не сприймаю.

— Який ви товстошкірий! — припечатала Марі.

— Уявіть собі на хвильку, що ціна на бавовну катастрофічно впала раз і назавжди. Відповідно, рабство стає для нас обтяжливим. Будьте певні, тоді трактування біблейських текстів зміниться докорінно. Церква миттєво відгукнеться на зміни!

— І все ж, — протяжно позіхнула Марі, влягаючись на софу після ситного обіду, — я вдячна долі, що народилася у країні, де існує рабовласництво. Як на мене, нічого поганого в цьому немає. Не знаю, як ми жили б без невільників.

— А ти, доню, що про все це думаєш? — запитав Сен-Клер у Єви, коли вона вибігла на ґанок із квітами у руках.

— Про що, тату?

— Яке життя тобі більше до вподоби: таке, як у наших родичів у Вермонті, чи краще мати, як ми, повен дім слуг?

— У нас, звичайно, краще! — відповіла Єва не задумуючись.

— А чому? — вирішив уточнити батько.

— Тому що в нас у домі багато людей, і я усіх їх люблю, — серйозно відповіла дівчинка, дивлячись батькові у вічі.

— Отака вона, Єва! — вигукнула Марі. — Висловлюється так… Дивно.

— Хіба я щось погане сказала? — прошепотіла Єва, вилазячи до батька на коліна.

— У нашому світі любити інших вважається дивним, — сказав Сен-Клер. — А де ж була моя дівчинка увесь день?

— У Тома. Слухала, як він співає, а обідом мене нагодувала тітонька Ді.

— Ти слухала Томів спів? — з презирством запитала Марі.

— Так! Він стільки пісень знає про Новий Єрусалим, про безгрішних янголів і Ханаанську Землю…

— Уявляю собі. Він, мабуть, співає краще, ніж у опері, еге ж? — підсміюючись, запитала Марі.

— Так, так! Він і мене навчає цих пісень…

— Моя донька бере уроки співу в негра! — закотила очі місіс Сен-Клер. — Вітаю, Єво!

— Том мені співає, а я йому читаю Біблію, а тоді він пояснює, що прочитане означає.

— Боже ж ти мій! — гмикнула гнівно Марі. — І сміх, і гріх!

— До речі, з Тома коментатор біблейських текстів досить-таки непоганий, — зауважив Сен-Клер. — У нього релігійність природна, не награна. Сьогодні зранку мені треба було раніше ви їхати з дому, і я пішов до його комірчини поряд із конюшнею. Випадково підслухав, яке молитовне дійство він там влаштував. Хочу вам сказати, що досі ніколи не чув такого щирого, глибокого звертання до Бога. Він, між іншим, молився за мене, і це було гідно апостола!

— Хитрючий негр, мабуть, знав, що ви чуєте!

— Якби знав, то не молився б. Він не здатний на відкриті лестощі. Та й висловлювався він відверто. Либонь, Том щиро сподівається, що я прийму істинну віру.

— Дуже хотілося б, щоб цей урок не пройшов безрезультатно, — сказала міс Афелія.

— А ви, мабуть, думаєте так само, як він? — гмикнув Сен-Клер. — Що ж, поживемо — побачимо. Адже так, Єво?

Розділ XVII

Так борються за волю

У вечірню пору в дім Саймона Хеллідея почали сходитися люди. Рахіль спокійно ходила з кімнати у кімнату, добираючи те, що могло би згодитися утікачам у дорозі. Вночі Гарріси мусять покинути їхній дім.

Вечірні тіні довгими смугами лягали у східному напрямку, багряне кругле сонце, ніби у роздумах, застигло на небокраї й посилало своє проміння до маленької затишної спальні, де сиділа Еліза із чоловіком та сином. Джордж тримав дитину на колінах, рука Елізи лежала у його руці. Обличчя їхні були замислені й сумні, хоча на них досі сяяли сльози радості та тривоги.

— Так, Елізо! — сказав Джордж. — Твоя правда. І ти краща за мене! Тому я щосили прагнутиму бути гідним своєї свободи. Я постараюся щиро повірити у Бога. Господь знає, що душа моя завжди до добра тягнулася, навіть коли усе було проти мене. Тепер треба забути минуле і залишити там образи, зневіру і бажання помсти. Я старанно і вдумливо читатиму Біблію. Я справді дуже хочу стати хорошою людиною.

— Коли ми дістанемося Канади я також працюватиму… — сказала Еліза. — Адже я багато вмію: шити, прати і прасувати навіть найделікатнішу білизну. Удвох ми усі труднощі подолаємо.

— Так, боятися нам нічого, доки ми разом. Елізо, якби тільки мої вороги знали, яке це щастя — відчувати підтримку сім’ї! Скільки мені доводилося бачити сімей, у яких нічого не заважало радіти тому, що рідні люди щодня поруч, а люди усе одно знаходили причини для невдоволення. Зараз я відчуваю себе багатієм, хоча надіятися ми можемо хіба що на свої руки. Чого іще просити у Бога? Все життя я працював, мов проклятий, а у моїх кишенях — ані цента. Не маю я власного клаптика землі, навіть свого кута, але ні на що не скаржуся і прошу, аби лиш нам дали спокій. Я працюватиму і зможу заплатити містеру Шелбі за тебе і за Гаррі. А своєму господарю я нічого не винен, бо вже сто разів покрив усі його витрати на мене.

— Ми й досі в небезпеці, — нагадала Еліза. — Канада ж неблизько.

— Це так, але мені здається, що вітер свободи вже обдуває моє обличчя. Якби ти знала, скільки тепер сили у мені є!

Із сусідньої кімнати почулися голоси, а потім у двері хтось постукав. Еліза здригнулася й пішла відчиняти.

На порозі стояв Саймон Хеллідей. З ним був інший квакер, якого він представив Фінеасом Флетчером.

Фінеас був високий на зріст і справляв враження хитрого та кмітливого чоловіка. Він разюче відрізнявся від спокійного, великодушного, невразливого мирською суєтою Саймона. Натомість його товариш був настороженим, діловитим, навіть дещо пихатим. Усе це не пасувало до квакерського капелюха і по-квакерськи стриманого поклону.

— Наш друг Фінеас Флетчер привіз деякі новини, важливі для тебе, Джордже, і твоїх супутників. — сказав Саймон. — Послухай їх уважно.

— Так, мені вдалося дещо дізнатися, — сказав Флетчер. — Іноді треба мати очі й на потилиці… Вночі я заїхав у один поганенький готелик. Пригадуєш, Саймоне, торік ми продали яблука господині, такій дебелій, із величезними сережками? Так от. Я стомився з дороги, тож повечеряв та приліг на мішках у куті, накрившись буйволячою шкурою, поки господиня готувала мені постіль. І що ви думаєте? Міцно заснув!

— А очі на потилиці також спали, Фінеасе? — жартома запитав Саймон.

— Та … Зо дві години я спав, мов убитий — надто стомлений був. А потім розплющую очі й бачу: сидить за столом компанія, винце сьорбають. Почув слівце знайоме — «квакери». Ось я й почав прислухатися… Один каже: «Недалечко вони, у сусідньому селищі». З цього моменту я старався вже не пропустити ані слова, бо зрозумів, що мова про нас. Слово за слово, вони, не підозрюючи, розпатякали мені про усі свої плани. Переповідаю коротко: молодого мулата планують відправити назад до його господаря в Кентуккі. То й його провчить так, що науки до смерті вистачить, а заодно й решті рабів відіб’є охоту тікати від панів. Його жінку двоє з цієї гоп-компанії відвезуть до Нового Орлеана й продадуть щонайменше за тисячі півтори доларів. Сина віддадуть работорговцю, який його придбав. Джима зі старою також повернуть у Кентуккі. Работорговцям помагатимуть двоє полісменів із сусіднього містечка. Причому жінку спершу планують потягти до суду, де один із них, миршавий такий, зате майстерний оратор, присягне, що вона належить йому. Їм чудово відомо, якою дорогою ми збираємося їхати, й вони хочуть напасти на нас ушістьох — це в кращому для нас випадку. Такі справи. Що тепер робити? Доведеться швидко вигадувати новий план.

З людей, які нажахано слухали Фінеасові вісті, можна було писати картину. Рахіль Хеллідей припинила місити тісто, здійнявши до неба білі від борошна руки. Саймон закляк у глибокій задумі. Еліза, обнявши чоловіка, пильно дивилася йому у вічі. Джордж стиснув кулаки, і очі його палали вогнем ненависті. А чого ще чекати від чоловіка, який дізнався, що його дружину збираються продати на аукціоні, а сина — віддати работорговцю? І це все — з благословення так званої батьківщини!

— Що ж тепер робити, Джордже? — прошепотіла Еліза.

— Я знаю, що… — сказав Джордж і, вийшовши до сусідньої кімнати, почав оглядати свою зброю.

— Агов, Саймоне! — Фінеас кивнув головою у бік Джорджа. — Бачиш, до чого дійти може?

— Та бачу… — зітхнув той. — Молімо Господа, щоб вберіг усіх нас від цього.

— Не хочу нікого вплутувати у свої справи, — сказав Джордж. — Дайте нам, будь ласка, воза, вкажіть дорогу, якою ми доїдемо до наступної станції. Джим — відважний богатир, та й мене боягузом назвати важко…

— Все це так, друже, — перебив його Фінеас, — Але без супроводу вам не обійтися. Битися ти, безперечно, зможеш. А щодо дороги — покладися на мене.

— Я не хочу, щоб у вас були неприємності, — промовив Джордж.

— Неприємності? — перепитав Фінеас, і у його очах затанцювали лукаві вогники. — А ти мене повідом заздалегідь, коли саме вони почнуться.

— Фінеас — стріляний вовк, — сказав Саймон. — Послухайся його… — Він лагідно торкнувся Джорджевого плеча й показав на пістолети. — Не поспішай ними скористатися. Молода кров кипить, проте… Прибережи на крайній випадок.

— Я першим не нападатиму, — пояснив свою позицію Джордж. — Я хочу лише одного від цієї країни: аби нас відпустили з миром. Але… — він замовк, насупившись, а його обличчя аж смикнулося від якоїсь думки. — У Новому Орлеані на людському базарі продали мою сестру, а я знаю, навіщо їх там продають… Тепер і мою дружину чекає така доля. Невже я маю цьому скоритися? Ні! Бог мені дав сильні руки. З його поміччю я до останнього подиху боротимуся за дружину та сина. Хто мене осудить за це?

— Ніхто, Джордже. Ти дієш за покликом серця і крові, — сказав Саймон. — «Горе світові від спокус, і горе тим, через кого спокуса приходить».

— Невже ви, сер, на моєму місці вчинили б інакше?

— Не доведи Господи! Опинитися у такій ситуації… — відповів Саймон. — Плоть наша слабка…

— Моя плоть не дала б маху, коли б мені довелося опинитися на твоєму, Джордже, місці! — озвався Фінеас, протягнувши до нього свої руки, схожі на крила вітряка. — Хто знає? Може, я навіть потримаю за комір того молодчика, якому заманеться вас затримати!

— Інколи людина мусить чинити злу опір, — сказав Саймон. — І у Джорджа — саме такий випадок. Але наші пастирі вчили нас інакше. Гнів людський Божої правди не творить. Воля людини слабка, і нехай тільки той відповідає злом на зло, хто на це спроможний. Помолімося ж Господові, щоб не вводив нас у спокусу!

— До твоєї молитви я приєднаюся, та скажу відверто: якщо спокуса буде занадто сильною — нехай стережуться, — зізнався Фінеас.

— Одразу зрозуміло, що ти не вроджений квакер, — усміхаючись, сказав Саймон. — Надто сильний відголосок у твого минулого.

Пояснимо читачу, що донедавна Фінеас жив у лісі, був прекрасним мисливцем, влучним стрільцем, але, покохавши одну вродливу квакерку, перебрався у квакерське селище. Він став чесним, діловитим членом общини, але її вожді не могли не помітити, що новий друг не надто перейнявся їхніми поглядами.

— Наш Фінеас усе робить по-своєму, — гмикнула Рахіль Хеллідей, — але ми знаємо, що серце у нього добре.

— То нумо в дорогу! Мусимо поквапитися! — сказав Джордж.

— Я встав ще до світанку і коней не шкодував. Гадаю, дві-три години у нас ще є у запасі — це за умови, що вони діятимуть згідно свого плану. Так чи так, вдень їхати небезпечно. У селищах, де нам доведеться проїжджати, є підлі люди. Чого доброго, розпитуватимуться… Краще тут затриматися годинки на дві, аніж у дорозі. Я побіжу до Майкла Кросса й скажу, щоб виїжджав трохи пізніше, за нами. Якщо він побачить переслідувачів, то попередить нас. Його кінь прудкий та спритний, другого такого ще треба пошукати! Потрібно сказати Джимові з матір’ю, щоб теж збиралися. Заразом і коней дістану. У нас часу досить, встигнемо до місця без перешкод. Тож, друже Джордже, не хвилюйся. Мені не вперше доводиться допомагати таким, як ти. — сказавши це, Фінеас вийшов.

— Він знає, що робить, — сказав Саймон. — Можеш на нього покластися, Джордже, він усе зробить чітко й обережно.

— Мене тільки хвилює, щоб вас не підвести.

— Виконай моє прохання, друже: не згадуй про це більше! Ми ж діємо за велінням совісті… Мати, — звернувся він до Рахілі, — поквапся і ти: не годиться гостей випроводжати голодними!

І поки Рахіль із дітьми пекли пиріг, смажили курку, свинину та готували закуски, Джордж і Еліза сиділи, обнявшись, у маленькій кімнатці і говорили, як можуть говорити чоловік і дружина, знаючи, що їм загрожує розлука на все життя.

— Елізо, — мовив Джордж, — мені здається, що люди, у яких є дім, друзі, земля, гроші, не можуть сильніше кохати одне одного, ніж ми з тобою, бо у нас більше немає нічого. Мене любили мати і сестра, обидві нещасні, змучені горем. Я пам’ятаю Емілі того ранку, коли работорговець мав забирати її з маєтку нашого господаря. Вона прокралася нишком до мене і сказала: «Бідолашний мій Джордже, тебе позбавляють останньої рідної душі! Що ж буде з тобою?» Я обняв її і ми удвох розплакалися. Це були останні лагідні слова, які я чув, аж доки не зустрів тебе. Так, за десять років, які минули відтоді й до нашої зустрічі, серце моє зачерствіло. Та, на щастя, Бог дав мені твоє кохання, мов друге життя. Я став іншим. І тепер, Елізо, я до останньої краплі крові боротимуся за тебе. Той, хто захоче забрати у мене дружину, спочатку муситиме переступити мій труп!

— Господи, помилуй нас! — ридаючи, молилася Еліза. — Дозволь нам залишити цю країну разом, більше ми нічого не просимо…

— Невже Господь справді на нашому боці?.. — вигукнув Джордж, виливаючи уголос свої надії та сумніви. — Чи бачить він, що творять люди? А якщо бачить, то чи прощає? Вони підкріплюють свій спосіб життя цитатами з Біблії, стверджуючи, що ця книга виправдовує рабство. Мабуть, Господь таки дозволяє їм ці безчинства, бо сила й влада на їхньому боці. Вони багаті, здорові та щасливі. Вони є парафіянами приходів і, за тим вченням, це відчиняє їм ворота до раю! Та й у земному світі живеться їм весело і безтурботно. А бідні, зате справжні християни, нічим від них не гірші, мусять валятися у них під ногами! Вони купують, продають нас, торгують кров’ю наших сердець, сльозами й стогонами. І Господь їм це дозволяє!

— Друже мій, Джордже, — долинув з кухні Саймонів голос, — послухай псалом Асафів, може, на душі тобі полегшає.

Джордж пересів ближче до кухонних дверей. Еліза, змахнувши сльози рукою, стала поруч із чоловіком, і тоді Саймон почав читати:

— «А я, — мало не послизнулися ноги мої,

мало не посковзнулися стопи мої,

бо лихим я заздрив,

бачивши спокій безбожних.

Бо не мають страждання до смерті своєї,

і здорове тіло їхнє,

на людській роботі нема їх,

і разом з іншими людьми не зазнають вони ударів.

Тому-то пиха їхню шию оздоблює,

зодягає їх у шати насилля,

вилазять від жиру очі їм,

бажання серця їхнього збулися,

сміються й злосливо говорять про утиски,

бундючно говорять:

свої уста до неба підносять,

а язик їхній по землі походжає!..

Тому-то туди його люди звертаються,

і щедро беруть собі воду

та й кажуть: „Хіба Бог те знає,

і чи має Всевишній уявлення,

як безбожні ті й безпечні на світі

збільшили багатство своє?“

Направду, задарма я серце своє очистив,

і в невинності омив руки свої,

увесь день я побитий,

та щоранку покараний…»

— Чи не співзвучні ці думки з твоїми, Джордже?

— Так, так! Мені здається, що я сам написав їх.

— Тоді слухай далі, — сказав Саймон і продовжив зачитувати псалом: —

«І роздумував я, щоб пізнати оте, —

та складне воно у очах моїх,

аж прийшов я в Божу святиню, —

і кінець їхній побачив я:

Справді, — Ти на слизькому поставив їх,

на спустошення їх кинув Ти!

Як вони, в одній хвилі спустошені,

згинули від страхів, пощезали!

Немов сном по пробудженні,

Господи, образом їхнім погордиш,

мов сном по пробудженні!

Бо болить серце моє,

і в нутрі моїм коле,

а я немов бидло й не тямлю, —

перед Тобою худобою став я!..

Та я завжди з Тобою, —

Ти держиш мене за правицю,

Своєю порадою Ти мене водиш,

І потому до слави мене візьмеш Ти!

Хто є мені на небесах, окрім Тебе?

Я ж при Тобі на землі не бажаю нічого!

Гине тіло моє й серце,

та Бог — скеля серця мого, моя навіки доля,

бо погинуть оті, хто від Тебе бокує,

знищиш кожного,

хто від Тебе відступиться!

А я, — добро для мене близькість Бога, —

На Владику, на Господа свою певність складаю,

Щоб звіщати про всі твої вчинки!»

Сповнені вірою слова, проголошені цим добрим квакером, прекрасною музикою та спокоєм захопили Джорджів бунтарський дух. Тож, коли Саймон завершив читання псалма, вродливе обличчя молодого мулата засвітилося умиротворенням.

— Якби життя наше обмежувалося лише земним світом, Джордже, — знову заговорив Саймон, — правда була б на твоєму боці. Тоді було б справедливим питання: «Господи, де шукати Тебе?» Але зазвичай трапляється, що до Царства Небесного він запрошує тих, у кого в цьому житті нічого немає. Довірся йому, що б не трапилося, і тоді воздасться тобі за страждання у житті небесному.

До кімнати увійшла Рахіль, лагідно взяла Елізу за руку і повела її вечеряти. Коли всі сіли до столу, у двері тихенько постукали. За мить до кухні увійшла Руф.

— Я на хвилиночку, — сказала вона. — Принесла хлопчикові панчішки. Подивися, Елізо, три пари — теплі, вовняні. Адже холодно в Канаді. Невже тобі не страшно їхати?.. — Руф підійшла до Елізи, палко потиснула їй руку і пригостила Гаррі м’ятним коржиком. — Я для нього таких напекла в дорогу, — сказала вона, витягаючи з сумки пакунок. — Діти люблять солодощі.

— Дякую вам! Ви така добра!

— Сідай, повечеряй із нами, Руфе, — запропонувала Рахіль.

— Ні, не можу. Залишила дитину і пиріжки на Джона. Хіба ж тут затримаєшся? Пиріжки згорять, а малюк неодмінно об’їсться цукром. Як і завжди, коли залишаю чоловіка господарювати, — сміючись, говорила молоденька мама. — Прощавай, Елізо, прощавай, Джордже! Щасливої дороги! Нехай вас Бог береже! — з цими словами Руф пішла.

Невдовзі до дому Хеллідея під’їхала велика закрита бричка. Ніч була безхмарна, зоряна. Фінеас зіскочив на землю, закликаючи своїх пасажирів. Джордж вийшов на ґанок, тримаючи на руках дитину. Кроки молодого батька були рішучими, погляд — сміливим. За ними вийшла Еліза, а за нею й Рахіль із Саймоном.

— Зійдіть на хвилинку, — звернувся Фінеас до тих, хто вже сидів у бричці. — Я спочатку влаштую жінок і дитину.

— Фінеасе, візьми ці дві шкури, — сказала Рахіль. — Примости їх там, аби зручніше — їхатимете ж усеньку ніч!

Джим зліз із брички і турботливо допоміг зійти своїй старенькій мамі, яка налякано оглядалася навсібіч, ніби на горизонті уже було чутно стукіт копит їхніх переслідувачів.

— Джиме, твої пістолі заряджені? — тихо спитав Джордж.

— Так, — відповів Джим.

— Ти ж добре знаєш, що доведеться робити, якщо нас наздоженуть?

— Не сумнівайся, друже, — мовив Джим, з важким зітханням розправляючи свої могутні плечі. — Я не хочу вдруге розлучатися з матір’ю.

Поки вони перемовлялися, Еліза встигла попрощатися зі своєю старшою доброю і розсудливою подругою Рахіллю і з допомогою Саймона разом з Гаррі залізла у бричку. Вони вмостилися під стінкою на буйволячих шкурах. Після них посадили і стареньку. Джим із Джорджем розмістилися на сидінні обличчям до жінок, а Фінеас сів попереду.

— Щасливої дороги, друзі! — крикнув Саймон.

— Нехай благословить вас Бог! — хором вигукнули із брички.

Бричка рушила з місця, стукаючи колесами по підмерзлій дорозі. Гуркіт до розмови не спонукав, тож утікачі їхали темними селищами мовчки. Їхня бричка то піднімалася на горби, то спускалася в долини. Години збігали одна за одною. Дитина швидко заснула у матері на колінах, бідолашна стара по деякому часі заспокоїлася, навіть Еліза задрімала. Лише Фінеас, залишаючись пильним та бадьорим, висвистував якоїсь веселої пісеньки, точно не квакерської.

Близько третьої години ночі Джордж почув часте цокання підков і ліктем штовхнув Фінеаса. То й зупинив коней, прислухався і сказав:

— Це скаче Майкл.

Він звівся на ноги і почав придивлятися назад на дорогу.

На вершині дальнього пагорба показалася фігура вершника, який галопом мчав до них.

Джордж із Джимом, не роздумуючи, вискочили з брички і завмерли у важкому мовчанні. Вершник зник з очей, спустившись в долину, але тупіт наближався. Нарешті він знову з’явився, вже дуже близько.

— Так і є! — сказав Фінеас і крикнув: — Майкле!

— Фінеасе, це ти?

— Що, наздоганяють?

— Близько… Десь восьмеро або десятеро осіб. П’янючі! І злі, мов голодні вовки…

Не встиг він договорити, як вітер доніс здалеку тупіт коней, які щосили мчали за утікачами.

— До брички, швидко! — скомандував Фінеас. — Якщо ви вирішили битися, то потрібно якнайдалі від’їхати.

Джордж із Джимом миттєво зайняли свої місця. Фінеас хльоснув коней, і бричка у супроводі Майкла затарахкотіла по дорозі, підскакуючи і хитаючись. Погоня наближалася. Жінки почули цокіт і, визирнувши з брички, побачили групу вершників на вершині пагорба, чиї силуети чітко вимальовувалися на фоні рожевого неба. За декілька хвилин утікачі почули переможні верески переслідувачів — мабуть, ті побачили біле брезентове покриття їхньої брички. Еліза, ледь не знепритомнівши, припала до дитини, старенька Джимова мати, голосно стогнучи, шепотіла молитву, а чоловіки міцно стискали в руках пістолети. Погоня була вже близько. І раптом бричка круто завернула до підніжжя скелі, яка самотньо вивищувалася над довгою кам’яною смугою, чорна на фоні посвітлілого неба. Фінеас це місце добре знав. Він квапився, аби встигнути сюди раніше, ніж їх наздоженуть. Новий друг утікачів щиро сподівався, що тут у них є шанс врятуватися.

— Вилазьте! — крикнув він, одночасно зупиняючи коней і зіскакуючи на землю. — Усі за мною он на ту скалу! Майкле, прив’яжи свого коня до брички, і кулею до Амарія, нехай він зі своїми поспішають сюди — маємо дещо пояснити отим молодцям.

Бричка спорожніла миттєво.

— Допомагайте жінкам! — керував діями Фінеас, підхоплюючи на руки Гаррі. — І мчіть якнайшвидше!

Вмовляти когось не було потреби. З неймовірною швидкістю втікачі перелізли через огорожу й опинилися на стежці. Майкл зіскочив із сідла, прив’язав свого коня до решти і погнав бричку.

— За мною! — гукнув Фінеас. — Я це місце добре знаю. Тут у нас була мисливська стоянка.

Фінеас, тримаючи на руках дитину, перескакував з каменя на камінь, мов гірський цап. Джим біг за ним, несучи на спині стару матір, Джордж і Еліза бігли за ними. Переслідувачі, лаючись і погрожуючи, під’їхали до огорожі та спішилися. До того моменту втікачі вже підбиралися до самої вершини кам’яної смуги. Звідси стежина пролягала через вузьку ущелину. Вони вервечкою по одному просувалися уперед, і ось перед першим з них, а це був Фінеас, нарешті показалася розколина, щонайменше зо три фути завширшки. Фінеас легко перескочив її й опустив Гаррі на пласку вершину гори, встелену кучерявим мохом.

— За мною! — скомандував він. — Перескакуйте, кому життя дороге!

І усі, один за одним, легко подолали розколину. Груди каміння, що обрамляли площину, сховали утікачів за собою.

— Ось ми і на місці! — сказав Фінеас, заглядаючи вниз на стежку, якою видряпувалися нагору переслідувачі. — І вони хочуть нас зловити!.. Що ж, подивимося, як вони це робитимуть. Тим, хто наважиться сюди попхатися, доведеться іти між цими подружками-скелями. Вони один по одному виступатимуть у ролі мішеней! Бачите, друзі?

— Бачимо, — сказав Джордж. — А оскільки йдеться про наші долі, битимемося із ними ми, а ви не втручайтеся. Ви і так нам допомогли!

— Бийтеся, Джордже, скільки влізе, — сказав Фінеас, жуючи стеблинку якоїсь трави. — Але подивитися на цю сутичку ти мені не заборониш! Гляньте-но… Радяться, зиркають сюди… Бояться. Ти б краще попередив цих добродіїв, на що вони, сердеги, наражаються.

Вранішня зоря освітила переслідувачів, які нерішуче товклися на стежці. Це були наші старі знайомі — Том Локкер, Меркс, а з ними двоє полісменів та декілька п’яниць, котрі за пляшечку міцненької горілки охоче згоджуються на будь-що, а розважитися у веселій погоні за неграми — й поготів.

— Ну, Томе, тепер не втечуть твої чорнопикі! — почулося знизу.

— Я бачив, як вони туди дерлися, — сказав Том. — Ось цією стежкою. Давайте за ними. Звідти точно не стрибнуть униз! Ги-ги-ги! Нагорі ми їх усіх і злапаємо!

— А якщо вони з-за каменюк стрілятимуть? — засумнівався Меркс. — Тоді буде нам непереливки.

— Гм! — гмикнув Локер. — Меркс завжди припускає найгірше й труситься за свою шкуру. Не бійся! У цих безмозких негрів, напевно, зі страху душа вже давно у п’ятах.

— А чого б це мені не боятися за свою шкуру?! Чи, може, комусь тут життя не дороге? — захищався Меркс. — А негри часом б’ються, як чорти.

В цю хвилину Джордж показався на вершині скелі, спокійно і виразно звернувшись до переслідувачів:

— Джентльмени, ви хто такі? Чого вам треба від нас?

— Нам потрібні негри-втікачі, — так само чітко відповів Том Локкер. — Називаю поіменно: Джордж Гарріс, Еліза Гарріс, їхній син, Джим Селден і його стара мати. І ми, попереджаю, не самі. З нами полісмени, у яких є ордер на арешт усіх названих. Ясно? А ти, мабуть, і є той славнозвісний Джордж Гарріс, невільник Гарріса з округу Шелбі, штату Кентуккі?

— Так, я Джордж Гарріс, і містер Гарріс зі штату Кентуккі справді вважав мене своєю власністю. Але тепер я — вільна людина, стою на вільній землі. Зі мною мої дружина і син. І Джим з матір’ю також тут. Ми озброєні й захищатимемося. Якщо у вас стане сміливості й сил — піднімайтеся. Але я вас попереджаю: перший, хто сюди наблизиться, поляже від кулі. Ми перестріляємо вас, усіх до одного.

— Припини блефувати, — роздратовано сказав один із полісменів, товстий коротун, виступаючи вперед і голосно сякаючись. — Так не годиться розмовляти зі стражами порядку. На нашому боці закон і влада, тому раджу тобі здаватися без бою.

— Те, що влада і закон на вашому боці, я знаю дуже добре! — гірко вигукнув Джордж. — Опираючись на них, ви маєте право продати мою дружину на новоорлеанському невільничому ринку, мого сина, як телятко, посадити за огорожу, щоб він усе життя працював за черствий шмат хліба, а Джимову маму повернути господарю, який її бив і знущався над нею, аби помститися її синові, якого не зміг упіймати. Ви хочете, щоб ми скорилися тим, кого ви називаєте нашими господарями, і покірно терпіли їхні знущання. Що ж, такий закон! Але першу постарайтеся, спробуйте взяти нас! Ми ваших законів не визнаємо і відмовляємося від вашого громадянства! Ми — люди вільні й відстоюватимемо свою свободу до останньої краплі крові!

Виголошуючи цю декларацію незалежності, Джордж стояв у ворогів на виду. Вранішня зоря посилала щораз світліші промені на смагляве обличчя молодого мулата. Відчай, гіркота й рішучість розпалили вогонь у його темних очах. Він звів до неба руки, немов закликаючи Бога бути справедливим.

Якби на Джорджевому місці був юнак-угорець, що так хоробро захищає підступи до гірської твердині, де переховуються утікачі, які збираються утекти з Австрії до Америки, це називалося б вищим виявом героїзму. Але оскільки це був лише молодий син африканського народу і захищав він утікачів з Америки до Канади, то патріоти-американці героїзму у його діях не вбачали. Якщо хтось із читачів не згоден із нами, то вони мусять мати на увазі: така точка зору карається законом. Коли угорці емігрують до Америки, вони не бояться ніякого гніту від уряду США, наділеного великою владою. Навпаки, наша преса і політичні мужі вітають їх привітними оплесками. Коли те ж саме роблять африканці, це їх обурює… Дивно, чи не так?

Зауважимо, що горда постава, рішучий погляд і впевнений голос Джорджа справили на переслідувачів неабияке враження, про що свідчила мовчанка, яка запала серед них на певний час. Сміливість впливає навіть на черстві натури. І лише Меркс не відступав від своїх планів. Повільно відхиливши курок, він зненацька вистрілив у Джорджа:

— У Кентуккі за нього заплатять однаково — і за живого, й за мертвого. Так навіть менше мороки, — кинув він холоднокровно, пояснюючи свій вчинок товаришам.

Джордж відскочив назад, Еліза скрикнула. Куля просвистіла над ними обома, дивом зупинившись у стовбурі дерева, а не у чиємусь тілі.

— Нічого, Елізо, пронесло, — заспокоїв дружину Джордж.

— Якщо ти хочеш виголошувати промови, то хоча б стань, аби тебе не бачили! — невдоволено буркнув Фінеас. — Адже маємо справу з падлюками, недолюдками, яким твоя честь і гордість… Ет!..

— Так, Джиме, — розпочав командування Джордж, — перевір пістолі й тримай стежину на мушці. У першого, хто на ній з’явиться, стріляю я, твій — другий. І так далі через одного. По дві кулі на одного витрачати не можна.

— А якщо ти не влучиш?

— Влучу, — спокійно запевнив Джордж.

— Оце характер! — схвально цокнув язиком здивований Фінеас.

Унизу тим часом ніяк не могли вирішити, що робити далі — вони не знали, чи влучив Меркс у Джорджа.

— Здається, поцілив, — сказав хтось із його товаришів. — Мені почулося, що хтось крикнув.

— Гаразд, першим полізу я, — визвався Том Локкер. — Негрів я не боявся зроду, тож і зараз в кущах не сидітиму. Хто за мною? — Не дочекавшись відповіді, він почав видиратися нагору по каменюках.

Джордж чув кожнісіньке його слово. Витягнув з-за пояса пістолет, оглянув його і прицілився в очікуванні мішені.

Якийсь сміливець серед переслідувачів таки знайшовся. Показуючи приклад решті, він поліз за Локкером.

Джордж приблизно хвилину чекав (вона йому видалася страшенно довгою) — і от на краю розколини виросла кремезна Локкерова фігура. Джордж вистрілив. Куля вцілила Томові у стегно, але той лише заревів, мов поранений бик, і таки перескочив через розколину.

— Тут ти, друже, небажаний гість, — сказав Фінеас, зіштовхуючи ворога своїми сильними довгими руками.

І Локкер полетів у провалля, ламаючи кущі та вдаряючись об дерева та каменюки. Таке падіння з тридцятифутової висоти для будь-кого закінчилося б трагічно, але работорговцю пощастило: він зачепився за гілку якогось великого дерева одягом і вцілів лише завдяки цьому.

— Помилуй нас, Господи, це ж справжні дияволи! — крикнув Меркс і пустився униз навтьоки. Зауважимо, що спускався він набагато енергійніше, ніж піднімався.

Всі решта, і вкрай стомлений товстун-полісмен у тому числі, скопом кинулися за ним.

— От що, хлопці, — сказав Меркс, — ви обійдете кругом й заберете Тома, а я зганяю по підмогу!

Не звертаючи уваги на невдоволені вигуки своїх товаришів, він скочив у сідло і помчав.

— От безсоромний негідник! — обурився один із полісменів. — Втягнув нас у цю справу і накивав п’ятами!

— Все одно того, другого, треба зняти з гілляки, — сказав хтось із групи. — Хоча, відверто кажучи, мені байдуже, вижив він чи здох.

Прислухаючись до Локкерових стогонів та лайки, вони почали продиратися до нього крізь густі чагарники, повалені дерева і уламки скель.

— Ого-го, як ти ревеш, Томе! Сильно поранений? — запитав один із них.

— Ох, друзі, не знаю… Прокляття на того квакера! Якщо б не він, вони б мені попалися! Чого ви стоїте? Піднімайте мене!

Переможеного героя з лихом пополам поставили на ноги і повели до коней.

— Допоможіть мені дістатися до готелю. Кров тече… Дайте хтось хустину абощо — треба перев’язати рану.

Визирнувши з-за скелі, Джордж побачив, що полісмени намагаються підсадити Локкера в сідло. Після двох-трьох невдалих спроб поранений захитався і важко рухнув на землю.

— Невже помер? — вигукнула Еліза, яка разом з усіма спостерігала за подіями внизу.

— А хоч би й так? Катюзі по заслузі, — сказав Фінеас.

— Ні, — заперечила Еліза. — Пам’ятаймо, що після смерті нас усіх чекає Божий суд!

— Так, так! — підхопила стара негритянка, яка увесь цей час пошепки молилася. — Страшно навіть подумати, що чекає його душу!

— Дивіться! Здається, вони його покинули! — вигукнув Фінеас.

Так і було. Спільники Локкера і Меркса, постоявши декілька хвилин, не знали, що робити далі. Порадившись, вони повискакували у сідла й покинули пораненого.

— Ходімо, — квапив друзів Фінеас. — Я послав Майкла по допомогу. Потрібно вийти їм назустріч. У такий ранній час його ніхто не затримає. Хоч би він якомога скоріше повернувся! Адже до місця призначення нам рукою подати, якихось дві милі. Якби дорога була хоч трохи краща, вони б нас нізащо не наздогнали.

Спустившись униз до огорожі, утікачі побачили біля своєї брички декількох вершників.

— Ось і Майкл, до того ж не сам! Ти ба, з ним Амарія та Стівен! — радісно сповістив Фінеас. — Тепер нам страшитися нічого.

— Почекайте, — сказала Еліза. — Треба допомогти цьому нещасному. Чуєте, як він стогне?

— Так, залишати його тут не можна. Вчинімо по-християнськи. Донесемо його до брички, — запропонував Джордж.

— А далі що? Нехай квакери його виходжують? Оце так! А взагалі, як собі хочете. Спочатку треба з’ясувати, що з ним, — сказав Фінеас і подибав до пораненого.

За роки свого мисливського життя він дещо навчився тямити у пораненнях, тож опустився на коліна поруч із потерпілим і почав оглядати рану.

— Меркс! — пролепетав Том. — Це ти, Мерксе?

— Ні, це не Меркс, — сказав Фінеас. — Не той випадок! Йому лише б свою голову врятувати. Твій Меркс давно дав дьору звідси.

— Тепер мені кінець, — пробурмотів Том. — Пес вошивий… Покинув мене на певну загибель… Мати казала мені, що так і буде.

— Ах ти Господи! У нього, бідаки, ще жива мати! — жалісливо озвалася стара негритянка. — Ну як тут не поспівчувати!

— Тихо, приятелю, не гарчи і зубами не стукай, — сказав Фінеас, коли Локкер зморщився від болю і відштовхнув його руку. — Якщо кров не зупинити, то прийде тобі амінь. — І він заходився накладати на його рану пов’язку із зібраних у всіх присутніх носовичків.

— Це ти мене штовхнув? — слабким голосом запитав Том.

— Я. Навіть можу пояснити, чому зробив це — щоб ти сам потім нас не зіштовхнув.

Том сіпнувся.

— Та потерпи вже! Дай перев’язати як годиться! Ми незлопам’ятні, нічого злого тобі не робитимемо. Відвеземо до добрих людей, вони тебе доглянуть краще, ніж рідна мамця.

Том охнув і заплющив очі. У таких, як він, сміливість і хоробрість прямо залежні від самопочуття й щезають разом із втратою крові. Тепер цей велетень у своїй безпорадності виглядав жалюгідно.

Тим часом утікачі й Майкл підвезли бричку. Сидіння з неї витягнули, буйволячі шкури склали на один край, і четверо чоловіків, добряче поморочившись, поклали туди Локкера. До того моменту він вже був непритомний. Жаліслива старенька сіла поруч із ним і поклала його голову собі на коліна. Біля неї сіли Еліза із Джимом.

— Рана небезпечна? — запитав Джордж, заскакуючи наперед до Фінеаса.

— Глибока. Та й побило його добряче, поки летів униз… Знесилів від втрати крові. Та нічого, видужає. Може, йому це й на користь — наука на майбутнє.

— Добре! — вигукнув Джордж. — Мені було б важко жити, усвідомлюючи, що він загинув через мене — навіть якщо правда й була на моєму боці.

— Згоден, — сказав Фінеас. — Убивство — справа брудна. Раніше я був мисливцем і не раз бачив, як дивляться поранені олені. Під таким поглядом почуваєшся останньою падлюкою. А людину вбивати ж іще гірше… Правильно каже твоя дружина: усіх нас чекає суд Божий. Квакери суворо засуджують вбивство. Я, згадуючи минуле, раз у раз дивуюся їхній правоті.

— Куди ж його нам тепер подіти?

— Відвеземо до Амарії. Там у нього є старенька Доркас Стівенс, то у неї захоплення таке — хворих виходжувати. У неї він за два тижні вже бігатиме.

Приблизно по годині змучені подорожні під’їхали до охайної ферми, де їх уже на столі чекав ситний сніданок. Тома Локкера обережно вклали в таку чепурненьку та м’яку постіль, на якій він, мабуть, не лежав зроду. Рани йому промили, перев’язали. Він лежав тихо, мов сонна дитина, важко піднімав повіки, позирав на білі завісочки і на людей, які навшпиньках ходили біля його ліжка.

Розділ XVIII

Спостереження і погляди міс Афелії

Наш друг Том, розмірковуючи про свою рабську долю, часто порівнював її з життям Йосифа Єгипетського. І справді, з плином часу він дедалі більше звикав до нового господаря, а подібність цих двох доль вимальовувалася дедалі чіткіше та яскравіше.

Сен-Клер не був ощадливим. Досі усі покупки для дому робив Адольф, який теж частенько пускав гроші на вітер, чим дуже уподібнювався до свого господаря. Том же, навпаки, звик берегти панське майно. Його прикро дивувало, як нерозумно витрачаються гроші у цьому домі, тому іноді він дуже тактовно висловлювався щодо цього.

Спочатку Томові доручали лише деякі домашні справи. Він їх виконував так діловито, справно та розумно, що з часом Сен-Клер переклав на нього усі господарські клопоти.

— Не хвилюйся, Адольфе, — пояснював своєму лакею Сен-Клер, коли той скаржився, що через нового слугу господар позбавляє його колишніх обов’язків. — Річ у тім, що Том уміє витрачати гроші розумно, а у тебе лиш забаганки різні у голові. Якщо ми не хочемо збанкрутувати, то мусимо доручити фінансові справи комусь, хто тямить у них більше за нас. Том, як на мене, кандидатура підходяща.

Сен-Клер повністю довіряв Томові. Він давав йому гроші з запасом, а решту клав до кишені, не перераховуючи. Том не раз міг би скористатися цим, але набожність і вроджена порядність не дозволяли йому такого. На довіру він відповідав мовчазною безкомпромісною чесністю.

Адольф поводився зовсім інакше. Він знав, що Сен-Клерові легше пробачати, аніж карати слуг. Знаючи це, лакей дійшов до того, що почав плутати поняття «моє» і «не моє». Здоровий глузд підказував Сен-Клерові, що його ставлення до слуг неправильне, ба навіть дещо небезпечне. Він розумів, що треба щось міняти, але від природи був схильний до поблажливості, тому все залишалося по-старому. Він пробачав своїм слугам найсерйозніші провини, переконуючи себе запитанням, на яке відповіді не мав: «А чи зміг би я бути бездоганним слугою?»

Том ставився до свого веселого, вродливого і трохи легковажного господаря із повагою, відданістю та батьківською турботою одночасно. Як і решта слуг, він знав, що християнин із Сен-Клера ніякий — він ніколи не читав Біблії, не відвідував церкви, проводячи вечори то в опері, то в театрі, часто ходив у клуби та брав участь у вечірках, де алкоголь лився рікою. Його гострий язик не щадив нікого і нічого. Том щиро молився за свого господаря у маленькій комірці, коли його ніхто не міг почути. Проте поділитися з кимсь своєю думкою щодо Сен-Клерової нерелігійності Том ніколи не посмів би. Хоча іноді він обережно зачіпав цю тему.

До уваги читачів показовий приклад того, як слуга може впливати на господаря. Наступного дня після недільної поїздки Марі до церкви Сен-Клера запросили на вечірку. Запрошення він, звісно, прийняв і так там насвяткувався, що його привезли додому о другій годині ночі в такому стані, коли над людським духом плоть має абсолютну владу. До спальні його проводжали Том із Адольфом. Лакей, вважаючи це вибриком господаря, підсміювався над Томом, якого те, що відбулося, вразило настільки, що бідолаха аж до ранку не склепив очей і решту ночі присвятив молитві за свого пана.

Наступного ранку Сен-Клер, сидячи у своєму кабінеті в домашніх пантофлях, дав Томові гроші на деякі покупки, але слуга вийти з кабінету не поспішав.

— Чого ти чекаєш, Томе? — запитав Сен-Клер. — Щось не так?

— Не так, мій пане, — відповів Том таким смутним голосом, що Сен-Клер відклав газету, поставив чашку з кавою на стіл і повернувся до Тома.

— Що трапилося? У тебе такий вигляд, ніби хтось помер.

— Ніхто не помер, слава Богу, але мені дуже тяжко на душі. Я думав, що господар — людина, добра до всіх.

— А що я зробив не так, Томе? Кажи! Тебе образили?

— Господар добре до мене ставиться, мені всього вистачає і я не скаржуся ні на що. Але є людина, до якої господар ставиться погано.

— Та що з тобою, Томе? Що ти маєш на увазі? Говори!

— Я задумався про це нині о другій ночі, та й досі постійно думаю про це. Господар погано ставиться сам до себе.

Том говорив це, стоячи спиною до Сен-Клера і тримаючись за дверну клямку.

Сен-Клер відчув, що червоніє, проте легковажно розреготався.

— І тебе засмучують такі дурниці? — вигукнув він.

— Так! — сказав Том, різко повернувшись і падаючи на коліна. — Дорогий мій господарю! Ці дурниці можуть згубити ваші тіло й душу. Про вино у Святому Письмі сказано так: «Як змій, воно укусить і ужалить, як аспид», мій пане!

Голос Тома затремтів, сльози покотилися із його очей.

— Ах ти ж нерозумний! — вкрай розчулено сказав Сен-Клер. — Устань, Томе! Я не вартий твоїх сліз.

Але Том усе одно стояв навколішках і благально дивився на Сен-Клера.

— Ну гаразд, Томе, я більше не прийматиму запрошень на ці дурнуваті вечірки, — сказав Сен-Клер. — Слово честі! Сам не розумію, чому не покінчив із цим раніше. Огиду до самого себе і такого проведення часу — ось що я відчував після них. Томе, а ти вставай, займися справами. Ну, заспокойся вже! І не треба мене благословляти, я ще не став таким, яким ти хочеш мене бачити, — додав він, лагідно підштовхуючи Тома до дверей. — Я тобі обіцяю, більше ти не побачиш свого господаря у такому стані.

Том, задоволений і заспокоєний, вийшов з кабінету господаря, на ходу витираючи обличчя від сліз.

— Я дотримаю слова, — сказав Сен-Клер сам до себе, зачинивши за Томом двері.

Радо повідомляємо, любий читачу, що обіцянки Сен-Клер таки дотримався, адже пиятика була для нього не задоволенням, а радше звичкою.

Далі перед нами постає нелегке завдання: описати ті нескінченні клопоти, на які добровільно прирекла себе міс Афелія, погодившись вести господарство джентльмена з Півдня!

Робота слуг у південних штатах повністю залежить від характеру і організаторських здібностей їхніх господинь.

І на Півдні, і на Півночі є жінки — вроджені рабовласниці, які наділені педагогічним тактом та управлінським талантом. Вони без значних зусиль і зайвої строгості спонукають слуг виконувати свою волю, досягають ідеального порядку та злагоди у своїх володіннях. Добре вивчивши риси характеру своїх невільників, вони компенсують недоліки одних якостями інших. Таким чином, система управляння працює майже безперебійно.

Такою була місіс Шелбі, колишня господиня Тома та Елізи. Але такі рабовласниці типовіші для північних штатів — на Півдні їх не дуже багато. Ні Марі Сен-Клер, ні її мати подібних талантів не мали. У лінивої, інфантильної Марі слуги були такими ж. У розмові з міс Афелією Марі поверхово описала безлад, що царював у їхньому домі, хоч і неправильно визначила його винуватців.

Уперше приступаючи до своїх обов’язків у кузеновому домі, міс Афелія прокинулася о четвертій ранку, сама прибрала у своїй кімнаті, як робила це у батьківському домі. Це страшенно здивувало б місцевих покоївок. А потім одразу ж кинулася в атаку на буфети й комірчини, ключі від яких відтепер були у неї.

Вона все прискіпливо оглянула: комору, шафи з білизною, буфети з фарфором, кухню, погріб. Скільки схованок і таємниць того дня було розкрито! Як це сполохало домочадців, які досі правили в усіх кімнатах! Як ретельно було перемито кісточки «північним дамам», яскравою наочністю яких виступала ця дивачка — міс Феллі!

Тітонька Ді не знаходила собі місця, вбачаючи порушення своїх прав у діях нової господині. Досі на кухні ніхто не вказував їй, що і як робити! Діна, як і більшість африканок, була талановитою кухаркою, не гіршою за тітоньку Хлою. Але остання працювала в домі, де панував порядок, а Діна дуже залежала від зрадливого натхнення. Вона була натурою творчою, і її кулінарний геній був досить-таки примхливим. Як і всі митці, тітонька Ді була самовпевненою, упертою й часто помилялася у найпростіших побутових питаннях.

Докази логіки і здорового глузду ніяк на Діну не впливали. Вона не визнавала жодних авторитетів і керувалася лише власними переконаннями. Жила, як звикла, і нічого змінювати не збиралася. Так було і при старій господині, Сен-Клеровій тещі, і при самій «міс Марі». Навіть після заміжжя своєї господині Ді продовжувала називати її саме так. Та пішла шляхом невтручання у кухонні справи і забезпечила тітоньці Ді абсолютну владу над каструлями.

Діна блискуче виходила сухою із води. Будь-яку свою провину вона майстерно і непомітно перекладала на голови і плечі, що необачно опинялися поруч. Її репутація бездоганної кухарки не викликала сумнівів ані у домочадців, ані у гостей. Якщо раптом страва не вдавалася, Діна знаходила тисячу і одну причину цієї прикрості та стільки ж винуватців, яких одразу ж позбавляла обіду.

Щоправда, такі невдачі у Діниному царстві траплялися нечасто. І хоч вона робила все, як то кажуть, починаючи з кінця, кухонне начиння не мало свого місця, а приміщення кухні завжди виглядало ніби щойно після урагану, страви її були неперевершені. Проте для того, щоб попоїсти, слід мати хорошу витримку та не захлинутися слиною, чекаючи, коли вона нарешті дозволить подавати свої шедеври на стіл. Тоді домочадців буде нагороджено трапезою, гідною найвимогливішого гурмана.

Настав час розпочинати приготування обіду. У Діни був свій перевірений спосіб заручитися підтримкою духів домашнього вогнища. Щоб приготувати смачний обід, Діна неодмінно мала добре перед тим відпочити і викурити звичну порцію тютюну з улюбленої коротенької люльки. Це її розслабляло і було невичерпним джерелом натхнення.

От і цієї передобідньої пори Діна медитувала з люлькою у роті, сидячи у кухні просто на долівці. Довкола неї кружечком повсідалися негренята, яких у домі Сен-Клера було чимало. Вони лущили горох, чистили картоплю, общипували птицю, а Діна тримала напоготові макогін і, відриваючись від своїх роздумів, гепала їх ним по головах, «щоб не байдикували, а краще працювали». Правду кажучи, цим кучерявим загоном помагайців Діна управляла строго, бо справді вважала, що вони народилися лише для того, аби полегшувати їй роботу. Вона сама була продуктом аналогічного виховання і вважала його ідеальним.

Закінчивши ревізію у кожному кутку будинку, міс Афелія дісталася нарешті до святая святих кожного помешкання — до кухні. Ді вже чула новини про неминучі зміни усталеного ладу, та до зустрічі ворога вона була готова, розробивши стратегію захисту свого стилю роботи. Діна твердо вирішила протистояти усім нововведенням, не вступаючи у відкриту боротьбу, а діючи тихо, проте рішуче.

Просторе приміщення кухні було викладене цеглою; уздовж однієї стіни розміщувалося старовинне велике вогнище, яке Діна, незважаючи на Сен-Клерові вмовляння, так і не погодилася змінити на сучасну плитку. Ні! До віянь примхливої моди Діні було байдуже. Вона залежала від усталених незручностей, бо звикла до них. Діна була дуже консервативною.

Повернувшись до Нового Орлеана з Півночі, Сен-Клер задумав переробити свою кухню на зразок дядькової. Його просто вразив ідеальний порядок, що панував там. Тішачись надією, що Діна наведе таку ж чистоту і в своїх володіннях, він накупив посудних шаф, тумб і поличок. Та й це не допомогло! Діна складала до них усе що завгодно, лиш не кухонне начиння: ганчірки, старе взуття, стрічки, вицвілі штучні квіти та інший мотлох, яким страшенно дорожила.

Коли міс Афелія увійшла в кухню, Діна не зрушила з місця, навпаки — продовжувала демонстративно пихкати люлькою, старанно удаючи, що пильнує за своїми помічниками. Насправді ж вона непомітно зиркала на нову домоправительку.

А міс Афелія тим часом висунула нижню шухляду кухонної шафи.

— Діно, що тут у тебе? — запитала вона.

— А все, що може заважати під руками, міс, — спокійно відповіла тітонька Ді.

Вона сказала чисту правду. Міс Афелія витягнула з шухляди тоненьку попелясто-сіру скатертину у кривавих плямах.

— Діно! Невже ти загортаєш м’ясо у таку красиву скатерть?

— Ну і що з того, міс? Під рукою не було рушника, от я нею і скористалася, а потім кинула для прання.

«Ну й недоладність!» — подумки обурилася міс Афелія, продовжуючи порпатися у шухляді і витягаючи на світ Божий тертку з рештками мускатних горіхів, молитовник, дві брудні носові хустини, жмут вовняних ниток зі шпицями і розпочатим в’язанням, пачку тютюну та люльку, декілька зачерствілих тістечок, два позолочені блюдця з косметичною пудрою, пару зношених черевиків, полотняну торбинку з маленькими цибулинами, шість пожмаканих кухонних серветок, посудний рушник, голки для штопання і гору дірявих пакетів, з яких сипалися сушені прянощі.

— Діно, де ти тримаєш мускатні горіхи? — запитала міс Афелія, з останніх сил намагаючись стримати свій гнів.

— Та … В комоді й, здається, ще в отій надщербленій чашці, — чесно відповіла Діна.

— І в тертці? — сказала міс Афелія, висипаючи собі на долоню горіхи.

— Так! Люблю, щоб усе було під руками, то й поклала їх туди сьогодні вранці. Агов, Джеку! — крикнула Діна на одного з негренят. — Знову байдики б’єш? Дивись мені! — погрозила вона і переконливо стукнула його макогоном.

— А це що? — міс Афелія показала на блюдце з пудрою.

— Як це «що»? Косметична пудра. Вона також завжди має бути під руками.

— І ти вирішила, що їй місце в оцьому блюдечку?

— Поспішаючи, ще й не туди поставиш! Я саме думала, куди ж її пересипати.

— А що тут роблять серветки?

— Чекають прання.

— Невже у тебе немає спеціального місця для брудної білизни?

— Авжеж, є! Містер Сен-Клер купив для білизни ось цей ящик. Та мені так зручно місити на ньому тісто… Я на нього складаю деякі речі, то як тепер кришку відкривати? Усе ж треба знімати, а це так незручно!

— Тісто місять на столі.

— Що ви, міс! Стіл заставлено брудним посудом, там ніде примоститися.

— Посуд потрібно одразу мити і ставити на місце.

— Мити одразу? — зойкнула тітонька Ді, забувши про правила спілкування із панами. — Та що ви розумієте?! Коли ж я господарів запрошу до столу, якщо зранку посудом займатимусь? Міс Марі ніколи від мене не вимагала, щоб я морочилася із посудом. Помию, коли зможу.

— Ну гаразд. А цибуля як тут опинилася?

— Ах ти ж Боже мій! От вона де! А я її скрізь шукаю! Сьогодні у нас буде тушкована баранина, я її наготувала для цієї страви. Поклала у торбинку й забула…

Міс Афелія двома пальцями підняла дірявий пакетик із ароматними травами.

— Будьте такі люб’язні, не чіпайте їх. Вони у мене так поскладані, щоб можна було одразу знайти потрібний, — рішуче сказала Діна.

— Чому ж вони діряві?

— Для зручності: не потрібно розгортати, через дірочки сиплеться.

— Але у шухляді повно сміття!

— Міс, ви ж самі усе поперевертали, то воно й не дивно. Ось скільки висипали! — забурмотіла Діна, підходячи до шафи. — Ідіть, міс, краще до себе нагору, і приходьте, коли я все поприбираю. Я не можу працювати, коли в усе пани втручаються… Семе! Нащо ти дав дитині цукорницю? Я тобі зараз дам!

— Я раз і назавжди наведу порядок у цій кухні. А ти, Діно, маєш його підтримувати.

— Бог із вами, міс Феллі! Хіба ж це панська справа! Я зроду не бачила, щоб леді щось робили на кухні. Наша стара пані та міс Марі до мене сюди навіть не зазирали.

Поки тітонька Ді сердито міряла кроками кухню, міс Афелія переглянула посуд і повикидала надщерблений, зсипала цукор з десяти цукорниць до однієї, відібрала рушники, скатерті, серветки, які потрібно випрати і власноручно перемила й витерла увесь посуд. Вона усе робила так вправно і швидко, що кухарка тільки зачудовано кліпала.

— Господи Боже! Та якщо на Півночі усі леді такі, то гріш їм ціна! — жалілася комусь із однодумців Діна, впевнившись, що цього більше ніхто не почує. — Усьому свій час, я б і сама поприбирала. А панам у кухню пхатися нічого. Після їхніх ревізій нічого неможливо знайти!

Діну не можна назвати охайною, та інколи з нею траплялися дивні метаморфози і у її серці спалахувала любов до чистоти. У такі дні вона усе витрушувала з ящиків, шухляд і скринь просто на підлогу, створюючи цим ще більший безлад. Потім вона запалювала люльку, оглядала свої скарби й саджала дітлахів за чищення олов’яного посуду. Тоді упродовж декількох годин у кухні творилося щось неймовірне. Усім цікавим, хто заходив до кухні, головна кухарка пояснювала: «Я зайнята прибиранням. Просто ненавиджу безлад. Я цих чортенят навчу підтримувати чистоту у кухні!»

Найцікавіше те, що Діна справді вважала себе взірцевою чистьохою. А в тому, що у її кухні чорт ногу зломить, вона звинувачувала дітлахів та домочадців.

Коли ж посуд було начищено, столи відшкрябано, а всяку дрібноту поховано по кутках і потаємних місцях, Діна одягала ошатну сукню, накручувала на голову барвистий тюрбан, пов’язувала чистий фартух і виганяла кухарчуків із кухні, «щоб не смітили».

Ці періодичні напади чистоплотності були причиною чималих незручностей у господарстві. Діна так трусилася над своїми начищеними до блиску каструлями, що не дозволяла ними користуватися, принаймні доки вона ними досхочу не намилується.

За декілька днів міс Афелія перевернула будинок догори дригом. Господарі легко сприймали її нововведення, але прислуга активно виступала проти. Всі умовляння були марні. Слуги, мов змовившись, на зміни не погоджувалися — і край. Всюди домоправителька натикалася на прийом, як у тітоньки Ді на кухні.

Нарешті міс Афелія стомилася сперечатися з ними і поскаржилася Сен-Клерові:

— У вашому домі порядкувати просто неможливо!

— Абсолютно із вами згоден.

— Господарство занехаяне, забагато непотрібних витрат, а яка плутанина в усьому!

— Вірю вам, дорога кузино.

— Якби ви самі управляли усіма справами, ви б не були настільки холоднокровні.

— Люба кузино, вам потрібно усвідомити раз і назавжди: рабовласники тут, на Півдні, бувають двох типів: гнобителі й пригноблені. Ті, які ненавидять жорстокість, змушені миритися з багатьма незручностями. Якщо вже ми тримаємо у себе в маєтку юрбу лінивих і невихованих слуг, то заради власного комфорту мусимо покірно сприймати усі побічні ефекти такого способу життя. Я знайомий із людьми, яким вдавалося тримати маєток у порядку, не вдаючись до жорстоких покарань негрів, але це радше виняток із правил. Я давно залишив це на волю Божу. Моїм рабам добре відомо, що бити їх у моєму домі заборонено, і вони цим користуються.

— Але у вас в обійсті нічого не робиться вчасно, жодна річ не знає свого місця! Хаос і недоладність у всьому!

— Дорога моя вермонтська леді, ті хто мешкає ближче до Північного полюсу, на мій погляд, завеликого значення надають часу. Навіщо цінувати час, якого і так людині дано вдвічі більше, ніж потрібно? Що ж до розпорядку дня, то там, де нічого не роблять, а лише валяються на дивані з книгою, не так важливо подавати обід вчасно. Яка різниця, чи поснідаєте ви о сьомій чи о восьмій? А тепер поговорімо про тітоньку Ді… Вона подає нам шикарні обіди — супи, рагу, печеню з дичини, морозиво і торти на десерт… Я вважаю, що наша кухарка зі своїми обов’язками чудово справляється. Але, Господи милосердний, краще не бувати у її кухонному царстві, бо коли побачиш, де готується обід, тиждень шматок у горло не лізтиме. Готує вона свої шедеври в хаосі і повному безладі. Видовище це не для слабкодухих — Діна сидить на долівці, а їй допомагають невмивані бісенята! Люба кузино, щиро раджу вам відмовитися від цієї затії. Нікому й нізащо не вдасться змінити порядки на кухні. Цим ви лише зіпсуєте собі нерви і позбавите Діну спокою. Нехай господарює, як хоче, аби лиш її страви були такими ж смачними, як і досі.

— Але ж, Огюстене, якби ви знали, що я побачила на вашій кухні!

— Гадаєте, я не знаю? Помиляєтеся, моя люба кузино. Я знаю, що мішалка у Діни під ліжком, а тертка для мускатного горіха чекає свого часу в її кишені поряд із тютюном; що будь-яку із шістдесяти п’яти цукорниць можна побачити у найнесподіваніших місцях; що посуд Діна витирає то серветкою, а то й ганчіркою, вирізаною зі старої спідниці. Я ще багато чого знаю… І все рівно результат такого господарювання завжди один: Дінині обіди смачнючі, як і майстерно зварена нею кава. Її краще оцінювати, як полководців — за перемогами. А у Діни це — ми, ситі й задоволені після споживання страв, які вона приготувала.

— Але ж вона доведе вас до злиднів!

— А хіба є вихід? Сховати усе, що можливо, під замок, видавати по крихті й вимагати, щоб вона повертала залишки? У нас так не заведено.

— Саме це мене й турбує, Огюстене. Я просто не можу повірити, що при такому господарюванні ваші слуги цілком чесні. Чи можете ви їм довіряти?

— О кузино! Ви просто диво. Цілком чесні! Та хіба можна від них вимагати абсолютної чесності? Авжеж ні! Звідки має у них взятися така благородна риса?

— Чому ж ви їх не виховуєте?

— Я? Та який з мене наставник? Марі теж на цю роль не годиться. Вона б усіх повбивала, але ж їхні діти виростуть такими самими.

— Невже серед ваших невільників нема порядних людей?

— Ну, чому ж? Бувають приємні винятки. Але це лише завдяки природній простакуватості, непрактичності й лише зрідка — відданості господарям. Розумієте, така їхня поведінка пояснюється дуже просто: негритянські діти з молоком матері всмоктують відчуття того, що усе треба здобувати хитрощами. Вони лукавлять із батьками, господарями та їхніми дітьми, хоча граються разом із ними. Це спосіб здобути для себе місце під сонцем. Від негреняти іншого годі сподіватися. Щодо дорослих негрів, то вони настільки залежні від нас, що уявлення не мають про право власності. Адже у них ніколи не буває нічого свого, власного. Тому вони легко привласнюють чуже. Я собі уявити чесного негра не можу. От хіба що Том… Але він — виняток, який підтверджує правило.

— А ви взагалі піклуєтеся про душі ваших рабів? — з докором запитала міс Афелія.

— Ні, про це я не дбаю. Я реаліст. Негритянська раса заради земного комфорту білих людей кориться більше волі диявола, ніж Бога. Важко навіть уявити, що їх чекає в потойбічному житті.

— Жах! — вигукнула міс Афелія. — Сором!

— Ні, мені не соромно. Я ж такий не один. Згадайте поділ на вищі та нижчі класи суспільства у будь-якій країні світу. Всюди одне й те саме. Ті, хто знизу, віддають тіло, душу і розум для блага тих, хто зверху. От хоча б Англія, та й не тільки вона. Та попри все християнський світ аж закипає від благородного обурення нашим устроєм, запевняючи, що наше рабство відрізняється від усіх інших. От тільки чим?

— Та навіть у Вермонті все інакше!

— Так, Нова Англія та вільні американські штати мають чим похизуватися перед нами. О, чуєте? Дзвонять до обіду. Пропоную зробити перерву в полеміці між Півднем та Заходом. Кращим їхнім представникам, тобто нам із вами, час обідати.

Якось надвечір, коли міс Афелія була у кухні, хтось із негренят вигукнув:

— Дивіться, Прю іде!

Висока худа негритянка, яка з’явилася у дверях, несла на голові кошик з сухарями та гарячими булочками, безперервно щось бурмочучи собі під ніс. Обличчя у Прю було похмуре, голос хриплуватий.

— О, ти знову до нас завітала! — сказала Діна.

Прю опустила кошик на підлогу, присіла коло нього, впершись ліктями у коліна, і прогугнявила:

— Коли вже Бог забере мене з цього світу?!

— Чому ти таке кажеш? — здивувалася міс Афелія.

— Годі вже, намучилась я за своє життя! — відповіла Прю, не підводячи очей.

— А тебе хтось примушує пиячити та буянити? — запитала вифранчена покоївка, бряцнувши кораловими сережками.

Стара сумно подивилася на неї:

— Не осуджуй нікого, бо невідомо, як сама життєву дорогу закінчуватимеш. От я з небес потішуся, дивлячись, як ти горе вином заливаєш.

— Годі вам. Прю, покажи краще свій товар. Може, міс щось і купить у тебе, — втрутилася тітонька Ді.

Міс Афелія взяла трохи сухарів і зо два десятки булочок.

— Талони — он там, у розбитому глеку, — сказала Діна. — Джеку, дістань.

— Які ще талони? — поцікавилася міс Афелія.

— Ми з нею розраховуємося ось цими талонами, а купуємо їх у її господаря.

— А він потім усе перераховує, — докинула Прю, — і якщо помічає недостачу, б’є мене, доки не знепритомнію.

— Так тобі і треба! — сказала Джейн, молода негритянка. — Нічого панські гроші пропивати!.. Вона ж пиячить, міс Афеліє.

— І пиячитиму, бо без вина я вже не можу. Ото нап’юся — і забуваю про свою гірку долю.

— Це дуже погано, — висловилася з цього приводу міс Афелія. — Хіба можна красти гроші у господарів, та ще й пропивати їх?

— Не можна, та все одно я вже не перестану. Ох! Скоріше б уже Господь мене забрав! Скільки ще мені мучитися?!

І Прю повільно випросталася, охаючи і стогнучи, поставила кошик собі на голову люто зиркнула на Джейн, яка стояла перед нею і погойдувала сережками:

— Гляньте, начепила брязкальця й вважає, що красуня на увесь світ! Гадаєш, я завжди такою була? Доживеш до мого віку, зіп’єшся і будеш такою ж нещасною, кволою старою, як оце зараз я. Та так тобі й треба! — вона злісно гмикнула та вийшла з кухні.

— Стара відьма! — сказав Адольф, якого Сен-Клер прислав у кухню по гарячу воду для гоління. — На місці її господаря я б її ще сильніше відшмагав.

— Сильніше вже нікуди, — мовила Діна. — Бачив би ти її спину — рубець на рубці. Як вона тільки одяг носить!

— І навіщо таких тільки пускають в пристойні помешкання! — обурилася покоївка Джейн. — Ви зі мною згодні, містере Сен-Клер?

Читачі, мабуть, подумали, що до кухні увійшов господар дому, Сен-Клер. Ні. Справа в тому, що Адольф привласнив не лише предмети гардероба свого господаря, але й прізвище та адресу. Чорне населення Нового Орлеана знало його як містера Сен-Клера.

— Звичайно, згоден, міс Бенуар, — відповів Адольф.

Бенуар — дівоче прізвище Марі Сен-Клер, а Джейн була її покоївкою ще в батьківському домі.

— Дозвольте поцікавитися, міс Бенуар, чи не до сьогоднішнього балу ви одягнули ці сережки? Вони просто чудові!

— Ви дивуєте мене, містере Сен-Клер! Які ж ви, мужчини, безцеремонні! — відповіла Джейн і так мотнула головою, що сережки аж задзеленчали. — Якщо ви й надалі так дошкулятимете мені, я не танцюватиму з вами упродовж усього вечора. Жодного танцю!

— Міс Бенуар! Прошу пощади! Мені ще дуже хочеться знати, у якій сукні ви підете на бал — у рожевій чи кофейній?

— Про що мова? — запитала чорноока струнка квартеронка Роза, збігаючи по сходах, що ведуть до кухні.

— Містер Сен-Клер поводить себе аж ніяк не по-джентльменськи!

— Присягаюся честю, це безпідставні звинувачення! — вигукнув Адольф. — Нехай нас розсудить міс Роза.

— Він завжди так поводиться, — сказала квартеронка, граційно виструнчившись і сердито поглядаючи на лакея. — Скільки з ним не сварись — все своє знає.

— О леді, леді! Ви розіб’єте мені серце. Одного жахливого ранку знайдуть мене бездиханним у постелі… Знайте, що саме ви стали причиною моєї передчасної смерті!

— Ви чули? — разом вигукнули обидві дівиці й розсміялися.

— Ану забирайтеся звідси! Нічого плутатися мені під ногами, — прикрикнула на них усіх Діна.

— Тітонька Ді не в гуморі, бо її на бал не запрошено! — констатувала Роза.

— Ой, та що мені робити на тих ваших мулатських балах? Кривляєтеся там, корчите з себе білих. А самі не менш чорномазі, як я.

— А тітонька Ді щодня випрямляє собі волосся, — зловтішно захихотіла покоївка.

— А воно все одно як шерсть у барана! — підхопила Роза й демонстративно труснула своїми довгими шовковистими локонами.

— Богові все одно, у кого яке волосся — кучеряве чи пряме! — зневажливо фиркнула тітонька Ді. — Пропоную запитати нашу господиню, кого вона цінує більше: мене одну чи двох отаких дівуль, як ви, разом узятих! Марш звідси, вертихвістки! Щоб і духу вашого тут не було!

Продовженню їхньої суперечки завадили аж дві обставини. Сен-Клер, не спускаючись вниз, поцікавився, чи не збирається бува Адольф ночувати у кухні замість того, щоб принести йому для гоління гарячої води. А міс Афелія дала прочухана молодим мулаткам:

— Джейн, Розо! Чого це ви тут розважаєтеся? Чи у вас своїх обов’язків немає?

Наш друг Том вийшов за старою булочницею на дорогу. Вона пройшла повз декілька будинків, стогнучи опустила свою ношу на землю і поправила на плечах стару вицвілу шаль.

— Давай я кошика понесу, — запропонував Том.

— Навіщо? Я й сама впораюся?

— Ти хвора, а може, горе яке тебе спіткало?

— Зовсім я не хвора! — відрубала стара.

— Я багато чим пожертвував би, щоб ти мене послухала і більше не пила, — сказав Том, співчутливо подивившись на бідолашну жінку. — Адже згубиш не лише тіло, а й душу!

— Я знаю, що мене чекають вічні страждання, — похмуро сказала стара негритянка. — Без тебе знаю. Я погана, грішниця, тож вічні муки заслужила. Скоріше б уже, Господи!

Том здригнувся від цих страшних слів, вимовлених хоч і сумно, але цілком свідомо.

— Господи милосердний, змилуйся над нею, нещасною! Невже тобі ніхто не розповідав про Ісуса Христа?

— Ісус Христос? А хто це?

— Господній син, наш спаситель! Він прийшов у світ, щоб урятувати грішників! — палко пояснював Том.

— Про Господа я дещо чула, і про Судний День, і про вічні муки… Так, чула.

— А про спасителя? Про того, хто любив нас, грішників, і за наші гріхи помер на хресті?

— Ні! Про це я нічого не знаю, — відповіла стара. — Відтоді, як помер мій старий, мене ніхто не любить.

— Звідки ти родом? — запитав Том.

— З Кентуккі. Жила там у одного господаря, мала багато дітей, а він їх усіх по черзі продавав, тільки-но трохи підростали. Жодного мені не залишив. А потім і мене продав перекупнику, від якого я й потрапила до нинішніх своїх господарів, бодай їм…

— Чому ж ти стала залежна від вина?

— Горе заливаю. Тут я народила ще одну дитину. Сподівалася, що хоч одненьке зі мною залишиться. Хороший такий був хлопчик, здоровенький, спокійний, ніколи без причини не плакав… Господиня навіть любила з ним побавитися. Потім вона захворіла, я за нею доглядала, а хвороба перекинулася й на мене. Молоко у мене пропало, дитина схудла — шкіра та кістки. А купувати молоко господиня не дозволяла. Я їй кажу, що дитя годувати нема чим, а їй байдуже. Наказала годувати тим, що й усіх. А це ж грудна дитина, їй молоко потрібне. Воно, бідолашне, щодня плаче, худне, а вона сердиться, що дитина їй не дає відпочивати, каже, що це він просто так вередує… На ніч вона мені не дозволяла його брати, я мусила у її кімнаті ночувати, а дитину на цілу ніч виносила на горище. І якось вранці… Вилажу до нього, а синочок уже не дихає… Відтоді у вухах постійно його плач лунає, а вип’ю — хоч горе трохи забувається… П’ю і питиму! І нехай мене вічні муки за це чекають. Мій господар мене лякає ними, а я йому кажу, що до мук на цьому світі звикла так, що там мені боятися уже нічого!

— Нещасна! — сказав Том. — Невже ти не чула, що Ісус Христос любив тебе і за тебе ж помер? Невже не знаєш, що він простягне тобі руку допомоги і проведе тебе до Царства Божого, щоб ти там мала вічний спокій?

— Я — і в Царство Небесне? — спитала стара. — Це там, куди білі потрапляють після смерті? А як вони мною і там заволодіють? Ні, краще вже вічні муки, аби тільки позбутися ненависних господарів! Цього я більше не хочу! — сказавши так, вона підняла кошика на голову і, стогнучи, пішла геть.

Том розвернувся і поніс додому біль у серці. У дворі він зустрів Єву у туберозовому вінку. Дівчинка аж сяяла від щастя.

— Томе! Нарешті я тебе знайшла! Тато сказав, щоб ти упряг поні у мою нову коляску і покатав мене. — Вона взяла Тома за руку. — Що з тобою, Томе? Чим ти засмучений?

— Болить у мене серце, міс Єво, — зітхнув Том. — Але зараз я запряжу ваших коників.

— Розкажи, що трапилося? Я бачила, Томе, як ти щойно розмовляв з тією злюкою Прю!

Том просто і стримано переказав Єві життєву історію нещасної старої булочниці. Слухаючи цю сумну оповідь, Єва не перебивала його вигуками, не дивувалася і не плакала, як поводилися б інші діти. Лише погляд її спохмурнів, вона зблідла, притиснула руки до грудей і тяжко зітхнула.

Розділ ХІХ

Продовження попереднього

— Томе, не запрягай коней. Мені розхотілося кататися, — сказала Єва.

— Чому, моя юна міс?

— Такі розповіді западають мені у душу, — відповіла чуйна дівчинка і повторила: — Так глибоко западають мені в душу… Я не хочу кататися. — Єва відійшла від Тома і почовгала до будинку.

Через кілька днів сухарі та булочки принесла інша жінка. Міс Афелія саме була у кухні.

— Господи Боже! — вигукнула тітонька Ді. — А де ж Прю?

— Вона ніколи більше не носитиме булочок і сухарів, — таємниче прошепотіла нова булочниця, скоса зиркнувши на міс Афелію.

— Невже померла?!

— Та ми не знаємо напевне… Вона лежить у погребі.

Діна пішла провести булочницю до дверей.

— Кажи, що там у вас трапилося? — запитала вона пошепки.

І хоча нова булочниця правду говорити побоювалася, та все одно пробовкалася, не втримавши язика за зубами:

— Тільки нікому не кажи… Прю знову напилася і її за це замкнули у погребі на цілий день. Кажуть, що вона там померла. Її усю обліпили мухи.

Тітонька Ді сплеснула руками і раптом побачила коло себе Єву, яка з відкритим ротом слухала їхню розмову. Її обличчя було страшенно бліде.

— О Господи! Міс Єві зле! Ми, дві дурепи, розговорилися при ній на таку тему! Господар нам за це голови з плечей познімає!

— Нічого зі мною не сталося, тітонько Ді, — рішуче сказала дівчинка. — Чому мені таких розмов не можна слухати? Ти не мене жалій, а бідолашну Прю — їй було важче.

— Ні, ні! Ви ж — маленька, ніжна і делікатна дівчинка, вам про таке навіть знати не годиться!

Невтішна Єва скрушно зітхнула й поволі пішла вгору сходами.

Нова булочниця поспіхом попрощалася й залишила будинок.

Міс Афелія теж розхвилювалася і наполегливо поцікавилася, що все ж таки трапилося зі старою Прю. Діна розповіла їй усе до найменших дрібниць. А Том додав те, що недавно чув від самої Прю.

— Просто неймовірна історія! Який жах, Боже мій! — запобивалася міс Афелія, входячи до кімнати, де на софі, уткнувши носа в газету, лежав Сен-Клер.

— Яке ще порушення закону виявлено вами? — запитав він, помітивши її стурбованість.

— Порушення закону? А ось яке — Прю відшмагали до смерті! — І міс Афелія детально переповіла кузенові усе, що почула від слуг.

— Я так і знав, що цим все і скінчиться, — холоднокровно прокоментував ситуацію Сен-Клер, повертаючись до читання газети.

— Невже ви це так і залишите?! — обурено вигукнула міс Афелія. — Подайте кому-небудь скаргу! Адже мусять бути якісь чиновники, які мають право втручатися у подібні справи!

— Зацікавленість власника у збереженні власності вважається у нас достатньою гарантією для безпеки негрів. Якщо ж власник власноруч зводить зі світу свою власність, тут нічим не зарадиш. До того ж ця нещасна стара була злодійкою й п’яницею — хто за таку заступатиметься?

— Огюстене, це жахливо! Це не по-людськи! Вам не уникнути кари за своє невтручання!

— Моя дорога кузино, я ж тут ні до чого. Чим би я змінив черствих, жорстоких людей? Та й чи можливо це взагалі? Вони користуються необмеженою владою і за свої злодіяння ні перед ким не відповідають. Закон проти них безсилий. У таких випадках втручання — марна трата часу. Нам залишається тільки закрити очі, заткнути вуха й заспокоїтися.

— Отже, закрити очі й вуха?.. І заспокоїтися?! Та хіба ж можна не реагувати на такі речі?!

— Дорога кузино, чого, власне, ви домагаєтеся? Негри — темні, недалекі істоти. Ними володіють самодури, які не вважають за потрібне рахуватися ні з ким і ні з чим, навіть із власною вигодою. І таких дуже багато. Як же вижити серед такої більшості гуманним, порядним людям? Тільки закрити очі і поволі черствішати. Я, на жаль, не можу скуповувати усіх нещасних негрів, щоб над ними не знущалися їхні господарі. Я не подорожній рицар, який відстоює справедливість усюди і завжди. У нашому місті захист знедолених — невдячна й марна справа. Найкраще жити за принципом «моя хата скраю — нічого не знаю».

Сен-Клер насупився, та ненадовго. По якійсь хвилі він знову звернувся до кузени з веселою посмішкою:

— Годі, кузино, не дивіться на мене так суворо! Адже те, про що ви дізналися, — це лише вершина айсберга несправедливості та жорстокості у людському світі по всенькій землі. Якщо замислюватися над усіма бідами і жахіттями, то й жити не захочеться. Це те ж саме, що й занадто прискіпливе придивляння до куховарства нашої Ді.

Сен-Клер, подумавши, що йому вдалося переконати міс Афелію, з чистим сумлінням знову повернувся до читання газети.

Міс Афелія сіла в крісло, вибрала з сумки для рукоділля в’язання і обурено почала совати спицями. Так минуло декілька хвилин. Врешті-решт полум’я, що спопеляло її серце, вирвалося назовні.

— І все-таки, Огюстене, я з цим змиритися не можу і висловлю вам свою думку, не ховаючись за папірцем! Мене обурює, що ви захищаєте рабство!

— Що? Ви й досі не заспокоїлися? — сказав Сен-Клер, неохоче відкладаючи газету.

— Так, так! Мене обурює те, що ви захищаєте рабство! — із запалом повторила міс Афелія.

— Та хіба ж я його захищаю? Звідки такий висновок?

— Так, захищаєте! І не ви один, а всі південні білі. Інакше ви не тримали б рабів!

— Господи, ну до чого ж наївна жінка! Ви вірите, що люди завжди вчиняють лише по-хорошому? От хоча б ви. Невже ви ніколи не робили нічого, що вважаєте поганим чи неправильним?

— Якщо таке й трапляється, то я одразу ж каюся! — відрубала міс Афелія й продовжила плести.

— І я так само, — сказав Сен-Клер, обчищаючи апельсин. — Усеньке життя тільки те й роблю, що грішу та каюся, грішу та каюся…

— Навіщо ж повторюєте погані вчинки, якщо каєтеся?

— А ви ніколи не скоювали двічі того, про що одного разу вже шкодували? — питанням на питання відповів Сен-Клер.

— Лише тоді, коли спокуса дуже сильна, — зізналася міс Афелія.

— А мене спокуси перемагають завжди — от у чому проблема.

— Та щоразу я даю собі слово виправитися і стараюся не порушувати його.

— Останнє десятиліття я постійно приймаю подібні рішення, — зітхнув Сен-Клер. — Та, на жаль, своїх спокус так і не переміг. А ви, кузино, своїх гріхів позбулися?

— Огюстене! — міс Афелія відклала в’язання. — Я, мабуть, заслуговую, щоб мені докоряли за мої вади. Усе, що ви говорите, справедливо й логічно. Та між нами існує суттєва різниця: я радше віддала би на відсіч свою правицю, ніж добровільно погодилася дедалі глибше загрузати у зло. Хоча між моїми вчинками і переконаннями розбіжності також є, тож сміливо можете цим зловтішатися.

— Кузино, кузино! — вигукнув Огюстен і, сівши на підлогу, поклав голову їй на коліна. — Прошу вас, відкиньте свою серйозність! Ви ж знаєте мене змалечку — я завжди був легковажним зухвальцем. Мені просто подобається дражнити усіх, зачіпати за живе. А ви такі добропорядні, що це просто дратує таких несерйозних людей, як я!

— Але тепер вам є над чим задуматися, причому задуматися серйозно, мій хлопчику! — сказала міс Афелія, кладучи руку йому на чоло.

— На жаль, це так! Але я ненавиджу серйозні розмови, тим паче у спекотну погоду… Та ще й комарі дошкуляють… Хіба тут до високої моралі? О! — вигукнув Сен-Клер, піднімаючись з підлоги. — Аж тепер я зрозумів, що в основі антагонізму між мешканцями Півночі і Півдня лежать саме відмінності клімату!

— Що за дурниці, Огюстене!

— Чому ж? Ну гаразд, я згоден поговорити серйозно, але спершу підсуньте до мене, будь ласка, вазу з апельсинами. Для того, щоб у мене вистачило сили для такої тяжкої розумової праці, необхідно «підкріпити вином і освіжити яблуками» мій мозок. Так от… — сказав Огюстен, тягнучись до вази, — я готовий до розмови. Коли життя, яке ніколи не буває простим і однозначним, складається так, що плазун в людській подобі стикається з необхідністю взяти в рабство десяток або два подібних собі, він, поважаючи суспільство, мусить…

— Щось я не помітила, щоб ви посерйознішали, — зауважила міс Афелія.

— Терпіння, дорога кузино! Це я так налаштовуюся на потрібний лад. Зараз все буде, як годиться. Отже, моя люба міс Афеліє, — продовжував Сен-Клер, напускаючи на своє вродливе обличчя зосереджено-поважний вираз, — що стосується питання рабовласництва, то тут просто не може бути двох думок. Рабство — зло, результат діяльності диявола, воно якнайкраще показує, наскільки жахливим є цей зловмисник. Сильним світу цього вигідно співпрацювати із ним для підтримування рабовласницького ладу: плантатори на цьому багатіють, священики танцюють під їхню дудку, політики вбачають у теперішньому устрої запоруку своєї влади… Вони можуть бити себе в груди і красномовно доводити, що рабовласництво — явище нормальне і навіть необхідне, можуть підкріплювати ці божевільні погляди цитатами з Євангелія, та істина все одно залишається істиною: рабство — страшне зло.

Міс Афелія такої промови не сподівалася, тому аж припинила в’язати і здивовано подивилася на Сен-Клера. А він, дуже вдоволений собою, увійшов у смак і продовжував:

— Ви здивовані? Будьте ласкаві вислухати до кінця. Що ж таке рабовласництво, чому воно прокляте людьми і Богом? Без усіляких прикрас його можна проілюструвати таким прикладом: негр Квеші — істота темна, неосвічена, відповідно безпорадна, а я вчений, влада у моїх руках, тож мені нічого не заважає обібрати його як липку і з царського плеча виділяти йому лише те, що я вважатиму за потрібне (зазвичай рабовласники дають рабам рівно стільки, щоб вони не померли з голоду і могли працювати). Негр Квеші виконує за мене усю брудну і важку роботу, бо сам я лінивий, тож нехай працює Квеші, у якого це виходить краще. Гнути спину під нещадним південним сонцем — також не для мене, а Квеші, чиєю батьківщиною є спекотна Африка, до сонця звик, отже, на плантації йому працювати не так важко, як мені. Нехай Квеші заробляє гроші, а я їх витрачатиму. Нехай Квеші загрузне в трясовині — головне, щоб я пройшов по сухому… Так Квеші упродовж усього свого життя виконує мою волю, бо своєї волі у нього від народження немає. Після такого життя у нього навіть є шанс потрапити у Царство Небесне — якщо, звісно, я дозволю йому відвідувати релігійні зібрання і сам пояснюватиму йому слово Боже. Ось що таке рабство, дорога кузино, відповідно до наших законів. Нічого іншого вони не передбачають. Дехто обурюється, що рабовласники зловживають своїми правами. Це нісенітниця! Рабство — зловживання як таке. Чому ж наша країна не згинула досі, як Содом і Гоморра? Бо насправді рабовласництво набагато милосердніше, ніж у теорії. Ми люди, а не дикі звірі, ми наділені почуттям сорому, співчуттям, хоч і не усі. Ці почуття не дозволяють нам діяти відповідно до наших варварських законів. Для нас принизливо повною мірою використовувати безбожні закони, дані нам. Та навіть найчерствіші з нас не можуть ставитися до своїх рабів гірше, ніж закони дають на це добро.

Сен-Клер, вставши, закрокував кімнатою. Усі знали, що він так робить, коли хвилюється або чимось роздратований. Його прекрасне обличчя, яке нічим не поступалося витонченості грецької статуї, побагровіло, великі блакитні очі метали блискавки, а руками він активно жестикулював. Міс Афелія заклякла у кріслі. Їй ще не доводилося бачити Сен-Клера настільки схвильованим. А він тим часом продовжував:

— Запевняю вас, кузино, — Огюстен різко зупинився навпроти неї, — засмучуватися через це марно. Був час, коли я щиро думав: нехай ця чортова країна завалиться під землю й навіки сховає від світу свою заплямовану рабством сутність, — я без жодного жалю полечу в безодню разом із нею. Багато подорожуючи Америкою, я бачив, що наші закони дозволяють кожному негідникові розпоряджатися долями людей, купленими за гроші, здобуті переважно нечесним шляхом, дозволяють владарювати над беззахисними дітьми, дівчатами і жінками… Я був близький до того, щоб проклясти свою Батьківщину, а з нею і все людство!

— Огюстене! Огюстене! — раз по раз вигукувала міс Афелія. — Замовкніть! Досить! Ніколи й нічого подібного я не чула, навіть у нас на Півночі!

— Ах, на Півночі! — Сен-Клер одразу змінив тон, трохи заспокоївшись. — А! Ви, північні мешканці — люди, які холоднокровно ставляться абсолютно до всіх явищ життя. Чи є серед вас здатні на сильні почуття й емоції, які притаманні кожному мешканцю Півдня?

— Річ у тім… — почала було міс Афелія.

— Справа ця досить неоднозначна… Як же я сам міг погрузнути у цьому бридкому болоті? Та я готовий відповісти тими ж словами, яких ви самі мене навчали по неділях, коли я був маленьким хлопчиком: «Через усі покоління мого роду…» Так, ці невільники належали раніше моїм батькам, а тепер вони самі та всі наступні покоління їхніх нащадків належать мені. Потім усі вони стануть власністю моєї доньки. Мій батько, як вам відомо, народився в Новій Англії і був дуже схожий на вашого батька — так само доблесний, з такими самими непохитними переконаннями, запальною енергією, силою волі, таким самим ясним, благородним розумом. Ваш батько вибрав іншу життєву дорогу і тепер панує над природою. А мій переїхав до Луїзіани, його доля — владарювати над людьми. Моя мати… — Сен-Клер устав, підійшов до портрету матері, що висів в дальньому куті кімнати, і почав благоговійно вдивлятися в нього. — Ось хто моя богиня! Не дивіться на мене суворо! Ви розумієте, що я хочу сказати. Вона була земною істотою, як і всі ми, але вміла підніматися над людськими слабкостями та вадами. Так стверджують усі, хто її пам’ятає —раби і пани, друзі і рідні. І лише вона одна упродовж довгих років захищала мене від зневіри. Вона була живим втіленням істини Нового Завіту. Дорога моя матуся! — вигукнув Сен-Клер, заламуючи руки, і, одразу опанувавши себе, присів на софу.

— Ми з братом близнюки. Прийнято вважати, що близнюки однакові абсолютно в усьому, — продовжував він. — Але у нас із ним немає нічого спільного, навіть у зовнішності. Він чорноокий, смаглявий, кучері мають колір воронячого крила, гордий римський профіль; у мене ж грецький абрис, блакитні очі, світле волосся, персиковий колір обличчя. Він діловитий, спостережливий, а я завжди літаю у хмарах. Він великодушний і щедрий з усіма, хто рівний йому, але нетерпимий і безкомпромісний з тими, хто нижчий за нього і хто йому перечить. І хоча ми обидва — правдолюбці, та його правдивість тримається на гордості і відважності, а моя живиться абстрактним ідеалізмом. Наша прив’язаність один до одного була дитячою, неглибокою. Він був улюбленцем батька, а я — матері.

В юності я мав надто загострену чуттєвість, мій батько і брат не розуміли мене. А мама розуміла… Після сварок з Альфредом батько однозначно ставав на його бік, а я втішався розрадою матері. Пам’ятаю її проникливий погляд, її французьку блідість і білу сукню… Вона завжди носила все біле. І коли я читав Одкровення Іоанна Богослова, читав про святих у «чистому і світлому», то завжди згадував її! У неї було безліч талантів, найяскравіший з яких — музикальність. Бувало, як заграє вона на фісгармонії, як заспіває величаві католицькі пісні… Я не можу передати почуттів, які наповнювали мою душу, коли я сидів, поклавши голову на її коліна…

Тоді про рабовласництво не дискутували, в ньому не вбачали нічого поганого.

Мій батько був вродженим аристократом. Мабуть, в одному із попередніх своїх життів він був серед обраних і прийшов у це життя з придворною зверхністю. Це було у нього в крові, хоча він не був знатною чи заможною особою. Альфред успадкував усі риси його характеру. Аристократи усього світу однакові: у своєму ставленні до людей вони не переступають визначених меж. Але в Англії ця межа пролягає в одному місці — в Бірмі, а в Америці — в іншому. Те, що вважається нещастям і бідою для представників одного прошарку суспільства, є нормальним для представників іншого. Межею для мого батька слугував колір шкіри. Серед йому рівних важко було зустріти більш щедрого, більш справедливого. Але негри усіх відтінків — від квартеронів до найчорніших — він вважав перехідною ланкою від тварин до людей, і відповідно до цієї теорії відмірював їм справедливості і великодушності. Ясно уявляю собі картину, як він відповідав би на питання, чи наділені негри безсмертною душею. Він спочатку показово відкашлявся б, далі гмикнув і лише тоді неохоче вимовив би: «Так…» Та це байдуже, бо над питаннями духовності він і не задумувався, релігії не сприймав взагалі, а Бог для нього був чимось на зразок владики панівного класу.

На нашій плантації працювало близько п’ятисот невільників. Мій батько був строгим, невмолимим і абсолютно безкомпромісним господарем. Він виробив точну систему керування людьми, у всьому вимагав точності й акуратності. Якщо ж ви згадаєте, хто був виконавцем його волі на нашій плантації — юрба зледащілих, розпущених, безтолкових негрів, які з дитинства тільки й знали, що уникати роботи, як кажуть у вас у Вермонті, — вам стане зрозуміло, що на цій плантації відбувалося багато такого, чого не могла сприймати така чуттєва дитина, якою був я.

Крім того, наглядачем у батька був такий собі Стабс — здоровань з залізним кулаком, ваш земляк, виходець із Вермонта (прошу вибачення за прикрий збіг обставин), який досконало знався на жорстокому ставленні до рабів. Скажу відверто: науку цю він успішно використовував на практиці. Ми з матір’ю його ненавиділи, а батько вважав його ідеальним наглядачем. Цей деспот керував майже усіма господарськими питаннями нашого маєтку.

Тоді я був ще маленьким хлопчиком, який обожнював усе живе, співчував навіть рослинам, які страждали від палючого сонця, а що вже казати про людей… Таким я залишився й досі. Я постійно бігав до жител наших робітників, дружив з їхніми дітьми… Негри любили мене і часто розповідали про свої біди і жалі. Я все розповідав матері, й ми з нею створили щось на зразок організації, яка займалася захистом пригноблених. Ми призупиняли або пом’якшували жорстокі покарання, раділи, що допомагаємо їм, але не змогли вчасно зупинитися. Одного дня Стабс заявив батькові, що він не може впоратися з неграми і просить розрахуватися із ним. Він вирішив покинути свою посаду. Мій батько був уважним люблячим чоловіком, але своїми переконаннями і вимогами ніколи не поступався. Його залізна воля стала між нами й невільниками. Він м’яко, але твердо дав матері зрозуміти, що втручатися у його методи керування роботою невільників на плантаціях їй заборонено. При цьому він наголосив, що з домашніми рабами вона має право поводитися так, як сама вважає за потрібне. Він поважав матір і зважав на її погляди, як ні на чиї більше, та щодо цих питань він так само відмовив би навіть самій Богоматері.

Мені часто доводилося чути, як мої батьки сперечалися, як мама намагалася пробудити в ньому співчуття до негрів. Він вислуховував її палкі благання з повагою, але коли вона закінчувала, щоразу повторював: «Все це ставить питання руба: звільняти Стабса чи залишати. Стабс чесний, точний, діловитий і людяний настільки, наскільки вимагає його робота.

Ідеалу немає ніде. Якщо я його поставив наглядачем над своїми неграми, то інколи мушу закривати очі на те, що він перегинає палку. Будь-яке правління жорстоке за своєю суттю». Останнім афоризмом мій батько виправдовував найяскравіші приклади жорстокого поводження з рабами. Висловивши свою думку з цього приводу, він зазвичай лягав на диван подрімати або почитати газету. Це означало, що розмову закінчено.

З мого батька міг би бути непоганий державний діяч. Він поділив би Польщу на дольки, як апельсин, топтав би Ірландію — спокійно й діловито. Нарешті моя мама здалася, зрозумівши, що марно намагається впливати на нього. Тільки Бог знає, скільки доводиться страждати таким благородним, чуйним натурам, як моя мама, коли вони безсилі проти жорстокості, яку усі решта вважають нормою. Важко живеться таким людям у наш страшний вік! Єдине, що могла зробити моя матінка, це передати свої погляди й почуття дітям. Та що б там не говорили про силу виховання, у дітей успішно розвиваються лише ті риси, які закладено в них від природи. Альфред був вродженим аристократом, як батько, і що старшим він ставав, то більше його симпатії схилялися в сторону розніженого панування. Він майже нічого не ввібрав у своє серце з материнських уроків. Мені ж вони запали глибоко в душу. Моя мати була дуже толерантна й ніколи не перечила батькові. Проте саме від неї я перейняв ідею про гідність та цінність людської душі, навіть найжалюгіднішої. Це вона мене навчила, що душа на відміну від шкіри — безколірна. З яким захопленням я дивився на маму, коли вона показувала мені зорі на вечірньому небі і говорила: «Бачиш, Огюстене? Усі ці зірки, навіть найяскравіші, колись згаснуть назавжди, а кожна людська душа, навіть найскромніша, житиме, доки існує сам Господь».

У її кімнаті було багато прекрасних картин великих художників. Одна з них і досі у мене перед очима — «Христос зцілює незрячого». Мати також любила цю картину найбільше. Одного разу вона сказала мені: «Дивися, Огюстене! Цей сліпий був нікчемним брудним злидарем. Але Господь зцілив його не на відстані. Він покликав його до себе і поклав руку йому на голову! Пам’ятай про це завжди, сину мій»… Інші картини також були по-своєму чудові й повчальні. Якби мама мала можливість довше навчати мене добру, я доріс би до великих богоугодних справ. Я міг би стати святим, реформатором або мучеником. Та доля розпорядилася інакше. Вона розлучила нас із матір’ю, коли мені було тринадцять років, відтоді ми не бачилися.

Сен-Клер понурився і довго мовчав. Потім заговорив знову:

— Які дурниці деколи можна почути про добропорядність! Адже найчастіше вона визначається характером людини та місцем її проживання. Основні її прояви залежать від випадковості. Ось, наприклад, ваш батько поселяється у Вермонті, у місті, де всі вільні та рівні; за місцевим звичаєм він відвідує церкву, стає членом церковної ради, дияконом, і зрештою поповнює ряди аболіціоністів і вважає нас, грішних, мало не язичниками. Але ж, відверто кажучи, він мало чим відрізняється від мого батька. Вони ж надзвичайно схожі: обидва владні, вольові, безкомпромісні. Ви ж не будете заперечувати, що у сквайра Сен-Клера, вашого батька, у Вермонті репутація гордія. Насправді, хоча ваш батько і потрапив у демократичне середовище, в душі він такий самий, як мій батько, власник п’яти-шести сотень рабів.

Міс Афелія зібралася було заперечити Сен-Клерові щодо персони її батька і навіть вже відклала в’язання убік, але кузен навіть рота відкрити їй не дав.

— Знаю, знаю, що ви хочете сказати. Не варто сприймати сказане мною так, ніби я ототожнюю наших батьків у всьому. Просто так склалися долі, що один потрапив у середовище, де все йшло наперекір його природним задаткам, а інший — туди, де їх усе підтримувало. З першого вийшов демократ із твердим характером. А якби трапилося так, що вони обидва стали би власниками плантацій в Луїзіані, їх було б так само важко відрізнити, як кулі одного калібру.

— Чим мій батько заслужив таку неповагу?! — обурилася міс Афелія.

— Я ж не сказав нічого поганого, — відповів Сен-Клер. — Але ви знаєте, що толерантність не дуже властива вашому кузену. Та повернімося до моєї розповіді. Помираючи, батько заповів усе своє майно нам з Альфредом у рівних долях. Він був впевнений, що ми поділимося ним по-братськи. Так і сталося, бо більш благородної і великодушної людини у взаєминах з рівними, ніж Альфред, важко знайти. Тож ми поділили батьківську спадщину, не образивши один одного жодним словом. Спочатку ми господарювали на плантації разом. Альфред, який завжди був діловитим й умів пристосовуватися до життя, активно взявся за продовження батьківської справи і душе швидко став успішним плантатором.

Через два роки я зрозумів, що у моїй допомозі потреби немає. Уявіть собі: сімсот невільників, яких ти просто не можеш усіх знати навіть в обличчя, до яких тобі байдуже, а при цьому їх треба годувати, про них треба дбати і з них треба вимагати результатів праці, як зі скотини… А ще наглядачі зі своїм єдиним аргументом — батогом! А ще я ні на мить не забував, як мати цінувала просту людську душу… Всі ці думки гнітили мене.

А дехто сміє казати, що невільники задоволенні таким своїм життям! Я і досі не сприймаю тих несусвітних дурниць, які плетуть з покровительським виглядом ваші земляки, виправдовуючи наші гріхи. Але ми краще знаємо, якими «благами» обдаровуємо своїх рабів. Покажіть мені бодай одну людину, яка добровільно погодиться упродовж всього свого життя з раннього ранку до пізнього вечора працювати під невтомним наглядацьким оком і не мати анінайменшої можливості виконати навіть найменше своє бажання, не знати нічого, крім одноманітної праці, від якої мозок тільки тупішає… І заради чого? Заради однієї пари штанів та однієї пари взуття у рік, поганої їжі та даху над головою, які їм змушені давати господарі, щоб вони мали силу на них працювати! Якщо хтось справді думає, що таке може комусь подобатись, нехай спробує пожити так сам! А я краще заведу собаку і з чистою совістю буду її дресирувати.

— Мені здавалося, що ви тут усі виправдовуєте таке ставлення до рабів, — сказала міс Афелія, — причому спираючись на Біблію.

— Дурниці! До такого не дійшли ще навіть найлицемірніші з нас, навіть мій братик Альфред, вроджений деспот. Ні, він пояснює свої дії прагматично, «правом сильнішого». Він стверджує, що «американські плантатори, щоправда, дещо у видозміненій формі, роблять те саме, що й англійські аристократи і капіталісти», маючи на увазі, що ті цілковито підкоряють своїй волі, потребам і благам душі та тіла представників нижчих класів. На його думку, прогрес цивілізації неможливий без пригноблення нижчих мас, вони повинні існувати й займатися фізичною працею, ведучи спосіб життя свійських тварин. Це для того, щоб вищі класи насолоджувалися життям, відпочивали, вчилися і опановували такі знання, за допомогою яких легко управляли б нижчими класами. Так думає мій брат Альфред, природжений аристократ, а я так не думаю, бо я — не він.

— Але це абсолютно різні речі, їх неможливо порівнювати! — вигукнула міс Афелія. — Англійських робітників не можна продавати чи купувати, розлучати з сім’єю та карати їх побиттям!

— Але вони так само, як наші плантатори, повністю залежні від господарів. Рабовласник може забити свого невільника насмерть, а капіталіст свого робітника може зморити голодом.

А щодо недоторканності сімейних зв’язків, то ще невідомо, що краще: коли твою дитину продають чи коли вона пухне з голоду у тебе на очах.

— Та хіба можна виправдовувати рабство тим, що воно не гірше, ніж інші ганебні явища?

— Я й не намагаюся його виправдовувати, скажу більше — у нас нахабніше і відвертіше посягають на людські права. Купуючи людську істоту, як коня, дивлячись їй у зуби, перевіряючи мускулатуру, ходу, а потім викладаючи відповідну суму тим, хто спекулює неграми, вирощує їх, як породистих цуценят, продає на аукціоні, — ми показуємо всьому цивілізованому світові, що одна частина людського роду може привласнювати для свого блага іншу, абсолютно не забезпечуючи їй життя, а лише животіння. Хоча фактично у нас і в Європі відбувається одне й те саме.

— Подібні порівняння ніколи не спадали мені на думку, — замислено прорекла міс Афелія.

— Я був у Англії, тож можу судити про те, чи має рацію Альфред, стверджуючи що його рабам живеться краще, ніж багатьом англійцям-простолюдинам. Він таки має рацію. Мого брата не можна назвати жорстоким господарем, борони вас Боже робити такі висновки з моїх слів! Він жорстокий і навіть деспотичний, але лише з непокірними. Він може не задумуючись пристрілити, як зайця, невільника, який посмів його не послухатися. Але він має всі підстави пишатися тим, що його невільники нагодовані, зодягнені та взуті. Їх лікують, коли вони занедужають.

Коли ми жили в одному маєтку, я як тільки міг переконував, що невільників треба просвіщати щодо основних питань християнської віри. Щоб догодити мені, він навіть запросив на плантацію священика, і щонеділі рабів навчали катехізису. Це справді було лише задля того, щоб виявити толерантність до моїх поглядів, бо сам Альфред вважав, що з таким самим успіхом можна було б виховувати християн із коней або собак. Тут треба бути відвертими із самими собою: людям, які від народження живуть скотським життям, бездумно виконуючи механічну роботу, навряд чи допоможуть недільні уроки. Наставники релігійних шкіл у робітничих районах Англії та у нас на плантаціях, мабуть, дійшли б висновку, що результати їхньої роботи тут і там приблизно однакові, тобто препогані. Та все ж у нас бувають приємні винятки, зумовлені тим, що негри за своєю природою більш сприйнятливі у питаннях віри, ніж білі люди, і це факт.

— Розкажіть, чому ви вирішили поїхати геть з плантації? — попросила міс Афелія.

— Деякий час ми з Альфредом господарювали спільно, але потім обидва зрозуміли, що плантатора з мене не буде, тим паче успішного. Усі мої пропозиції щодо реформ, нововведень, покращень для негрів було прийнято, та мені цього було замало. Річ у тім, що я просто ненавидів саму суть рабства — жорстокість, порочність та непорушність системи, яка використовує людину як річ лише для того, щоб у мої руки рікою пливли гроші.

Крім того, я заглиблювався в усі дрібниці. Будучи несусвітнім ледарем, я завжди співчував собі подібним: коли негри підкладали каміння на дно кошиків із бавовною, щоб вони були важчими, або набивали мішки землею і лише зверху прикривали її бавовною, я не дозволяв їх за це бити, бо якби опинився на їхньому місці, робив би так само. Через мою поблажливість дисципліна на плантаціях зійшла на пси, і Альфред за це охрестив мене сентиментальною дівулею, яка нічого не тямить у справах. Він порадив мені забрати свою частину спадщини грошима, оселитися у нашому родинному новоорлеанському обійсті та писати вірші, а плантацію залишити йому. Я був з ним цілком згоден і незабаром переїхав сюди.

— А ви ніколи не думали про те, щоб дати своїм рабам відпускні листи?

— До цього я ще не доріс. Тримати рабів заради наживи я не міг, але з їхньою допомогою розпускати гроші не видавалось мені найгіршим у світі злом. Багато хто з них були старі домашні слуги, до яких я встиг щиро прикипіти душею, були і їхні діти. Всім їм у нас непогано жилося… — Сен-Клер замовк і в задумі пройшовся кімнатою.

— Бувало, я тішився надією, — знову заговорив він, — що недарма проживу на білому світі й спроможуся на благородну справу. Я хотів стати одним із тих добродіїв, які дарують неграм свободу, щоб своїм вчинком стерти ганебну пляму з репутації нашої Батьківщини. Юнакам властиво виношувати такі мрії, але…

— Але що? Що стало на заваді здійснення цієї благородної мрії? — запитала міс Афелія. — Чому ви не довели справу до кінця?

— Знаєте, всі обставини складалися проти цього мого бажання, і я зневірився, мов цар Соломон. Мабуть, у мене, як і у нього, відчай став супутником мудрості. Так чи так, а борця і реформатора з вашого покірного слуги не вийшло. Я пливу за течією. Пробував пливти проти неї, але це були невдалі спроби. Води усталеного суспільного устрою повертали мене і несли далі за своїм маршрутом. Альфред ганьбить мене за інертність при кожній нашій зустрічі, а я визнаю його вищість, бо він добре знає, що під лежачий камінь вода не тече. Його логічне життя протікає за ним же написаним сценарієм, а моє — просто приймання того, що мені дається.

— Огюстене, дорогий мій, і вам цього досить? Невже вам би не хотілося більшого? Чому ви не дієте?

— Я й сам ненавиджу себе за такий спосіб життя! Але ми відхилилися від теми. Ми, здається, говорили про звільнення рабів… Не думайте, що мої погляди виняткові у нашому суспільстві. Ні, я маю багато однодумців! Адже наша країна страждає від цього іга! Воно руйнівне не лише для раба, але й для рабовласника. Кожному ясно, що це страшенне зло, що ми мусимо жити поряд з юрбами невігласів, які розперезалися з нашої ж вини. Рабство — зло і для нас, і для них. Ще невідомо, для кого більше. Англійські аристократи й капіталісти не так гостро відчувають цю проблему, бо не живуть разом із тими, хто на них працює. А ми?.. Ці люди живуть у наших домах, спілкуються з нашими дітьми і впливають на них сильніше, ніж ми самі, бо діти чомусь дуже прив’язуються до негрів, переймають їхні звички і, що найгірше, світогляд. Якби Єва не була янголом, їй би загрожувала смерть. Часто буває, що на плантаціях — епідемія віспи, а ми зараз не можемо ізолювати своїх дітей від їхніх. А те, що вони ростуть серед своїх недалеких, примітивних слуг — це що? Регрес, повний вперед у минуле, до печери, моя люба. І це відбувається дуже швидко… Наші законодавці рішуче забороняють давати неграм навіть найскромнішу освіту, і це логічно! Досить буде навчити грамоті одне покоління негрів — і рабовласницька система лусне, як мильна бульбашка. Якщо ми не дамо їм свободи, вони візьмуть її самі.

— Чим же все закінчиться? — поцікавилася міс Афелія.

— Важко передбачити. Очевидно лише те, що рано чи пізно пригнічений народ підніме голову і у Європі, і в Англії, і у нас. Гряде час Божого гніву. Моя мати часто говорила про майбутній золотий вік, про Царство Боже на землі, коли всі люди будуть вільні та щасливі. Вона навчала мене, дитину, словам із молитви: «Нехай прийде Царство Твоє», і тепер мені здається, що вже зовсім скоро пророцтво, у яке вона щиро вірила, здійсниться. Але як дізнатися, коли саме Господь прийде на землю?

— Слухаючи вас, Огюстене, я щораз більше переконуюся у тому, що потрапити у Царство Небесне у вас шансів багато, — схвильовано сказала міс Афелія, відкладаючи плетіння і дивлячись на Сен-Клера теплим поглядом.

— Я вдячний вам за добру думку про мене. Та не перебільшуйте. Ви ж бо знаєте, який я насправді: теоретично наближаюся до воріт Царства Небесного, а практично — валяюся, мов порося, у земному поросі. А ось і дзвінок — запрошення на чай! Ходімо! І більше ніколи не звинувачуйте мене в тому, що я уникаю серйозних тем у спілкуванні.

За столом Марі зачепила тему смерті Прю.

— Ви, кузино, мабуть, вважаєте нас варварами, — сказала вона.

— Так, це варварство. Але ж не усі тут, на Півдні, варвари!

— Бувають такі негри, з якими просто неможливо дати собі раду. Як їх земля носить! — розвивала думку Марі. — Таких мені зовсім не шкода. Поводились би як годиться — ніхто б їх не чіпав.

— Мамо, але ж Прю була така нещасна! Вона пила з горя!

— Дурниці! Це її не виправдовує! Я також нещасна, можливо, навіть більше, ніж вона, але ж я не вином заливаюся! Вся справа у тому, що негри — поганці. І серед них є такі, яких перевиховати неможливо.

Пригадую, як у мого батька був один негр, таке ледащо, яких світ не бачив — знай тільки втікав з плантації, ще й злодійкуватий до всього. Скільки разів його ловили на гарячому, били, а він усе одно за своє. А потім він просто поліз на багнище, ходити не міг, і помер там! Чому він так зробив, тільки Бог один знає. Адже батько так добре ставився до своїх невільників!

— А я одного разу приручив негра, на якому вже всі хрест поставили — і господарі, й наглядачі, — сказав Сен-Клер.

— Як вам це вдалося? — здивувалася Марі. — Цікаво було б побачити вас у такій ролі, просто феномен упокорення норовливих…

— Його звали Сціпіон. Він був родом із Африки — богатир і безмежний свободолюб. Його перепродували багато разів, аж поки його не придбав Альфред. Мій брат був впевнений, що легко поставить його на місце. Одного прекрасного дня Сціпіон віддухопелив наглядача і втік. Це трапилося невдовзі після того, як ми з братом поділили батьківську спадщину. Я тоді саме гостював у Альфреда. Він лютував. Тоді я йому сказав, що він сам у всьому винен, і запропонував зайнятися цим негром. Ми домовилися так: якщо мені вдасться його впіймати, то зможу спробувати свій експеримент. Зібрали шестеро молодців із рушницями, собаками та й пішли на багнище. Тоді я зрозумів, що люди здатні полювати на людину з таким самим азартом, як і на оленя. Правду кажучи, я й сам піддався загальному настроєві, хоча моє завдання було просте — посередництво між мисливцями та дичиною, якщо, звісно, ми її впіймаємо.

Собаки гавкали і завивали, ми щодуху мчали за ними, поки нарешті не вистежили втікача. Він кинувся навтьоки, мов олень, вирвався уперед, та на свою біду натрапив на непрохідні зарості й змушений був захищатися. То був видовищний бій! З якою відвагою він протистояв собакам, як він безстрашно розкидав усю зграю, а трьох повалив просто голими руками! А потім пролунав постріл і Сціпіон, заливаючись кров’ю, упав майже біля моїх ніг. Я розігнав собак і людей, мовляв, сам із ним розберуся. Мені нелегко було зупинити азартних мисливців, які хотіли добити його на місці. Угоду було дотримано — і Альфред продав Сціпіона мені. Я витратив два тижні, щоб досягнути своєї мети: він втихомирився, став сумирним і покірним.

— Як же вам це вдалося? — вигукнула Марі.

— Дуже просто. Я наказав поставити йому ліжко у моїй кімнаті, сам доглядав за ним і таки поставив його на ноги. А потім дав йому відпускного листа і сказав, що він може йти, куди хоче.

— І він пішов? — запитала міс Афелія.

— Ні! Цей божевільний порвав усі папери і заявив, що нікуди не піде. Більш чесного, відданого слуги відтоді у мене більше не було. Він став смиренним християнином і кілька років господарював на моїй віллі біля озера. Сціпіон прекрасно виконував свої обов’язки. А втратив я його під час епідемії холери. Взагалі-то цей негр пожертвував своїм життям заради спасіння мого. Я сам тоді був при смерті. Слуги розбіглися з дому, боячись заразитися. Він один залишився… Сціпіон виходив мене, а коли поставив мене на ноги, впав сам. Виходити його мені не вдалося… Нічию смерть я так гірко не оплакував, окрім материної, але тоді я був ще дитиною і мало що розумів.

Слухаючи розповідь батька, Єва дивилася на нього, широко розплющивши очі, й підходила до нього дедалі ближче. Коли він закінчив, дівчинка раптом обняла його і залилася слізьми.

— Донечко, що з тобою? — вигукнув Сен-Клер, обіймаючи її тільце, яке тремтіло від ридання. — Даремно я розповідав це при ній, — сказав він. — Вона у нас така вразлива. Крихітко…

— Ні, тату, ні! — заперечила Єва і одразу не по-дитячому швидко опанувала себе. — Справа не в цьому. Просто… Такі історії западають мені в саме серце.

— Що ти хочеш цим сказати, Єво?

— Я не можу тобі зараз це пояснити… Колись пізніше, може, поясню. А тепер я все думаю, думаю…

— Ну думай, якщо думається, дорогенька, лиш не плач і не засмучуй тата, — сказав Сен-Клер. — Дивися, оцим соковитим персиком я хочу тебе пригостити!

Єва взяла персик і посміхнулася, проте самими губами, очі ж бо її досі були сумні.

— Ходімо, поспостерігаємо за золотими рибками, — запропонував Сен-Клер і, взявши її за руку, повів до саду. По декількох хвилинах вони вже бігали по стежинках у саду і кидали один в одного трояндочки.

Та чи не забагато уваги ми приділили господарям Тома? Так ми ризикуємо загубити з поля зору його, головного героя нашої оповіді. То де ж він зараз? На маленькому горищі над конюшнею. Там його апартаменти.

Уявіть собі скромну комірчину. У ній лише необхідне: ліжко, стілець і стіл; на столі — молитовник і Біблія. Том сидить за столом, схилившись над грифельною дошкою, і дуже зосереджено малює (а не пише) на ній якісь слова.

Туга за домом довела Тома до того, що він наважився попросити у Єви листок паперу і, озброївшись усіма своїми скромними знаннями, здобутими на уроках юного Джорджа Шелбі, вирішив написати листа своїм. І зараз він складає на грифельній дошці свою першу чернетку. Це було непросто, Том вже встиг забути, як пишуться деякі літери, а тих, які він пам’ятав, було замало, щоб скласти з них потрібні слова. Він важко зітхав, цілком віддавшись цьому заняттю, і раптом до його комірчини, мов легкокрила пташина, впурхнула Єва. Вона присіла ззаду нього на стілець і зазирнула через його плече.

— Дядечку Томе, які смішні закарлючки ти пишеш!

— Оце надумав відправити звісточку своїй старенькій та дітлахам, міс Єво, — зізнався Том, проводячи рукою по очах, — але чомусь нічого у мене не виходить.

— Як же мені хочеться хоч якось тобі допомогти! Знаєш, я ж вчилася трошки, минулого року усі літери знала, а тепер, мабуть, позабувала…

Єва прихилилася своєю золотавою голівкою до голови Тома, і вони обоє з однаковою серйозністю і майже однаковим знанням справи заходилися обговорювати кожне слово цього важливого послання.

— Дивися, дядьку Томе, як гарно у нас виходить! — захоплено вигукнула Єва, дивлячись на грифельну дошку. — Ото вони втішаться! Як тобі, мабуть, сумно без жінки і дітей, дядечку Томе! Почекай трішки, я вмовлю тата відпустити тебе додому.

— Місіс обіцяла викупити мене, як тільки у них з’явиться необхідна сума, — відповів Том. — Я на це дуже сподіваюся. Містер Джордж хотів сам по мене приїхати, а це дав як завдаток. — І Том витягнув з-за пазухи безцінний долар.

— Коли так, — сказала Єва, — значить, обов’язково приїде. Я за тебе така рада, дядечку Томе!

— Тому я й вирішив написати їм листа, щоб знали, де я, що у мене все гаразд і щоб не хвилювалися. Хлоя, бідолашна, так побивалася, коли мене проводжала. Ніхто не знав…

— Ти тут, Томе? — почувся за дверима Сен-Клерів голос, перервавши їхню відверту розмову.

Том і Єва від несподіванки аж здригнулися.

— Що це тут у вас? — поцікавився Сен-Клер, побачивши на столі грифельну дошку.

— Том пише листа додому, а я йому допомагаю, — серйозно відповіла Єва. — Правда тату, у нас добре виходить?

— Краще я промовчу, щоб вас не засмучувати, — сказав правду Сен-Клер. — А тобі, Томе, із питаннями щодо написання листів раджу звертатися до мене. Коли я повернуся з прогулянки, приходь, напишемо листа.

— Це дуже важливий лист, тату! — шепнула батькові Єва. — І знаєш чому? Томова господиня обіцяла прислати за нього викуп. Він сам мені це сказав.

Сен-Клер подумав, що це, найімовірніше, одна з тих обіцянок, яка ніколи не виконуються, проте на які не скупляться добрі господарі, намагаючись пом’якшити горе відданих слуг, коли мусять їх продавати. А вголос він наказав Томові сідлати коня.

Лист від імені Тома Сен-Клер написав і доставив його на пошту того ж таки вечора.

А міс Афелія продовжувала добровільно розпочату місію. Негри нижчого рангу, від тітоньки Ді до чортенят-негренят, вважали її «дивачкою». На мові невільників усього Півдня це означало тільки те, що вони недолюблюють тих, кого так охрестили. Щодо негрів вищого рангу, мулатів і квартеронів — Адольфа, Джейн і Рози, — то, на їхню думку, міс Афелія була «зовсім не з благородних». Адже хіба благородні так багато працюють? Та й виглядає вона, як звичайна покоївка. Вони ніяк не могли зрозуміти, «де містер Сен-Клер викопав таку родичку». Марі скаржилася, що її втомлює навіть спостерігати за клопітливою кузиною свого чоловіка. Та й справді, активна діяльність міс Афелії таки давала підстави для таких скарг. Вона увесь день кроїла, шила щось, ніби в цьому була крайня необхідність, а щойно починало вечоріти, відкладала убік шиття і тут же бралася до в’язання. Марі Сен-Клер таки мала рацію — це було занадто.

Розділ XX

Топсі

Якось вранці, коли міс Афелія, як звичайно, займалася господарськими справами на другому поверсі, Сен-Клер покликав її, стоячи біля сходів:

— Кузино, ходіть-но, будь ласка, униз. Я хочу дещо вам показати.

— Що саме? — запитала міс Афелія, спускаючись по сходах із шиттям у руках.

— Я дещо купив спеціально для вас. Ось, дивіться! — з цими словами Сен-Клер підштовхнув до міс Афелії дівчинку-негритянку восьми-дев’яти років.

Такі чорнушки рідко зустрічаються навіть серед негрів. Вона стояла, сумирно склавши руки на животі, а очима, які виблискували, як намистини на сонці, стріляла по всіх кутах, дивуючись чудесам, якими була обставлена вітальня її нового господаря. Вона від здивування аж рота відкрила і показала два рівні рядочки сліпучо-білих зубів. Усе її волосся було заплетене у безліч кісок, які стирчали на всі боки. Вираз обличчя у неї був серйозний і засмучений, але одразу було зрозуміло, що дівчинка — «не подарунок». Вона була вбрана у брудне порване плаття. Дитина дивно виглядала, міс Афелія виразила своє перше враження про неї так: «Справжнє чортеня».

— Огюстене! Навіщо ви її до мене привели? — запитала ця поважна леді, не приховуючи свого невдоволення та здивування.

— Як це? Виховуйте її, навчайте. Вона дуже потішна… Топсі! — Сен-Клер свиснув дівчинці, як песику. — Ану заспівай нам і потанцюй.

Очі-намистинки спалахнули веселими вогниками, і Топсі заспівала проникливим чистим голоском негритянську пісеньку, відбиваючи такт руками й ногами, пританцьовуючи і крутячись, плескаючи в долоньки, присідаючи, — все це в тому примхливому ритмі, яким славляться мелодії її народу. Та ось вона скочила, потім ще раз, видала заключний звук, такий же протяжний, як корабельний гудок, і завмерла на місці, склавши руки і всім своїм виглядом демонструючи смиренність, нещирість якої видавав лише її лукавий погляд.

Від здивування міс Афелія не змогла вимовити й слова.

Сен-Клер був дуже задоволений такою її розгубленістю. А дівчинці сказав:

— Топсі, це твоя нова господиня, міс Афелія. Слухайся її в усьому, будь чемною дівчинкою.

— Добре, господарю, — вимовила Топсі з так само напускною смиренністю і зблиснула веселими очима.

— Будь слухняною, Топсі, — продовжував Сен-Клер, — не пустуй.

— Добре, господарю, — повторила Топсі.

— Огюстене, що це за вигадки! — заговорила нарешті міс Афелія. — Ваш дім і без неї кишить цими бешкетниками. Від них просто нікуди подітися. Вранці вийдеш із кімнати — одне спить за дверима, інше дрімає на циновці, оглянешся — з-під стола стирчить ще чиясь чорна голова. Вони увесь час катаються по перилах, кривляються, скалять зуби, скачуть у кухні по підлозі… Навіщо ви привели ще одну?

— Повторюю: Топсі буде вашою вихованкою. Ви так багато говорите про те, як слід виховувати негрів, що я вирішив подарувати вам це дитя природи. Так у вас появиться шанс перевірити свою теорію на практиці. Наставляйте її на шлях істинний.

— Ні, ні, я і без того маю вдосталь клопотів!

— О, ви справжня християнка! Ви і вам подібні засновуєте благочинні організації, засилаєте нещасних місіонерів на все життя до дикунів, але не може бути й мови, щоб прийняти ось таку бідолашечку і опікуватися нею. Ні, на це ви не здатні! Адже всі вони брудні, гидкі, а ще з ними стільки мороки!

— Якщо чесно, то про це я якось не подумала, — сказала міс Афелія, одразу змінивши тон. — Перед нами екземпляр, гідний діяльності місіонера, — додала вона, вже лагідніше подивившись на дівчинку.

Сен-Клер знав, які струни душі міс Афелії треба зачепити, щоб вона погодилася, адже кузина ніколи не ухилялася від виконання своїх обов’язків.

— Добре! — сказала вона. — Хоча я досі не розумію, навіщо вам було потрібно купувати це дівчисько. У вас у домі стільки негренят, я могла би з таким самим успіхом займатися ними.

— Кузино, — сказав Сен-Клер, відводячи міс Афелію в бік, — вибачте мене за дурні балачки. Коли маєш за співрозмовницю таку співчутливу людину, як ви, вони тут зовсім недоречні. Послухайте, чому я її купив насправді. Ця дівчинка жила у двох п’яниць, хазяїв низькопробної корчми, повз яку я щодня проходжу. Вони її били, і мені надокучило слухати ці крики. Серце кров’ю обливається. Дівчинка цікава, здібна — варто узятися за її виховання. Ось я й вирішив, що це робота саме для вас. Нехай пройде вашу сувору школу. Побачимо, що з цього вийде. Я бездарний як вихователь, тому прошу узятися за неї вас.

— Зроблю усе, що зможу, — сказала міс Афелія і підійшла до своєї підопічної дуже обережно, ніби це був велетенський павук, який, однак, заслуговував доброго ставлення, хоча б тому, що й він був Божим створінням. — Вона страшенно брудна, до того ж напівгола! Дрантя якесь, а не одяг.

— Підіть із нею до слуг, нехай вони її як слід вимиють і перевдягнуть.

Міс Афелія повела Топсі у кухню.

— Містеру Сен-Клеру замало своїх негренят! — невдоволено пробуркотіла Діна, вкрай неприязно роздивляючись обновку маєтку. — Я не дозволю їй вештатися у мене під ногами!

— Фе! — поморщили носи Джейн та Роза. — Таку треба тримати на відстані. І навіщо ця чорнопика потрібна містеру Сен-Клеру?

— Ге й ви, сороки! Ану тихше там! — крикнула на них тітонька Ді, подумавши, що це камінь у її город. — Вважаєте себе білими, а насправді ви — ні риба, ні м’ясо. Як на мене, то краще або туди, або сюди.

Міс Афелія зрозуміла, що ніхто з присутніх на кухні нову мешканку дому не купатиме, тож заходилася робити це сама, попросивши допомоги у незадоволеної з цього приводу Джейн.

Ми не будемо детально описувати, як виглядала дівчинка. Виявляється, якщо за дитиною не слідкувати, вона може бути вкрай занехаяною. Важко описати словами, наскільки брудною була Топсі. Але міс Афелія була жінкою рішучою, із твердим характером, тож вона власноручно узялася до процедури умивання малої бруднулі. Видно було, наскільки неприємно їй це робити, але вона мусила, хоч і відчувала огиду. Коли ж вона побачила на плечах і на спині дівчинки рубці — незгладимі сліди варварської виховної системи, — серце її затремтіло з жалю.

— Ось, помилуйтеся! — холодно кинула Джейн. — Мабуть, заслужила. Ох ми з нею і наплачемося. Очі б мої не бачили цієї малявки! Навіщо господар її купив?

Нарешті умивання було завершено. Топсі одягнули у нормальне плаття і коротко обстригли їй волосся. Міс Афелія задоволено сказала, що «тепер це чортеня хоч трішечки схоже на християнську дитину». А подумки вона вже планувала, як виховуватиме Топсі й наставлятиме її на шлях істинний. Сівши навпроти дівчинки, міс Афелія розпочала допит:

— Скільки тобі років, Топсі?

— Не знаю, міс, — відповіла чорнушка, зблиснувши зубами.

— Як це, не знаєш? Невже тобі ніхто цього не говорив? А хто була твоя мама?

— У мене матері не було, — відповіла дівчинка, все ще усміхаючись.

— Не було? Цього не може бути. У кожного є мати… Де ти народилася?

— Ніде, я взагалі не народжувалася, — Топсі вперто продовжувала на всі запитання відповідати заперечно.

Від такої поведінки будь-яка інша жінка впала б у депресію, але не міс Афелія. Вона, маючи міцні нерви, вроджену серйозність та здоровий глузд, не опустила рук і розпочала свій перший урок.

— Не можна так відповідати, дитино, — суворо сказала вона. — Я з тобою не жартую. Відповідай, де ти народилася і хто були твої батьки?

— Я ніде не народилася, — співала своєї пісеньки Топсі. — Матері не було, батька теж… Нікого не було.

Я жила у работорговця з іншими дітьми. А тітонька С’ю нами опікувалася.

Видно було, що дівчинка говорить щиро, а Джейн прояснила міс Афелії ситуацію:

— Хіба ви не знаєте, міс? Работорговці скуповують їх за гроші ще немовлятами, а коли вони підростають, перепродують на базарі.

— А довго ти жила у своїх попередніх господарів?

— Не знаю, міс.

— Ну рік чи більше?

— Не знаю, міс.

— Та що ви її розпитуєте, міс Феллі! Негренята ніколи нічого не знають, — сказала Джейн, — Ні котра година, ні який зараз рік, ні навіть скільки їм виповнилося.

— Топсі, а ти щось чула про Бога?

Дівчинка відповіла розгубленим мовчанням і посмішкою, яка допомагала їй у багатьох ситуаціях.

— Ти знаєш, хто тебе створив?

— Ніхто мене не творив, — фиркнувши, відповіла Топсі. Мабуть, слова міс Афелії видалися їй смішними, бо вона примружила очі й весело повторила: — Ніхто мене не творив. Я сама собі виросла.

Міс Афелія мудро вирішила відкласти розмову про Бога на потім, а тепер змінила тему на більш прагматичну:

— А шити ти умієш?

— Ні, міс.

— А що ж ти умієш? Що ти робила у своїх господарів?

— Носила воду, мила посуд, чистила ножі, прислуговувала гостям.

— А господарі твої були добрі?

— Та нічого, нормальні, — збрехала дівчинка, лукаво зиркнувши на міс Афелію.

Міс Афелія підвелася, бо не бачила змісту у продовженні цієї розмови. Сен-Клер стояв позаду неї, спершись на спинку крісла.

— Як ви вже зрозуміли, люба кузино, ґрунт незайманий, тож ви маєте, де розгулятися.

Усі погляди на життя міс Афелії і відповідні їм виховні методи були непорушні і перебували у повній залежності від звичаїв Нової Англії, щоправда, сторічної давності, і тепер вони збереглися лише у найвіддаленіших закутках, де досі не прокладено залізниць. Коротко їх можна висловити так: перш за все вбийте дітям у голови, що потрібно слухатися старших; примушуйте їх зазубрювати молитви, а також вчіть рукоділля та грамоти. Кожне брехливе слово карається різками. І хоча нові педагогічні віяння вважають такі методи виховання застарілими, навряд чи хтось заперечуватиме той факт, що наші бабусі виховували напрочуд порядних жінок і чоловіків, на відміну від теперешніх. Ось і міс Афелія, не знаючи інших методів, взялася за виховання довіреної їй язичниці за допомогою тих, якими «робили з неї людину» її батьки.

Було вирішено, що нова негритянка перебуватиме у повному розпорядженні міс Афелії, оскільки у кухні її прийняли непривітно. Міс Афелія обмежила сферу її діяльності своєю кімнатою. Досі вона сама застеляла своє ліжко, власноручно підмітала підлогу, категорично відмовляючись від послуг покоївки. А тепер вона пішла на таку жертву і віддала свою кімнату як навчальний посібник для Топсі. Проклятий той день! Якщо вам доводилося змінювати свої звички, які були вашою першою, а не другою натурою, якщо ви пережили що-небудь подібне, то зрозумієте розмах жертовності міс Афелії.

Наступного ранку вона привела дівчинку до своїх володінь і почала відкривати їй секрети абсолютно нових обов’язків.

І ось Топсі, вимита до блиску, без своїх улюблених кісок, у чистому платтячку і густо накрохмаленому фартушку стоїть перед міс Афелією, мов на похороні — з урочисто-печальним виразом обличчя і чемно вислуховує її настанови.

— Дивися, Топсі, зараз я навчу тебе застеляти постіль. Я люблю, щоб вона була постелена акуратно. Будь ласка, постарайся запам’ятати, як це робиться.

— Добре, міс, — сказала Топсі і, важко зітхнувши, втупила у міс Афелію скорботний погляд.

— Бачиш, оце рубець, оце лицьовий бік простирала, а це — виворітний. Запам’ятаєш?

— Запам’ятаю, міс, — сказала Топсі й знову зітхнула.

— Добре! Простирадло потрібно застеляти поверх валика для подушки — ось так, і обов’язково підгинати під матрац, але рівно, щоб ніде не було ані складочки. Дивися, як я роблю.

— Дивлюся, міс — відповіла Топсі, уважно спостерігаючи за кожним рухом своєї наставниці.

— А підодіяльник будеш стелити вузьким рубцем до ніг і також підіткнеш з цього кінця, — продовжувала міс Афелія. — Бачиш?

— Бачу, міс, — відповіла Топсі.

Міс Афелія, захоплена поясненням, не бачила, що відбувається у неї за спиною. А мала учениця у цей час стягнула зі столу пару рукавиць та атласну стрічку, непомітно запхала все це в рукав і смиренно склала ручки.

— Ну, Топсі, а тепер сама спробуй постелити, — сказала міс Афелія і зняла з ліжка усе, залишивши голий матрац, а тоді сіла у крісло.

Топсі з серйозним виглядом виконала усе, що від неї вимагалося — постелила простирадло, підодіяльник, розгладила усі складочки. Вона робила усе так зосереджено і проворно, що наставниця залишилася цілком задоволеною успіхами своєї учениці. І усе б нічого, та з рукава дівчинки зрадливо висунувся кінчик стрічки. Міс Афелія це помітила і напала на маленьку злодійку:

— Це що таке? Ах ти огидне дівчисько! Стрічку поцупила!

Міс Афелія витягнула стрічку з рукава, але Топсі, й оком не моргнувши, здивовано в неї втупилася.

— Та це ж ваша стрічка, міс! І як це вона опинилася у мене в рукаві?

— Топсі, не смій брехати! Ти її, безсовісна, вкрала!

— Та ви що, міс, я цю стрічку щойно побачила!

— Топсі, — сказала міс Афелія строго, — хіба ти не знаєш, що брехня — це гріх?

— Я ніколи не брешу, міс Феллі! — гордо заперечила Топсі. — Я кажу вам чисту правду.

— Дивись мені, Топсі, ти напрошуєшся на порцію різок!

— Бийте мене хоч з ранку до вечора, я все одно нічого іншого сказати не зможу! — І дівчинка зарюмсала. — Бачити не бачила я вашої стрічки. Звідки мені знати, як вона потрапила до мене у рукав? Міс Феллі, мабуть, ви її на ліжку забули, вона заплуталася між постіллю, а звідти…

Міс Афелію настільки обурила ця нахабна брехня, що вона схопила Топсі за плечі й почала трусити, як грушу.

З другого рукава випали рукавиці.

— Ага! — переможно вигукнула міс Афелія. — Будеш і далі відбріхуватися?

Топсі мусила зізналася, що рукавиці поцупила таки вона, але крадіжку стрічки вперто не визнавала.

— Послухай, дитино, — запропонувала міс Афелія Топсі, — якщо ти у всьому зізнаєшся, тебе не битимуть.

Ясна річ, Топсі зізналася в обох крадіжках і запевнила свою господиню, що вона щиро кається.

— Ну гаразд! Тепер скажи: ти, мабуть, ще щось украла? Адже вчора я дозволила тобі гуляти по всьому дому. Признавайся: так чи ні? Не бійся, я тебе не буду бити.

— Ох, міс Феллі! Я украла у міс Єви червоні коралі, її улюблені!

— Яка погана дівчинка! Що ще?

— Ще Розині сережки, оті червоні.

— Негайно принеси усе сюди!

— Ох, міс Феллі, я не можу…

— Що тобі заважає? — аж затрусилася від гніву міс Афелія.

— Я їх спалила.

— Спалила? Ти знову брешеш! Негайно принеси їх сюди, або тебе буде покарано!

Топсі плакала, стогнала і божилася, що не може принести ні сережок, ні коралів.

— Спалила я їх, спалила! — запевняла вона.

— Навіщо ж ти це зробила? — запитала міс Афелія.

— Я погана, дуже погана! Просто не можу стриматися…

Цієї миті до кімнати забігла Єва. На шиї у неї було червоне коралове намисто.

— Єво! Де ти взяла коралі? — здивовано вигукнула міс Афелія.

— Як «де»? Я в них з учорашнього дня ходжу, уявляєте, забула зняти на ніч, так і спала в них, а помітила тільки зранку.

Все це збило з пантелику міс Афелію, а ще більше заплутало те, що, як на замовлення, до кімнати увійшла Роза, несучи на голові повний кошик випрасуваної білизни і погойдуючи червоними сережками.

— Я просто не знаю, що робити з цією нестерпною дитиною! — у відчаї вигукнула міс Афелія. — Топсі, навіщо ти постійно брешеш?!

— Ви ж мені сказали, щоб я зізнавалася, я мені більше не було в чому! — пояснила Топсі, потираючи кулачком очі.

— Я ж не мала на увазі, щоб ти на себе наговорювала! — крикнула міс Афелія. — Це та ж сама брехня!

— Оце так! Невже брехня, міс? — здивувалася Топсі.

— Від такої, як вона, вам доведеться довгенько правди чекати. Якби я була її господинею, побила б так, що живого місця на ній не лишилося б!

— Ану припини, Розо! — прикрикнула Єва, яка іноді вміла говорити командним тоном. — Замовкни, я не хочу такого навіть чути!

— Міс Єво, ви така добра, що навіть не знаєте, як правильно поводитися з неграми! Бити їх треба, і не слухати, чи дихають…

— Розо, не смій більше ніколи так говорити! — вигукнула Єва, розпашіла від хвилювання.

Роза постаралася покращити своє становище.

— Одразу видно, що у міс Єви в жилах тече батьківська кров. Ніби не її чую, а містера Сен-Клера, — сказала вона й пішла геть, від гріха подалі.

Єва не зводила з Топсі очей.

Одна навпроти одної стояли дві дитини — представниці двох полярних прошарків суспільства. Благородна блондинка із одухотвореним поглядом синіх очей і абсолютна її протилежність — чорнушка, хитра розумака і холопська пройда. Вони належали до різних рас. Єва — до англосаксонської, з віковою культурою, звиклої панувати й наказувати, славної своїм високим фізичним і моральним рівнем. Топсі — до африканської, яка знала лише вікове гноблення, покірність, каторжну працю і пороки.

Мабуть, саме про це, але по-своєму, по-дитячому, думала Єва на інстинктивному рівні розуміння прірви, яка пролягла між ними. Благородну душу цієї янгольської дівчинки непокоїли якісь неясні пориви, які передати словами вона не могла. Коли міс Афелія почала докоряти «цьому капосному дівчиську», Єва знітилася і все ж лагідно заговорила до злочинниці:

— Топсі, бідолашечко! Нащо ти крадеш? Тепер у тебе буде все, що потрібно. Я і так подарую тобі будь-яку річ, лиш не кради більше!

Це були перші добрі, щирі слова, які Топсі почула за все своє свідоме життя. Лагідний Євин голос розчулив серце маленької дикунки, і у її круглих чорних оченятах зблиснули несміливі, непрохані сльозинки. Але вона швидко їх перемогла і, фиркнувши, усміхнулася на весь рот. Та це й зрозуміло: вухо, яке звикло тільки до лайки і докорів, не одразу здатне повірити саме собі, коли чує ласку. Євині слова видалися Топсі незрозумілими й смішними. Вона їм не повірила.

Ну і що мала міс Афелія робити з Топсі? Наставниця опинилася у глухому куті. Її методи тут не спрацьовували. Вона вирішила виробити нову тактику виховання дівчинки. Щоб виграти час, посадила її у комору під замок, щиро вірячи, що це змусить Топсі схаменутися.

— Просто не знаю, що робити з цим дівчиськом, — зізналася вона Сен-Клерові. — Без різок із нею не впоратися!

— Я не проти. Бийте її, скільки вам завгодно.

— У кожному домі, де ростуть діти, мають бути різки, — розвивала тему міс Афелія. — Щось я не чула, щоб когось виховували без них.

— Правильно, — погодився Сен-Клер і попередив: — Тільки ваші покарання мають бути вельми жорстокішими, бо її ж били постійно: кочергою, лопатою, камінними щипцями… І ніщо її не змінило. Ваші різки їй будуть, мов пестощі рідної мами.

— Що ж тоді робити?

— Це дуже серйозна проблема, — відповів Сен-Клер. — І мені здається, що ви краще за будь-кого знаєте, як її розв’язати.

— Я навіть не знаю, з якого боку до неї підійти! Вперше бачу таке дитя.

— Ну, такі діти у нас не рідкість. А виростають із них такі ж дорослі… Ну, залишається тільки одне — бити їх і жити собі спокійно, поки вони не насміляться знову накапостити.

— Не уявляю собі… — сказала міс Афелія.

— І я теж. Чому трапляються випадки наджорстокого ставлення до рабів, про які в газетах інколи таки пишуть, — як-от, наприклад, історія Прю. Зазвичай це пояснюється тим, що поступово черствіють і озлоблюються обидві сторони: господар стає жорстокішим, бо йому стає дедалі важче впливати на слугу, виникає потреба збільшувати дозу покарань. Це я зрозумів зі своїх перших днів у ролі плантатора. Я не зміг так, попускав їм провини, і як результат — мої раби уподібнилися до розбещених дітей. Але для мене це було краще, аніж знелюдніти. Ви часто говорили про нашу відповідальність за виховання негрів, кузино, от я і дав вам шанс хоча б спробувати виховати одну негритянську дитину, одну з тисяч інших, які живуть серед нас.

— Таких дітей породжує рабовласницький устрій, — сказала міс Афелія.

— Згоден із вами. Але ця проблема має місце і якось її треба вирішувати!

— Гаразд. Я виконаю свій обов’язок і не шкодуватиму для цього сил.

І міс Афелія серйозно узялася за виховання Топсі. Вона призначила години для занять із навчання її грамоті й шиттю.

Перше давалося Топсі напрочуд легко. Вона швидко вивчила усі літери і незабаром вже могла читати простенькі книжечки. Але рукоділля для вертлявої, як мавпочка, Топсі зовсім не підходило. Сидяча робота була не для неї. Вона ламала голки, непомітно викидала їх за вікно, запихала в щілини; вона заплутувала, рвала та бруднила нитки, закидала котушки у найдальші кутки, коли міс Афелія не бачила. Все це вона робила так швидко та спритно, що їй би позаздрив не один фокусник. При цьому її обличчя було спокійним і зосередженим. Міс Афелія розуміла, що всі ці неприємності невипадкові, та впіймати Топсі на гарячому не могла.

Скоро вихованка міс Афелії стала у домі помітною персоною. Її клоунський талант був невичерпний. Вона танцювала, співала, кривлялася і була прекрасним звуконаслідувачем. Усі діти, а надто Єва, яку ця дівчинка заворожувала, як заворожує голубку змія своєю лискучою шкірою, бігали за Топсі, коли у неї був вільний від занять час, і просто зазирали їй до рота. Вона була їхньою зіркою. Міс Афелії дуже не подобалося, що Єва стільки часу проводить із нею, і вона багато разів говорила про це Сен-Клерові.

— Дурниці! — щоразу відповідав Сен-Клер. — Не турбуйтеся за Єву. Дружба з Топсі піде їй лише на користь.

— Але ж Топсі така зіпсута! Ви не боїтеся, що Єва навчиться у неї чогось поганого?

— Топсі може зіпсувати кого-завгодно, тільки не Єву. До моєї доні погане не липне.

— Звідки така впевненість? Діти є діти. Я б нізащо не дозволила своїм дітям гратися з такою, як вона.

— Не хвилюйтеся за нашу дівчинку, кузино. Нехай бавиться з ким хоче. Вона б уже давно заразилася всілякими дурницями, та у неї, мабуть, хороший імунітет, і поганий вплив, слава Богу, не проявляється.

Спершу слуги вищого рангу недооцінювали Топсі й ставилися до неї зверхньо. Та вона змусила їх поважати себе. Скоро накреслилася цікава тенденція: у того, хто ображав Топсі, починали відбуватися якісь неприємності. Кривдники то губили улюблену біжутерію, то їхній одяг знаходили у такому вигляді, що більше одягнути його було неможливо, то у них під ногами зненацька опинялося відро з окропом, то на голову звідкись зверху лилися помиї… Розслідування цих справ закривалися за давністю, а винуватця так ніхто і не знаходив. Підозрювану Топсі щоразу викликали на домашній суд, але вона з гідністю витримувала допити і жодного разу себе не виказала. У неї напоготові завжди було беззаперечне алібі. Усі знали, що це Топсі капостить, та оскільки доказів не було, то закони справедливості не дозволяли міс Афелії карати дівчинку.

Усі ці «нещасні випадки» траплялися саме тоді, коли кривдники Топсі потрапляли в немилість господині, а це бувало досить-таки часто. Тоді розраховувати на її заступництво вони не могли. Так Топсі переконала усіх, що її краще не чіпати. Вона свого таки досягла — її почали обходити десятою дорогою.

Робота у руках цієї дівчинки горіла. Усе, чому її вчили, вона затямлювала миттєво, якщо тільки це не була якась нудна робота. Після декількох уроків Топсі так майстерно прибирала кімнату міс Афелії, що навіть ця вимоглива леді не мала до чого причепитися. При бажанні (щоправда, воно у Топсі виникало нечасто) вона могла швидко та вправно застелити постіль покривалом, збити подушки, витерти пилюку з меблів — коротше кажучи, просто ідеально прибрати кімнату. Міс Афелія, поспостерігавши декілька днів за вихованкою, переконувалася, що все гаразд, і переставала контролювати процес прибирання. І тоді у кімнаті починалося щось неймовірне. Замість того, щоб застеляти постіль, Топсі заривалася своєю кучерявою головою у подушки, попередньо знявши з них наволочки. Вилазила вона звідти уся в пір’ї, залазила на перила ліжка і звішувалася із них униз головою, розмахувала простиралами, одягала валик у нічну сорочку своєї господині й розігрувала з ним вистави, кривляючись у дзеркало й насвистуючи, — «піднімала Содом із руїн», як про це висловлювалася міс Афелія.

Одного разу міс Афелія залишила незамкненим комод, хоча забудькуватість їй була невластива — зазвичай вона пам’ятала усе. Та з ким не буває… Повернувшись до своєї кімнати, вона побачила Топсі, яка кривлялася перед дзеркалом, накрутивши собі на голову червону шовкову шаль.

— Топсі! — відчайдушно вигукнула міс Афелія. — Чому ти так погано поводишся? Це ж дуже дорога річ!

— Мабуть, тому, міс Феллі, що я зіпсуте дівчисько.

— І що я маю з тобою робити, Топсі?

— Набити, звичайно! Попередня господиня мене била постійно. Я й працювати можу, тільки коли мене покарають.

— Але мені зовсім не хочеться тебе бити, Топсі. Ти ж і без цього прекрасно можеш працювати. Ну скажи, чому ти уникаєш роботи?

— Ох, міс, я ж звикла до шмагань. Я без різки пальцем не поворушу, не те щоб працювати!

І Топсі таки напросилася: міс Афелія відшмагала її, та тільки марно… Топсі кричала, стогнала, благала її помилувати, а вже через півгодини розсілася на балконних перилах, зібрала довкола себе дітлахів, які з захопленням дивилися на неї, і виступала:

— Хіба це шмагання? Та міс Феллі й комара вбити не зможе! От мій старий господар шмагав, як і годиться, просто клаптями шкіру з мене здирав!

Топсі повсякчас вихвалялася своїми витівками та страшними покараннями, які мужньо терпіла через свої гріхи. Мабуть, знедоленій дитині здавалося, що це додає їй поважності.

— Негри, негри! — говорила вона дітям, які зібралися послухати «проповідь маленької грішниці». — Усі ви грішники! Так, так! Усі до одного. І білі також. Так стверджує міс Феллі. Та куди їм до негрів! А найбільша серед вас грішниця — я! — гордо заявляла Топсі й продовжувала: — Вам до мене не дорівнятися. Я така паскуда, що мене виправити не вдасться нікому. Як тільки мене не лаяла попередня господиня! Та гіршої за мене у всенькому білому світі не знайти, — з цими словами Топсі беркицьнулася через голову і спритно вилізла угору по перилах, де потім поправила «зачіску» і платтячко.

Щонеділі міс Афелія навчала Топсі катехізису. Пам’ять у дівчинки була просто феноменальна: вона запам’ятовувала одразу цілі фрази, чим викликала захоплення своєї господині.

— Навіщо ви змушуєте її зазубрювати катехізис? — дивувався Сен-Клер.

— Їй це буде корисно. Діти повинні вчити катехізис, — відповіла міс Афелія.

— Навіть якщо вони не розуміють значення жоднісінького слова?

— Спочатку не розуміють, а потім, дорослішаючи, починають розуміти.

— Я й досі ще не все розумію, — зізнався Сен-Клер, — хоча ви свого часу змарнували не одну годину на навчання мене цим премудростям.

— Ви були такою розумною дитиною, Огюстене. Я покладала на вас великі надії, — сказала міс Афелія із сумом.

— А тепер зрозуміли, що усе марно? — запитав Сен-Клер.

— Якби ви залишалися таким, яким були у дитинстві, Огюстене!

— Згоден, кузино, це було б непогано, — погодився Сен-Клер. — Ну, якщо хочете, продовжуйте навчати Топсі, може, з неї вийде краща учениця, ніж з мене учень.

Топсі під час цієї розмови господарів стояла, наче статуетка, смиренно склавши руки на грудях. Міс Афелія подала їй знак, і вона почала:

«Пращури наші, порушивши Господню волю, забули, яке місце призначив їм Бог».

Топсі зблиснула очима: у них застигло питання.

— Чому ти замовкла, Топсі?

— Міс Феллі, а де це місце, яке їм Бог призначив? У Кентуккі?

— Яке місце? — не зрозуміла запитання міс Афелія.

— Ну, яке вони забули. Я чула, як господар говорив, що ми всі з одного місця — із Кентуккі.

Сен-Клер розсміявся.

— Ви б їй хоч трохи пояснювали, бо вона сама до такого додумається… Наприклад, що йдеться про еміграцію.

— Досить уже жартувати, Огюстене! — прикрикнула на кузена міс Афелія. — Якщо ви не припините, я нічого не зможу з нею зробити.

— Більше не заважатиму вам, слово честі. — І Сен-Клер пішов із газетою до вітальні, де очікував, коли Топсі закінчить декламувати.

Ці уроки проходили досить успішно, якщо не брати до уваги випадків, коли Топсі свідомо перекручувала якусь важливу фразу і вперто не хотіла виправлятися. Ці зумисні помилки веселили Сен-Клера, коли йому ставало нудно, він кликав Топсі й просив її повторювати найсмішніші фрази, незважаючи на категоричну заборону міс Афелії.

— Усі мої старання зійдуть нанівець, якщо ви, Огюстене, не припините так поводитися! — повторювала вона.

— Маєте рацію, більше не буду. Але ж так смішно слухати, коли це мавпеня перекручує незрозумілі, довгі слова на свій лад!

— Ви ще більше заплутуєте її, хоча самі ж хотіли, щоб я її виховала як слід! А вона ж старається.

— О кузино, ви праві! Залишається лише одне: сказати про себе так само, як Топсі: «Я безнадійно зіпсутий!» — і Сен-Клер дзвінко засміявся.

Виховання Топсі тривало близько двох років. Міс Афелія не знала з нею спокою і вже навіть трохи звикла до цих мук, як звикають до хронічних, але несмертельних болячок.

Щодо Сен-Клера, то Топсі для нього була кимсь на кшталт дресированого песика чи балакучого папуги. Коли міс Афелія гнівалася на дівчинку за її витівки, Топсі ховалася за Сен-Клеровим стільцем, і він завжди витягав її з халепи. Господар інколи давав їй дрібні гроші, і вона купувала горіхи та льодяники, які одразу ж роздавала усім дітлахам Сен-Клерового дому. У неї було багато вад, але ніхто не міг закинути Топсі, що вона скупа. Дівча мало добре серце, а непослух був лише способом самозахисту.

Ми зробили Топсі дійовою особою нашої розповіді, а тепер вона ненадовго прощається з вами, читачу. Ви ще не раз зустрінетеся із нею на сторінках цієї книги.

Розділ XXI

У Кентуккі

Читачі, мабуть, не відмовляться зазирнути разом із нами у колишню Томову хатинку й дізнатися, як там поживають його найрідніші люди, з якими його так давно розлучили. Хоча він давно вже там не жив, усі продовжували називати помешкання Хлої та її дітей «хатинкою дядечка Тома». Ні, його не забули — усі негри маєтку Шелбі сумували за Томом.

Хоч літній день і наближався до вечора, двері та вікна вітальні у панському домі були відчинені навстіж.

Містер Шелбі сидів у великій залі, яка простягалася уздовж довгої сторони будинку, поряд із вітальнею, і з якої можна було вийти на ґанок із двох дверей. Він відкинувся на спинку одного крісла, а ноги склав на інше, насолоджуючись післяобідньою сигарою. Місіс Шелбі сиділа біля прочинених дверей із вишиванням у руках. Вона зосереджено щось обдумувала і, вочевидь, чекала слушного моменту, щоб поділитися думками із чоловіком.

— Ви чули, що Хлоя отримала листа від Тома? — заговорила нарешті вона.

— Он як? Значить, у нього там є друзі. Як йому живеться? Що він пише?

— Судячи з листа, він потрапив до дуже хороших господарів. До нього прекрасно ставляться і роботу призначають нескладну.

— От і чудово, я радий за нього… Справді, щиро радий, — сказав містер Шелбі. — Наш Том так приживеться на Півдні, що й повертатися до нас не захоче.

— Аж ніяк! Він з цього приводу переживає і питається, чи скоро його буде викуплено.

— На це питання отак одразу й не відповіси. Борги — річ підступна: одного разу вгрузнувши, можна ніколи з цієї халепи й не виплутатися. Іноді здається, що мене засмоктує трясовина. Сьогодні позичаєш в одного, щоб розрахуватися з іншим, завтра — ще у когось, щоб віддати борг першому… У боргах, як в шовках. Не встигнеш полегшено зітхнути, як надходить термін сплачувати за векселями, рахунками, і все це навалюються на тебе просто зусібіч.

— Мені здається, що ця проблема вирішується одним махом. Ми можемо продати коней або одну із наших ферм, щоб покінчити з боргами.

— Ви, Емілі, кажете дурниці! Дружина ви прекрасна, іншої такої не знайдеш у всьому Кентуккі, але в справах ви не тямите нічого — як і всі жінки.

— Може, так і є, — сказала місіс Шелбі. — Але чому б вам не поділитися своїми турботами зі мною? Дайте мені хоча б список своїх кредиторів та боржників, і я зроблю усе можливе, щоб звести кінці з кінцями.

— Емілі, досить мене мучити! Я сам не можу знайти корінь своїх проблем і уявлення не маю, як усе владнати, а ви говорите про такі серйозні речі так просто, ніби це Хлоїні пироги, які вона підрівнює та підщипує з усіх боків. Ні, не для жіночого розуму ці справи! — містер Шелбі аж голос підвищив, вважаючи це найзручнішим та найпереконливішим способом закрити дружині рота.

Вона замовкла, тамуючи зітхання. Відверто кажучи, характер у неї був куди твердіший, ніж у чоловіка. Дарма містер Шелбі не хотів радитися із дружиною щодо своїх справ, бо вона чудово могла б впоратися із ними, оскільки була наділена практичним розумом.

Місіс Шелбі усією душею прагнула виконати дану Томові та тітоньці Хлої обіцянку, і те, що справа затягується на невизначений час, дуже її засмутило.

— Невже ми не зможемо зібрати необхідної суми? — повернулася вона до теми про Томів викуп. — Бідолашна тітонька Хлоя так на це сподівається…

— Мені дуже шкода, що я змусив їх даремно сподіватися. Тепер було б чесно і розумно сказати тітоньці Хлої, щоб вона не чекала марно на Томове повернення. Нехай звикає до думки, що уже нічого не змінити. Скоро він знайде собі іншу жінку, та й Хлої варто подумати про іншого…

— Містере Шелбі! Я вчила наших негрів, що їхній шлюб священний, як і наш із вами! Із яким обличчям я мала б тепер радити таке Хлої?!

— Тоді, Емілі, мушу зізнатися: мені прикро, що ви втовкмачуєте слугам у голови те, що їх не стосується.

— Ці моральні цінності проповідує Біблія, містере Шелбі!

— Я не хочу сперечатися щодо ваших релігійних переконань, Емілі, але мені здається, що вони зовсім непридатні для тих, хто перебуває у такому становищі, як негри-раби.

— Це правда, — сказала місіс Шелбі, — саме тому я й ненавиджу рабовласництво. Друже мій, ну хіба можна відмахуватися від обіцянок, які ми даємо цим беззахисним істотам? Якщо не можна здобути грошей іншим шляхом, я даватиму уроки музики. Моїх заробітків на викуп має вистачити.

— І ви погодитеся на таке приниження? Я цього не дозволю.

— Приниження? Знаєте, що для мене буде значно принизливіше? Коли люди перестануть вірити моєму слову!

— Я знаю ваше прагнення до героїзму і нездійсненних мрій, — сказав містер Шелбі, — Та перш ніж зробити такий альтруїстичний крок, раджу вам як слід усе обдумати, Емілі…

Їхню розмову перервала тітонька Хлоя, з’явившись на порозі зали.

— Перепрошую, місіс, будьте ласкаві… — почала вона.

— Чого тобі, Хлоє? — запитала господиня, підводячись із крісла.

— Чи не вийдете ви на ґаток подивитися на птицю?

Хлоя чомусь уперто називала ґанок «ґатком», незважаючи на неодноразові виправляння її усіма домочадцями.

— Яка різниця? — гнівалася вона і знову повторювала ту саму помилку.

Місіс Шелбі вийшла на ґанок і усміхнулася до Хлої, яка зосереджено розглядала зарізаних курчат і качок, розкладених рядком на землі.

— Я оце думаю, що непогано було б приготувати із курчат паштет.

— Та мені якось байдуже, тітонько Хлоє. Роби, як знаєш.

Хлоя, стоячи на місці, розгублено крутила на долоні курча. Її думки, вочевидь, були зайняті чимось іншим. Нарешті вона, наважившись, розсміялася коротким переривчастим смішком, який у негрів завжди передує якійсь сумнівній пропозиції, і мовила:

— Господи, місіс! Нащо ви ото з господарем сушите собі голови, де взяти гроші? Вони і так уже просто у вас в руках! — і Хлоя знову захихотіла.

— Що ти маєш на увазі? Я не розумію… — сказала місіс Шелбі, не сумніваючись ні на мить, що Хлоя чула її розмову з чоловіком від першого до останнього слівця.

— Подумайте самі, місіс! — підсміюючись, говорила тітонька Хлоя. — Інші пани посилають своїх негрів на заробітки і отримують з цього чималий прибуток. Кому потрібно тримати вдома таку ораву? Нас усіх прогодувати — це ж ого-го!

— І що ти, Хлоє, пропонуєш?

— Нічого не пропоную, місіс. А ось Сем каже, буцімто у Луїсвіллі є один… бандитер, чи як там його… І йому начебто потрібна хороша помічниця — пироги пекти. Обіцяє щотижневий заробіток — чотири долари.

— Ну то й що?

— Ото я собі й думаю: може, саме час вам випробувати Саллі по-справжньому? Я ж недаремно з нею стільки років панькалася. Дечому навчила… Якщо місіс відпустить мене на заробітки, у вас зайві гроші й з’являться… Я зі своїм печивом та пиріжками ні перед ким не осоромлюся, будь-який бандитер буде задоволений.

— Кондитер, Хлоє.

— Ну кондитер! Ніяк я цього слова запам’ятати не можу.

— А як же діти? Невже покинеш їх?

— Господи, місіс! Хлопчики ж уже величенькі, працюватимуть, вони спритні. А доня у мене без причини не вередує, з нею буде небагато клопотів. Її Саллі візьме до себе.

— Луїсвілл — неблизький світ.

— Та хіба ж цим мене злякаєш? Це ж вниз за течією річки? Може, і мій старий десь у тих місцях… — Хлоя благально подивилася на місіс Шелбі.

— Ні, Хлоє, він на декількасот миль далі…

У Хлої аж обличчя витягнулося.

— Та нічого. Все ж ближче до нього, ніж отут…

— Вмовила ти мене, тітонько Хлоє, відпущу тебе. Обіцяю, твої заробітки до останнього цента підуть на викуп Тома.

Тітонька Хлоя аж засяяла від почутого, її темне обличчя освітила невимовна радість і вдячність.

— Господи, місіс! Яка ж ви добра! Я вже все обдумала. Мені ж нічого не потрібно — ні одягу, ні взуття. Я усе до цента збережу. А скільки у році тижнів, місіс?

— П’ятдесят два, — відповіла місіс Шелбі.

— Ого! І за кожен тиждень по чотири долари! Скільки ж це виходить?

— Двісті вісімдесят доларів.

— Нічого собі! — радісно і здивовано вигукнула Хлоя. — А скільки часу мені треба буде працювати, щоб назбирати всю суму?

— Від чотирьох до п’яти років. Але тобі не доведеться відпрацьовувати усю суму: я своїх грошей додам.

— Не годиться, щоб місіс давала уроки. Це неприпустимо. Господар правий, не для вас це!

— Не хвилюйся, Хлоє, честі нашої сім’ї я не заплямую, — промовила місіс Шелбі, усміхаючись. — А коли ти плануєш від’їжджати?

— Та я нічого ще не планую. Щоправда, Сем везе стригунців до Луїсвілла на продаж, може і мене прихопити. Деякі речі у мене зібрані… Якщо місіс скаже, я можу виїхати завтра вранці з Семом. От тільки мені перепустка потрібна і рекомендаційний лист бажано.

— Добре, тітонько Хлоє… Якщо містер Шелбі не заперечуватиме, все буде готове до завтрашнього ранку. Та спершу потрібно узгодити з ним.

Місіс Шелбі пішла через ґанок у дім, а Хлоя, щаслива і схвильована, помчала до себе у хатинку збиратися в дорогу.

— Містере Джордж, а ви нічого й не знаєте? Я їду до Луїсвілла! — оголосила вона Джорджу Шелбі, коли той побачив її за перебиранням дитячого одягу. — Треба усе передивитися, впорядкувати. Таки так, містере Джордж, їду… Я буду отримувати по чотири долари щотижня, а місіс збиратиме ці гроші на викуп мого старого.

— Оце здорово! — вигукнув Джордж. — Коли ж ти, тітонько Хлоє, їдеш?

— Завтра вранці, разом із Семом. А ви, містере Джордж, сіли б та й написали дядечку Тому про наші новини.

— Буде зроблено! — радісно вигукнув Джордж. — Ото втішиться дядько Том, коли отримає від нас звісточку! Я лише збігаю додому по папір та чорнило. Тітонько Хлоє, а про стригунців теж треба писати, як ви гадаєте?

— Звичайно, треба, містере Джордж. Біжіть уже, а я поки приготую чогось перекусити — курятину, може… Коли ще вам випаде нагода вечеряти у старенької тітоньки Хлої!

Розділ XXІІ

«Трава засихає і в’яне цвіт»

Життя людське минає непомітно. Отак непомітно день за днем спливли два роки життя нашого друга Тома. Живучи далеко від усього, що було миле його серцю, він усією душею тягнувся до своїх близьких, але відчай ніколи не перемагав його, бо він мав непохитну віру. Озираючись назад, знедолені люди сприймають прожиті роки сповненими горя та тяжких випробувань, однак сильніші з нас обов’язково помічають, що завжди було щось, що не давало здатися у полон безнадії та опустити руки. І хоча повноцінного щастя не було, зате завжди був сенс, що допомагав у житті.

Сидячи у своєму «кабінеті», Том читав про людину, яка «навчилася вдовольнятися тим, що у неї є». Такий життєвий принцип здавався йому розумним і правильним, бо відповідав глибокому змістові духовного спокою, який він черпав із читання Біблії.

У новому Томовому житті був один надзвичайний день: він отримав відповідь на свого листа! Вісточка була написана почерком Джорджа Шелбі, літери були такі великі та так чітко виведені, що «лист можна було прочитати з другого кінця кімнати». Лист повідомляв важливі домашні новини, про які читач вже знає з попереднього розділу. Найцікавіше Томові було читати про своїх рідних. З листа він дізнався, що Хлоя найнялася у кондитерську в Луїсвіллі і що за свою майстерність вона отримуватиме чималі гроші, які всі до єдиного цента відкладатимуться на Томів викуп. Том аж просльозився, читаючи, що Моз і Піт вже майже самостійні, а маленька «господарюватиме» у панських покоях, і що її догляд взяли на себе самі господарі й Саллі.

Джордж не забув написати і про їхню хатинку: без тітоньки Хлої вона стоятиме зачинена — чекатиме своїх домочадців, але щойно Том повернеться додому, її відремонтують і прикрасять.

Під кінець листа юний Шелбі перерахував з великої літери всі навчальні дисципліни, які вивчає у школі, назву кожного з них прикрасивши всілякими викрутасами. Далі він написав клички чотирьох жеребців, які появилися у їхній конюшні за час Томової відсутності. А ще Джордж повідомив, що батьки його здорові.

Це був звичайнісінький, не надто чуттєвий лист, що нічим особливим не вирізнявся. Але для Тома він був взірцем, епістолярним шедевром. Том носився із ним, як з писаною торбою і цілком серйозно радився з Євою, чи не оправити його в рамочку і не прибити на стінку. Так вони були б і зробили, якби не одне «але»: тоді однієї сторони листа не було б видно.

Єва росла, а разом із нею й дружба Тома та маленької міс. Важко описати словами, ким ця дівчинка була для нього: він любив Єву як реальну, земну істоту, і разом з тим сприймав її як небесне божественне начало. Так моряк-італієць дивиться на образок Ісуса-немовляти — ніжно та благоговійно. Виконати будь-яке Євине прохання, будь-яку її забаганку було для нього щастям. На базарі він вибирав для неї найкрасивіші квіти, купував їй то стиглий персик, то соковитий апельсин. Серце його сповнювалося радістю, коли він, повертаючись додому, здалеку бачив її золотаву голівку і чув її янгольський голос:

— Ану, дядечку Томе, покажи, що ти мені приніс сьогодні?

Єва також була щедра на добрі послуги для Тома. Хоч вона і була ще зовсім дитиною, проте вже прекрасно читала. Завдяки своїй музикальності, поетичній уяві та вродженому потягу до усього піднесено-благородного вона так натхненно читала Біблію вголос, як ніхто інший. Спочатку добра Єва читала лише для Тома, щоб йому було приємно, але з часом її чуттєва натура пройнялася внутрішнім змістом цієї надзвичайної книги. Дівчинка полюбила Біблію і відчувала потребу пізнавати її дедалі глибше. Книга пробуджувала у ній незрозуміло сильні почуття, притаманні запальним і вразливим юним душам.

Найбільше їй подобалися книги пророків і Одкровення святого Івана Богослова. Вона старанно намагалася збагнути їхній зміст, але він, окутаний густою пеленою образності, не давався осягненню розумом, однак піднесений виклад цих частин Святого Письма просто заворожував її душу. Біблія справляла однакове враження і на Єву, маленьку дівчинку, і на Тома, дорослого чоловіка з великим життєвим досвідом за плечима. Біблія говорила про майбутню славу, про щось неймовірно прекрасне, що наповнювало їхні душі лагідним теплом. Вони не розуміли, чому так відбувається, — вони лише відчували це і раділи. В духовному світі усе не так, як у фізичному: там незвідане безслідно не пропадає. У якийсь благословенний момент душа пробуджується зі сну і стає на порозі двох вічностей — минулої та майбутньої. Сяйво з небес освітлює лише маленький простір довкола душі, і вона тягнеться до невідомого, відгукується на голоси, що долинають із неосвітлених глибин, хоче доторкнутися то тіней, які ворушаться за туманною завісою… Ці голоси і тіні начебто знайомі, але все одно невпізнанні, і душа сподівається, що туман розсіється і вона зрозуміє таємний зміст, який несуть у собі ці видіння.

Описувані далі події відбуватимуться на віллі біля озера Поншартрен, куди Сен-Клери переїхали усім домом. Літня спека змусила усіх, хто тільки міг, тікати із задушливого міста ближче до природи — туди, куди долітав свіжий вітер з моря.

Ґанок оперізував усю будівлю. Фасад дивився на галявинку, за якою буяв величезний сад із розмаїттям тропічних рослин та квітів. Заплутані стежини саду збігали вниз до великого озера. Золоте проміння сонця ніжило водну гладінь, і здалеку озеро скидалося на велетенське магічне люстро з казки про чаклунів і магів.

Одного недільного вечора вогненний захід сонця запалив увесь небокрай і відбивався у воді, яка зливалася з небом. По озеру з золотисто-рожевими відблисками легко, мов примари, пливли човни з білими вітрилами, а перші зірочки блищали високо у небі і милувалися на своє розпливчасте віддзеркалення у воді.

Том із Євою сиділи при самій воді на дерновій лавочці біля альтанки, оповитої зеленню. На колінах у дівчинки лежала розкрита Біблія. Вона читала вголос: «І бачив я скляне море, змішане із вогнем».

— Томе! — Єва перервалася і вказала на озеро. — Ось же воно!

— Що, міс Єво?

— Невже ти не бачиш? — запитала дівчинка, показуючи на хвилі, в яких відбивалося золотаво-рожеве сяйво неба. — Ну ось воно — «скляне море, змішане із вогнем».

— А й справді, міс Єво, — погодився Том і заспівав:

В Єрусалим, Новий Єрусалим,

Полетіти б на крилах зорі!

До ханаанських берегів

В сонм янголів світлих дістатись!

— Як ти гадаєш, дядьку Томе, де знаходиться Новий Єрусалим? — запитала Єва.

— Он там, поміж хмар, міс Єво.

— А я його бачу! — вигукнула вона. — Подивися туди. Ці хмари — немов широкі ворота з перлів, а далі — усе з золота. Томе, заспівай мені про світлих духів, — попросила дівчинка.

І Том заспівав добре знайомий їй гімн:

У сніжно білому вісоні,

Гілки пальмові у руках —

Сонми духів у Сіоні

Славлять Бога у віках.

— Дядьку Томе, я їх бачила, — раптом серйозно сказала Єва.

Том ні на мить не засумнівався у почутому. Навіть якби дівчинка сказала, що побувала на небесах, він би їй повірив.

— Ці духи часто злітаються до мене, коли я засинаю, — погляд у дівчинки став мрійливий, і вона тихенько заспівала:

У сніжно білому вісоні,

Гілки пальмові у руках…

— А знаєш, дядечку Томе, — мовила дівчинка, — скоро я від вас піду.

— Куди, міс Єво?

Єва, піднявши руку, вказала на небо. Відблиски вечірньої зорі освітили її золоте волосся, позолотили її щічки не поземному ніжним рум’янцем. Вона довго і проникливо вдивлялася в небеса.

— До світлих духів, Томе… Мені недовго доведеться чекати, — сказала Єва і потягнула Тома до альтанки.

Серце Тома стислося від тривожного передчуття, і він замислився про те, що ось уже з півроку Єва вже не може годинами бавитися і бігати садом, що рученята її усе тоншають, обличчя блідішає, а дихання стає переривчастим. Згадав він і те, як міс Афелія бідкалася, що ніякі ліки від кашлю Єві не допомагають. Та й зараз щоки дівчинки пашіли… Але те, на що натякала турботлива міс Афелія, досі не спадало Томові на думку.

Чи знав світ дітей, подібних до Єви? Так, знав, але їхні імена — на могильних плитах, а світлі усмішки і погляди, недитячі бесіди та вчинки найціннішими скарбами зберігаються в серцях, які тужать за ними. Скільки разів вам доводилося чути, що ніхто з живих не може дорівнятися до тих, кого серед нас вже немає? Скільки родин пережило таке горе?.. Може й справді десь на небі є такі сонми янголів, яких ненадовго посилають до нас, на грішну землю, щоб вони встигнули прив’язатися серцями до наших сердець. Відлітаючи в свою вічну обитель, вони забирають частину наших сердець із собою. Якщо ви бачите, що в очах дитини звідкись із глибини світиться душа, коли вона звучить у її недитячій мові, не сподівайтеся навіть, що зможете втримати таку дитину біля себе, бо на ній лежить небесна печать, а з очей ллється світло безсмертя.

Такою була всезагальна улюблениця Єва, чиста зірочка, яка яскраво освітила своєю присутністю свій тимчасовий земний притулок. І вона залишає тих, хто її обожнює, але вони ще не здогадуються про це, а вона вже відчуває поклик неба.

Розмову Єви і Тома перервав стривожений голос міс Афелії:

— Єво! Дитинко! Така роса, а ти ще й досі в саду!

Друзі вийшли з альтанки і пішли до будинку.

Міс Афелія за своє життя виходила не одного хворого. З ранніх років вона, живучи у Новій Англії, безпомилково розпізнавала перші ознаки тієї підступної хвороби, яка підкрадається непомітно і вкладає у домовини багатьох прекрасних людей, кладучи на них задовго до кінця тавро належності передчасній смерті. Міс Афелія першою помітила у Єви легкий сухий кашель і хворобливий рум’янець, що красномовно свідчили, що дитина нездорова, хоча очі її блищали, а сама вона була активна і весела.

Міс Афелія пробувала було поділитися своїми підозрами із Сен-Клером, але він щоразу переривав її на півслові з невластивою йому роздратованістю.

— Не каркайте, кузино! Невже ви не розумієте, що дитина росте? Швидкий ріст завжди ослаблює дітей.

— А цей кашель?

— Дурниці! Нема причин хвилюватися! Просто застудилася, от і все.

— Так, але у Елізи, Джейн, Елен і Марі Сендерс це починалося саме так.

— Я не хочу слухати цих жахливих історій! І не приміряйте їх на Єву! Ви, так звані досвідчені сиділки, завжди все перебільшуєте. Слідкуйте за Євою, не випускайте вечорами надвір, не давайте їй перевтомлюватися — і вона скоро видужає.

Сен-Клер говорив не те, що думав. Насправді він і сам бачив, що Єва хвора, і його тривога з погіршенням стану дівчинки усе зростала. Він схвильовано слідкував за донькою, але вперто говорив, мов заклинання, що дитина здорова, що це шлунковий кашель, який часто трапляється у дітей, але тепер він майже не відпускав її від себе, дедалі частіше брав із собою на кінні прогулянки і мало не щодня приносив додому рецепти різних настоянок для зміцнення організму. Він говорив: «Це не тому, що вони їй потрібні, а просто так… Не зашкодить».

Та найбільше його тривожило не фізичне виснаження доньки, а недитяча зрілість її думок і почуттів. Часом вона несвідомо для себе самої видавала фрази такого глибокого змісту та неземної мудрості, що це можна було сприйняти за небесне послання. При цьому вона не втрачала дитячої безпосередності та чарівності. І тоді Сен-Клерове серце стискалося, він міцно обіймав Єву, ніби ці його тривожні обійми могли врятувати дівчинку, і божився сам собі, що нізащо, нізащо не дозволить їй піти…

А Єва щосили намагалася досягти вершин доброти, зігріваючи нею тих, хто цього потребував. У неї завжди було добре серце, але тепер вона почала виявляти до усіх особливу турботу. Вона, як і раніше, багато часу проводила з Топсі та іншими негренятами, але дедалі більше спостерігала за їхніми іграми і дедалі менше бавилася сама. Як і раніше, Єва весело сміялася над витівками Топсі, а потім раптом замовкала, по її обличчю пробігала тінь, очі затуманювалися, а думки линули кудись далеко.

— Мамо, — запитала якось вона у Марі Сен-Клер, — чому ми не вчимо наших негрів читати?

— Дивне питання! Ніхто цього не робить.

— Чому?

— Тому, що грамотність їм ні до чого. Від того, що вони вмітимуть читати, працювати краще все одно не будуть. А вони створені для того, щоб працювати, і більше ні для чого.

— Вони повинні самі читати Біблію, мамо! Інакше як мають дізнатися про волю Божу і його закони?

— Все, що неграм треба знати, їм прочитають.

— А мені здається, мамо, що Біблію потрібно читати самому.

— Яка ж ти дивна дівчинка, — гмикнула Марі.

— Міс Афелія навчила Топсі грамоти, — не вгавала Єва.

— Так, але результат ти бачиш сама — гіршої дитини годі й шукати!

— А бідолашна няня! — продовжувала Єва. — Вона так любить Біблію, їй так хочеться навчитися грамоті. Що вона робитиме, коли я не зможу більше читати їй вголос?

Марі відповіла, розбираючи речі в комоді:

— З часом, Єво, у тебе будуть інші справи і обов’язки, крім читання Біблії. У тому, що ти вголос читаєш неграм, нічого поганого, звісно, нема. Я й сама це робила, коли була здорова. Та коли ти стаєш світською дамою, то мусиш думати про вбрання і в тебе не залишається жодної вільної хвилинки. Ось дивися: ці діаманти я подарую тобі в день твого шістнадцятиліття. Я також одягала їх на свій перший бал. Ах, Єво! Якби ти тільки знала, з яким захопленням на мене всі тоді дивилися!

Єва взяла футляр, витягнула звідти діамантове кольє і довго, замислено на нього дивилася.

— Чому ти так враз споважніла, Єво? — спитала Марі.

— Мамо, а воно дороге?

— Ще б пак! — вигукнула Марі. — Тато купив мені його у Франції. Це цілий статок!

— Як би мені хотілося, щоб воно було моїм! — сказала Єва, — Щоб я могла з ним робити усе, що захочу…

— І що б ти з ним зробила?

— Продала б. А за отримані гроші купила б маєток у вільних штатах, переселила туди усіх наших негрів, найняла вчителів, які б навчали їх читати Біблію та писати…

Марі розсміялася і перебила доньку:

— Та це справжній пансіон для негрів! Цікаво, чи передбачила ти для них уроки гри на фортепіано і малювання по шовку?

— Найважливіше, щоб вони навчилися читати Біблію і писати, — твердо сказала Єва. — Адже я знаю, мамо, як їм важко. І Том, і няня, і багато інших страждають через те, що вони неграмотні. Мені здається, це дуже погано, що їх не вчать.

— Ах, Єво, припини! Ти ще зовсім маленька й нічогісінько не тямиш у таких питаннях! — сказала Марі. — Від твоїх балачок у мене розболілася голова.

Марі завжди прикидалася, що їй зле, коли не хотіла продовжувати неприємну для неї розмову.

Єва смиренно вийшла з кімнати. Але з того самого дня почала вчити няню читати.

Розділ XXІІІ

Енрік

Невдовзі після цієї розмови Єви з матір’ю до Сен-Клера приїхав погостювати його брат Альфред зі своїм старшим сином Енріком.

Спостерігати за двома братами-близнюками було прецікаво. Природа часом дуже непередбачувана, і замість того, щоб наділити їх схожістю, вона створила дві абсолютні протилежності, подарувавши їм водночас напрочуд міцні узи взаємної любові та дружби.

Вони годинами прогулювалися стежинами поншантренського парку — гнучкий, стрункий, енергійний, блакитноокий Огюстен та коренастий, солідний Альфред із темними очима та римським профілем. Вони сперечалися про все на світі, та це не заважало їм насолоджуватися спілкуванням один із одним — навпаки, це було якоюсь притягальною силою, як між двома полюсами магніту.

Дванадцятилітній Енрік був вродливим темнооким хлопчиком, дуже жвавим та веселим, і не на свій вік владним. Свою кузину Єву він побачив вперше і одразу ж був зачарований її янгольським характером і добротою.

У Єви був білий поні, дуже покірний і такий же сумирний, як і його маленька господиня.

Наступного дня по прибутті гостей під ґанок привели двох осідланих коників. Дядько Том вів поні, а тринадцятилітній мулат — вороного арабського коня, якого батько спеціально купив Енрікові за великі гроші.

По-хлопчачому гордий з такого подарунку, Енрік діловито оглянув коня, прийняв поводи з рук свого молодого слуги і раптом насупився:

— Додо! Що це таке? Ти, ледарю, навіть не почистив його!

— Я почистив, господарю, але він знову забруднився.

Слугою Енріка був чорноокий кучерявий мулат із високим відкритим чолом, однаковий із господарем на зріст. Судячи з того, як запально зблиснули його очі, коли він виправдовувався, можна бути впевненим, що в його жилах текла кров і білої людини також.

— Мовчи, негіднику! — верескнув Енрік, замахуючись батогом. — Як ти смієш ще й рота відкривати!

— Містере Енрік… — почав було Додо, але Енрік ляснув його рукою по обличчю, рвучко схопив за руку, кинув перед собою на коліна і заходився бити так сильно, як тільки міг.

— На, маєш! Я тобі покажу, як зі мною сперечатися! Відведи коня до стійла і почисти, як годиться. Знай своє місце, скотино!

— Пане, — заступився за молодого мулата Том, — Додо лише хотів вам пояснити, що кінь забруднився, коли він виводив його з конюшні. Він молодий, гарячий, от і розійшовся. А те, що Додо його чистив, я можу підтвердити, бо сам це бачив.

— Мовчи! Тебе ніхто не питав! — крикнув хлопчик і, круто повернувшись на каблуках, побіг на ґанок, де стояла здивована Єва, зодягнена у синій костюм для верхової їзди.

— Вибач, кузино! Через цього бевзя мусимо почекати. Давай посидимо тут, вони зараз повернуться… Та що з тобою? Чому ти така сумна?

— Навіщо ти образив Додо? Ти вчинив погано, жорстоко! — скрушно пояснила Єва.

— Жорстоко? — щиро здивувався панич. — Я тебе, люба Єво, не розумію.

— Я не дозволю називати себе любою Євою, якщо ти так поводитимешся.

— Кузино! Та ти не знаєш Додо! З ним інакше не можна. Він брехун і постійно прикидається. Його треба зразу на місце ставити, щоб не знахабнів. Тато завжди так робить.

— Але дядько Том сказав, як усе було, а він ніколи не бреше.

— Значить, цей негр якийсь особливий! Мій Додо що дихне, то брехне.

— Це він тому такий, що ти його залякав.

— Єво, чого це ти так про Додо піклуєшся? Ще трохи — і я почну до нього тебе ревнувати!

— Він ні в чому не винен, а ти його побив.

— Негрів і наперед бити не завадить. А Додо ще й свавільний. Та якщо ти так близько береш це до серця, то я при тобі його не битиму.

Така обіцянка Єву не вдовольнила, але всі її намагання переконати брата були марними.

І ось з’явився Додо з кіньми.

— Ну от, це зовсім інша справа, Додо. Тепер видно, що ти постарався, — поблажливо сказав юний господар. — Потримай поні, а я допоможу міс Єві сісти.

Додо підійшов і став поряд із поні. Обличчя у нього було сумне і заплакане.

Енрік хизувався своєю галантністю, вправно посадивши кузину в сідло і подавши їй повіддя. А Єва тим часом нагнулася до Додо і сказала:

— Дякую, Додо. Ти хороший хлопчик.

Здивований погляд мулата зустрівся з ніжним Євиним поглядом. Щоки його залилися рум’янцем, а на очі навернулися сльози.

— Додо! — наказовим тоном гукнув Енрік.

Хлопчик кинувся до нього.

— Ось тобі гроші на льодяники, — сказав господар, сідаючи в сідло, і поскакав за Євою.

Хлопчик-слуга довго дивився услід вершникам. Один із них обдарував його грошима, а інша — тим, що було для нього безмірно дорожче — добрим словом. Додо розлучили з матір’ю усього кілька місяців тому. Альфред Сен-Клер купив його на невільничому базарі, вирішивши, що він буде гарним грумом для сина, підходящим для породистого арабського коника. Енрік радо узявся дресирувати свого слугу і «показувати йому його місце».

Брати Сен-Клери з глибини саду спостерігали за попередньою сценою.

Огюстен обурився, але обмежився насмішкуватим зауваженням:

— То це так виглядає республіканське виховання, Альфреде?

— Енрік спалахує, мов порох, — холоднокровно відповів старший брат.

— Невже ти вважаєш, що такі спалахи підуть йому на користь? — висловив сумнів Огюстен.

— А що з ним робити? Справжнє чортеня. Усі домашні уже на нього махнули рукою. Але ж і Додо зайве покарання не завадить.

— Значить, отак твій син засвоює найголовніший республіканський постулат: «Усі люди народжуються вільними та рівними!»

— Та то все французькі сентиментальні нісенітниці у дусі Тома Джефферсона, — сказав Альфред. — У наш час згадувати їх недоречно.

— Взагалі, ти правий, — багатозначно відповів Огюстен.

— Навіть діти розуміють, — продовжував його брат, — що не всі люди народжуються вільними та рівними. А ці республіканські мрії — просто дурниці. Рівні права належать освіченим багатим людям із бездоганним вихованням, а не чорній челяді.

— Якби ти міг переконати в цьому ще й чорну челядь! — вигукнув Огюстен. — Адже у Франції вона продемонструвала одного разу, що думає про все це.

— Це тому трапилося, що їм дали поблажку. А слуг треба тримати в покорі! — сказав Альфред і тупнув ногою, ніби припечатавши своє переконання.

— Проте краще ховатись, коли вони піднімають голову! Ти згадай хоча б, що коїлося у Сан-Домінго.

— У нашій країні обійдемося без цього. Треба лише раз і назавжди припинити розмови про те, що негрів необхідно навчати, розвивати… Нижчим класам освіта ні до чого.

— Запізно. Цей процес незворотній, — мовив Огюстен. — Освіту вони все одно отримають, от тільки яку? Наша соціальна система може навчити їх тільки варварству та жорстокості. Ми самі винні, що негри втрачають людську подобу і стають тваринами. І якщо вони коли-небудь піднімуть голову, нам не позаздрить ніхто!

— Цього ніколи не буде! — вигукнув Альфред.

— Побачимо. Можеш вдатися до експерименту: пару в котлі прикрий кришкою, а сам сядь зверху. Побачимо, як тобі сидітиметься.

— А й побачимо! — відповів Альфред. — Якщо машина працює безперебійно і котел справний — сидіти можна.

— Еге ж, так само тішилося думкою і французьке дворянство за Людовика XVI, а у наш час такі самонадійні правителі Австрії та ще Пій ІХ. Та одного прекрасного дня котли вибухнуть, і нам усім настане кінець.

— Поживемо — побачимо, — сміючись, сказав Альфред.

— Згадаєш моє слово, брате: маси збунтуються і нижчі класи візьмуть над нами гору.

— Припини верзти ці республіканські нісенітниці, Огюстене! Мені здається, ти хочеш стати вуличним оратором. Що ж, для такої діяльності у тебе є необхідні здібності. А щодо мене, то я волію вмерти скоріше, ніж брудні негри стануть панувати над нами.

— Брудні, чисті… А цей день, коли вони диктуватимуть нам свою волю, все одно неминучий, — не вгавав Огюстен. — А те, як вони владарюватимуть, залежить від вас. Французьке дворянство на свою голову розгнівило санкюлотів, народ Гаїті…

— Огюстене, забагато честі тому проклятому Гаїті! Якби гаїтяни були англосаксами, все було б інакше. Англосакси — ось справжні володарі світу. І так буде завжди!

— Домішки англосаксонської крові у наших рабів тепер не дивина, — слушно зауважив Огюстен. — Серед них чимало тих, чия африканська кров лише додає тропічної гарячності нашому практичному, врівноваженому розумові. Якщо ми станемо другим Сан-Домінго, то суміш англосаксонської та африканської крові буде переможницею. Сини білих батьків, у чиїх жилах кипить наша пихатість, не завжди терпітимуть, що їх купують, продають чи дарують. Вони повстануть, кажу тобі, і поведуть за собою негрів усіх відтінків.

— Які дурниці!

— А згадай-но древнє попередження на подібну тему, — правив своєї Огюстен, — «Завжди буде так, як за Ноя: вони їстимуть, питимуть, будуватимуть і отямляться лише тоді, коли вода підійде до їхнього порогу і продовжуватиме прибувати».

— Тобі треба виділити велику парафію, щоб ти доносив до своєї пастви слово могутнього Бога! — сміючись, відповів Альфред. — За нас можеш не хвилюватися. Наш фундамент — власність. Влада у наших руках, а нижча раса залишатиметься підданою нам! — І Альфред знову тупнув ногою. — Ми тримаємо свій порох під надійним замком.

— Годі й сперечатися! Ваші сини, такі, як твій Енрік, будуть надійно охороняти пороховий льох. Вони такі організовані, витримані та холоднокровні. Але щоб керувати іншими, треба насамперед уміти контролювати самих себе.

— Так, це неабияка проблема, — замислився Альфред. — Нелегко в умовах нашої системи виховувати дітей. Тепер так багато спокус для пристрастей, які в нашому кліматі й без того занадто палкі… Я маю чималі клопоти з Енріком. Він добрий, великодушний хлопчик, поки раптом не спалахне, мов сірник — тоді вже ніхто з ним не впорається. Я думаю, чи не послати його на навчання на Північ? Там ще не забули, як виховувати слухняних дітей. До того ж там він буде в оточенні рівних собі, а не підлеглих, тож йому доведеться зважати на інших.

— От бачиш! Таки є в нашій системі небезпечна розколина, якщо ми через неї не можемо належним чином виконувати найважливіший обов’язок людства — виховання дітей!

— Вади, звісно, є, але є і переваги, — відстоював Альфред право рабовласництва на існування. — Завдяки цій системі у хлопчиків виробляється мужність і сміливість, а пороки нижчої раси укріплюють їхні хороші риси. Мій Енрік, наприклад, тягнеться до правдивості, розуміючи, що брехливість і хитрість — невід’ємні риси рабів.

— Безсумнівно, це вельми християнський підхід до проблеми! — вигукнув Огюстен.

— Християнський, не християнський — яка різниця? Але погодься, це не найгірший підхід.

— Можливо, — сказав молодший Сен-Клер.

— Ми з тобою розмовляли на цю тему тисячі разів, Огюстене, та кожен залишився при своїх переконаннях. Марна трата часу. Пропоную партію в шахи.

— Із задоволенням, — прийняв пропозицію Огюстен.

Брати піднялися на ґанок і присіли за переносний бамбуковий столик. Розставляючи фігури на дошці, Альфред зауважив:

— Якби я думав так, як ти, то не сидів би склавши руки.

— Навіть не сумніваюся. Ти ж людина дії, активіст. То поділися, що на моєму місці ти б робив?

— Ну, наприклад, почав би навчати своїх рабів грамоті, — насмішкувато порадив Альфред.

— З таким самим успіхом ти міг би навалити на них Монблан і наказати їм випростатися під цим тягарем! Один не може йти наперекір суспільству. Освіту негрів має взяти на себе держава, а якщо ні — то нехай хоча б не встромляє палки у колеса своїми варварськими законами.

— Твій хід, Огюстене.

Брати захопилися грою і відволіклися від неї лише тоді, коли в саду почулося цокання кінських копит.

— А ось і діти, — сказав Огюстен, встаючи з-за столу. — Подивися, Альфе, що може бути прекрасніше за це?

І справді, картина, яку вони побачили, була прекрасна. Енрік, кучерявий, рум’яний, сміявся, нахилившись до своєї чарівної сестри. Щоки дівчинки також розпашілися від швидкої їзди, і це ще більше підкреслювало золото її волосся, пасемце якого вибилося з-під синьої шапочки.

— Яка ж вона у тебе красуня, Огюстене! — вигукнув Альфред. — Прийде час, коли вона розіб’є багато сердець!

— Так, ти правий! — із гордістю та гіркотою у голосі вимовив Євин батько і побіг вниз сходами, щоб зняти доньку з сідла.

— Єво, щастя моє! Ти стомилася? — з цими словами він пригорнув її до грудей.

— Ні, татусю, — відповіла дівчинка, та її переривчастого дихання не помітити було неможливо.

— Навіщо ж ти так швидко їхала? Адже тобі це шкодить!

— Мені було так добре, що я забула про все на світі!

Сен-Клер на руках відніс її у вітальню і вклав на диван.

Альфред із сином пішли за ними.

— Енріку, ти повинен берегти Єву, — звернувся Огюстен до племінника з проханням. — Не забувай, їй взагалі не можна стомлюватися.

— Я берегтиму її, дядьку Огюстене, — пообіцяв хлопчик, присідаючи біля Єви на софу і беручи її за руку.

Незабаром Євине дихання вирівнялося. Її батько і дядько знову засіли за шахи, залишивши дітей самих.

— Як мені сумно, Єво, що тато не може затриматися тут довше! Коли ж тепер ми знову побачимося? Якби ми жили разом, я б постарався виправитися і краще поводитися із Додо. Я нічого проти нього не маю, просто я надто запальний. Він не має підстав скаржитися на погане ставлення. Я постійно даю йому кишенькові гроші, він прекрасно зодягнений і взагалі йому непогано живеться.

— А тобі добре жилося б, якби поруч із тобою не було жодної людини, яка тебе любить? — спалахнула Єва.

— Звісно, ні!

— Але ж ти розлучив Додо з матір’ю, з рідними і друзями, і тепер у нього нікого немає!

— То що ж мені робити? Адже я не можу ні привезти його маму, ні тим паче сам його полюбити.

— Чому ж ні?

— Полюбити Додо? Та ти що, Єво! Він може мені подобатися, може не подобатися, але хто любить своїх слуг?

— Я люблю.

— Ото дивачка!

— Біблія закликає любити усіх.

— Ну, Біблія… Там багато чого написано… Та хто живе за тими закликами?

Єва промовчала і задивилася кудись удалину.

— І все ж, Енріку, — сказала вона після тривалого мовчання, — постарайся полюбити Додо, не ображай його… Хоча б заради мене.

— Заради тебе, дорога кузино, я ладен полюбити кого завгодно! Ти найкраща з усіх, кого я знаю! — вигукнув Енрік, залившись рум’янцем.

А Єва навпаки, слухала його спокійно.

— От і добре! — сказала вона. — Тільки пильнуй, щоб не забути своєї обіцянки.

Дзвінок до обіду перервав їхню розмову.

Розділ XXIV

Передчуття

Через два дні Альфред із сином поїхали додому. Відтоді Єва почала слабнути на очах. Її надто втомили активні забави з братом, що їй були протипоказані. Але діти є діти… Досі Сен-Клер від страху перед страшною правдою уникав радитися з лікарями, але останніми днями Єва почувалася настільки слабкою, що не виходила з кімнати. Нарешті він наважився викликати до неї лікаря.

Марі Сен-Клер повністю була зайнята своїми новими уявними недугами. Вона навіть не помічала, що донька серйозно хвора. Вона була твердо переконана, що її муки незрівнянні ні з чиїми і страшенно обурювалася, коли хто-небудь із домочадців смів скаржитися на здоров’я. «Побули б у моїй шкурі, отоді б дізналися, що таке справжні страждання», — говорила вона.

Міс Афелія намагалася пробудити у ній материнську тривогу, коли симптоми хвороби ще лише починали виявлятися у Єви, але все марно.

— Наша дівчинка абсолютно здорова, — заперечувала Марі. — Вона бавиться, як і раніше.

— Але її кашель не минає.

— Кашель? Та ви перебільшуєте! Я кашляю все життя. Коли я була у Євиному віці, то підозрювали, що у мене нібито сухоти. Няня цілими ночами вартувала біля мого ліжка. А ви кажете, що у Єви кашель. Дрібниці!

— Вона дедалі слабшає, її мучить астма.

— Боже мій! Я маю дихавицю довгі роки! Це нерви, нічого серйозного!

— А як щодо нічного потіння?

— Я ось уже десять років ночами обливаюся потом. Нічні сорочки можна викручувати! Простирала доводиться просушувати. Хіба Єва пітніє так, як я?

Міс Афелія вирішила припинити цю розмову, бо зрозуміла, що Марі нікого, крім себе, не бачить і не чує.

Але тепер, коли всі вже зрозуміли, що Єва серйозно хвора, це була змушена визнати і Марі. Її тактика враз різко змінилася. Вона побивалася: «Я так і знала! Я відчувала, що мені судилося стати найнещаснішою з матерів. Єдина, палко кохана доня стоїть на краю могили у мене на очах, а я й сама ледь жива і нічим не можу їй допомогти!» В цій ситуації Марі перевершила сама себе. Вона змушувала няню щоночі сидіти коло свого ліжка, капризуюючи дедалі більше. Навіть смертельну хворобу доньки вона використала для того, щоб привернути до своєї персони більше уваги.

— Марі, люба, припиніть, — заспокоював її Сен-Клер. — Не треба впадати у відчай.

— Ох, вам не збагнути глибину материнського горя, Огюстене! Ви й раніше мені не співчували, а тепер я взагалі залишилася наодинці зі своїми переживаннями!

— Це не так, я з вами. І не треба зневірюватися, у нас ще є надія!

— Я не можу так само спокійно це сприймати, як ви, Сен-Клере! Якщо вас не хвилює здоров’я єдиної доньки, то для мене це — ще один удар після того, що мені довелося пережити. Мене це доб’є.

— Єва з народження була хворобливою. Погіршення стану здоров’я я пояснюю спекою і компанією Енріка, вони занадто енергійно бавилися. Лікар запевняє, що надія на одужання є.

— Ну, як собі хочете. Ви вирішили не надавати серйозного значення нашій біді… Є такі щасливі люди, яких Бог наділив кам’яним серцем! А я лише страждаю від своєї вразливості. Як би мені хотілося бути такою ж незворушною, як і ви!

Всі домочадці щиро цього бажали Марі, бо своїми показними стражданнями вона вже замучила абсолютно усіх. У кожному будь-чиєму вчинкові вона вбачала цинізм і нерозуміння її материнського горя. А сама Єва, відчуваючи себе винною у її стражданнях, співчувала бідолашній мамі й докоряла собі за слабкість, плакала, молилась і через це згасала ще швидше.

Через два тижні дівчинці помітно покращало. Але це був саме той випадок, коли наступає оманливе покращення перед новим наступом хвороби. На жаль, це був логічний розвиток тієї недуги, що спопеляла Єву. Вона вже виходила на ґанок і навіть інколи у сад, вона знову сміялася і бавилася. Батько просто розцвів від щастя, він думав, що ще трішки — і його донечка повністю видужає. Всі думали так само. І лише міс Афелія добре знала, що це лише тимчасова перерва, яка закінчиться душе швидко.

І ще одне серце не бажало тішитися марними надіями — серце не по літах мудрої Єви. Хто сповіщав їй, що скоро її земним дням настане кінець? Можливо, так званий інстинкт згасаючої людської природи, а може, підсвідоме тремтіння душі перед переходом до іншої стадії безсмертя? Так чи так, але Єва точно знала, що небо на неї вже зачекалося. Дитяче серце не засмутилося від цього знання. Вона переживала лише за рідних і друзів, усвідомлюючи, що вони тужитимуть за нею. Ця дитина, яку так берегли і балували, яку чекало у житті все те найкраще, що можуть дати любов і багатство, зовсім не боялася смерті.

Разом зі своїм простодушним і немолодим уже другом Томом вона багато часу проводила за читанням Біблії. Образ того, хто любив усіх, наблизився до її душі із далини минулих віків і став їй дорогим і рідним. Його любов проникала в її душу з неземною ніжністю, вона вже прагнула, тягнулася до нього, мріяла про зустріч із ним.

Але вона дуже співчувала тим, кого мусила залишити, а найбільше — батька, бо вона відчувала, що ніхто не любить її так, як він. Відверто кажучи, він також був для неї найдорожчою людиною у світі. Вона любила і маму також, але відчувала її егоїзм. Визнати це навіть перед самою собою їй заважав закладений природою постулат: мати — безгрішна. Тож Єві залишалося лише любити маму, незважаючи на те, яка вона насправді.

А як Єві було шкода слуг, в житті яких вона була променем радості та втіхи! Діти не вміють узагальнювати, але ж Єва була особливою дівчинкою. Вона розуміла, що рабство — це зло, і хотіла якось полегшити життя неграм. І не лише їхнім, а й взагалі усім.

— Дядечку Томе, — сказала Єва одного разу, піднявши очі від розкритої Біблії, — я розумію, чому Христос хотів померти за нас.

— Розумієте, міс Єво?

— Так. Я відчуваю те саме, що й він.

— Щось я не второпаю, що ви хочете сказати, — захвилювався Том.

— Мені важко це пояснити… Але коли я побачила тих нещасних на кораблі, і тебе серед них… Коли я дізналася про бідолашну Прю і про інші людські нещастя… Боже, як це все жахливо! У моє серце поволі закрадалося розуміння того, що я померла б із радістю, аби лиш смерть моя спокутувала ці страждання. Ах, Томе! Якби можна було вмерти за них! — палко мовила дівчинка, торкаючись його руки.

Замість відповіді Том подивився на неї, як на святу. Коли Єву покликав батько і вона побігла до нього, Том ще довго втирав сльози, дивлячись їй услід.

— Не втримати нам міс Єву на цьому світі, — трохи згодом поділився болісним передчуттям Том із нянею. — На ній — печать небес.

— Так, так! — вигукнула няня, здійнявши руки догори. — Я завжди це відчувала. Недовго жити їй на білому світі — по очах видно. Скільки разів я повторювала це міс Марі! І слова мої збудуться, ми всі знаємо, що моє любе ягнятко піде від нас.

Єва вибігла на ґанок, де сидів її батько. Був уже вечір, і промені сонця, що сідало за обрій, огорнули своїм сяйвом тендітну дитячу фігурку у білій сукенці, золото волосся заблищало, а рум’янець видався Сен-Клерові аж занадто яскравим.

Він покликав Єву, щоб подарувати їй нову статуетку, і серце його стиснулося від жалю, коли вона піднімалася східцями. Він замилувався нею, пригорнув доню до себе і забув, навіщо покликав.

— Єво, рідненька моя, тобі краще? Правда ж, ти ліпше почуваєшся?

— Тату, — несподівано рішуче сказала Єва, не відповівши на його питання. — Я вже давно хочу з тобою поговорити. Давай поговоримо зараз, поки мені не погіршало. Саме час.

Сен-Клер, тремтячи від хвилювання, посадив її на коліна. Вона поклала йому голову на груди і сказала:

— Не варто про це мовчати, тату… Скоро я вас покину і більше ніколи не повернуся… — схлипнула дівчинка.

— Єво, дорогенька, припини! Ця хвороба виснажила тебе, ти змучилася, але вже все позаду. Відганяй від себе сумні думки! Дивися, що я тобі купив!

— Ні, тату, — сказала Єва, навіть не подивившись у бік простягнутого їй подарунка і м’яко відсуваючи його руку, — не обманюй себе. Мені не покращало. Я знаю, що скоро піду від вас. І якби не ти, тату, і не всі ті, кого люблю я і хто любить мене, я була б дуже щаслива. Я хочу піти звідси, дуже хочу!

— Дитино люба! Звідки у тебе такі думки? Я зробив усе можливе, щоб ти почувалася щасливою…

— На небесах краще, тату. Хоча заради усіх вас я погодилась би жити, якби мала вибір. Ти тільки подумай! Як я можу не сумувати, якщо щодня бачу людське горе і страждання? І все одно мені боляче розлучатися з тобою!

— Про що ти говориш? Що не дає тобі бути щасливою?

— Багато чого, тату… Я маю на увазі наших нещасних невільників. Вони так люблять мене, так про мене дбають… Ах, тату, якби було можна дати їм свободу!

— Дитинко, та хіба ж їм погано у нас живеться?

— А якщо з тобою щось трапиться, що тоді буде з ними? Таких, як ти, дуже мало. Дядько Альфред зовсім інший, і мама теж. А згадай господарів Прю! Якими ж жорстокими бувають люди! — і плечі Єви здригнулися.

— Єво! Ти надто вразлива. Як я міг допустити, щоб при тобі розповідалися подібні історії!..

— Ось це мене і засмучує. Ти хочеш, щоб я жила щасливо, не знаючи горя, і навіть не чула про чужу біду. Це погано, адже на світі є люди, для яких життя — саме лиш горе, страждання і більше нічого. Я хочу знати правду. От я собі думаю… Тату, а хіба не можна відпустити на волю усіх рабів?

— Ти запитала про дуже серйозну справу, люба. Рабство — величезне зло, це безперечно. І мені б дуже хотілося дожити до того щасливого дня, коли у нашій країні не залишиться жодного раба. Але я не знаю, як цього досягнути.

— Тату, ти такий благородний і добрий, тебе всі поважають, ти умієш так гарно говорити! Ти зумів би знайти потрібні слова, щоб переконати інших! Коли я помру, тату, подумай і зроби це заради мене! Якби я могла, то відпустила б усіх наших невільників сама.

— Коли ти помреш?! Єво, не лякай мене, не треба такого говорити! — з болем у серці вигукнув Сен-Клер. — Ти ж єдина радість мого життя!

— У бідної Прю також була дитина… Єдиний її скарб. Вона чула, як плаче її синочок, але не мала навіть права про нього попіклуватися. Тату, ці нещасні люди люблять своїх дітей не менше, ніж ти мене! Допоможи їм! Няня не перестає плакати за своїми дітьми. Тома мучить туга за рідними. А скільки ще негрів живе у розлуці з найдорожчими людьми! Це так жахливо, тату!

— Ну гаразд, гаразд, доню! — лагідно сказав Сен-Клер. — Я зроблю все, що ти забажаєш, тільки не засмучуйся і не говори більше про смерть.

— І обіцяй мені, тату, відпустити Тома на волю, коли я… — вона запнулася і невпевнено договорила пошепки, — коли я піду…

— Добре, моя люба. Я зроблю все, про що ти просиш.

— Татусю, добрий мій, — сказала дівчинка, притискаючись щічкою до його обличчя, — як би мені хотілося, щоб ми з тобою були разом!

— Де, люба? — запитав доньку Сен-Клер.

— У Господньому домі. Там так тихо, спокійно і затишно. — Єва говорила про небеса так, ніби вже там бувала. — Невже тобі туди не хочеться, тату?

Сен-Клер ще міцніше пригорнув доньку до грудей і нічого їй не відповів.

— Ти прийдеш до мене, — продовжувала Єва впевнено.

— Звісно, прийду, услід за тобою. Я про тебе не забуду.

Вечірні тіні густішали, а Сен-Клер все сидів, притискаючи до себе тендітне доньчине тільце. Євиних очей він не бачив, але її голос, мов голос Святого Духа, звучав у його вухах. І у його думках промайнуло усе минуле життя, як на порозі Страшного Суду: материні молитви та гімни, юнацькі спалахи, прагнення до добра… Між далеким минулим до одруження і цим вечором пролягли роки, сповнені світських утіх, скептицизму і всього, що називається респектабельним життям. Як багато можна передумати за одну мить! Сен-Клер мовчав, а коли зовсім стемніло, він відніс Єву до її спальні, вклав у ліжко, випровадив слуг і сам приспав доньку.

Розділ XXV

Маленька проповідниця

Була звичайна неділя. Сен-Клер на ґанку курив сигару, відкинувшись на спинку бамбукового крісла. Марі лежала на софі, прикрившись легкою накидкою від комарів. У руках вона тримала красиво переплетений молитовник. Вона взяла його про людське око, адже була неділя, і вдавала, що читає молитви, а насправді боролася зі сном.

Міс Афелія довго намагалася дізнатися, чи немає десь поблизу вілли методистської общини, і врешті-решт знайшла її. Цієї неділі вона поїхала туди на молитовне зібрання і взяла з собою Єву. Повіз їх Том.

— Огюстене, — звернулася Марі до чоловіка, подрімавши досхочу, — треба послати у місто по доктора Позі. Щось у мене з серцем погано.

— Навіщо ж вам потрібен саме Позі? Доктор, який лікує Єву теж знається на своїй справі.

— До нього не зі всякою хворобою можна звернутися. У мене щось дуже серйозне, — скаржилася Марі. — Я вже три ночі нормально не спала — такий біль і таке дивне відчуття у грудях!

— Я гадаю, Марі, ви просто хвилюєтеся. Я впевнений, що усе гаразд із вашим серцем.

— Авжеж! — вигукнула Марі. — Я такої відповіді й чекала. Ледве Єва кашляне чи зблідне — і ви втрачаєте голову. А до мене вам байдуже!

— Якщо вам завгодно будь-що мати хворе серце, я не позбавлятиму вас такого задоволення, — сказав Сен-Клер, тамуючи роздратування.

— Сподіваюся, вам не доведеться пошкодувати про ці слова, коли буде запізно. Хочете — вірте, хочете — не вірте, справи ваші, а тільки тривога за нашу Єву і догляд за нею загострили мою хворобу, про яку я вже давно здогадувалася, тільки не хотіла нікому завдавати клопоту. Я завжди не зважаю на власне здоров’я.

«Цікаво, що вона має на увазі, коли говорить про догляд за Євою?» — обурено подумав Сен-Клер, продовжуючи мовчки курити сигару, як і всякий «байдужий камінь», аж поки до ґанку не під’їхав екіпаж, із якого вийшли міс Афелія із Євою.

Як звичайно, міс Афелія насамперед пішла до своєї кімнати зняти капелюшка та шаль, а Єва, підбігши до тата і вмостившись йому на коліна, заходилася захоплено розповідати про молитовне зібрання.

Через пару хвилин із кімнати міс Афелії почувся надривний обурений крик.

— Ладен побитися об заклад, що це Топсі знову щось накоїла! — сказав Сен-Клер. — Лише вона могла так розгнівати кузину.

Не встиг він висловити свого припущення, як у дверях показалася розлючена міс Афелія, тягнучи за руку маленьку правопорушницю.

— Іди-но сюди, іди! — страшила вона Топсі. — Зараз я усе розповім твоєму господарю!

— Ну, і що у вас трапилося знову? — запитав Огюстен.

— А те, що я відмовляюся від цього дівчиська! Не можу більше! Урвався і мій терпець! Я замкнула її у кімнаті і наказала вивчити один гімн. Як ви гадаєте, що вона накоїла? Підгледіла, де я тримаю ключ від комода, залізла у ящик із тканинами, витягнула шовк для оздоблення капелюшків і розрізала його на платтячка ляльці! Це нечувано!

— А я вас, кузино, попереджала, що від негрів добра чекати не варто, — сказала Марі. — Якби я могла, відправила б це дівчисько на конюшню і наказала відшмагати як слід. Наступного разу вона б сто разів подумала, чи варто робити щось недозволене.

— Я й не сумніваюся, — закинув Сен-Клер. — А ще кажуть, що у жінок добре серце! Більшість жінок здатні загнати коня до півсмерті, замучити слугу і довести своїми примхами до божевілля будь-якого чоловіка.

— Ваша сентиментальність, Сен-Клере, тут абсолютно недоречна. Кузина — жінка мудра, і тепер вона сама переконалася, що інакше цій чорнушці ради не даси.

Педантична міс Афелія не могла не обуритися через господарювання Топсі у її комоді. Гадаю, багатьом нашим читачкам таке не сподобалось би. Але пропозиція Марі їй нітрохи не сподобалася і вона трохи пом’якшала.

— Ні! Цього я не допущу, — сказала вона. — Та звертаюся за порадою до вас, Огюстене. Що ж мені з нею робити? І навчала її, і пояснювала, і навіть била — нічого не допомагає, як горохом об стінку!

— Ану іди-но сюди, мавпеня, — покликав Сен-Клер Топсі.

Дівчинка підійшла до господаря, боязливо і водночас із лукавинкою у своїх блискучих чорних оченятах.

— Чому ти так препогано поводишся? — запитав Сен-Клер, заледве стримуючи посмішку, бо ця дитина завжди веселила його самим своїм виглядом.

— Напевно, бо я паскудне дівчисько, — сумирно відповіла Топсі і додала: — Міс Феллі сама так каже.

— Вона стільки для тебе зробила, а ти цього зовсім не цінуєш!

— О Господи! Та що зі мною вдієш? Моя попередня господиня чого тільки не вигадувала, щоб я змінилася — і шмагала мене (та не так, як міс Феллі…), і за волосся тягала, і об двері головою била — все марно. Одне слово — негритянка…

— Годі! Я відмовляюся від неї! — вигукнула міс Афелія. — Досить із мене цих мук.

— Чи дозволите одне питання? — мовив Сен-Клер.

— Будь ласка, — роздратовано погодилася вона.

— Якщо ваші проповіді й усі старання не можуть врятувати від пекла одну єдину маленьку грішницю, віддану вам на виховання, нащо ж посилати пару нещасних місіонерів туди, де таких юрби? Мені здається, що у цьому сенсі Топсі — показник.

Міс Афелія не знала, що відповісти на Сен-Клерів закид. А Єва, яка мовчки спостерігала за цією сценою, непомітно для інших кивнула Топсі, кличучи за собою. Збоку від веранди була розташована маленька засклена кімнатка, де Сен-Клер полюбляв читати. Дівчатка зайшли туди.

— Цікаво, що Єва надумала? — сказав Сен-Клер, — Піду подивлюся.

Підкравшись навшпиньках до скляних дверей, він відхилив портьєру і побачив, що відбувається у читальні. Потім поманив до себе міс Афелію і притулив пальця до вуст.

Діти сиділи на підлозі обличчям одна до одної. Топсі вперто зберігала на обличчі всій насмішкувато-лукавий вираз, а Єва, схвильована, дивилася на неї очима, повними сліз.

— Топсі, чому ти така неслухняна? Невже ти нікого не любиш, Топсі, і зовсім не хочеш виправитися?

— Я не розумію, як це — любити. Ну, льодяники я люблю, солодощі різні, а людей?..

— Ну, тата і маму ти ж любиш?

— Їх у мене ніколи не було. Я ж вам про це казала, міс Єво.

— Вибач, казала, — сумно погодилася Єва. — А у тебе були сестри чи друзі?

— Нікого ніколи у мене не було, — відрізала Топсі.

— Якби ти захотіла виправитися, постаралась би…

— Та я ж усе одно залишуся негритянкою, як би не старалася! — сказала Топсі. — Вони нас б’ють, думають, що здеруть чорну шкіру, а під нею — біла, і тоді ми змінимося. Але там лише м’ясо та кров…

— Бідолашна Топсі… — не стримуючи сліз, поспівчувала Єва. — Але це нічого, що ти чорна, Топсі. Міс Афелія тебе полюбила б, якби ти її слухалася.

Топсі розсміялася тим уривчастим коротким смішком, який означав недовіру.

— Не віриш? — запитала Єва.

— Ні! Вона мене ненавидить, бо я негритянка. Їй краще до жаби доторкнутися, ніж до мене. Ніхто не любить негрів… І нехай! Мені байдуже! — вигукнула Топсі, почавши насвистувати веселий негритянський мотив.

— Топсі, бідненька, та я тебе люблю! — щиросердо сказала Єва і поклала свою тонку прозору ручку їй на плече. — Я люблю тебе, бо ти самісінька, без мами і тата, без друзів, бо ти нещасна. Мені так хочеться, щоб ти була хорошою. Я дуже хвора, Топсі, і мені вже недовго залишилося жити. Мені так би хотілося, щоб ти виправилася… Постарайся, будь ласка, хоча б заради мене! Адже ми з тобою скоро розстанемося…

З круглих очей чорнушки Топсі полилися сльози. Великі каплі градом падали на ласкаву Євину руку. Тієї хвилини промінь віри та любові дістався її душі! Вона вперлася головою у коліна і розплакалася навзрид, а дівчинка, яка схилилася над нею була, мов янгол, який рятує грішника.

— Бідолашна Топсі! — говорила Єва. — Хіба ж ти не знаєш, що Христос любить усіх однаково? І нас обох теж. І я тебе люблю, але його любов сильніша, бо він кращий, добріший. Він допоможе тобі виправитися, тож колись ти потрапиш на небо і станеш янголом. Те, що у тебе чорна шкіра, нічого не значить. Тільки подумай, Топсі, ти будеш як ті світлі духи, про яких співає дядечко Том!

— Міс Єво! Міс Єво! — щиро і серйозно вимовила Топсі. — Я виправлюсь… Я обіцяю, слово честі!

Сен-Клер опустив портьєру.

— Як Єва мені нагадує мою маму! — мовив він до міс Афелії. — Вона була права: щоб сліпці прозріли, потрібно вчиняти так, як і Христос — покликати їх до себе і покласти руки їм на голову.

— Не можу я сприймати негрів, — з глибоким видихом зізналася міс Афелія. — Це правда, що я гидую цією чорнушкою, але я й гадки не мала, що вона це усвідомлює.

— Дитину обдурити важко, — сказав Сен-Клер, — бо діти відчувають, як до них ставляться. Якщо ви відчуваєте до них відразу, вдячності від них не купити жодними подарунками, турботою, подачками. Дивно, але це так.

— Я не можу себе перебороти, — сказала міс Афелія. — Мені неприємні усі негри, а надто ця дівчинка. Важко перебороти відразу.

— А Єва цього не відчуває.

— Бо вона добра, як янгол! Вона подібна до Христа. Як би я хотіла бути такою, як наша Єва! У неї можна багато чого навчитися.

— Дорослі й справді мають багато чому повчитися у дітей, — погодився Сен-Клер.

Розділ XXVI

Невблаганна смерть

Не тужіть за тими,

хто лягає в могилу

у юні свої роки.

Євина спальня, як і решта кімнат першого поверху, виходила на широкий ґанок. З одного боку вона сусідила зі спальнею батьків, з іншого була розташована кімната міс Афелії. Сен-Клер оформив доньчину кімнату на свій смак, враховуючи її вподобання і особливості характеру. На вікнах висіли рожево-білі фіранки, підлога була застелена циновкою, яку Сен-Клер замовив у Парижі, власноручно намалювавши візерунок: посередині — пишні троянди, а берегами — обрамлення із листків та бутонів. Усі меблі були бамбукові, вишукані, легкі. В головах над ліжком на алебастровій консолі стояв чудовий мармуровий янгол зі складеними крилами і миртовим вінком у руках. З того вінка звисав розшитий сріблом прозоро-рожевий балдахін від москітів. Це було обов’язковим атрибутом кожної спальні у тих краях. На м’яких софах лежали рожеві атласні подушки, а над кожною з них скульптурні фігурки підтримували такі самі накидки, як і над ліжком. Посеред кімнати стояв красивий столик, на ньому — фарфорова ваза у формі лілії з нерозцвілими пуп’янками. У ній завжди був свіжий букет квітів. Поряд із вазою лежали Євині книжки та іграшки, елегантна чорнильниця з перами, яку подарував їй батько, підтримуючи її наполегливість у навчанні письму. Був тут і камін. На його мармуровій перекладині стояла статуя Христа в оточенні дітей, а по обидва боки від неї — фарфорові вази з квітами, які щодня Єві приносив Том. На стінах висіли три чудові картини, на яких були зображені дитячі забави. Одне слово, тут було усе для безтурботного, щасливого життя. Прокидаючись щоранку, дівчинка бачила лише те, що пробуджує світлі думки. Але добре Євине серце виводило її думки далеко за межі того ідеального світу дитинства, який створив для доньки люблячий батько.

Оманливий приплив сил, який усі спостерігали в Єві останніми днями, вичерпувався. Дедалі рідше її можна було зустріти в саду, натомість дедалі частіше вона вмощувалася на софу біля вікна, що виходить на ґанок, і довго, печально й задумливо споглядала озеро.

Якось удень, читаючи Біблію, Єва почула на ґанку сердитий голос матері:

— Це ще що таке?! Ти рвеш квіти, негіднице?!

Єва почула звук від удару по обличчі.

— Місіс! Ці квіти для міс Єви! — несміливо відповіла Топсі.

— Ах, для міс Єви? Брешеш! Їй не потрібні квіти від тебе, брудна, погана негритоско! Забирайся з-перед моїх очей!

Єва зіскочила з софи і побігла на ґанок.

— Мамо, не жени її! Топсі, дай мені цей букет!

— Єво, у тебе і так кімната потопає у квітах, — зауважила Марі.

— Але ці — особливі! — сказала дівчинка. — Топсі, ходи до мене.

Топсі підняла опущену голівку, підійшла до Єви і нерішуче простягнула їй квіти.

— Які вони гарні! — вигукнула Єва.

Букет був простенький, проте незвичайний. Одна біла камелія і пурпурова герань, — ось і вся композиція. Мабуть, саме разючий кольоровий контраст так привабив Топсі.

— Ти вмієш чудово компонувати квіти, — сказала Єва, і від цієї похвали Топсі просто розцвіла. — Постав їх он у ту вазу, вона вільна. І відсьогодні носи мені квіти щодня.

— Дивна забаганка! — сказала Марі. — Нащо це тобі?

— Просто захотілося, мамо. Ти тільки не гнівайся. Не будеш?

— Звісно, не буду, дитино. Якщо ти хочеш… Топсі, чула, що тобі сказано? Не забувай!

Топсі зробила реверанс і знову знітилася. Коли вона поверталася до дверей, щоб вийти, Єва помітила слізку на її чорному обличчі.

— Мамо, — сказала Єва, коли Топсі вийшла, — я знала, що вона хотіла порадувати мене.

— Еге ж! Та це дівчисько тільки й чекає слушної нагоди, щоб чогось накоїти. Та якщо тобі це до вподоби — нехай.

— Мамо, мені здається, що Топсі змінилася. Вона вже не така, як була раніше. Вона старається стати хорошою.

— Довго ж їй ще доведеться старатися, щоб стати чемною дівчинкою! — підсміюючись, сказала Марі.

— Але у Топсі таке важке життя!

— У нашому домі їй гріх на щось нарікати! — заперечила Марі. — Ми із нею клопотів мали більше, ніж із усіма іншими негренятами, разом узятими! На неї нічого не діє — ні вмовляння, ні покарання. А вона яка була, така й залишилася.

— Мамо, а ти вдумайся, порівняй нас! Ми дві маленькі дівчинки, тільки я живу серед рідних, люблячих людей, у мене є все і навіть більше. А Топсі? Згадай, де вона жила перед тим, як потрапити до нас! Щоб це забути, потрібно багато часу і любові!

— Ну, може, й так, — сказала Марі, позіхаючи. — Боже, яка спека!

— Мамо, ти ж також віриш, що Топсі могла би стати янголом, якби була християнкою?

— Єво! Що за дивні думки! Ніхто, крім тебе, до цього не додумався б. А взагалі, може, й могла б…

— А хіба наш Господь не є її Господом також? Хіба Ісус не спаситель для Топсі?

— Можливо. Адже Господь сотворив усіх, — сказала Марі. — Ти не бачила мого флакончика з солями?

— Як шкода, як мені шкода… — тихенько примовляла Єва, дивлячись удалину, на озеро.

— Про що ти, дитинко? — запитала Марі.

— Ну чому той, хто міг би бути світлим янголом і жити серед інших янголів, опускається дедалі нижче і не може розраховувати на допомогу ні від кого? Як шкода…

— Єво, заспокойся! У цьому нашої провини немає. Не тривожся через такі речі. Тут нічим не зарадиш. Просто потрібно дякувати Богові за ті блага, які він нам дарував.

— А мене вони не тішать, — сказала Єва. — І мені шкода тих нещасних, у яких їх нема…

— Дивні речі ти говориш! А я, як справжня християнка, вдячна Богу за них.

— Мамо, — сказала Єва, — я хочу підстригти волосся.

— Це ж навіщо? — здивувалася Марі.

— Щоб встигнути роздати по пасму своїм друзям, поки я ще спроможна це зробити. Поклич тітоньку, нехай принесе ножиці.

Марі гукнула міс Афелію, яка була у сусідній кімнаті.

Дівчинка встала, труснула голівкою, розпустивши по плечах довгі золоті локони.

— Тітонько, пострижіть овечку! — попросила вона.

— Що тут діється? — здивувався Сен-Клер, заходячи до кімнати з вазою, повною фруктів, які нарвав у саду для доньки.

— Тату, я вирішила підстригти волосся. Воно занадто густе, мені жарко від нього. А локони я роздарую усім домашнім.

— Ну добре, — сказав Сен-Клер. — Тільки вистригайте так, щоб було непомітно. Євине волосся — моя гордість.

— Ну що ти таке кажеш, тату! — сумно промовила дівчинка.

— Так! Ти маєш бути красунею, адже скоро ми поїдемо у гості до дядька Альфреда, де тебе чекає Енрік, — весело сказав Сен-Клер.

— Ні, тату, я вже ніколи в них не гостюватиму. Це правда, тату! Чому ти відмовляєшся бачити, що я слабну з кожним днем?

— Так, відмовляюся! Я не можу з цим змиритися! Чому ти така жорстока зі мною, доню?!

— Бо ти маєш знати правду і бути сильним. Якщо ти мені повіриш, тобі стане легше.

Сен-Клер стояв, насупившись і стиснувши губи. Він ледь не плакав, дивлячись, як ножиці відрізають один за одним довгі золотаві пасма. Дівчинка акуратно брала їх у руки, накручувала на свої довгі тонкі пальці і складала одне біля одного на коліна, при цьому тривожно поглядаючи на батька.

— Я це передчувала! — розпачливо вигукнула Марі. — Це остаточно підірве моє здоров’я і покладе мене в могилу, та мене ніхто не слухає! Сен-Клере, скоро ви переконаєтеся у моїй правоті.

— І це вас, мабуть, втішить, — докорив дружину Сен-Клер.

Марі відкинулася на спинку дивана і прикрила обличчя батистовою хустинкою.

Єва не зводила своїх ясних блакитних очей зі своїх батьків. Вона дивилася на них спокійно, твердо. Єва відпускала їх, розуміючи, що на землі її більше нічого не тримає. Вона все розуміла, бачила, яка прірва пролягла між її татом та мамою.

Єва поглядом покликала батька до себе. Він присів коло неї.

— Тату! — сказала Єва. — Мені щодень стає дедалі гірше. Я скоро помру, а мені ж іще стільки всього треба з тобою обговорити, стільки встигнути! Але ти не хочеш мене слухати. Не треба відкладати, тату.

— Я слухаю тебе, моя люба, — сказав Сен-Клер і, затуливши однією рукою собі очі, другою торкнувся доньчиної руки.

— Покличте сюди усіх наших слуг. Я хочу дещо їм сказати, — попросила Єва.

— Добре, — насилу сказав Сен-Клер.

Міс Афелія розпорядилася, щоб негайно скликали усіх домочадців до Євиної спальні. Невдовзі слуги зібралися поруч із її ліжком.

Єва лежала з розпущеним по подушці волоссям. Яскраві червоні плями виступили на її щічках. Вона дуже схудла і змінилася за час хвороби. Лише її очі залишалися такими ж прекрасними, а погляд — проникливим.

Усі були дуже схвильовані. Одухотворене обличчя їхньої улюблениці, зрізані довгі пасма, господар із опущеною головою і ридання Марі справляли неабияке враження. Заходячи до Євиної кімнати, слуги перешіптувалися, кивали головами і зітхали. Коли усі зібралися, певний час у кімнаті панувала похоронна тиша.

Нарешті Єва трохи піднялася з подушок і довгим, проникливим поглядом обвела усіх присутніх. Їй з усіх боків відповідали сумні налякані очі. Жінки прикривали обличчя фартухами.

— Любі мої друзі, — звернулася до присутніх дівчинка. — Я захотіла вас побачити, тому що усіх вас люблю. Послухайте, що я скажу і ніколи не забувайте. Мене скоро не буде з вами. Пройде ще кілька тижнів — і смерть розлучить нас…

Охання, схлипування і зітхання заглушили слабкий і тихий дитячий голос. Єва почекала хвилинку і заговорила знову, так серйозно, що усі затамували подих.

— Якщо ви мене любите, то не перебивайте. Просто уважно послухайте. Говорити я хочу про ваші душі. Багато хто з вас не піклується про душу, думаючи тільки про земне життя. А я хочу, щоб ви знали і пам’ятали, що існує інший світ — чистий і прекрасний, той, де живе Ісус Христос. Я збираюся туди, і ви також можете колись туди потрапити. Там достатньо місця для усіх нас. Але тим, хто хоче туди потрапити, не можна жити безтурботним грішним життям. Вам потрібно стати справжніми сповідниками християнської віри. Пам’ятайте, що кожен із вас може стати — навіки! — янголом. Господь радо допомагає кожному. Моліться, читай… — Єва запнулася на півслові, жалісно подивилася на негрів і сумно провадила далі: — Але Боже мій! Ви ж не вмієте читати, бідолашні… — вона уткнула голову в подушку і заплакала. Але стриманий плач і важкі зітхання тих, хто сидів навприсядки коло її ліжка, тих, до кого вона зверталася, змусили її взяти себе в руки, підняти голову і продовжувати:

— Нічого, все буде добре, — втішала Єва слуг, усміхаючись крізь сльози. — Я молилася за вас, і впевнена, що Господь вам допоможе, хоч ви і не вмієте читати. Робіть усе, що тільки зможете, аби стати на шлях істини, ревно моліться і просіть, щоб вам читали Біблію, і тоді ми зможемо зустрітися на небесах.

— Амінь, — прошепотіли няня, Том і ще декілька старих негрів, членів християнської церкви, а молодші ридали, схиливши голови на коліна.

— Я знаю, що ви мене любите, — сказала Єва.

— Так, так, любимо… Нехай благословить вас Господь, — почулося зусібіч.

— Я знаю це. Ви завжди були такі добрі до мене! Прийміть же від своєї Єви маленький дарунок, щоб він нагадував вам про мене. Кожному із вас я дам по локону свого волосся. Дивлячись на нього, згадуйте, що я вас люблю і чекаю на небесах на зустріч із вами.

Важко описати словами, як негри із риданням приймали із Євиних рук її останній подарунок — вияв турботи і любові до них! Вони падали на коліна, молилися, схлипували, дякували і благословляли її, говорили лагідні слова і обіцяли піклуватися про свої душі. Тоді Єва відчула у співчутливих, вразливих синах і дочках африканського народу дуже багато тепла.

Міс Афелія страшенно переживала, щоб ця зворушлива сцена не нашкодила Єві, тож давала знаки тим, хто отримав пам’ятне пасмо, щоб вони виходили із кімнати.

І ось у кімнаті залишилися тільки рідні, а зі слуг найдорожчі — Том і няня.

— Дядечку Томе, — сказала Єва, — ось цей гарний локон — для тебе. Я така рада, що ми зустрінемося з тобою на небесах, дядечку Томе! Вір мені, так і буде! Візьми і ти, няню, дорога моя няню! — І дівчинка ніжно обняла стару мулатку, яка була їй другою матір’ю. — Ти також будеш разом із нами на небі.

— Міс Єво, як же я без вас тут залишуся?.. На кого ви мене покидаєте?.. Я мала піти швидше від вас! Це неправильно… — примовляла няня, заливаючись сльозами.

Міс Афелія легенько підштовхнула обох слуг до виходу і раптом побачила перед собою Топсі.

— А ти звідки тут узялася? — здивувалася міс Афелія.

— Я із самого початку тут стою, — відповіла Топсі, витираючи кулачками очі. — Міс Єво, — припадаючи до ліжка дівчинки, сказала вона, — невже ви мені нічого не дасте на пам’ять про себе?..

— Дам, Топсі, звісно, дам! Ось, візьми цей локон і щоразу, дивлячись на нього, згадуй, що я тебе любила і дуже хотіла, щоб ти стала хорошою дівчинкою.

— Я стараюсь, міс Єва, стараюсь, як тільки можу! Але мені важко, не навчена я слухняності!

— Христос усе знає, Топсі. Він обов’язково допоможе тобі.

Топсі заховала дорогоцінний подарунок за пазуху, закрила обличчя фартухом і вийшла з кімнати, як їй було наказано.

Міс Афелія зачинила за нею двері. Ця жінка зронила не одну сльозу за останні хвилини, але турбота про стан небоги перемогла всі інші почуття.

Сен-Клер сидів у кріслі біля ліжка Єви, затуливши обличчя рукою.

— Тату! — прошепотіла дівчинка, торкнувшись його плеча.

Він здригнувся, та нічого не відповів.

— Тату, дорогий! — ще раз звернулася до нього Єва.

— Ні, я більше не можу! — сказав Сен-Клер, встаючи з місця. — Я цього не переживу! Чому Всесильний так жорстоко повівся зі мною? — гірко вигукнув він.

— Огюстене! Господь має право вирішувати людські долі, — мовила міс Афелія.

— Можливо, це й так, але мені від цього не легше, — стримано сказав Сен-Клер і відвернувся від доньки.

— Тату, моє серце обливається кров’ю від твого горя! — вигукнула Єва, піднялася вище і кинулася йому на груди. — Не можна так говорити! — заридала дівчинка. Ці сльози налякали усіх, і Сен-Клер опанував собою.

— Годі, Єво, годі, моя хороша! Заспокойся! Я був неправий. Я говоритиму так, як хочеш ти, тільки не плач, не засмучуйся. Мені соромно, що я вимовив такі злі слова.

Єва, втомившись від цих емоцій, затихла в батькових обіймах, а він усе шепотів їй щось на вушко, заспокоював і втішав.

Марі різко встала і вибігла з кімнати, а у себе в будуарі зайшлася істеричними риданнями.

— А мені ти нічого не подаруєш? — запитав Сен-Клер, сумно усміхаючись.

— Вони усі твої, — не менш сумно усміхнувшись, відповіла Єва. — І тітонька нехай візьме, скільки схоче. А моїм бідним друзям я роздала свої локони сама, на пам’ять, тому що… Тому що ви, коли мене не стане, можливо, забудете зробити це… Тату, ти людина віруюча, адже так? — у запитанні Єви забринів сумнів.

— Чому ти запитуєш?

— Сама не знаю. Ти такий хороший, не може бути, щоб ти був невіруючий.

— А як це — істинно вірити, доню?

— Любити Христа понад усе, — просто відповіла Єва.

— А ти любиш?

— Так, люблю.

— Але ж ти ніколи його не бачила, — сказав Сен-Клер.

— Це неважливо. Я вірю у Христа і скоро побачу його. — Єва аж засвітилася від цієї думки, її тьмяний погляд оживився.

Сен-Клер довго мовчав. Обличчя його матері світилося таким самим неземним сяйвом, коли вона говорила про Христа. У нього ж таких глибоких відчуттів не було.

Єва швидко згасала. Вже ніхто не сумнівався, що її хвороба смертельна. Надії на одужання не було. Міс Афелія днями й ночами не відходила від її ліжка, і лише тепер усі в домі змогли оцінити її належним чином. Вона була досвідченою сиділкою: вміло робила усе необхідне, уважно спостерігала за змінами стану дівчинки і діяла відповідно, підтримувала ідеальний порядок у Євиній кімнаті та створювала затишок, точно дотримувалася приписів лікаря і непомітно виконувала найнеприємніше, що може бути у догляді за важким хворим. Ті, хто раніше не розумів її суворих правил і максималізму в усьому, тепер визнали, що ніхто краще не допоміг би Єві у її передсмертні дні.

Багато часу в кімнаті Єви проводив і наш друг Том. Дівчинка не могла довго просто лежати. Їй було легше, коли її носили.

Для Тома не було більшої радості, як полегшувати Євині страждання, носячи її вимучене тільце по кімнаті чи по ґанку. А ранками, коли дівчинка почувалася жвавішою, а з озера повівало прохолодою, він ходив із нею по апельсинових алеях або ж сидів на дерновій лавочці, співаючи для неї її улюблених пісень.

Сен-Клер також часто брав Єву на руки, але він був слабший від Тома, і дівчинка, помічаючи, що батько стомлюється, просила:

— Тату, нехай дядько Том мене поносить. Йому так хочеться для мене зробити бодай щось.

— Але ж і мені хочеться, Єво! — відповідав Сен-Клер.

— Татку, ти й так стільки всього робиш для мене! Читаєш уголос, сидиш зі мною ночами… А Том може тільки носити мене на руках та співати гімнів. До того ж він сильніший за тебе, йому легше.

Та не лише Том і Сен-Клер прагнули полегшити Євині страждання. Усі негри у домі старалися, хто як міг, потішити маленьку господиню.

Нещасна няня усім серцем прагнула до своєї улюблениці, але у неї не було жодної вільної хвилини через те, що Марі вимагала її уваги двадцять чотири години на добу. Вона сказала, що через доньчину недугу втратила спокій, а коли таке траплялося з господинею дому, то автоматично втрачали спокій і всі домочадці. Щоночі Марі змушувала няню по кільканадцять разів вставати до неї: то треба їй розтерти ноги, то покласти холодний компрес на голову, то щось подати, то дізнатися, що відбувається у Євиній кімнаті, то підняти штори, бо занадто темно, то опустити, бо занадто світло… І так без кінця. І вдень, коли няня могла б попіклуватися про Єву, Марі тримала няню біля себе чи вигадувала якісь домашні клопоти — коротше кажучи, бачитися з Євою няня могла лише нишком, та й то на хвильку-дві.

— Тепер мені особливо потрібно берегти своє здоров’я, я просто мушу триматися! — говорила Марі чоловікові. — Адже я понад силу доглядаю за нашою крихіткою.

— Мені здається, дорога, кузина позбавила вас цього обов’язку, — заперечував їй Сен-Клер.

— О, так думати можуть лише чоловіки! Ніби матір можна відгородити від обов’язку піклуватися про хвору дитину? Та з вами марно про це сперечатися. Ви й гадки не маєте, як я страждаю. Я просто не можу так спокійно сприймати наше горе, як ви.

Сен-Клер усміхався, слухаючи цю показну тираду про піклування. Так, він усміхався, бо просто не усвідомлював, що Єва насправді помре. Лише виняткові люди мають дар вірити в те, чого не бачили. До того ж останні Євині дні були такими світлими, спокійними. Неможливо було повірити, що її скоро не стане. Дівчинка не страждала, а лише відчувала слабкість, втому, яка наростала майже непомітно, але постійно. Близькі перейнялися її спокоєм. Вона була з усіма лагідною, привітною і вмиротвореною, як і раніше. Сен-Клер також почав відчувати якийсь дивний спокій. Але його заспокоїла не надія на одужання — її не було. І це не був вияв покірності долі, ні. Просто він волів тішитися прекрасним сьогоденням, аніж думати про неминуче жахливе майбутнє. З чим можна порівняти такий душевний стан? Так затишшя золотої осені проникає нам у душі, коли дерева ще красуються різнобарвним вбранням і останні квіти намагаються втримати пелюстки — тоді ми радіємо цій красі, знаючи проте, що дуже скоро все це щезне у лютих зимових морозах.

Єдиною людиною, з ким Єва ділилася своїми думками і передчуттями, приховуючи їх навіть від батька, щоб його не засмучувати, був її відданий старший друг Том. Саме йому вона довіряла ті таємні вісті, які приймає душа, коли ниточки, які зв’язують її з землею, розв’язує якась невидима сила.

Том більше не ночував у себе в комірці, а лягав просто на ґанку, щоб бути поряд, коли щось знадобиться міс Єві.

— Томе, що це за дивина? Чому ти спиш на ґанку, як бездомний пес? — якось увечері запитала його міс Афелія. — Мені здавалося, що ти серйозна людина, в усьому любиш порядок.

— Так і є, міс Феллі, — сказав Том, — але зараз нам треба бути готовими…

— До чого, Томе?

— Тихше, міс Феллі. Не треба, щоб господар почув, про що ми говоримо… Міс Феллі, сьогодні вночі до когось прийде наречений.

— Я не розумію, Томе.

— Пам’ятаєте, як сказано в Святому Письмі? «У опівнічний час пролунав вигук: „Ось наречений іде!“» І я щоночі чекаю на нього, міс Феллі, бо тоді, коли нашого янгола заберуть у Царство Небесне, ворота раю розкриються широко, і всі ми побачимо славу Господню.

— Я не чула, щоб міс Єва скаржилася, що їй погіршало…

— Мені також не скаржилася… Просто сьогодні вранці вона мені сказала: «Дядечку Томе, чекати залишилося зовсім трошки…» Це янголи підказують їй, міс Феллі. «Поклик труби пролунає до ранку», — процитував Том слова зі свого улюбленого гімну.

Ця розмова відбулася приблизно між десятою та одинадцятою годиною вечора, коли міс Афелія вийшла на ґанок, щоб замкнути на засув вхідні двері й помітила Тома.

Міс Афелія не була надто вразливою чи схильною до сентиментів, проте Том говорив так тверезо та проникливо, що вона задумалася над його словами.

Того дня Єва була жвавіша й веселіша, ніж за багато останніх днів. Вже давно її ніхто не бачив такою балакучою й активною. Увечері, коли Сен-Клер провідав доньку, йому здалося, що перед ним колишня, здорова Єва. Поцілувавши її на ніч, він шепнув міс Афелії:

— Кузино, може, нам ще й вдасться врятувати нашу дівчинку. Погляньте, їй покращало! — і він пішов до себе зі спокійним серцем, чого не було вже дуже давно.

Та саме вночі, у магічний, таємний час дуже часто люди приходять у цей світ і залишають його. Ось і цього разу завіса між тлінним земним і вічним небесним світами стала зовсім тонкою і показався передвісник смерті.

У Євиній кімнаті почулися швидкі кроки. Це міс Афелія, яка вирішила цієї ночі не спати, а спостерігати за дівчинкою, помітила у хворої ознаки «перелому», як це називали досвідчені сиділки. Вона вибігла на ґанок і гукнула Тома. Він одразу відповів на її поклик.

— Томе, біжи по лікаря. Не втрачай ані хвилини! — сказала міс Афелія і постукала до Сен-Клера. — Огюстене, вийдіть-но до мене!

Ці слова впали на серце Сен-Клера, як груддя землі на кришку домовини. Він прожогом вилетів зі спальні у піжамі, вже за мить схилившись над сплячою Євою.

Від чого у нього завмерло серце? Що він побачив? І чому вони із кузиною довго не вимовляли жодного слова? Відповідь на ці питання знають ті, хто пережив смерть близької людини, хто бачив на її обличчі ледь вловимі ознаки невідворотного кінця.

Тінь смерті тільки наближалася до Євиного тільця, та її обличчя поки що було ясне і спокійне. Сен-Клер і міс Афелія мовчки дивилися на Єву. В кімнаті лише годинник цокав, та так голосно у цій гнітючій тиші!

Ось до кімнати увійшли Том і доктор. Якийсь час доктор теж мовчки спостерігав за хворою, а потім пошепки запитав:

— Коли це почалося?

— Близько півночі, — відповіла міс Афелія.

Примчала Марі, яку розбудив приїзд доктора.

— Огюстене!.. Кузино! Що трапилося?

— Цить! — хрипко зупинив її Сен-Клер. — Вона помирає.

Няня, яка прибігла одразу за Марі, почула ці страшні слова і кинулася будити слуг. Вже скоро у домі не спав ніхто — то тут, то там позасвічували світло, звідусіль долинали кроки, за скляною стіною ґанку виднілися заплакані обличчя. Та Сен-Клер не помічав усієї цієї метушні. Він не відривав погляду від обличчя сплячої доньки.

— Невже вона не прокинеться більше, не попрощається зі мною?.. — вимовив він нарешті і, нахилившись над нею, прошепотів на вушко: — Єво, радосте моя!

Великі блакитні очі розплющилися, на губках дівчинки майнула усмішка. Вона намагалася відірвати голову від подушки, бажаючи щось сказати.

— Ти впізнаєш мене, Єво?

— Тату, любий! — ледь чутно сказала вона і з останніх сил обняла його.

А потім її руки безсило упали, а по обличчю пробігла смертельна судома. Вона засовалася, намагаючись захопити ковток повітря.

— Господи! — вигукнув Сен-Клер. — Томе, друже мій! Я не переживу цього! — і він, відвернувшись, сам не розуміючи, що робить, стиснув Томові руку.

Том стиснув її обома руками. По його чорному обличчю котилися крупні сльози. Він підняв очі й поглянув на Єву.

— Моє серце розривається! — сказав Сен-Клер. — Господи, благаю тебе, полегши її страждання!

— Вони скінчилися, слава Творцю! Господарю, подивіться на неї!

Дівчинка лежала, глибоко дихаючи, ніби дуже стомилася. Погляд її застиг, вона дивилася кудись угору. Чому вона дивилася не на рідних, а вгору? Що хотіла цим сказати: що хоче на небо і відмовляється від земного? Ми можемо лише здогадуватися. Але обличчя її при цьому було таким велично спокійним, що усі ридання враз стихли. Усі мовчки стояли коло Євиного ліжка.

— Єво! — пошепки звернувся до неї Сен-Клер.

Здавалося, що вона вже нічого не чула, та батько спробував ще раз.

— Єво! Доню, що ти бачиш? — прошепотів Сен-Клер.

Світла усмішка прикрасила її обличчя і вона насилу вимовила:

— Любов… Радість… Спокій… — зітхнула і перейшла у інший світ.

Прощай, мила дитино! Ворота вічності зачинилися за тобою. Ми більше не побачимо твого ясного образу. Горе тим, хто, провівши тебе на небеса, прокинеться і побачить над собою тільки сіре небо буденності.

Розділ XXVII

Так закінчується усе земне

Картини, статуї і дзеркало у кімнаті Єви позавішували білими простиралами, фіранки на вікнах опустили. Стримані зітхання і приглушені кроки не порушували тиші, яка запанувала у домі Сен-Клерів.

Ліжко також було застелене білим покривалом, а на ньому під схиленою фігуркою янгола вічним сном спала Єва.

Її одягнули у скромну білу сукеночку, яку вона любила носити за життя. Сонячні промені пробивалися крізь рожеві штори і м’яко освічували холодне обличчя дівчинки. Голівка її була повернута набік, ніби вона просто спала, але вигляд у неї був умиротворений і блаженний. Земний сон таким не буває, подібним спокоєм обдаровує Господь «улюбленців своїх».

Невтішний Сен-Клер стояв коло ложа померлої доньки зі складеними на грудях руками і не зводив із неї очей.

«Для таких, як ти, моя люба Єво, смерті не існує — ні смерть, ні морок, ні смертна тінь… Ти згасла, мов передсвітанкова зоря. Перемога дісталася тобі без бою. Ти заслужила небесну корону», — думав Сен-Клер.

Відтоді, як у Євиній спальні прозвучало слово «померла», туман згустився навколо його душі. Його щось запитували про організацію прощання, він щось комусь відповідав… Та коли потрібно було призначити день похорону і вибрати місце для могилки, він нетерпляче і нервово відрізав «Мені байдуже».

Адольф і Роза прибрали кімнату. Вони хоча й були легковажні та хвальковиті, проте добрі та співчутливі. І коли міс Афелія взялася до прибирання навколо ложа з Євиним тілом відповідно до похоронних обрядів Нової Англії, вони додали поетичних ноток у ту сумну обстановку.

У кімнаті, як і раніше, було багато білих квітів, ніжних і пахучих. На столику, застеленому білою скатертиною, стояла Євина улюблена ваза, а у ній — бутони рожевих троянд. Балдахін над ліжком і штори були зібрані у пишні складки. Адольф і Роза старалися від усієї душі, і у них все вийшло красиво.

От і зараз, коли Сен-Клер, глибоко замислений, стояв біля доньчиного ліжка, Роза знову увійшла до кімнати із кошиком білих квітів. Вона шанобливо зупинилася на порозі та, помітивши, що господар навіть не помічає її, увійшла і прибрала тіло померлої квітами. Мов уві сні бачив Сен-Клер, як Роза вклала гілку жасмину у безкровні, тоненькі пальці дівчинки і розклала решту квітів навколо тільця по ліжку.

Двері відчинилися знову. Це увійшла Топсі з опухлими від сліз очима.

Вона щось ховала під фартухом. Роза замахала на неї руками, виганяючи з кімнати, але вона зробила рішучий крок вперед.

— Ану марш звідси, — грізно шикнула на неї Роза. — Що ти тут забула?

— Пусти мене! Я принесла квітку — дивися, яку красиву! — Топсі витягнула з-під фартуха чайну троянду персикового кольору. — Я покладу її…

— Іди, іди геть! — ще наполегливіше мовила покоївка.

— Не чіпай її! — раптом із притиском сказав Сен-Клер і тупнув ногою. — Нехай кладе.

Роза відійшла назад, а Топсі, підійшовши до ліжка і поклавши квітку коло Євиних ніг, раптом розридалася і впала на підлогу.

Міс Афелія, яка прибігла на її зойки, кинулася піднімати Топсі і заспокоювати її, але все було марно. Дівчинка не приховувала свого жалю, як усі решта.

— Міс Єво! О міс Єво! Я хочу вмерти, як і ви! Я також хочу вмерти!

Кров прибула до мертвотно-блідих Сен-Клерових щік, коли він почув це дике, пронизливе голосіння. Вперше після того, як померла Єва, на його очі навернулися сльози.

— Устань, дитино, встань, — сказала лагідно міс Афелія. — Не треба плакати. Міс Єві уже добре, вона стала янголом на небесах.

— Але я більше ніколи, ніколи її не побачу! — не вгавала Топсі.

Сен-Клер і міс Афелія мовчали.

— Вона любила мене! Вона сама мені це казала. Господи! Що ж тепер зі мною буде? У мене більше нікого немає!

— Це правда, — сказав Сен-Клер. — Кузино, прошу вас, заспокойте її якось, бідненьку!

— Навіщо я взагалі народилася? — побивалася Топсі. — Я не просилася на світ, не просилася!

Міс Афелія лагідно і водночас рішуче підняла дівчинку і повела до себе, змахуючи непрохані сльози.

— Бідненька Топсі, — сказала міс Афелія, коли вони залишилися удвох. — Не впадай у відчай, я також тебе любитиму, хоча до нашої янгольської маленької Єви мені не дорівнятися. Але вона навчила мене християнської любові, і я зроблю все, щоб ти стала хорошою, побожною дівчинкою.

У голосі міс Афелії почуття було більше, ніж у її словах, та найбільш переконливими були сльози, що градом котилися по її щоках. Із цього траурного дня нещасна одинока Топсі прикипіла до своєї наставниці усім серцем.

«О моя Єво, ти, дитина, встигла зробити стільки хорошого, — думав Сен-Клер. — А як же я звітуватиму перед Богом, коли завершиться моє довге життя?!»

В кімнаті Єви було чути обережні кроки і стриманий шепіт — слуги один за одним приходили попрощатися зі своєю улюбленицею. А потім принесли труну, і до будинку почали під’їжджати екіпажі, з них виходили друзі та знайомі Сен-Клерів. Білі шарфи, стрічки, чорний траурний креп, молитви і читання Біблії уголос… Сен-Клер приймав співчуття, говорив, рухався, та робив усе це механічно, немов уві сні. Він бачив перед собою лише одне — золотаву голівку у домовині. А потім її накрили покривалом і закрили гріб кришкою… Сен-Клер попереду колони людей пішов у кінець саду. Там, коло дернової лавочки, поблизу альтанки, де Єва любила сидіти із Томом і розмовляти, слухати гімни і читати йому вголос, тепер було викопано могилу. Сен-Клер зупинився і задивився у яму. Він бачив, як туди опустили труну, чув урочисті слова: «Я — воскресіння і життя, хто вірує у мене, матиме життя вічне». І навіть коли над могилою виріс невеличкий пагорбок, йому й тоді не вірилося, що Єва пішла від нього назавжди.

І він був правий у своїх сумнівах, бо то була не просто його Єва, його добра донечка, а насінина тієї прекрасної нев’янучої квітки, яка зацвіте у день приходу Ісуса Христа, Господа нашого.

А потім усі повернулися в дім, її дім, де вже ніхто й ніколи не почує більше її янгольського голосу, її легких кроків, її дзвінкого сміху.

У кімнаті Марі опустили штори. Вона лежала на ліжку і, голосно ридаючи, щохвилини кликала то няню, то покоївку. Вони навіть не мали часу як слід попрощатися зі своєю крихіткою, не сміли навіть плакати. «Це ще що за вигадки, щоб слуги плакали?! — думала Марі. — Хіба у них є серце, щоб щеміти, і душа, щоб тужити?» Їхнє призначення — вічна робота, а конкретно зараз — допомагати Марі пережити її горе. Адже страждати могла тільки вона, інші ж неспроможні ні зрозуміти її, ні навіть поспівчувати.

— Сен-Клер не зронив ані сльозинки! — засуджувала чоловіка Марі. — Така байдужість, просто неймовірно! Хоч би мене пожалів!

Зовнішні вияви переживання нерідко бувають дуже оманливі. Слуги й справді вважали, що Марі найважче змиритися зі смертю доньки. А для більшої переконливості Марі почала істерику, кричала, що відчуває свій кінець і наказувала покликати лікаря. Піднялася страшенна метушня, треба було готувати то грілки, то компреси, то напої… Словом, оплакувати Єву слугам було ніколи.

А Том горнувся до Сен-Клера усією душею. Куди б господар не подався, він плентався услід за ним. Том відчував, що найгірше зараз почувається саме нещасний батько, хоча він і мовчить. Коли скорботний Сен-Клер, блідий, як сама смерть, сидів у Євиній кімнаті, тримаючи у руках її маленьку Біблію і невидющими очима дивлячись на навмання розкриті сторінки, Том розумів, що він переживає страшну тугу, яку Марі відчути просто не здатна, скільки б вона не плакала і не голосила.

Через кілька днів по похороні Сен-Клери залишили заміську віллу, озеро, сад зі свіжою могилкою і поїхали додому, в Новий Орлеан. Огюстен не знаходив собі місця, не знав, як йому жити далі, тому вирішив хоча б змінити обстановку. Отже, вони повернулися до міста.

Сен-Клер дуже мало бував удома. Свої дні він проводив у щоденній діловій біганині, намагаючись заглушити біль. Він сподівався на нові враження, переконував себе, що життя триває. Якби не чорний траурний креп на капелюсі, ніхто б і не здогадався, що цей чоловік щойно втратив ту, кого любив понад усе. Він бував у товаристві, усміхався і розмовляв, вирішував справи, читав газети. Могло здатися, що він живе, як раніше, буцім нічого й не трапилося. Ніхто навіть уявити собі не міг, що ця безтурботність — лише маска, за якою ховається могильний холод і спустошена душа.

— Сен-Клер — предивна людина! — скаржилася Марі міс Афелії на чоловікову байдужість. — Я завжди думала, що Єва — найдорожча для нього людина, і прощала йому за це навіть холодне ставлення до мене, його дружини. А тепер розумію, що він взагалі нікого не любить! У його грудях не серце, а камінь. Він її забуває. Відмовляється навіть говорити про неї. Я навіть подумати не могла, що мій чоловік виявиться таким товстошкірим.

— Тихі води греблі зносять, — багатозначно сказала міс Афелія.

— А! Камінь каменем. Глибину горя приховати неможливо, бо воно все одно дає про себе знати. Ті, хто здатні на глибокі почуття, — нещасні люди. Як же я заздрю Сен-Клерові: живе собі, як і жив. Йому не збагнути мого страждання.

— Від господаря залишилися шкіра та кістки, місіс. Слуги кажуть, що він відмовляється їсти, — втрутилася в їхню розмову няня і додала, витираючи сльози: — Та хіба він зможе забути Єву?! Її усі пам’ятатимуть, нашу крихітку!

— Навіть не знаю… Хай там що, а мене йому зовсім не жаль, — продовжувала Марі. — Він жодного разу не висловив мені співчуття, а материнське серце… Воно… та куди там батьківському.

— Чужа душа — темний ліс, — заступилася за Сен-Клера міс Афелія.

— Правильно! Того, що відчуваю я, не знає ніхто. Лише Єва розуміла мене, лише вона єдина, та її більше немає зі мною! — Марі відкинулася на спинку крісла і гірко розплакалася.

Марі Сен-Клер належала до того типу людей, які цінують лише те, що втрачають. Їй усе не подобається, поки воно є, але те, що загублене назавжди, вона підносить до небес.

А тим часом у Сен-Клеровому кабінеті відбувалася інша розмова.

Том ходив за господарем і бачив, як той пішов до свого кабінету. Він довго чекав, але Сен-Клер так і не вийшов. Том вирішив подивитися, чи усе гаразд, і тихенько увійшов до кабінету. Сен-Клер лежав на дивані обличчям униз, а перед ним на подушечці — розкрита Біблія Єви. Том присів поруч, не наважуючись звернутися до господаря. Сен-Клер помітив його і, побачивши перед собою таке співчутливе обличчя, сповнене любові та скорботи, узяв Тома за руку і притиснувся до неї чолом.

— Томе, вірний друже, світ мені немилий!

— Я знаю, господарю, знаю, — сказав розуміюче Том. — Та якби ви подивилися вгору… туди, куди янголи віднесли нашу Єву, до Господа нашого!

— У тому й біда, друже, що я нічого там не бачу.

Том тяжко зітхнув.

— Мабуть, таке благо дароване лише дітям та ще простим бідним душам, як оце твоя. Чому це так, Томе?

Том тихенько процитував фразу зі Святого Письма, яка точно відповідала на Сен-Клерове запитання:

— «Ти приховав це від мудрих та розумних, відкривши немовлятам. О Отче, така була твоя воля».

— Томе, я не вірую. Не можу. У мене натура така, я завжди усе піддаю сумніву, — щиро говорив Сен-Клер. — Я так хочу повірити у те, що написано в Біблії, але у мене не виходить!

— Моліться, господарю, так: «Вірую, Господи! Допоможи мені повірити!»

— Що нам відомо? — продовжував Сен-Клер, ніби розмовляв сам із собою. — На чому трималася Євина віра, її любов до людей і неба? Може, це все дитячі фантазії, і вони розвіялися з останнім її подихом? І немає більше нашої Єви, немає небесної обителі, немає ніякого Христа… нічого немає?

— Є, господарю! Я вірю, я знаю, що є! — вигукнув Том, падаючи на коліна. — І ви вірте!

— А звідки ти знаєш, що існує якийсь Христос-спаситель? Адже ти ніколи його не бачив. Як у це можна повірити?..

— Я душею відчуваю, господарю. Коли мене продали, розлучили з дружиною та дітьми, мені здавалося, що я помираю, бо мене позбавили усього, що я любив. А потім Господень голос сказав мені: «Нічого не бійся, Томе!» І я поклався на Нього, душа моя наповнилася світлом і спокоєм. Я тепер щасливий, я усіх люблю і ні на кого не тримаю зла. Я раб Господній, нехай буде воля Його в усьому, нехай моє життя буде таким, як він вирішить. Все, що я маю, — його милості. Я вірю усім серцем, що він допоможе і вам.

Голос Томів зривався, у його очах стояли сльози. Сен-Клер поклав голову йому на плече і міцно стиснув його чорну, мозолисту і таку надійну руку.

— Ти любиш мене, Томе? — запитав Сен-Клер.

— Життя не пошкодував би, щоб мій господар увірував!

— Дурний ти, Томе, дурний! — сказав Сен-Клер, устаючи з дивана. — Я не вартий того, щоб таке добре серце спопеляла любов до мене.

— Дорогий мій господарю! Не я один люблю вас. Христос також любить, у стократ сильніше!

— Ну і звідки ти це знаєш, Томе?

— Відчуваю, відчуваю її — «любов Христову, що перемагає розум!»

— Дивно! — вимовив Сен-Клер, відвертаючись від Тома. — Як же все-таки дивно, що життя і смерть людини, якої вже немає тисячу вісімсот років, і досі так сильно впливає на людей. Коли так, то Христос людиною не був, бо ніщо людське так довго не триває. Ось чого мене навчала мати, ось кому я молився, будучи дитиною. Я вірю в це й донині.

— Господарю, чи не будете ви такі ласкаві почитати мені? — попрохав Том, — Відтоді, як вона померла, ніхто мені не читав, а вона так проникливо читала ось цей уривок.

Том вибрав одинадцятий розділ Євангелія від святого Іоанна, де описувалося воскресіння Лазаря. Сен-Клер читав уголос, часто зупиняючись і борючись із хвилюванням, яке породжувала у його душі ця зворушлива розповідь. Том, молитовно склавши долоні, на колінах стояв біля дивана, і обличчя його світилося любов’ю та вірою.

— Томе, — прочитавши розділ до кінця, запитав Сен-Клер, — ти у це віриш?

— Мені здається, що я бачу це на власні очі, господарю!

— Я теж хотів би це побачити, Томе!

— Я молюся, щоб так і сталося.

— Послухай, Томе, я ж читаю не лише Біблію, як ти, я знаю наукові факти і ще багато чого. Якщо я скажу, що немає підстав вірити тому, що написано у Біблії, що це лише художня книга, як і багато інших, фантазія, літературна вигадка…

— О господарю! — сумно вигукнув Том, здійнявши до неба руки.

— Невже й це не похитне твоєї віри?

— Ні на йоту, — рішуче мовив Том.

— Але мені видніше, Томе, я знаю більше.

— Господарю, щойно ви самі читали, що Господь свідомо «приховав це від мудрих та розумних, відкривши немовлятам». Господар, мабуть пожартував? — з надією у голосі запитав Том.

— Так, Томе, пожартував. Не можу назвати себе невіруючим. Мені, здається, є у що вірити, та все ж віра моя слабка, вона гнеться під вагою сумнівів. Важко так жити, Томе.

— О, якби господар міг молитися!

— Я звідки ти знаєш, що я не молюся?

— Молитеся, господарю? Невже це правда?

— Я міг би молитися, якби точно знав, що мої молитви хтось чує, а так… Слова мої летять у невідомість. Томе, навчи мене, як це робиться.

І почуття, які переповнювали Томове чуйне серце, стрімкими життєдайними водами зруйнували греблю терпіння та мовчання. Том не сумнівався, що його молитву буде почуто, а Сен-Клер відчув, як сила цієї молитви піднімає його ледь не до небесних воріт, які в цю хвилину бачив перед собою Том. Зараз Сен-Клер був близько до них, ближче до Єви.

— Дякую, друже, — сказав він, коли Том підвівся з колін. — Мені було приємно поспілкуватися з тобою. А тепер залиш мене, будь ласка, самого. Ми ще не раз повернемося до цієї теми.

І Том мовчки вийшов із кабінету.

Розділ XXVIIІ

Довгоочікувана зустріч

Один за одним минали тижні. Води буденності завирували спокійніше, поглинувши маленький човник, який не встиг доплисти до відкритого моря дорослого життя. Треба було жити далі: пити, їсти, втомлюватися і відпочивати, займатися справами, щось вирішувати, продавати і купувати. Іноді люди живуть за інерцією, мов пливуть за течією…

Коли Єва померла, Сен-Клер зрозумів: усе, що він робив від дня її народження, було для неї — усі його справи, заробляння грошей, покупки… Навіть свій час він розплановував так, щоб частіше приділяти їй увагу. А тепер усе це втратило сенс. Він не міг знайти собі місця, не знав, до чого узятися.

Щоправда, було й інше життя — те, яке у віруючої людини наповнює змістом усе. Сен-Клер уже знав це. Коли він нудьгував, навмисне усамітнившись, він часто чув дитячий ніжний голосок, який кликав його на небеса, бачив ніжну рученьку, яка кликала його за собою і вказувала йому путь. Але його і досі притискав до землі тягар невимовного горя. Сен-Клер був багатогранною, чуттєвою натурою і сприймав релігію глибше, ніж багато тих, хто виставляв свою набожнісь напоказ. Часто трапляється так, що суть християнства глибше розуміють ті, хто упродовж усього життя його заперечував. Так, мудрі слова-перли Байрона, Мура і Гете відображають християнську істину глибше, ніж завчені фрази тих, хто нібито живе цим щохвилини. Тому гріх мудрим нехтувати вірою, страшний гріх.

Сен-Клер ніколи не вдавав із себе того, хто у своїх рішеннях керується релігійною догмою. Він відчував, що релігія претендує на усю людську душу, без поблажок, що її вимоги високі, що вона є чимось абсолютним. Він думав, що не здатен на такі моральні висоти, тому й не приймав її, щоб не сперечатися зі своєю совістю. Люди схильні сумніватися, бо наділені розумом, особливо важко їм обрати для себе ідеал, тому часом вони і живуть так безпринципно. Потрібно пережити щось дуже важливе, щоб обрати для себе ідеал і тягнутися до нього. Таким потужним поштовхом для Сен-Клера стала Євина смерть. Він уважно читав Біблію, яка була настільною книгою його доньки. Він більш відповідально і тверезо почав ставитися до своїх невільників. Скоро по приїзді до Нового Орлеана він почав готувати папери для звільнення Тома. Залишалося виконати якісь формальності — і Том буде вільний. А тим часом Сен-Клер все більше прикипав душею до свого слуги, він йому нагадував Єву і те, що вона вважала найдорожчим. Він майже не відпускав його від себе, а інколи навіть думав уголос при ньому, хоча для всіх інших так і залишався замкнутим у собі. Та це й не дивно з огляду на те, яким відданим і щирим був Том своєму молодому господарю!

— Ну, Томе, — сказав Сен-Клер наступного дня після того, як усі папери на звільнення Тома були майже готові, — скоро ти будеш вільною людиною, тож складай свої речі у валізку і готуйся до від’їзду в Кентуккі.

Очі Тома спалахнули радістю, і він вигукнув: «Слава Творцю!» Така реакція неприємно вразила Сен-Клера. Він не очікував, що його слуга так втішиться і так легко залишить його.

— Не можу зрозуміти, чого ти так втішився? Хіба тобі у нас погано живеться? — сухо запитав він.

— Та що ви, господарю! Мені дуже добре у вас. Я тішуся, що стану вільним!

— Тобі буде гірше на тій свободі!

— Ні, містере Сен-Клер, ніколи! — палко заперечив Том.

— За свої заробітки ти не зможеш одягатися і харчуватися так, як тут, у нас.

— Звісно, не зможу, містере Сен-Клер. Та краще ходити у лахмітті й жити у халабуді, але знати, що це моє, а не чуже. Така, мабуть, природа людська, господарю, з цим нічого не вдієш.

— Може, ти й правий, Томе… Так от, через місяць-другий ми з тобою попрощаємося. Я чекаю, щоб уряд підписав деякі документи… — невдоволено говорив Сен-Клер. — Хоча чому б тобі не попрощатися зі мною, щойно матимеш на руках необхідні папери? Що мало би тебе стримувати? Це нормально, що ти хочеш поїхати до своїх рідних, — додав він вже трохи веселіше.

— Я не поїду, поки потрібен господарю, поки ви у скорботі, — запевнив Том. — Я вас не покину.

— Поки я у скорботі? — перепитав Сен-Клер, сумно дивлячись у вікно. — А коли ж заглушиться моє горе?

— Тоді, коли містер Сен-Клер стане справжнім християнином і не сумніватиметься в істинності своєї віри, — пояснив Том.

— То ти вирішив бути при мені аж доти? — усміхаючись, запитав Сен-Клер і, підійшовши до Тома, поклав руку йому на плече. — Ех, Томе, наївна ти душа! Ми не чекатимемо того благословенного часу. Їдь до дітей, до дружини і передавай їм від мене вітання.

— Цей день настане! — зі сльозами на очах проникливо мовив Том. — Але треба почекати. Господь хоче, щоб господар доклав зусиль заради цього.

— Доклав зусиль? Ану, передавай мені волю Божу, пророче. Дуже цікаво, чого від мене хоче Господь!

— Навіть такі бідаки, як я, трудяться в ім’я Господа, а містер Сен-Клер — людина багата, вчена, має багато друзів. Ви стільки можете зробити для Бога!

— Томе, як тебе послухати, то Господь хоче від нас забагато, — із посмішкою зауважив Сен-Клер.

— Те, що ми робимо для своїх близьких — те робимо для Господа. Так написано, — сказав Том.

— З точки зору релігії логічно. Ти пояснюєш слово Боже набагато зрозуміліше, ніж отець-сповідник Марі у своїх проповідях, — сказав Сен-Клер.

У цю мить Адольф повідомив, що прибули гості, тож цю важливу розмову Сен-Клера із Томом було перервано.

Євина смерть по-різному вплинула на її близьких.

Марі відчувала втрату доньки, наскільки ця егоїстична особа взагалі могла щось відчувати. Оскільки страждати мовчки і на самоті вона не вміла, то робила ще більш нещасними усіх довкола себе. Слуги не раз вдячно згадували Єву, бо ж вона часто рятувала їх від нападок деспотичної і придирливої Марі.

Що ж до бідолашної няні, яку Марі розлучила з чоловіком і дітьми, для якої Єва була світлим променем у темному царстві, то вона надзвичайно важко переживала цю втрату. Няня плакала вдень і вночі, стала неуважною і розбитою, не могла, як раніше, ретельно доглядати Марі та виконувати її забаганки. Через це вона неодноразово наражалася на гнів своєї господині.

Смерть Єви змінила і міс Афелію. Ця сувора жінка почала прислухатися до голосу серця, стала добрішою та поблажливішою. Вона ще завзятіше узялася навчати Топсі, поборовши свою неприязнь до вихованки, і часто вголос читала їй Біблію. Назавжди запам’ятавши Євин урок, як потрібно ставитися до ближніх, вона побачила-таки безсмертну душу Топсі, яку їй довірили, щоб вона показала їй шлях до віри та спасіння. Топсі не одразу стала янголом та й, правду кажучи, не стала ним узагалі, але Євин приклад і смерть молодої господині справили на неї дуже сильне враження. Раніше їй було байдуже до всього, вона була холодна і замкнута. А тепер у неї з’явилися якісь інтереси, вона до чогось прагнула, пізнавала світ із відкритою душею. Щоправда, ставши на новий шлях, Топсі частенько збивалася з нього, та завжди знаходила в собі силу повернутися і йти далі.

Якось уранці, поспішаючи на поклик міс Афелії, Топсі дорогою запихала щось за пазуху. Це помітила Роза.

— Ах ти поганка! Знову щось свиснула! — крикнула вона, схопивши дівчинку за руку.

— Облиште мене, міс Розо, — сказала Топсі, вириваючи руку. — Не втручайтесь у чужі справи.

— Ти ще й пащекуєш! — не вгавала покоївка. — Я сама бачила, як ти щось сховала. Твої хитрощі знають усі!

Роза спробувала запхати руку їй за пазуху, але розлючена Топсі щосили від неї відбивалася, сміливо відстоюючи свої права.

На шум прибігли Сен-Клер і міс Афелія.

— Вона знову щось поцупила! — миттєво заторохтіла Роза.

— Нічого я не крала! — гірко плачучи, заперечувала Топсі.

— Ану, що там маєш? Давай сюди негайно! — строго сказала міс Афелія.

Наставниці довелося повторити свій наказ двічі. Топсі витягнула з-за пазухи стару панчоху, у якій було заховано якийсь предмет. Міс Афелія витягнула те, що там було: маленький збірник євангельських висловів на щодень та локон Євиного волосся у полотняному мішечку — подарунки Єви. Усе це було перемотане чорним крепом.

Сен-Клер розчулився від побаченого.

— А це навіщо? — запитав він, потягнувши за траурну стрічку.

— А це… Це на пам’ять про міс Єву. Не забирайте, будь ласка, залиште її подарунки мені! — дівчинка сіла на підлогу і, з головою накрившись фартухом, заплакала.

Це було смішно і сумно водночас — дірява панчоха, книжечка, траурна стрічка, шовковисте золотаве пасмо і гіркі дитячі сльози.

Сен-Клер усміхнувся, але в його очах блищали сльози.

— Припини плакати, дитинко! Тобі усе віддадуть, — він поклав «скарби» дівчинці на коліна і запросив міс Афелію пройти із ним до вітальні.

— Здається, це не безнадійний варіант. Її можна виправити, — показав він очима на Топсі, яка сиділа навпочіпки і складала дорогі їй речі назад у панчоху. — Той, хто так щиро тужить, не пропащий.

— Дівчинка щодня стає дедалі кращою, — похвалила Топсі міс Афелія. — Я дуже сподіваюся, що зможу довести до кінця те, що почала. Але, Огюстене… — вона торкнулася його плеча, — Я все-таки хочу з’ясувати, чия вона: моя чи ваша?

— Я ж її вам подарував, — відповів Сен-Клер.

— Подарували… Але це ніде не записано. Я хочу, щоб я мала на неї задокументовані права.

— Оце так! — аж присвиснув Сен-Клер від здивування. — А як ви дивитиметеся в очі вашим аболіціоністам? Церкві доведеться призначити зайвий день посту, щоб замолити гріхи нової рабовласниці.

— Дурниці! — сказала міс Афелія, зблиснувши очима. — Я планую забрати її з собою у вільні штати і подарувати їй свободу. Інакше всі мої старання — марні.

— Кузино, кузино! «Щоб з того добра ще й зла не вийшло!». Ні, я під цим не підписуюся.

— Я не жартую. І прошу вас серйозно поставитися до мого прохання, — сказала міс Афелія. — Я відмовляюся робити християнку з цієї капосниці, поки не врятую її від усіх небезпек, якими їй загрожує вічне рабство. Якщо ви твердо вирішили подарувати її мені, оформіть і дайте мені в руки дарчі папери, які це підтверджують і мають законну силу.

— Добре-добре! Я щось придумаю, — сказав Сен-Клер, аби кузина від нього відчепилася, і взяв газету.

— Прошу вас, зробіть це зараз.

— А що, небо падає на землю? Куди поспішати?

— Не варто відкладати на завтра те, що можна зробити сьогодні, — афоризмом відповіла міс Афелія і подала Сен-Клерові папір, перо та чорнило. — Ось, прошу. Сідайте і пишіть.

Сен-Клер ненавидів, коли хто-небудь чогось вимагав від нього негайно. Така наполегливість дратувала його.

— Та що це таке? — ображено вигукнув він. — Невже я коли-небудь не дотримувався даного слова? Чи не проходили ви, бува, курсів у якогось торгаша, кузино, що хапаєте мене зубами за горло?

— Просто я хочу довести справу до кінця якомога швидше. Ми не знаємо, що з нами трапиться завтра. Ви можете раптово померти, розоритися — і тоді нещасну Топсі продадуть із молотка!

— Ви напрочуд завбачливі! Ну що ж, якщо я потрапив у полон до янкі, доведеться бути покірним.

Сен-Клер добре знався на юридичних паперах, тож без сторонньої допомоги легко і швидко склав необхідний документ і підписався розлого і чітко.

— Будь ласка, шановна кузино, тримайте свого папірця. Тут усе написано чорним по білому, — сказав він, протягуючи міс Афелії дарчу на Топсі.

— Молодець! Спасибі. Та, здається, тут ще бракує підпису свідка.

— А ви мудра жінка! Справді, бракує. Одну хвилинку, зараз організуємо і свідка. — Сен-Клер відчинив двері і покликав дружину із сусідньої кімнати. — Марі! Чи не відмовите ви кузині в люб’язності подарувати їй автограф на пам’ять? Підпишіть, будь ласка, ось цей документ.

— Що це? — запитала його дружина, пробігаючи очима написане. — Боже мій! А ми, виявляється, не знали, якою насправді є наша кузина. Та я розумію, ви так переживаєте за це дівчисько, тож хочете самостійно контролювати перебіг подій у її житті… Я тільки за. Добре, що ми її спекаємося, Сен-Клере, — звернулася Марі до чоловіка і підписала документ.

— Аж тепер Топсі уся ваша — і душею, і тілом, — сказав Сен-Клер, вручаючи кузині дарчу.

— Душа Топсі була і залишиться вільною, — заперечила міс Афелія. — А тепер я зможу про неї подбати.

— Гаразд, але згідно із документом, вона належить вам, — сказав, усміхаючись, Сен-Клер і пішов читати газету.

Міс Афелія не любила проводити час у компанії Марі, тож, сказавши, що мусить сховати документ у надійне місце, і подякувавши кузеновій дружині, вона пішла до своєї кімнати, а потім приєдналася до Сен-Клера у вітальні. Декілька хвилин вона мовчки в’язала, а потім мовила:

— Огюстене, а ви вже робили якісь розпорядження на випадок своєї смерті?

— Ні, — сухо відповів Сен-Клер, не піднімаючи очей від газети.

— В такому випадку ваша поблажливість може дорого обійтися вашим рабам у майбутньому.

Сен-Клер і сам часто думав про це, але люди зазвичай не усвідомлюють того, що можуть умерти, тому й відкладав цю справу.

— Ви праві, треба буде написати заповіт, — погодився він.

— Коли?..

— Ну… Найближчими днями, — роздратовано відповів Сен-Клер.

— А якщо не встигнете?

— Кузино! До чого ці розмови? — гнівно вигукнув він, відкладаючи газету. — Чому ви так переймаєтеся моїми посмертними справами? Ви помітили у мене ознаки холери, чуми чи жовтої лихоманки?

— Іноді смерть приходить без попередження, — сказала міс Афелія.

Міс Афелія була спостережливою жінкою. Їй неодноразово доводилося бути свідком прикрих випадків двох похоронів підряд у одній родині. Старі люди розповідають, що мертві не люблять залишати землю поодинці. Вважалося, що нерідко вони незабаром забирають із собою ще когось зі своїх близьких. Найчастіше тих, кого за життя любили найбільше. Міс Афелія знала, що найдорожчою людиною для Єви був її батько, і тепер вона страшенно переживала за нього, за його душу, побоюючись, що він може раптово померти. Цього вона вголос не говорила, але й чекати совість їй не дозволяла.

Терпець Сен-Клерові увірвався. Тема, яку зачепила кузина, була для нього вкрай неприємна. Він жбурив газету на підлогу і вийшов на ґанок. «Смерть!» — сам до себе сказав він і зіперся на перила ґанку. Сен-Клер бачив срібні струмені водограю, прекрасні квіти і дерева, вазони у дворі… Усе це було свідченням його розкішного життя, але зараз він думав про смерть — поняття, сповнене загрозливої сили.

— Дивно, — сказав Сен-Клер вголос сам до себе, — і слово таке існує, і поняття відповідне, і ми часто з цим стикаємося, проте забуваємо, ігноруємо… Але ж буває так, що сьогодні людина живе, молода і сповнена надій, амбіцій, а завтра її вже немає. Назавжди. До того ж смерть рідко приходить у відповідний момент, якраз навпаки… Кузина має рацію. Треба подумати про заповіт.

То й вечір був теплий, осяяний золотом заходу сонця. Сен-Клер пройшовся ґанком і у протилежному його кінці помітив Тома, який читав Біблію, водячи пальцем по рядках і пошепки вимовляючи кожне слово.

— Томе, хочеш, я тобі почитаю? — запропонував Сен-Клер, присідаючи поряд.

— Якщо ваша ласка, господарю, — зрадів Том. — Коли ви читаєте, все одразу стає зрозуміло, — вдячно додав він.

Сен-Клер узяв у нього Біблію і почав читати з того місця, яке було обведене в рамочку.

«Коли ж прийде син Божий зі славою своєю і усі янголи Його разом із Ним, тоді сяде на престол слави Своєї. І зберуться перед ним усі народи, і відокремить він одних від інших, як пастух відокремлює овець від кіз».

Сен-Клер читав про Божий Суд над народами виразно і вдумливо. Ось що він зачитував далі:

«Тоді скаже цар і тим, хто по Його лівиці: йдіть геть від мене, ви ж бо не напоїли мене, коли я був спраглий; не прихистили мене, подорожнього; не зодягнули, коли голим я був; не провідали мене ні в лазареті, ні у темниці. Тоді запитають вони Його: Господи, коли ж ми не напоїли Тебе, коли Ти був спраглий, не приютили, Тебе, подорожнього; не зодягнули, коли нагим Ти був; не провідали Тебе ні в лазареті, ні у темниці? І тоді почують вони Його відповідь: істинно кажу вам: чого не зробили ви для одного з оцих менших, не зробили й для мене».

Цей уривок, вочевидь, справив неабияке враження на Сен-Клера, бо він прочитав його двічі, а другий раз — дуже повільно, немов обдумував кожне слово.

— Томе, — сказав він по невеликій паузі, — народи, яких засуджено так строго, жили так, як я — безтурботно. Їм було байдуже до спраглих, голодних, бідних і хворих.

Том промовчав.

Сен-Клер випростався і почав ходити ґанком туди-сюди, сумний і замислений. Він навіть не почув дзвінка, який запрошував мешканців дому на чай. Томові довелося окликнути його.

За столом Сен-Клер був неуважний і замислений. Після чаю він із дружиною та кузиною, обмінявшись кількома словами, перейшли до вітальні.

Марі вляглася на софу, затягнуту шовковим балдахіном від комарів, і дуже швидко заснула. Міс Афелія мовчки узялася до плетіння. Сен-Клер сів за фортепіано і почав грати якусь сумну мелодію з легким акомпанементом для лівої руки. Він ще не вийшов зі стану задуми, а ця мелодія, здавалося, допомагала йому спілкуватися із самим собою. Закінчивши грати, він устав, відкрив тумбочку поряд з фортепіано, і витягнув звідти пожовклий нотний зошит.

— Це ноти моєї матері, — сказав він, гортаючи сторінки. — Підійдіть-но, кузино, подивіться. Це «Реквієм» Моцарта. Вона сама вписала сюди слова.

Міс Афелія підійшла до нього.

— Вона часто співала його. Мені здається, що я зараз чую її голос, — сказав Сен-Клер і заспівав латиною «Божий гнів».

Коли господар пішов чаювати, Том залишився на ґанку і досі був там. Почувши музику з вітальні, він підійшов ближче і заслухався. Слів він, звичайно, не розумів, але та музика і чистий проникливий голос дуже йому сподобалися, особливо коли Сен-Клер заспівав «Recordare». Якби Том розумів значення цих слів, вони б вразили його ще більше. Для вас, шановні читачі, ми перекладаємо цей куплет:

Згадай, о Ісусе Святий,

Що для спасіння мого ти рожденний,

Не погуби ж мене в Судний день.

Оплакуючи мене, ти сидів безсилий,

І прийняв, настраждавшись, хресную муку.

Подвиг твій недаремний.

Сен-Клер вкладав у цей спів усю силу почуття, йому здавалося, що він повернувся у дитинство і це не він, а мати, жива у його спогадах, співає і грає. Голос людини і звуки фортепіано з’єдналися у поклонінні божественному Моцарту, який знав, що цей реквієм він пише самому собі.

Закінчивши, Сен-Клер підпер голову рукою, посидів непорушно декілька хвилин, а потім піднявся і закрокував кімнатою.

— Який величний опис Судного дня! — сказав він. — Спокута вікових образ і несправедливості… Мудрість, здатна розв’язати будь-які моральні проблеми. Це неймовірно!

— І страшно, — додала міс Афелія.

— Ви праві, я справді маю чого боятися, — задумано сказав Сен-Клер і зупинився посеред вітальні. — Сьогодні перед чаєм я читав Томові той розділ Євангелія від Матвія, де все це описано. Мушу зізнатися, прочитане мене вразило. Я собі думав, що з Царства Небесного виганяють за страшні злодіяння, а виявляється — вони покарані лише за те, що не робили добра, так, ніби звідси народжується все земне зло.

— Можливо, людина, яка не робить нічого доброго, автоматично творить зло? — думала вголос міс Афелія.

— А як же бути людині, — схвильовано заговорив Сен-Клер, — яку серце, виховання і вимоги самого життя марно кликали до благородних справ, а вона замість того, щоб прислухатися і робити це, просто здалася на волю течії і перетворилася на байдужого спостерігача боротьби, страждання та людських бід?

— Такій людині треба покаятися і почати нове життя, — відповіла міс Афелія не задумуючись.

— Ви точні та лаконічні, як і завжди, кузино, — з сумною усмішкою відповів Сен-Клер. — Просто так пофілософствувати ви не дасте, ваші думки підвладні поняттям «тут» і «тепер».

— Бо й живемо ми «тут» і «тепер», — пояснила міс Афелія.

— Бідолашна моя крихітка Єва! — вигукнув Сен-Клер. — Скільки добрих справ вона, дитина, підготувала для моєї душі!

Вперше з дня Євиної смерті Сен-Клер заговорив про доньку так чуттєво. Було видно, що він страшенно схвильований.

— Вам цікаво, що я думаю про християнство, якщо розглядати його з позиції «тут» і «тепер»? Що, на вашу думку, повинен робити сучасний християнин? Я впевнений, що він повинен віддавати свої сили на боротьбу з несправедливістю, покладену в основу нашого суспільства, а якщо доведеться, не пошкодувати й життя для перемоги рівності та свободи. Я не міг би діяти інакше, якби був істинно віруючим. Хоча… Я знаю багатьох богомольних людей, які зовсім не схильні до самопожертв. А душевна байдужість тих, хто вважає себе справжніми християнами, їхня тактика «невтручання у зло» цього світу сповнили мою душу жахом і зародили у ній скептицизм.

— Якщо ви все це бачите і вас це бентежить, — сказала міс Афелія, — то чому ж ви не дієте за велінням своєї совісті?

— Та я ж і належу до тих, хто надає перевагу лежанню на дивані і з презирством ставиться до церкви й духовенства за те, що серед священнослужителів перевелися страдники за віру. А посилати інших на муки — найлегше.

— І як ви вирішили жити далі? — запитала міс Афелія.

— Лише Бог знає. Я нічого ще не вирішив, — Відповів Сен-Клер. — Єва була моїм життям. Я втратив її, а разом із нею усе. Як відомо, ті, кому втрачати нічого, стають сміливими та відважними.

— І що ви робитимете за допомогою цих чеснот?

— Виконаю свій обов’язок щодо нещасних беззахисних людей, — відповів Сен-Клер. — Почну цю справу зі своїх слуг, усіх без винятку. А потім… Хтозна, може, мій приклад допоможе врятувати Америку від ганьби, яка принижує її перед усім цивілізованим світом.

— Невже ви вірите, що рабовласники добровільно відмовляться від своїх прав?

— Не знаю, — сказав Сен-Клер. Наш час — час великих перемін. Героїзм і безкорисливість зустрічаються дедалі частіше. Угорські вельможі дарують волю мільйонам рабів, незважаючи на незчисленні збитки. Можливо, серед наших громадян теж є ті, хто не вимірює честь і совість у доларах.

— Сумніваюся, — сказала міс Афелія.

— Але відпустити рабів на волю — це сумнівне благо для них. Адже спершу їх треба підготувати до нового життя. Хто, як не ми, їхні господарі, мусить навчити їх грамоті, пояснити закони виживання серед рівних? — палко говорив Сен-Клер. — Ми занадто ліниві, щоб виховувати у своїх рабів працелюбність. Вони ненавидять роботу від народження. А без любові до праці їм у суспільстві самостійно не вижити. Їм доведеться переїхати на Північ. Але чи багато знайдеться там охочих навчати їх? Грошей на місіонерство мешканцям північних штатів не шкода, але що то буде, як вашу територію почнуть заселяти чорношкірі?! Ось в чому полягає проблема. Якщо Південь звільнить своїх рабів, чи виступить Північ їхнім вихователем? Чи багато у вашому місті домів, які відчинять свої двері для негра чи негритянки, щоб навчати їх, щоб навернути до істинної віри? Якщо я пораджу Адольфові стати службовцем чи опанувати якесь ремесло, чи знайдуться майстри, які візьмуть його за свого помічника? Скільки шкіл у Північних штатах приймуть на навчання моїх покоївок Розу і Джейн? Гадаю, жодна, хоча шкіра у них біла, а кров червона. Я лише хочу, кузино, щоб ви зрозуміли серйозність завдання і були до нас справедливі. Я наприклад, можу звільнити рабів, але це означає покинути їх напризволяще. Більшість із них просто пропадуть. Так, ми гнобимо рабів, це правда. Але це зло, до якого вони вже звикли. А як вони переживатимуть гидливе ставлення до себе на Півночі?

— Ви абсолютно праві, Огюстене, — погодилася міс Афелія. — Такою ж була і я, поки не збагнула, у чому насправді полягає мій обов’язок. Я сподіваюся, мені вдалося побороти свої хибні переконання. Але для цього треба було пожити у вашому домі, серед негрів. У нас на Півночі багато є таких, хто просто забув про свій обов’язок, і їм достатньо лише нагадати про нього, щоб вони активно взялися за його виконання. Прийняти до своєї віри і домівок язичників нам буде важче, ніж посилати до Африки місіонерів, але врешті-решт ми зробимо це належним чином.

— Особисто у вас я не сумніваюся, — щиро сказав Сен-Клер. — Почуття обов’язку для вас священне. Та чи багато таких на Півночі?

— Я така не одна, — запевнила міс Афелія. — Інші робитимуть те саме, коли подивляться на проблему моїми очима. Я заберу Топсі з собою. Спершу це всіх здивує, але потім мене зрозуміють. До того ж на Півночі є багато ваших однодумців.

— Так, але це крапля в морі американської жорстокості та байдужості. Тільки-но наше рішення звільнити рабів відіб’ється на вашому способі життя, Північ на увесь голос висловиться про це!

Цього разу міс Афелія промовчала. Вона сама задумалася, який буде відголосок на її батьківщині від епохальних змін на Півдні.

— Сам не розумію чому, але сьогодні у мене увесь день перед очима моя мати, — тихо мовив Сен-Клер. — Мені вчувається її голос і ввижається її образ. Як дивно, що минуле іноді оживає в нас.

Він пройшовся по вітальні декілька разів і сказав:

— Прогулянка мені не завадить. Заразом і міські новини довідаюся.

Сен-Клер узяв капелюха і вийшов із вітальні. На ґанку він зустрів Тома, який смиренно чекав господаря увесь цей час. Том запропонував провести Сен-Клера, але той відмовився, пообіцявши, що скоро повернеться додому.

Був тихий місячний вечір. Том сидів на ґанку, дивився на грайливі стрілки водограю, прислухався до їхніх сплесків по гладіні води унизу і думав про свою сім’ю, про своє повернення додому. Він мріяв, як буде старанно працювати, ставши вільним, і зможе викупити дружину та дітей. Він помацав свої м’язисті руки і усміхнувся. Том радів, що ще має силу, якої не шкодуватиме, аби лише визволити своїх рідних із рабства!

Потім він задумався про Сен-Клера і почав за нього молитися. Потім він згадав про Єву і про те, що тепер вона серед янголів. Перед Томовими очима постало видиво: з-за струменів водограю визирало її усміхнене личко, розвівалося її золотаве волоссячко… Він дивився-дивився і задрімав. А сон був продовженням цього видива: Єва підстрибом біжить до нього, як колись, на її голівці — жасминовий віночок, її щічки рожевенькі, очі весело блищать… Та що це? Не добігши до Тома, вона раптом відривається від землі і піднімається у небо, її личко бліднішає, з очей ллється світло, а золото волосся схоже на ореол. Ще мить — і вона щезне в небесних просторах… Зі страхом втратити її з поля зору, Том прокинувся від звуків, що долинали знадвору, і голосного стукоту у ворота. Він побіг відчиняти. Незнайомі люди обережно внесли у двір ноші. На них лежала людина, прикрита плащем. Коли світло ліхтаря освітило обличчя потерпілого, Том зойкнув і побіг за носильниками до дверей вітальні, де міс Афелія досі сиділа за в’язанням.

Що ж трапилося? Сен-Клер зайшов у кафе погортати вечірню газету. Поки він там сидів, двоє джентльменів напідпитку затіяли бійку із різаниною. Відвідувачі кафе кинулися їх розбороняти, а Сен-Клер, намагаючись забрати у одного з них ножа, був смертельно поранений у бік.

Важко передати словами, як у Сен-Клеровому домі зустріли цю новину. Одразу ж у обійсті запанували хаос, тривога і метушня. Слуги з плачем бігали по ґанку, рвали на собі волосся і качалися по підлозі. Марі билася в істериці. Лише дві людини тримали себе в руках. Міс Афелія розпорядилася, щоб Сен-Клерові підготували постіль у вітальні. Він знепритомнів від болю і значної втрати крові, але через декілька хвилин прийшов до тями і, побачивши коло себе знайомі обличчя, із тугою в очах обвів поглядом кімнату, зупинившись на портреті матері.

Скоро привезли лікаря. Коли він оглянув пораненого, з виразу його обличчя усі зрозуміли, що надії немає. Та він спокійно перев’язав рану за допомогою міс Афелії й Тома, мовби не чув плачу тих, хто юрмився під вікнами та дверима вітальні. Завершивши перев’язку, лікар сказав:

— Накажіть їм піти подалі звідси. Йому необхідний спокій. Інакше я ні за що не ручаюся.

Сен-Клер розплющив очі і уважно подивився на своїх ридаючих слуг, яких доктор і міс Афелія випроваджували з ґанку.

— Нещасні! — сказав він сповненим відчаю та гіркого каяття голосом.

Адольф був шокований, він кинувся на підлогу, мов з’їхавши з глузду від страху, і відмовлявся підводитися. Решта ж зрозуміли, що їхні ридання можуть прискорити смерть господаря, як пояснювала міс Афелія, і пішли геть.

Сен-Клер лежав мовчки з заплющеними очима. Та було видно, що його мучать сумні думки. Так минуло зо дві години. Том увесь час сидів біля нього і молився. Раптом Сен-Клер торкнувся до руки свого вірного слуги, який стояв на колінах біля його ліжка, і сказав:

— Бідолашний мій друже!

— Чого це ви, господарю?

— Я помираю… — тихо вимовив Сен-Клер, стискаючи руку Тома. — Молися…

— Може, ви бажаєте послати по священика? — запропонував доктор.

Сен-Клер заперечно похитав головою і знову сказав Томові:

— Молися, друже!

І Том став голосно, ревно, зі сльозами на очах молитися за душу, яка полишала земний світ і яка так мужньо і водночас сумно дивилася зараз із цих синіх очей.

Коли Том замовк, Сен-Клер знову взяв його за руку і довго, не кажучи ні слова, дивився йому у вічі. А потім, заплющив очі й не відпускаючи Томової руки, бо перед воротами вічності руки не мають кольору, а мають значення лише душі, і тихим, переривчастим голосом шепотів:

Згадай, о Ісусе Святий,

Що для спасіння мого ти рожденний,

Не погуби ж мене в Судний день.

Слова гімну, звернені до Творця світу, він співав вдруге за той вечір. Тільки коли він співав їх першого разу, то лише передчував щось, а тепер уже точно знав, що його земній дорозі настав кінець і що Суд Божий уже близько. Закінчивши куплет, Сен-Клер замовк.

— Він знову знепритомнів, — сказав доктор.

— Ні, — ледь чутно заперечив Сен-Клер. — Я все бачу і усвідомлюю. Я знаю, що це — моя дорога додому! Там моя Єва… Нарешті! — сказав він знесилено. Покійницька блідість розлилася по його обличчю, воно стало спокійним, як у сонної дитини, мов прикрите крилом янгола.

Минула хвилина, друга, третя. За мить до того, як його душа покинула тіло, Огюстен Сен-Клер розплющив очі, які світилися зсередини, прошепотів: «Мамо…» — і помер.

Розділ XXІХ

Беззахисні

Важко описати, який відчай викликає у негрів-невільників втрата доброго господаря. Та це й не дивно, бо немає на землі більш жалюгідних, більш беззахисних істот, ніж раби, які пережили таке.

Сирота залишається під захистом і доглядом родичів і законів, має права. А у рабів немає ні вільних родичів, ані жодних прав. Вони стають товаром. Коли добрий господар помирає, у раба не залишається нікого і нічого.

На світі дуже мало таких людей, які вміють поєднувати свою необмежену владу із людяністю та великодушністю. Це знають усі, а надто раби, яких продають з молотка. Вони знають, що їм, найімовірніше, загрожує така подальша доля: їх купить якийсь тиран, розлучить із рідними, і знущатиметься з них до кінця їхнього життя. Тому вони гірко плачуть від відчуття беззахисності та неминучого горя.

Сен-Клерове обійстя осиротіло без господаря. Тут запанував розпач і хаос. Ця смерть була передчасна, несподівана, він помер у самому розквіті сил, тож усі щиро його оплакували.

Коли чоловік помирав, Марі, яка ніколи не була мужньою, лежала непритомна. І той, хто перед Богом і людьми був її чоловіком, покинув її назавжди, навіть не маючи можливості попрощатися з нею і сказати їй останнє «пробач».

Але міс Афелія трималася гідно. Вона була уважною, турботливою і ніжною. До останнього подиху кузина намагалася полегшити Сен-Клерові страждання. Вона палко приєдналася до молитви нещасного Тома за душу помираючого.

Коли слуги готували Сен-Клерове тіло до вічного сну, у нього на грудях знайшли простий маленький медальйон, який відкривався при натисканні пружинки. Там був портрет юної дівчини із прекрасними благородними рисами обличчя, а за ним — пасмо темного волосся. Так Сен-Клер усе життя зберігав світлу пам’ять про свої юнацькі мрії. Медальйон закрили і поклали на його бездиханні груди.

Поглинутий думками про вічність і заклопотаний похороном, Том спершу навіть не подумав, що цей нещасний випадок прирікає його і його рідних на вічне рабство, і що його мрії про волю ніколи не збудуться. Том не хвилювався за душу господаря. Молячись Творцю усього видимого і невидимого, він зрозумів, що сила Божої любові та прощення безмежна. Він пам’ятав слова з Біблії: «Хто любить, той перебуває із Господом, і Господь перебуває в ньому». Мрії та надії щодо власної долі не полишали Тома.

Та ось минув сумний день пишного похорону, де було доволі траурних атрибутів, молитов і скорботних облич. Міс Афелія почала думати про повернення додому, на Північ. Марі не уявляла, як житиме далі, адже раніше усіма справами займався Огюстен. А слуги ні на що добре в своєму житті вже й не сподівалися, знаючи норов своєї деспотичної господині. Вони розуміли, що їм жилося, як у Христа за пазухою, лише через добре Сен-Клерове серце. Тепер же ніщо не завадить Марі поводитися із неграми по-своєму, тобто жорстоко. Після смерті доньки і чоловіка Марі стала ще гіршою.

Минуло приблизно два тижні після похорону Сен-Клера. Міс Афелія сиділа у себе в кімнаті, коли почула обережний стук у двері. Вона відчинила і побачила молоду квартеронку Розу. Волосся її було розтріпане, очі запухли від плачу.

— Міс Феллі, — скрикнула дівчина, падаючи перед міс Афелією на коліна і чіпляючись за низ її сукні, — будьте моєю заступницею, благаю вас! Міс Марі відправляє мене на шмагання. Ось, дивіться! — І вона простягнула міс Афелії складений удвоє папірець.

Це була написана чітким почерком Марі записка, у якій призначалося 15 ударів тій, хто її принесе.

— Чим же ти так провинилася, Розо? — запитала міс Афелія.

— Ах, міс Феллі, ви ж знаєте, який у мене поганий характер! Я приміряла сукню міс Марі, а вона впіймала мене на гарячому і вдарила по обличчю. Ми до такого не звикли … От я і нагрубила їй. Вона розгнівалася і сказала, що не терпітиме моїх витівок і відіб’є бажання робити недозволені речі раз і назавжди. А тоді написала цю записку і наказала мені, аби я сама йшла до пункту шмагання і віднесла її. Краще б вона вбила мене на місці! Якби ви або сама міс Марі мене відшмагали, це я ще б витерпіла, — продовжувала Роза. — Але тільки подумайте, міс Феллі, мене битиме чоловік! Яка ганьба!

Міс Афелія знала про існування таких пунктів, куди рабовласники відсилають молодих жінок і дівчат, які провинилися, щоб їх там відшмагали. Вони потрапляють у руки поганих, підлих людей, про що власне свідчить існування професії, яку вони обрали. Та одна справа знати, а інша — бачити, як нещасна дівчина тремтить від страху, очікуючи такого сорому. Жіноча гідність міс Афелії і вільний дух Нової Англії змусили її хоча б спробувати заступитися за нещасну. Проте вона стрималася і не виказала Розі свого обурення. Вона затиснула записку в кулаці, побагровіла, а покоївці спокійно сказала:

— Побудь тут, дитино, а я піду побалакаю з господинею.

Ідучи до вітальні, міс Афелія подумки обурювалася: «Жахливо! Це нечувана ганьба!»

Марі з розпущеним волоссям напівлежала у кріслі, няня причісувала її, а Джейн, сидячи на підлозі, розтирала їй ноги.

— Як ви почуваєтеся сьогодні? — запитала міс Афелія розніжену Марі.

Марі глибоко зітхнула, заплющила очі й, витримавши паузу, відповіла:

— Ах, кузино, сама не знаю! Мабуть, годі мені й сподіватися на одужання! — І вона піднесла до обличчя батистову хустину, обшиту широкою тасьмою чорного траурного крепу.

— Ви неодмінно одужаєте… Я прийшла… — сказала міс Афелія і затнулася, не знаючи, як краще почати неприємну розмову. — Я прийшла поговорити із вами про бідолашку Розу.

Марі миттю розплющила очі, її бліді щоки почервоніли.

— А що? — різко запитала вона.

— Роза щиро шкодує, що так вчинила, — сказала міс Афелія.

— Анітрохи у цьому не сумніваюся! Та запізно вона взялася за голову! От отримає, що заслужила, тоді точно шкодуватиме. Я не хочу більше терпіти її нахабні вибрики. Її буде покарано, тож наступного разу ця дурепа думатиме головою!

— Невже не можна вдатися до менш ганебного покарання?

— Нехай переживе ганьбу, нехай! Я саме цього і хочу, бо Роза надумала собі, що вона дама, забула, хто вона така! Але тепер згадає! Час її провчити!

— Кузино! Хіба можна так карати жінок? Принижуючи почуття сором’язливості і цнотливості у молодої дівчини, ви штовхаєте її на шлях розпусти!

— Цнотливість? — презирливо скривившись, гмикнула Марі. — А вона у неї є? Та вона не краща за тих шльондр, що вештаються вулицями. Надалі вона буде слухняною!

— Вам доведеться відповідати перед Богом за таку жорстокість! — палко вигукнула міс Афелія.

— Не перебільшуйте, кузино, я наказала дати їй лише 15 ударів, та й то не дуже сильних! А ви називаєте це жорстокістю.

— А як інакше це назвати? Я впевнена, що кожна дівчина, яка опиниться на її місці, радше піде на смерть, ніж терпітиме таку ганьбу!

— Не судіть про цих тварин по собі. Вони звикли до покарань. Тільки так і можна дати із ними раду, інакше вони всядуться на голову і ногами махатимуть. Ні! Досить із ними церемонитися. Я їх усіх по черзі туди відправляти буду, якщо дозволятимуть собі фамільярність і непослух зі мною! Нехай знають, так усе і буде. — Марі з високо піднятою головою обвела поглядом кімнату.

Джейн аж поморщилася і втягнула голову в плечі, ніби сказане стосувалося безпосередньо її. Якусь мить міс Афелія сиділа, мов обпльована. Здавалося, вона лусне від гніву. Вона вже зрозуміла, що ця розмова ні до чого не приведе, тому стиснула губи і мовчки вийшла з кімнати.

Міс Афелії було дуже важко зізнаватися Розі, що її заступництво було даремним. Вона втішала покоївку, як могла, але та лише ридала. Через деякий час до кімнати зазирнув один із негрів і повідомив, що господиня веліла йому провести Розу до пункту шмагання і, не дивлячись на благання і сльози дівчини, він її туди таки повів.

Минуло ще кілька тижнів. Том стояв на ґанку, замислившись про свою гірку долю. До нього підійшов Адольф, невтішний із дня смерті господаря. Адольф завжди відчував, що Марі його недолюблює, але за життя господаря йому до цього було байдуже. Але тепер він тремтів, мов осиковий лист, не знаючи, чого чекати далі. Марі вже кілька разів радилася зі своїми довіреними особами, а потім написала листа братові Сен-Клера і повідомила, що вона вирішила продати маєток і всіх невільників покійного чоловіка, а тих, хто належить особисто їй, повезти із собою на батьківську плантацію.

— Томе, нас же усіх продадуть, — сумно мовив Адольф.

— Звідки ти знаєш? — запитав Том.

— Я заховався за портьєрою, коли господиня розмовляла зі своїм адвокатом. Через декілька днів нас повезуть на аукціон.

— Все в руках Божих, — важко зітхнув Том у відповідь.

— Такого господаря, як містер Сен-Клер, у нас більше ніколи не буде, — додавав жалю Адольф. — А взагалі, нехай продають! Гірше, ніж залишатися з нашою господинею, мабуть, вже не буде.

Том відвернувся, щоб лакей не побачив його відчаю. Томове серце стискалося від болю. Мрія про свободу була вже майже реальністю, подумки він вже обнімав своїх дружину та дітей… Та це була примха долі — забрати у нього і цю надію. Зараз він відчував те саме, що й моряк, який дивиться з корабля, що тоне, на дахи рідного міста, церковний шпиль… Ось вони, зовсім близько, проте дістатися до рідної домівки не пощастить. Вони показалися йому лише на мить, мов прощаючись, бо вже за мить невмолима хвиля поглине його разом із кораблем і назавжди сховає милий серцю берег. Том стиснув кулаки, намагаючись перемогти сльози, які виступали на очах, і спробував прочитати молитву. Нещасний раб аж тремтів від бажання свободи. Це для нього було надзвичайно важким ударом. Що ревніше він твердив: «На все воля Божа», то жалібніше плакала його душа. Він вирішив використати свій останній шанс. Том пішов і знайшов міс Афелію. Після Євиної смерті вона шанобливо ставилася до нього.

— Міс Феллі, — почав Том, — містер Сен-Клер обіцяв відпустити мене на волю за проханням міс Єви. Він казав, що папери уже подано… Якби ви, міс Феллі, були такі добрі нагадати про це господині… Можливо, вона б виконала волю покійного чоловіка?

— Так, Томе, я поговорю із нею і зроблю усе, що від мене залежить. Але оскільки вирішувати не мені, я б на твоєму місці не дуже на щось сподівалася. Та спроба грошей не коштує.

Ця розмова відбулася через декілька днів після випадку з Розою, коли міс Афелія вже готувалася до від’їзду додому, на рідну Північ.

Подумавши трохи, яку тактику обрати, вона визнала, що занадто палко заступалася за Розу, і тепер вирішила бути тактовнішою. Налаштувавшись, ця добра жінка взяла щойно розпочате в’язання, зібрала всі свої дипломатичні здібності і рушила до кімнати Марі для перемовин про Томову долю. Вона щиро хотіла допомогти йому.

Марі лежала на дивані, підклавши лікоть під подушку, і роздивлялася зразки «воронячого ока», які Джейн принесла з магазину на її замовлення.

— Мабуть, візьму ось цю, — сказала вона, відкладаючи вбік один зразок тканини. — От тільки не знаю, чи годиться вона для трауру.

— Звичайно, місіс! — заторохтіла Джейн. — Генеральша Дербеннон овдовіла минулого літа і пошила собі з неї сукню. Така гарна вийшла…

— А ви як гадаєте? — звернулася Марі до міс Афелії.

— Навіть не знаю, — відповіла та. — Вам видніше, як тут заведено.

— Мені нічого носити, тож пошити траурні сукні потрібно якнайшвидше, бо наступного тижня я поїду звідси, — повідомила Марі.

— Уже?

— Так. Сен-Клерів брат пише, що меблі і все, що є у домі разом зі слугами треба продати з аукціону, а будинок залишити під наглядом довіреної особи.

— Саме про це я й хотіла із вами поговорити, — сказала міс Афелія. — Огюстен обіцяв відпустити Тома на волю і перед смертю встиг подати усі необхідні папери. Я сподіваюся, ви доведете розпочату ним справу до кінця.

— І не подумаю! — відрізала Марі. — Це ж один із найцінніших моїх невільників. Я не можу собі дозволити такої розкоші. І що він робитиме на волі, хотіла б я знати? Так йому живеться краще.

— Том мріє стати вільною людиною, тим паче що господар обіцяв йому це, — наполягала міс Афелія.

— Ну звісно! — вигукнула Марі. — Усі вони про це мріють, ніколи не бувають задоволені своїм життям! А я, якщо хочете знати, принципово проти звільнення негрів. Коли вони мають господарів, то живуть по-людськи, тримають себе в руках. А тільки-но їх відпустиш — усе, їхня дика природа бере гору! Вони перестають працювати, спиваються і перетворюються на волоцюг. Таких прикладів сотні! Свобода їм ні до чого. Це ніколи добром не закінчується.

— Але Том — непересічний негр, він відповідальний, працьовитий, тихий і побожний!

— Це ви мене переконуєте! Вони всі однакові, я негрів добре знаю. Вони чогось варті, лиш поки гріються за спиною у господаря.

— Якщо ви продасте його з молотка, ще невідомо, якому господарю він дістанеться. Про це також треба подумати.

— Дурниці! Чому це хороший негр має потрапити до поганого господаря? І взагалі жорстоких господарів менше, ніж здається. Я народилася на Півдні і не можу згадати, щоб хтось із наших знайомих ставився до негрів гірше, ніж вони на те заслуговують.

— Гаразд, навіть якщо йому пощастить із господарем… — наполегливо продовжувала міс Афелія, вирішивши, що настав час для озвучення останнього аргументу: — Але не забувайте, що звільнення Тома було передсмертним бажанням вашого покійного чоловіка! Він обіцяв Єві, що відпустить його. Я думаю, ви мали би рахуватися з цим.

Марі затулила обличчя хустиною, розридалася і почала нюхати флакон з ароматизованою сіллю.

— Ви всі, всі проти мене! — скаржилася вона крізь сльози. — Така безтактність! Нечувано! Я навіть подумати не могла, що ви зайвий раз нагадуватимете мені про горе, яке мене спіткало! Хоч би хтось мене пожалів, хоч хтось! У мене була донька — і вона померла, та ще й покликала за собою мого чоловіка, а він був єдиний, хто розумів мою складну натуру! Я залишилася сама! Ви знаєте, як я важко переживала ці втрати?! І при цьому ви смієте нагадувати мені про них! Це жорстоко! Ви, мабуть, не хотіли нічого поганого, але це так жорстоко з вашого боку! Почути таке від вас…

Марі розійшлася і аж захлиналася від сліз. Вона крикнула няні, щоб слуги розчиняли вікна, готували холодний компрес, розтирали їй ноги і розщепили сукню. Зчинилася біганина, як і завжди в подібних випадках. Міс Афелія пішла до своєї кімнати, бо зрозуміла, що тему закрито. Марі завжди дратувало ставлення покійних доньки і чоловіка до слуг, і коли хтось нагадував про це, вона влаштовувала істерику.

Міс Афелія так і не зуміла допомогти Тому. Та це й не дивно. Вона лише написала листа містерові Шелбі, у якому повідомила про те, що Томові загрожує, і щиро попросила якось йому допомогти.

А по декількох днях Тома, Адольфа і ще кількох негрів маєтку Сен-Клер відправили до невільницького бараку, який утримував один місцевий работорговець, — він саме добирав нову партію негрів для аукціону.

Розділ XXХ

Невільницький барак

Невільницький барак! Мабуть читачі при цих слова уявили собі страшне, похмуре приміщення, смердюче лігво, темницю із пацюками та всякою нечистю. Але ви помиляєтеся. У наш час люди навчилися робити зло так, щоб не принижувати естетичного смаку покупця людського товару. Цей товар дуже високо цінується, отже, його потрібно зберігати в хороших умовах, забезпечити йому належний догляд, добре його годувати, тримати в чистоті, щоб він аж блищав. Невільницький барак Нового Орлеана мало чим відрізняється від будь-якого іншого складу. Підійшовши до нього, ви побачите біля входу кількох негрів обох статей, які стоять там як зразок товару, що знаходиться у приміщенні.

Вам ввічливо запропонують увійти всередину і покажуть товар: чоловіків і жінок, братів і сестер, батьків і дітей, яких залежно від бажання покупця можна придбати гуртом і окремо, можна найняти на певний час, закласти в банк чи обміняти на будь-який інший рівноцінний товар… Та це лише поверховий погляд, а насправді вам покажуть безсмертні душі, заради яких проливав свою святу кров на хресті Син Божий і заради яких він воскрес.

Негри покійного Сен-Клера потрапили до невільницького бараку пана Скеггса, де мали чекати відправки на аукціон.

Том і всі його товариші взяли із собою по великій валізі особистих речей. На нічліг їх розмістили у довгому коридорі, де було багато негрів-чоловіків різного віку та відтінків шкіри. Усі вони реготали та веселилися.

— Я бачу, ви тут розважаєтеся. Правильно робите, — сказав містер Скеггс, заходячи до бараку. — У мене негри не сумують ніколи. А ти молодець, Сембо! — звернувся він до здорованя, який кривлявся, потішаючи побратимів.

А от нещасному Томові було не до веселощів. Він поставив свою валізку подалі від шумної компанії, сів на неї і прихилився головою до стіни.

Зазвичай работорговці намагаються підтримувати безтурботну веселість свого товару, щоб негри не замислювалися над становищем, у якому опинилися. Люди, які перепродують негрів з Півночі на Південь, пнуться зі шкіри, аби лиш зробити свій товар байдужим. Работорговець збирає партію рабів у Кентуккі або Вірджінії і перевозить їх кудись на відгодівлю. Годують їх аж занадто щедро, та іноді вони все одно сумують. Тому работорговець наймає скрипаля, він їм грає, а вони танцюють і співають. А тих, хто все одно сумує, розлучившись із рідними, работорговці не люблять, бо вважають їх небезпечними, тож ставляться до них відповідно. Таких попереджають: якщо не веселитимешся, особливо на виду, продам тебе жорстокому господареві; а будеш, як усі, то й постараюся подбати про твою подальшу долю.

— А що цей негр тут робить? — сказав Сембо, коли містер Скеггс вийшов із кімнати. Сембо був величезний, чорний, як ніч, спритний і збитошний, як мавпа. — Ну, що ти тут робиш, негре? — жартівливо штрикнув він Тома в бік. — Засумував чи розмріявся?

— Завтра мене продадуть на аукціоні, — тихо відповів Том.

— Продадуть на аукціоні? Хо-хо! Потішний негр! Мені б так уміти веселити людей! І його також завтра продадуть? — Сказав Сембо, безцеремонно ляснувши Адольфа по плечу.

— Прошу мене не чіпати! — люто огризнувся мулат і випростався, не приховуючи відрази.

— Ого-го! Бачили такого! Негр білий, як молоко! А парфумів, либонь, вилив на себе півфлакона. Та йому тютюном добре торгувати, — сказав Сембо, демонстративно принюхуючись до Адольфа. — Тютюн від нього пахнутиме парфумами, тож від покупців відбою не буде.

— Кажу тобі, не лізь до мене! — повторив Адольф.

— Ви погляньте, які ці білі негри недоторки! І зодягнуті, і зачесані, та ще й з хустинкою! Одразу видно, що з хорошого дому.

— Так, з хорошого. Мій господар за жодного з вас не дав би і ламаного гроша.

— Ой, та які ж ми поважні, просто джентльмен! — не вгавав Сембо.

— Моїми господарями були Сен-Клери! — гордо поінформував Адольф.

— Ото вони, мабуть, не натішаться, що здихалися такого опудала! Думають собі: «Збути б його якомога швидше разом із побитим посудом та рештою непотребу!» — знущався Сембо.

Адольфові урвався терпець і він накинувся на кривдника з кулаками. В бараку піднявся шум, від якого незабаром прибіг містер Скеггс.

— Що тут у вас коїться? Тиша! — крикнув він, замахнувшись довгим батогом.

Негри кинулися по кутках. Лише Сембо залишився на місці, на потіху усім спритно уникаючи ударів.

— Та ви що, пане! Ми поводимося тихо. Це все оті, новенькі. Чіпляються до нас без кінця!

Містер Скеггс налетів на Тома з Адольфом, навіть не розбираючись, хто правий, хто винуватий, добряче відшмагав їх, наказав усім вкладатися спати, а сам, замкнувши барак, пішов геть.

А тепер зазирнімо у жіночу половину невільницького бараку. Тут були негритянки, мулатки і квартеронки, юні, молоді і старі, і навіть діти. Ось лежить гарненька десятилітня дівчинка. Її маму вчора продали, вона довго плакала, а тепер, знесилена, заснула. А ось стара негритянка. Скільки ж роботи переробили її мозолисті руки! А завтра її продадуть за безцінь першому, хто погодиться її купити. Ще з півсотні негритянок лежать тут, закутавшись із головою хто у ковдру, хто у шаль. В одному з кутів сидять поряд дві жінки, які одразу виділяються з маси своїм виглядом. Одна — мулатка років п’ятдесяти на вигляд, погляд її темних очей — м’який, обличчя — приємне. Вона зодягнена у сукню доброго покрою, її голову прикрашає акуратно закручений барвистий шовковий тюрбан. Вочевидь, вона жила у дбайливих господарів. До неї прихилилася дівчинка п’ятнадцяти років, безсумнівно, її донька, бо вона дуже схожа на неї, особливо хвилястим каштановим волоссям і темними очима, хоч колір шкіри мала світліший. Мабуть, була квартеронкою. Дівчинка теж була охайно вбрана, її ніжні руки, судячи з усього, не знали важкої роботи. Мати і донька належали то тієї ж партії, що й Том із Адольфом. Їх містер Скеггс планує виставити на торги завтра. А їхній господар, який вирішив їх продати, мешканець Нью-Йорка. Він вважається побожним християнином. Цей пан отримає за них гроші, потім піде до церкви і, навіть не сповідаючись, бо вважає себе безгрішним, спокійно причаститься тілом і кров’ю Господніми і цих двох нещасних рабинь, щоб більше ніколи навіть не згадувати про них.

Сусанна (мати) та Емілі (донька) служили одній добрій ново-орлеанській леді, яка ставилася до них турботливо і навіть навчила їх читати й писати. Якщо життя в неволі взагалі може бути добрим, то жилося їм непогано. Та, на жаль, справами їхньої пані займався її єдиний син, безтурботний і безвідповідальний. Він пускав гроші на вітер, тож став неплатоспроможним боржником, заклавши материн маєток. Найбільше він заборгував одній солідній нью-йоркській фірмі. Довірена особа цієї фірми в Новому Орлеані, отримавши відповідне розпорядження від її власника, арештував невільників з плантації. Отримавши листа від своєї довіреної особи, господар цінної власності засмутився, адже вважав себе християнином і принципово був проти торгівлі людьми. Але йшлося про тридцять тисяч доларів, а це така сума, яка змушувала заплющити очі на будь-які принципи, навіть релігійні. Тому він, порадившись із людьми, яким довіряв, подумавши декілька днів, написав відповідь, у якій повідомляв, що він поручає довіреній особі владнати справи на свій розсуд і прислати йому до Нью-Йорка зазначену суму.

Так Сусанна і Емілі опинилися в невільницькому бараку, а завтра стануть лотами аукціону. Про що ж вони говорять?

— Мамо, поклади голову мені на коліна, поспи трошки, — пропонує дівчинка, насилу стримуючи сльози.

— Та не до сну мені тепер, Еммі! Адже це наша остання ніч, останні години, коли ми ще разом… Завтра нас розлучать.

— Мамо, навіть не думай про це. Може, нас продадуть одному господареві?..

— Ах, Еммі, інших я також втішала б, але мені так страшно, що я можу тебе втратити… Це просто жахливо.

— Не хвилюйся, мамо. Адже цей чоловік сказав, що ми обидві красиві, тож на нас буде попит.

Сусанна згадала Скеггсові слова і погляд. З болем у серці згадувала вона те, як він оглядав руки її доньки, торкався її кучерів і, задоволено прицмокуючи, заявляв, що вона — товар вищого ґатунку. Сусанна, вихована у християнській вірі, звикла до щоденного читання Біблії, переживала за доньку, яку чекало сповнене ганьби життя, як і будь-яка біла мати. Але вона була беззахисна, бо сподіватися їй не було на що.

— Мамо, ото б нам пощастило, якби тебе взяли у якусь сім’ю кухаркою, а мене — покоївкою або кравчинею. Так і буде! Давай візьмемо себе в руки і розповімо завтра, що ми вміємо робити, — мріяла дівчина.

— Завтра причешешся гладенько, — сказала їй на це мати.

— Навіщо? Така зачіска мені не пасує.

— Так тебе скоріше куплять.

— Чому? — не могла зрозуміти Емілі.

— У хороших домах не люблять, коли дівчата виставляють напоказ свою вроду. Туди беруть скромних, простих дівчат. Не сперечайся зі мною і роби, як я тобі кажу.

— Гаразд, мамо, я зроблю.

— І от що, Емілі: якщо завтра нас з тобою розлучать, пам’ятай науку нашої пані, не відступай від християнської віри. Візьми із собою Біблію та збірник гімнів, не забувай Господа нашого, тоді й він тебе не забуде.

Так говорила нещасна мати, усвідомлюючи, що завтра, можливо, жорстокий рабовласник стане господарем її коханої доні, її душі й тіла. Її господарем може стати будь-хто, у кого знайдуться гроші на таку покупку. На що тоді перетвориться життя бідолашної дівчини? Притискаючи доньку до грудей, Сусанна жалкує про те, що її Еммі — красуня. Вона жалкує, що виховала у неї чисті помисли і побожні погляди, що вивищила її над іншими… Тепер вона нічим не зможе захистити її. Все, що вона може, — тільки молитися. Таких молитов дуже багато полинуло у небо зі стін цієї чисто прибраної тюрми для рабів. Але Господь усе пам’ятає. Тим, хто їх купить, варто пам’ятати застереження із Євангелія від Святого Луки: «Неможливо, щоб спокуси не мали прийти; але горе тому, через кого вони приходять! Краще йому було б, якби млинове жорно на шию йому почепили та й кинули в море, аніж щоб спокусив він одного із них!».

Місяць спокійно дивиться на сплячих невільників через ґрати і освітлює їх тьмяним сяйвом. Мати і донька тихо наспівують печальний гімн, який у невільників вважається траурним:

Гірко плакала сердешна Мері.

Та де ж ти тепер, де ти?

Померла, покинула нас.

Померла, покинула нас.

О Мері! Ти на небі!

А де наші Джонні та Сайлз?

А де наші Джонні та Сайлз?

Померли, покинули нас.

Джонні та Слайз — обидва на небі,

Померли, покинули нас.

Співайте, співайте, сердеги! Ніч коротка, а ранок розлучить вас навіки!..

Ось зрадницьки настав ранок, і у бараку почався рух. Містер Скеггс заклопотаний, йому треба підготувати товар до аукціону. Він оглядає одяг невільників, наказує їм не сумувати і шикує для останнього огляду перед тим, як повести на продаж. Містер Скеггс із сигарою в зубах і панамою із пальмового гілля прискіпливо усіх оглянув. Тепер він був упевнений, що товар готовий, та раптом помітив, що щось не так.

— Це ще що таке? — вигукує обурено він, зупиняючись перед Емілі. — Де твої локони?

Дівчинка аж тремтить зі страху, дивиться на матір, а та спокійно відповідає за доньку:

— Вчора я наказала їй зачесатися гладенько. «Що це, — кажу, — в тебе зачіска така неохайна? Усе стирчить на всі боки! Причешися скромніше, охайніше».

— Так не годиться! — кричить Скеггс і наказує дівчині: — Марш розчісуватися, щоб було якомога пишніше! І не затримуйся, швидко повертайся… — замахується він на неї. — А ти, — звертається до матері, — допоможи їй. За такі локони сотню доларів накинуть, не менше.

Споруда біржі справляє враження. Підлогу круглого просторого приміщення викладено мармуровими плитами. У різних кінцях зали прилаштовані невеликі помости. Два з них вже зайняті. Блискучі оратори вихваляють свій товар то англійською, то французькою мовами. Біля вільного помосту юрмляться раби, трусячись перед початком торгів. Серед них і невільники покійного Сен-Клера — Том, Альфред і решта. Тут же стоять сумні й налякані Сусанна та Емілі. Потенційні покупці чи просто зацікавлені обмацують їх, роздивляються, висловлюючи свою оцінку вголос, як жокеї, які обирають собі скакунів.

— Альфе! Ти як сюди потрапив? — вигукнув один молодий панок, плескаючи по плечу такого ж франта, який саме роздивлявся Адольфа у монокль.

— Я хочу купити лакея. Дізнався, що негрів маєтку Сен-Клер виставлено на аукціон, та й подумав, чи не придбати мені Адольфа.

— Хто ж купує Сен-Клерових негрів?! Вони нахабні, розбещені. Борони тебе Боже!

— Мене цим не настрашиш! — править своєї потенційний покупець. — Хто б до мене не потрапив, швидко стане шовковим. Я їм не Сен-Клер, зі мною жартувати не раджу. Ні, я таки куплю цього мулата, він мені подобається.

— Пустить тебе з торбами! Він там звик розкидатися господарськими грошима. Сен-Клер ніколи не перевіряв здачу.

— Моїх не розкидатиме! І віддавати буде все до цента! Посидить раз-другий у каталажці, то швидко навчиться економити. Все, вирішено, купую!

Том сумно поглядав на панів, що проходили повз нього, думаючи, кого із них він хотів би бачити своїм господарем. Та серед публіки, яка зазвичай збирається на біржі, важко знайти людину, якій можна спокійно довірити свою долю. Він бачив дуже різних людей, — худих і товстих, високих і низьких, елегантних джентльменів і розхлябаних бевзів, — але всі вони були якісь злі. Таких, як Сен-Клер, серед них годі було й сподіватися.

Перед початком аукціону кремезний маленький панок, проштовхуючись крізь натовп, безцеремонно прокладав собі шлях ліктями. Ось він почав оглядати товар. Том з першого погляду відчув до нього відразу, яка щомиті зростала. Хоч він і був невеликого зросту, проте виглядав фізично сильним. Описати його неважко, але навіть писати це неприємно, не те що знаходитися поруч: голова — круглий м’яч, зеленаві витрішкуваті очі, які, здавалося, от-от вигулькнуть з орбіт, біло-руде нечесане волосся, майже невидимі брови. До того ж він жував тютюн і повсюди плювався виссаними рештками, втираючи губи величезною волохатою рукою, вкритою ластовинням. У нього були брудні нігті, пожмаканий і недоладний одяг. Ось він підійшов до Тома, схопив його за щелепу, оглянув зуби, змусив показати біцепси, повернутися і підскочити.

— Звідки родом? — спитав він.

— З Кентуккі, пане, — тихо відповів Том, безпорадно оглядаючись навсібіч.

— Чим займався?

— Управляв господарством господарів.

— Так я тобі й повірив! — сказав незнайомець і пішов далі.

На хвилинку він затримався коло Адольфа, сплюнув просто на його вичищений чобіт і пройшов повз. Тепер перед ним стояла Емілі. Він провів своєю важкою брудною лапою по плечах і грудях дівчини, помацав її руки, оглянув її зуби і відштовхнув до Сусанни, яка за ці хвилини ледь не померла від страху й огиди. Налякана Емілі розридалася.

— Мовчи, скотино! — шикнув на неї аукціоніст. — Ми починаємо, а вона тут нюні розвела.

І аукціон розпочався.

Адольфа купив той молодий джентльмен, який загорівся бажанням це зробити ще перед початком торгів. Щоправда, йому довелося віддати за нього кругленьку суму.

Решту невільників Сен-Клера розкупили інші покупці. Ось черга дійшла і до Тома.

— Вилазь тепер ти. Чуєш? — наказав Томові аукціоніст.

Том піднявся на поміст, розгублено роззираючись. Він не розумів ані слова, всі звуки перетворилися на шум у вухах, а тим часом аукціоніст розхвалював його англійською і французькою мовами, покупці викрикували з зали, декілька разів стукав молоток… Та ось молоток стукнув востаннє. Том розчув лише слово «доларів» і зрозумів, що його вже продано.

Його зіштовхнули з помосту. Круглоголовий здоровань грубо схопив його за плече і крикнув:

— Стій тут!

Том майже не усвідомлював, що з ним відбувається. А тим часом продавали наступних рабів. Ось продано і Сусанну! Вона ледь жива сходить з помосту, сповільнює ходу, тужливо озирається назад. Вона благально дивиться на чоловіка, який її купив, і просить:

— Пане, купіть мою доньку!

— Я б радо її купив, та, скоріш за все, у мене забракне грошей, — відповідає цей поважний літній джентльмен із добрими очима.

А Емілі піднімається на поміст, налякано і несміливо дивиться на натовп. Щоки її палають, очі блищать… Мати гірко стогне, помітивши, що вона від цього стала ще красивішою. Аукціоніст також це помітив і, не втрачаючи ні секунди, починає розхвалювати товар, пускаючи в хід усі позитивні епітети і порівняння, які тільки знає на обох мовах. Охочих купити Емілі знайшлося чимало.

— Я спробую, — каже новий господар Сусанни і вступає в торг. Та протримався він недовго. За дівчину дають багато, у нього просто стільки грошей немає, тож він здається. Аукціоніст набиває товарові ціну, і бажаючих меншає. Ось залишилося двоє: якийсь поважний літній пан і новий Томів власник, коренастий мужик, який так налякав Емілі. Старий презирливо позирає на конкурента і щедро збільшує ціну. Але той вперті-ший і багатший, тож в результаті лот продано саме йому. Тепер її єдина надія — Бог! На цьому аукціоні здоровань купив чотирьох: Тома, Емілі і ще двох молодиків. Емілі йде з ними за новим господарем, обливаючись гіркими сльозами. Господар Сусанни засмучений, але на аукціонах щодня ридають вбиті горем розлуки матері, дружини, діти… Та що тут вдієш?.. Таке життя. Він лагідно бере свою єдину покупку — Сусанну — за лікоть, і вони ідуть у протилежний бік…

А вже скоро довірена особа солідної фірми вишле до Нью-Йорка чек на умовлену суму. На його звороті варто було б написати: «Він вимагатиме плати за кров нещасних і пригноблених, бо ніколи не забуде їхніх зойків і плачу».

Розділ XXХІ

Дорога в незнане життя

Твої очі занадто чисті,

щоб міг Ти дивитись на зло,

і на насильство дивитись не можеш.

Чому ж дивишся Ти на грабіжників,

мовчиш, коли несправедливий

винищує справедливішого від себе?

Книга пророка Авакума (І, 13)

Тома розмістили на нижній палубі бідненького суденця з диявольською назвою «Пірат», яке пливло вгору по Ред-Рівер. Його руки і ноги були скуті, та важчим за ці кайдани був камінь, який лежав на серці бідолашного раба. Ясне небо його долі, яке ще донедавна освітлювало сонце надії, затягнули чорні грозові хмари. Всі його сподівання пливли з душі так само, як зникали з виду дерева на березі. У ці хвилини він втрачав усе: рідний кут у Кентуккі, дружину, дітей, добрих господарів, багатий дім Сен-Клера і його могилу. Том щиро тужив за своїм покійним господарем, бо хоча за життя він був, здавалося, до всього байдужий, а насправді — вразливий і співчутливий. Ще він прощався з водограєм, у струменях якого йому часто ввижалася золотиста голівка Єви, дівчинки-янгола. Усе це залишалося в минулому. А що ж його чекало у майбутньому?

Найстрашніше у рабстві те, що негр, звиклий жити у добрих господарів, будь-якої миті може потрапити під абсолютну владу жорстокого безпринципного тирана, як, наприклад, стіл, що приймав гостей у розкішній вітальні, а доживає віку у брудній забігайлівці. Більшість рабовласників між негром і столом різниці не бачили. А вона полягає в тому, що стіл нічого не відчуває, а негр, незважаючи на закон, який прирівняв його до решти «домашньої власності», має душу. Він живий, він любить, переживає, мріє та боїться.

Господар Тома, містер Саймон Легрі, відвідав у Новому Орлеані декілька аукціонів і придбав окрім Тома ще семеро рабів. Він скував їх попарно і відвів на корабель «Пірат», який стояв коло пристані, готуючись покинути берег.

Тільки-но корабель рушив, Легрі пішов оглянути своїх негрів. Він зупинився перед Томом, якому було наказано до аукціону зодягнутися у свій найкращий одяг — суконний костюм, накрохмалену сорочку, начищені чоботи, зміряв його поглядом із ніг до голови і наказав:

— Встань!

Том чемно встав.

— Зніми краватку!

Том спробував її зняти, але пута заважали йому, тож Легрі сам зірвав краватку з раба і запхав її собі до кишені.

Потім він відкрив Томову валізку, витягнув звідти старі робочі штани, сорочку і куртку, зняв із Тома ланцюги і показав головою на прохід між ящиками на палубі.

— Перевдягнешся он там!

Том узяв старий одяг і за декілька хвилин повернувся переодягнений.

— Чоботи також знімай, — наказав Саймон.

Том мовчки роззувся.

— Ось, маєш інші.

Перед Томом впала пара грубих чобіт, які зазвичай носять невільники.

Хоча Том і поспішав, та все ж не забув надійно сховати свою Біблію, і добре, що здогадався це зробити, бо Легрі одразу ж перевірив одяг, який зняв із себе невільник. Звідти він витягнув шовкову носову хустину і переклав її до своєї кишені; декілька пам’ятних дрібних речей від Єви він із тупою посмішкою викинув за борт. Ось дійшла черга до молитовника. Легрі погортав його:

— А ти — як же тебе звати?.. — побожний? Належиш до церкви?

— Так, господарю, — впевнено відповів Том.

— Ну нічого, я швидко виб’ю ці дурниці з твоєї голови. На моїй плантації негри не завивають, як вовки на повню. — Сказавши це, рабовласник тупнув ногою і люто витріщив очі. — Відтепер ти будеш коритися мені, а не церкві. Ясно? Тепер над тобою моя воля.

Внутрішній голос чорного раба прокричав: «Ні!», і душа його почула древні пророчі слова, які часто зачитувала йому Єва: «Не бійся, я ж бо спокутував твій гріх, я назвав тебе на ім’я, ти мій».

От тільки Саймон Легрі цього голосу не чув і ніколи не почує. Він ще хвилину дивився тупим нахабним поглядом на свого раба, намагаючись настрашити його, а потім пішов собі геть. Валізку з Томовими речами віднесли матросам. Ті, регочучи з негрів, які «корчать з себе джентльменів», швидко розпродали добротний Томів гардероб разом із самою валізкою, і залишився Том із порожніми руками і «в латаній свитині». Коли розпродаж скінчився і матроси відвели душу, потішаючись над нещасним невільником, на очах якого розпродували його особисті речі, Саймон знову підійшов до Тома.

— Ось бачиш, Томе, я позбавив тебе зайвої ноші. Але пам’ятай: той одяг, який на тобі, бережи — інший отримаєш аж через рік. Такі у мене порядки: один комплект одягу і одна пара взуття на рік. Тож звикай і будь бережливим.

Відвернувшись від Тома, Легрі пішов до Емілі, яка була скута в парі з літньою мулаткою.

— Веселіше, красуне! — крикнув він, узявши дівчину за підборіддя.

Страх і огида, мов у дзеркалі, відбилися в очах дівчини, і Легрі не міг цього не помітити. Він насупився і сказав:

— Не вередуй, не верни носа від господаря! І усміхайся, коли я до тебе говорю. Чуєш?.. А ти чого скорчила пісну міну, стара карго? — гаркнув Легрі, штовхнувши стару мулатку. — Щоб я більше цього не бачив!.. Гей, ви! — крикнув Легрі, відступаючи назад. — Всі дивіться на мене… В очі, в очі мені дивіться! — наказував він, тупаючи ногою.

Всі невільники, мов заворожені, втупили погляд в люті Саймонові очі.

— Всі бачили? — потряс Легрі перед невільниками величезним, як ковальський молот, кулаком. — Важкий? — Кулак опустився Томові на плече. — А знаєте, чому він такий важкий? Тому що я б’ю ним непокірних негрів. Один удар — і всі падають трупом. — І Легрі підніс кулак так близько до Томового обличчя, що той відсахнувся назад і зажмурився. — Запам’ятайте всі як один: слухатися мене з першого разу. Запам’ятайте це раз і назавжди!

Жінки не витримали і зойкнули, чоловіки похнюпили голови. А Саймон розвернувся на каблуках і пішов у буфет випити склянку віскі.

— Ось яку вступну лекцію я читаю своїм рабам, — похвалився він літньому джентльменові, який чув його настанови неграм. — Їх треба одразу налякати — мають знати, що цяцькатися з ними я не буду.

— Справді? — сказав джентльмен, дивлячись на рабовласника як на небаченого звіра.

— Аякже! Я не такий, як ваші плантатори-білоручки, які бавлять негрів, мов малих дітей, і дозволяють наглядачам обманювати себе на кожному кроці. Ось, тільки подивіться на мої кулаки — вони кам’яні, на неграх натреновані… Та ви не соромтеся, помацайте!

Його співрозмовник доторкнувся одним пальцем до кулака і сказав:

— А й справді! І серце у вас, мабуть, таке ж саме… загартоване?

— Сподіваюся, що так, — сказав Саймон і розреготався. — Одне знаю точно: розчулити його непросто. Не реагує воно ні на сльози, ні на лестощі.

— А ваші невільники усі хороші.

— Так, начебто вгадав. От хоча б Том — он той, високий. Таких, як цей негр, вдень зі свічкою не знайдеш. Я за нього трохи переплатив… Та нічого, буде у мене кучером або ж наглядачем. Але спочатку треба його привчити до нових порядків, щоб забув, як з ним панькалися попередні господарі… А он з тією мулаткою мене таки надурили, вона якась хвора виявилася. Та, все одно, здається мені, що й вона себе окупить. Попрацює років зо два — і то добре. Нащо берегти негрів? Використав одного — купуй іншого на його місце. І клопоту менше, і дешевше в кінцевому результаті виходить. — Саймон відпив зі склянки.

— А який їхній середній вік? — поцікавився його співрозмовник.

— По-різному буває. Усе залежить від здоров’я. Хто міцніший — шість-сім років на плантації протягне, а дохляки — два-три роки, не довше. Я спочатку виходжував їх, лікував… Щоб вони довше мені служили. І ковдри даєш, і одягаєш краще, і годуєш, а все одно мруть — викинуті на вітер гроші. А якщо клопоти врахувати? А тепер у мене інші порядки: здоровий чи хворий — працюй. А помре — на його місце купую іншого. Так і дешевше, і простіше.

Його співрозмовник відвернувся і мовчки пішов за столик, де сидів молодий джентльмен, який прислухався до їхньої розмови і був просто ошелешений почутим.

— Та ви не думайте, що у нас на Півдні усі плантатори такі, — сказав літній джентльмен.

— Я сподіваюся, — відповів молодий джентльмен.

— Оцей — рідкісна падлюка.

— Однак ваші закони дозволяють таким… навіть язик не повертається сказати «людям»… вирішувати долі беззахисних, які повністю залежать від їхньої волі. І не думаю, що у вас є підстави заперечувати, буцімто серед ваших плантаторів мало таких, як оцей.

— Ні, не заперечуватиму, таких вистачає. Але є й людяніші, розумніші, — сказав літній джентльмен.

— Навіть якщо і так. Але якби ті нібито людяні не потурали таким недолюдкам, вони б не почувалися так спокійно і не знущалися б так відверто з беззахисних людей. Жорстокість таких, як він, процвітає лише через вашу «гуманність».

— Ви мене переоцінюєте, — спробував перевести на жарт докір молодого джентльмена літній. — Та раджу вам на подібні теми говорити тихше, бо тут на кораблі є багато тих, кому можуть не сподобатися ваші репліки. Я пропоную зараз припинити цю розмову і повернутися до неї тоді, коли ми прогулюватимемося просторами моєї плантації. Отоді ганьбіть нас досхочу.

Молодий джентльмен почервонів, усміхнувся і запропонував своєму співрозмовнику зіграти партію в шахи.

А тим часом на нижній палубі відбувалася інша розмова — між Емілі та старою хворою мулаткою. Вони знайомилися і розповідали одна одній про себе.

— У кого ти була раніше? — поцікавилася Емілі.

— У містера Елліса, на Леві-стріт. Може, ти й знаєш, що це за дім?

— Не пригадую. А як він до тебе ставився?

— Та жити можна було… Поки він не зліг. А як захворів та півроку лежачим був, отоді нам було непереливки. Все йому було не так! Щодня ставав дедалі лютішим. Під кінець я вже ледве ноги тягала, на ходу засинала. Якось вночі не витримала і задрімала. Який тоді шум піднявся! Як розкричиться! Погрожував продати мене жорстокому господарю… А раніше ж обіцяв підписати відпускного листа, який мені мала вручити довірена особа після його смерті.

— А рідних ти маєш? — запитала Еммі.

— Маю. Чоловік у мене є… Був. Хороший коваль. Та бачилися ми рідко, бо господар постійно його відправляв на заробітки. Я із ним навіть не попрощалася. Приїде — а мене вже нема, шукай вітру в полі… І діти у мене є, аж четверо… Розпродали сиріт моїх, ох, нещасна моя голово! — Бідна жінка розридалася і затулила обличчя руками.

Коли хтось ділиться із тобою своїми печалями, співчутлива людина хоче бодай якось полегшити страждання знедоленого. Але Еммі мовчала, розуміючи, що слова тут безсилі, вони не втішать і навіть не заспокоять нещасну стару мати.

Вони обидві говорили лише про минуле, а про свого нового господаря-нелюда, який змушував їх тремтіти від страху, жодна не сказала ні слова. Але вони думали про нього, думали про своє майбутнє, якого ніщо змінити не могло…

Та у найстрашніший час віра може підтримати людину. Стара мулатка була членом християнської церкви і щиро вірила в Бога і його Сина-боголюдину. Вона вірила, але мало що розуміла, бо мусіла сприймати усе на слух. А от Еммі знала більше за неї. Завдяки своїй колишній добрій господині вона вміла читати, писати і добре знала Біблію. Вона також щиро вірила у все, що було написано у Книзі Книг. Та обидві жінки були у відчаї, віра їхня трималася на волосинці, бо тепер вони думали, що Бог, напевне, забув про них, посилаючи їм таку важку долю. Важко їм буде не відступити і не розчаруватися, ох важко…

Береги Ред-Рівер були одноманітні — круті насипи глини, від якої вода ріки була аж мутна. Цей сумний пейзаж навівав ще більше туги на нещасних невільників — пасажирів нижньої палуби. Коли «Пірат» зупинився біля маленької пристані у провінційному містечку, Легрі погнав своїх негрів на берег.

Розділ XXХІІ

Понурий занедбаний маєток

У понурій місцині замешкали вони,

і не знали тут радості,

лиш смерті чекали…

Том і його нові побратими пленталися по нерівній дорозі за відкритою бричкою, у якій їхав Саймон Легрі, а у відділі для багажу — все ще скуті разом Емілі і стара мулатка. Дорога до плантацій Легрі була неблизька.

Шлях пролягав через монотонні рівнини, зарослі соснами, по яких гуляв пронизливий вітер, через безкінечні багнища, де свічки-кипариси, оброслі чорним мохом, шуміли над трясовинням, всмоктаним в гать із колод. Все тут навіювало сум на подорожніх. І лише отруйні змії, які кублилися під гнилими гілляками і пнями, і повзали у них під ногами, змушували бути пильними. Навіть той, хто їхав би на доброму коні, не міг би почуватися безпечно на цій дорозі. А що вже казати про бідолашних рабів, яких кожен крок уперед віддаляє від усього, що дороге їхньому серцю, від тих, за кого вони моляться увесь час!

Їхні погляди були тужливі і покірні водночас. Вони прощалися зі своїм минулим життям і навіть боялися думати про те, що ж їх чекає там, у кінці цього жахливого бездоріжжя.

А Саймон Легрі, навпаки, почувався прекрасно. Час від часу він попивав віскі просто із пляшки. Ось він вже напився і побачив, що його невільники засумували. А цього він не любив, бо коли негри сумують, робити їм не хочеться.

— Ге й ви! Кроти понурі! Ану попіднімайте голови і співайте. Ну!

Негри мовчки перезирнулися. Саймонові довелося ще раз повторити своє «Ну!», а щоб воно було красномовнішим, загрозливо хвицьнув батогом.

Том почав було співати християнський гімн:

Сіон, моя обитель,

Тебе я славлю у піснях.

Прийде той час…

— Це що, мавпо, за завивання?! — заревів Легрі. — До біса ці нудні гімни! Щоб я це чув востаннє! Ану, веселішої давай, веселішої!

І один із негрів затягнув улюблену пісню рабів:

Впіймати єнота, впіймати єнота,

Гей, то нелегка робота!

Господар сміється: впіймати єнота,

Гей, то нелегка робота!

Соліст задавав ритм пісні, не дбаючи про слова, а решта підспівували хором:

Гей, то нелегка робота!

Невільники співали голосно, з удаваною веселістю, та роль безтурботних мисливців давалася їм нелегко. Їхні серця страждали і безжурна пісенька розвеселити їх не могла. Та Саймону було байдуже, його «хлопці» співали голосно, виглядали веселими, йшли без зайвих зупинок — поки що йому від них більше нічого не було треба. Навівши порядок із чоловіками, Легрі взявся за жіночу половину.

— Ну, голубко, — сказав Саймон, повертаючись до Емілі й кладучи свою важку огидну руку на її ніжне плече, — ще трошки — і ми будемо вдома.

Емілі затремтіла, проте відразу побороти зуміла і не виказала її. Вона лише ще більше притиснулася до мулатки, як до рідної матері. Коли Легрі лаявся, Емілі тремтіла зі страху, та їй здавалося, що краще б він її побив, аніж терпіти його масний погляд і отакі доторки до свого тіла.

І вона недаремно боялася їх — у Легрі на неї був особливий план.

— Ти ніколи не носила сережок? — запитав Легрі Емілі, торкаючись брудною рукою її делікатного вушка.

— Ні, господарю, — тихо-тихо відповіла Емілі, тремтячи з голови до ніг і не піднімаючи на нього очей.

— Ну потерпи, приїдемо додому, я тобі подарую диво-сережки, ти тільки будь мені розумницею! Не бійся, ти у мене не працюватимеш, заживеш по-панськи…

Від віскі Легрі дещо подобрішав, та й те, що дорога підходила до кінця, також його гріло. Ось він побачив удалині огорожу своєї плантації.

Його маєток колись належав одному заможному панові, який облаштував його зі смаком, не шкодуючи грошей. Після смерті цього джентльмена Саймон придбав його маєток за дурні гроші, бо покійний нажив боргів і не встиг їх сплатити. Саймон не дбав про вигляд маєтку і про його добротний стан, тож не дивно, що через декілька років усе тут стало занедбане, як буває із кожним маєтком, де немає хорошого ґазди.

Газон перед будинком за старого власника був обсаджений декоративним живоплотом із жасмину і жимолості, а тепер він заріс бур’янами по коліна, а живопліт розрісся навсібіч. Частина газону коло конов’язі була витоптана кінськими копитами. Просто під ногами валялися діряві відра, об’їдені качани кукурудзи та інше сміття. Квітник, який раніше буяв рідкісними рослинами, тепер заріс бур’яном. Скло оранжереї було побите, на її поличках, покритих зеленим мохом, стояли глечики, а з них замість квітів стирчали засохлі патички.

Було тут одне місце, яке з часів господарювання старого власника майже не змінилося — це живий коридор зі струнких ясенів, обвитих плющем. У цю алею і повернула Саймонова бричка, а за нею услід пройшли і його нові невільники. У кінці алеї вони побачили двоповерховий, красивий колись будинок, типовий для цих місць. Він був оперезаний широкими верандами, на які виходили двері усіх кімнат. Ґанок тримався на цегляних опорах. Але будинок був також у жахливому стані. Частину вікон було наглухо забито дошками, на інших перекошено звисали віконниці, а у решті було побите скло. Повне запустіння!

Подвір’я було звалищем розколотих бочок, поламаних ящиків, повалених дерев, соломи, тичок і дошок.

З-за хати на стукіт коліс брички із гавкотом вибігли чотири люті пси, і якби вчасно не вибігли слуги, то закутим невільникам ніхто б не позаздрив.

— А цих цуценят я тримаю про всяк випадок, якщо якийсь дурень надумає утікати, — попередив Легрі, гладячи псів. — Вони у мене научені негрів ловити. Не встигнете за огорожу вибігти, як загризуть! Добре це запам’ятайте!.. Ну, Сембо, доповідай, як справи у маєтку? — звернувся він до слуги-обідранця, який улесливо крутився коло господаря.

— Краще не буває, господарю.

— Квімбо! — покликав Легрі такого самого ланця, який із усіх сил старався потрапити своєму панові на очі. — Ти виконав усе, що тобі було наказано?

— Ви ж мене знаєте, господарю. Все зроблено!

Сембо і Квімбо були старшими робітниками на плантації. Саймон видресирував їх так само, як своїх бульдогів, от вони й були такі ж самі запобігливі та люті.

Зазвичай вважається, що негри-наглядачі куди лютіші, деспотичніші, ніж білі, яких призначено на таку саму роботу. Та це лише тому, що негри нетямущі, затуркані люди. На такі вади приречені усі пригноблені раси, а не лише чорна. Раб завжди стає тираном, коли доривається до влади. Легрі був одним із тих рабовласників-деспотів, який утримував порядок у своїх володіннях, нацьковуючи одних працівників на інших. Усі його негри завжди «дружили проти когось», оббріхували, зводили наклеп, підставляли таких самих, як вони. Ця система працювала. От наприклад, Сембо і Квімбо ненавиділи один одного лютою ненавистю і конкурували, старанно вишукуючи недоліки в роботі один одного. Таким чином, у Саймона був повний штат навуходоносорів.

Маєток Легрі розташовувався далеко від інших, тому товариства йому тут бракувало. Але ж людина мусить із кимсь спілкуватися, тож він і заприятелював зі своїми старшими підопічними. Та для них у цьому приятелюванні не було нічого доброго, бо вони самі накликали біду один на одного.

Ось вони обидва стоять перед нами, як два яскраві підтвердження того, що погані, люті люди гірші за звірів. Вони дуже схожі між собою грубими рисами обличчя, сповненими заздрості і злості поглядами, гортанними хриплими голосами, брудним довгим волоссям. Вони обоє дуже неохайні, чим прегарно вписуються у навколишнє запустіння.

— Сембо, — сказав Легрі, — відведи цих хлопців у селище. А ось цю красуню я привіз тобі. — Він зняв пута з мулатки і штовхнув її на Сембо.

Мулатка із жахом відскочила від Сембо.

— Що ви, господарю! У мене залишився чоловік у Новому Орлеані!

— Забудь про нього. Ось твій новий чоловік! І щоб без фокусів. Ану марш із ним! — крикнув Легрі, замахуючись на жінку батогом.

— А ти підеш зі мною, — звернувся він до Емілі.

Бідна дівчина зі страху втратила дар мовлення.

В одному з вікон дому промайнуло озлоблене жіноче темне обличчя, а коли Легрі відчинив двері з веранди до однієї з кімнат, із дому долинув розгніваний жіночий голос, але слів ніхто не розібрав.

— Мовчи! Я роблю те, що хочу!

Сембо погнав нових рабів у селище.

Серце у Тома стислося, коли він побачив дві вулички злиденних халабуд, де жили негри. Вони були розташовані далеко від панського будинку. Том був розбитий — він сподівався, що йому виділять хатинку, хай маленьку і бідну, але якусь таку, де можна буде відпочити після роботи, де можна буде прибити поличку для Біблії. Але те, що він побачив, можна було назвати псячою будою, а не людським житлом: чотири стіни, брудна солома замість підлоги, місце для сну і крихітне віконце. Все.

— У якій із них житиму я? — поцікавився Том у Сембо.

— А мені байдуже — шукай, де є вільне спальне місце і займай його, — відповів Сембо. — Уявлення не маю, куди вас усіх порозпихати!

Був уже пізній вечір, коли виснажені важкою роботою, обідрані і брудні невільники Легрі вервечкою тягнулися додому вечеряти і ночувати. Вони непривітно оглянули новеньких. Селище ожило: то тут, то там звучали злі голоси, сварки спалахували через ручні млини, на яких кожен мав сам собі змолоти свою мізерну порцію кукурудзи. Вечеряли ці трудяги тільки млинцями з кукурудзянки. У поле вони виходили на світанку і дотемна працювали під пильним наглядом Сембо і Квімбо, які за будь-яку незначну провину щедро ляскали їх батогами. Був саме сезон збору бавовни, тож Легрі своїх рабів не жалів, витискаючи із них останні соки.

«Пхі, не така це вже й важка робота», — подумає якийсь ледар. А ви також думаєте, що монотонно працювати все життя, від світанку до заходу сонця, не стомливо? А якщо ритмічно, безперервно капати вам воду на тім’ячко?.. Гадаєте, це дурниці? То знайте, що це було найважчим способом катування під час інквізиції. І робота, фактично не дуже важка, але яку людина мусить виконувати хвилину за хвилиною, день за днем, рік за роком, перетворюється на муку для тіла й душі. Том придивлявся до облич своїх товаришів по нещастю і не побачив жодного привітного і дружелюбного. Перед ним снували насуплені, озлоблені чоловіки та залякані, виснажені жінки, які свою жіночність давно втратили. Усі вони були згорблені, зморщені та понурі. Тут панував закон сильнішого. Із ними поводилися, як із тваринами, тож не дивно, що вони стали схожими на них.

Кукурудзу мололи до пізньої ночі. Млинків на всіх не вистачало, тому спочатку мололи сильніші, а вже потім слабші.

Поки негри готують собі вечерю, послухаймо, як Сембо «залицяється» до мулатки, яку привіз йому Саймон за жінку.

— Агов, ти! — крикнув Сембо, підходячи до неї і кидаючи їй до ніг мішок із кукурудзою. — Як ти називаєшся?

— Люсі, — відповіла мулатка.

— Слухай, Люсі. Ти моя жінка, то змели оце зерно і напечи мені на вечерю млинців. Я чекаю!

— Я тобі не дружина і ніколи нею не буду! — відрізала жінка так безстрашно, що стало одразу ясно: вона доведена до відчаю. — Не займай мене!

— Не напрошуйся, бо поб’ю! — пригрозив Сембо, заносячи ногу для удару.

— Бий, бий! Забий хоч до смерті! Що скоріше, то краще. Таке життя не варте того, аби ним дорожити!

— Ти що собі дозволяєш, Сембо?! — крикнув Квімбо, який прилаштувався до млина, відігнавши двох негритянок і ставши на їхнє місце, — Негрів надумав калічити?! Почекай, я розкажу господарю, як ти тут працюєш.

— А я йому поскаржуся, що ти не даєш жінкам молоти зерно, — огризнувся Сембо. — Не пхай носа в чужі справи, скотино!

Том зголоднів із дороги і був страшенно втомлений — ледве на ногах тримався. Нарешті він дочекався, що вділять пайок і йому.

— Ось, маєш, негре! — Квімбо жбурнув до Томових ніг маленького мішечка із кукурудзяним зерном. — Та будь ощадливий, це тобі на тиждень. З’їси скоріше — сидітимеш голодний.

Том узяв своє зерно і став у довгу чергу до млина. Коли ж дочекався, то допоміг спочатку двом утомленим жінкам, що стояли позаду нього: він змолов їхнє зерно, підкинув їм хмизу у вогнище, і лише після цього подбав про себе. Здавалось би, нічого особливого, просто ввічливість. Але тут вже забули, що таке доброта і людське ставлення один до одного. Жінки відчули велику вдячність за Томову послугу і аж просвітліли. Вони замісили йому тісто і заходилися пекти млинці для себе і для нього, а він тим часом сів біля вогнища і розкрив Біблію. Том прагнув спокою, а його він мав лише за читанням оцієї книги.

— Що це у тебе? — запитала одна з жінок.

— Біблія, — відповів Том.

— Господи! Я не бачила Біблії, відколи мене вивезли із Кентуккі!

— То ти звідти родом, землячко? — зацікавився Том.

— Так, мені так добре там жилося! І в страшному сні не снилося, що колись я потраплю у це пекло, — зітхаючи, говорила жінка.

— Ти вмієш читати? Гм! А про що ця книга? — поцікавилася її подруга.

— Це ж Біблія!

— Що ще за Біблія?

— Оце дивина! Невже ти не знаєш? — здивувалася перша жінка. — Моя кентуккійська господиня часто мені читала цю книгу. А тепер!.. А тепер, Боже милий, я чую тільки лайку та ляскання батога.

— Томе, почитай нам, — попросила друга жінка, побачивши, як зачитується цією книгою новий невільник.

Том зачитав фразу: «Прийдіть до мене всі засмучені і пригноблені, і я потішу вас».

— Обнадійливі слова, — сказала жінка. — А хто це каже?

— Господь Бог, — відповів Том.

— Хто б підказав, де його шукати — того, хто обіцяє спокій та втіху? Я б на край світу за ним пішла, бо тут про спокій годі й думати. Все моє тіло болить, мене мучить лихоманка, а Сембо кричить, що я повільно працюю і погрожує шмаганням. Раніше півночі повечеряти не вдається, а там лиш приляжеш, не встигнеш ока зімкнути — вже будять, і знову ненависний ранок, знову за роботу. Якби я знайшла Господа, повідала б йому своє горе…

— Господь тут. Він всюдисущий, — сказав Том, сподіваючись утішити цим нещасну.

Але це її лише роздратувало:

— Ти думаєш, я у це повірю? Немає тут Господа, — сказала жінка, — це прокляте місце. Тут і говорити нема про що. Краще посплю трошки, поки не розбудили.

Жінки розійшлися, а Том залишився сидіти біля вогнища сам, думаючи про злигодні земного життя. Срібний місяць був єдиним його товаришем цієї сумної ночі, він дивився на Тома спокійно. Нещасному негрові здавалося, що це сам Господь у подобі небесного світила дивиться на людські біди, на їхні сльози і на темношкірого невільника, який сидить біля вогнища і тримає на колінах розкриту Біблію — його заповіт смертним.

«А чи й справді є Господь серед нас? Отут, у цьому занедбаному, похмурому місці?..» — закралися сумніви у чисту Томову душу. Як же важко простому серцю встояти на шляху віри і не звернути з нього, живучи під владою самодура, серед жорстокості та несправедливості! Серце крається від безнадії на краще майбутнє. Таки нелегко було тут зберегти тверду віру у християнські переконання: «Бог є, Бог спокутує гріхи тих, хто невтомно шукає його», — такими думками старався перебороти свої сумніви сердега Том.

У сумнівах, які боролися із вірою, Том підвівся і поплентався до своєї халабуди. Негри вже спали там просто на підлозі, один коло одного. Повітря всередині було застояне. Том спершу хотів прилягти десь під відкритим небом, але ночі були холодні, та ще й ранкова роса… Мусив лягати з усіма. Він закутався у стару, діряву ковдру, ліг на солому і заснув.

У сні до нього прийшла Єва. Вони сиділи на дерновій лавці біля поншартренського озера, і дівчинка читала йому уривок із Біблії: «Я буду з тобою, коли ти будеш переходити через глибокі води, — і вони не потоплять тебе. Як підеш ти через вогонь, не обпечешся. Бо я — Господь Бог твій, Бог Ізраїлю, спаситель твій». Та слова ці затихали, зливаючись воєдино із божественною музикою. Єва перервала читання і подивилася на Тома проникливим, люблячим поглядом. Цей погляд наповнив нещасну Томову душу теплом і спокоєм. А Єва вже летить на ясних крилах угору. Ці крила кидають на землю яскраві, мов зорі, відблиски… І ось Єва щезла.

Том прокинувся. Невже це лише сон? А нехай і так. Та хто посміє сказати, що юна ніжна душа, яка за життя піклувалася про знедолених, не отримає дозволу від Господа творити добро для них і з того світу?

Я вірю в те, що добрі душі

Не вмирають.

Я знаю те, що добрі душі

Мене з небес вітають.

Розділ XXХІІІ

Непокірна Кассі

…і сльоза ось утискуваних,

та нема кому їх утішити;

і насилля з руки, що їх гнобить,

та немає для них потішителя…

Книга Екклезіястова (IV, 1)

Завдання людини на цьому світі полягає у тому, щоб не зневіритися, не озлобитися і за будь-яких обставин пройти свій земний шлях гідно. Іноді, щоб вижити, залишатися порядною людиною важко. Але Том був міцним горішком і вирішив не зраджувати своїм принципам, залишаючись собою. Разом із тим треба було якось пристосовуватися до нового життя.

Том швидко зрозумів, чого треба остерігатися і на що можна сподіватися, працюючи на такого господаря, як Легрі. Він покладав великі надії на свою високу працездатність, старанність і добросовісність, щиро вірячи, що ці якості допоможуть уникати безпідставних звинувачень, покарань і принижень. Він не боявся ніякої роботи, бо робити вмів усе. Будучи від природи миролюбним, Том вирішив і на цього господаря працювати чесно та самовіддано. Тут він побачив стільки горя і сліз, що просто вжахнувся. І тепер він щиро як ніколи покладався на Господа, в глибині душі сподіваючись, що він, Всеблагий, допоможе йому вирватися звідси.

Легрі відчував до Тома таку неприязнь, яку завжди інтуїтивно відчуває погана людина до хорошої. Але не оцінити свого нового невільника він просто не міг. Купуючи Тома, він планував зробити із нього наглядача на час своєї відсутності. Попостерігавши за ним тижні зо два, він переконався, що новий раб на цю роль підходить: відповідальний, чесний, працьовитий і покірний. От тільки одне стримувало господаря — Том був добрим і співчутливим, а це для наглядача неприпустимо. Він має бути жорстоким і байдужим. До того ж Том осуджував, хоч і мовчки, жорстоке ставлення господаря та його посіпак до своїх побратимів. Із цим треба було щось робити. Саймон Легрі вирішив будь-що перетворити Тома на жорсткого, лютого і байдужого наглядача. Не знав він, що це — сізіфова праця… Але про це згодом, а зараз ми розповімо про подію, яка здивувала усіх невільників Легрі.

Одного ранку перед виходом у поле Том помітив у селищі нову жінку, яка дуже вирізнялася на фоні решти невільниць. Вона мала струнку поставу, делікатні руки і ноги, була зодягнена у хорошу сукню. Виглядала вона на років тридцять п’ять, максимум сорок. Побачене одного разу, її обличчя запам’ятовувалося назавжди: на ньому залишило свій незгладимий відбиток бурхливе життя, рясно всіяне горем і приниженням. Високе чоло, красиві, чіткі дуги брів, правильний ніс, чуттєва лінія вуст і гордо піднята голова — все це свідчило про те, що колись це була дуже вродлива жінка. Але зараз врода сховалася за результатом приниженої гордості та жіночої гідності — глибокими зморшками, які немов поорали її обличчя. Усі риси загострилися, вилиці некрасиво випнулися, а шкіра стала хворобливо-жовтуватою. Її виразні темні очі затягнули глибокий відчай і безкінечна мука. Кожен рух незнайомки, її міміка й жести показували, що ця жінка надзвичайно горда і зверхня, а туга очей ще більше це підкреслювала і була контрастним фоном до її непростої натури.

Том не знав ні хто вона така, ні звідки і чому з’явилася тут. Він побачив її на світанку, коли всі поспішали на поле: гордо піднявши голову, жінка пішла разом із рештою невільників. Інші, судячи з їхніх реплік, добре знали цю жінку, і її з’ява серед них внесла пожвавлення в колектив.

— Ось і її провчили! Так їй і треба, — сказала якась невільниця.

— Ха-ха-ха! Дочекалася панської ласки, — підтримала її інша жінка. — Тепер дізнаєшся, по чім ківш лиха, білоручко!

— Та яка з неї робітниця!

— Увечері дістане за старання, як і всі ми!

— Я б із радістю подивилася, як її шмагатимуть!

Незнайомка не звертала уваги на ці уїдливі, образливі коментарі, мовби й не чула їх або не розуміла, що йдеться про неї. Вона начепила на обличчя презирливий злий усміх і не міняла виразу обличчя. Том відчув, що нова рабиня до чорної роботи не звикла і тепер мужньо бореться зі злим жартом зрадливої долі. Незнайомка увесь час йшла поряд із Томом, але жодного разу не підвела на нього очей, не обмовилася до нього жодним словом. Він також не чіпав її, розуміючи, як їй зараз важко. Отак мовчки вони дійшли до поля. За роботою Том поглядав на сусідку. Вроджена спритність і доладність у всьому відчувалася в кожному її рухові. Робота, хоч і нова для неї, давалася цій жінці легше, ніж решті, все горіло у неї в руках, її кошики швидко наповнювалися чистою бавовною. При цьому зверхня усмішка не сходила з її обличчя і кричала на всю плантацію, що вона вища за це принизливе становище, в якому опинилася.

Опівдні Том перемістився поближче до мулатки Люсі, бо помітив, що вона геть вибилася з сил, заледве ноги тягнула і увесь час стогнала й охала. Він вибрав момент і мовчки переклав зі свого кошика у її декілька жмутків бавовни.

— Навіщо? Не треба! — сказала вона, розгублено подивившись на добродія: взаємодопомога тут була нечуваним подвигом. — Тебе за це покарають!

І тут, мов із-під землі, коло них виріс Сембо. Він мав зуба на цю нещасну жінку за те, що вона не погодилася бути його дружиною. Він ревонув прокуреним низьким голосом:

— Що це ти, Люсі, махлюєш? — і вдарив її ногою, взутою у важкий черевик, а Тома тріснув батогом по обличчі.

Це був перший Томів удар. Проте він, не зронивши ні слова, заходився працювати далі, а от нещасна жінка, яка й без удару ледве на ногах трималася, тепер втратила свідомість і впала на землю.

— Нічого, зараз я допоможу їй встати! — злісно шкірячи зуби, сказав Сембо. — Мої ліки кращі за докторські, — говорячи це, він витягнув з обшлага булавку і по саму головку уткнув її в ногу непритомної жінки. Це й справді допомогло, бо вона пронизливо зойкнула і поволі спробувала підвестися із землі, щоправда, марно. — Вставай, паскудо! Вставай, інакше буде ще гірше!

Мулатка зібрала всю свою волю в кулак, підвелася і почала дуже швидко збирати бавовну.

— Щоб більше я не бачив, що ти хитруєш! — попередив Сембо. — Бо тоді сама смерті проситимеш!

— А я вже її прошу! Мені таке життя не потрібне, — гірко сказала вона і замовкла, а по якомусь часі Том знову почув її голос:

— Скільки можна це терпіти? Господи, допоможи нам. Ти не забув там про нас?! — бідкалася вона.

Томові було дуже її шкода. Не думаючи, що його чекає за те, що він надумав, цей добрий чоловік пересипав усю бавовну зі свого кошика до її.

— Господи! Томе, не треба! За це тобі не знати що зроблять!

— Що б не зробили, мені це витерпіти буде легше, ніж тобі, — відповів Том і повернувся на своє місце. На цю нехитру операцію він потратив не більше хвилини.

Раптом незнайомка, яка працювала неподалік і все бачила, подивилася на Тома довгим, проникливим поглядом, а потім висипала свою бавовну до його кошика.

— Ти не знаєш, що тебе чекає за твій благородний вчинок! Взаємодопомога тут карається особливо жорстоко. Поживеш тут місяць-другий — забудеш, що таке виручати інших! Тут аби свою голову вберегти!

— Бог не допустить, щоб я таким став, місіс! — вигукнув Том, за звичкою звернувшись до незнайомки, як до пані. А вона, мабуть, теж звикла, щоб її так називали, бо промовчала на це, сказавши натомість:

— Бог сюди не заглядає!

А Сембо не дрімав. Він знав свою роботу: був пильним і навіть із другого кінця поля побачив, що вона зробила. Ось він іде до неї, загрозливо розмахуючи батогом.

— Це що таке? — заревів він переможно. — Що це ви тут за клуб взаємодопомоги організували? Ну тримайся, тепер я над тобою пан!

Жінка метнула блискавку з чорних очей, повільно випросталася і різко повернулася до Сембо. Її губи затремтіли, ніздрі розширилися — увесь її вигляд виражав зневагу і лють.

— Тільки спробуй зачепити мене бодай пальцем, негіднику! Одне моє слово — і на тебе нацькують псів, спалять живцем, розірвуть на шматки! Це я ще можу!

— Що ж ти тоді у полі робиш?.. Я подумав… — залепетав Сембо, вочевидь, злякавшись її погроз. Потім неохоче відступив від жінки зі словами: — Та хіба ж я щось погане хотів вам зробити, місіс Кассі? Ви не подумайте…

— Тоді тримайся від мене подалі, щоб тут тобою і не пахло! — крикнула вона.

Сембо нічого не залишалося, як зробити діловий вигляд, буцім у нього є справи на другому кінці поля, і піти туди, не озираючись.

Жінка знову заходилася збирати бавовну так швидко, що це здавалося неймовірним. До кінця робочого дня її кошик був туго набитий бавовною, крім того, вона вмудрилася ще кілька разів підкинути трохи бавовни Томові.

Коли вже зовсім стемніло, змучені невільники понесли на головах кошики до комори, де зважували і зберігали бавовну. Там їх вже чекав Легрі, Сембо і Квімбо. Вони обговорювали те, як пройшов день на плантації.

— Із цим Томом ми далеко не заїдемо: цілий день підкладає бавовну до кошика Люсі. Якщо господар не пояснить йому по-своєму, які тут порядки, він зіпсує нам усіх негрів, — радив Сембо.

— От халепа! — обурився Легрі. — Таки доведеться провчити цього добродія.

І два його помічники люто вишкірилися.

— Ну, тепер я спокійний. Містер Легрі кого хочеш провчить! У справі навчання порядку рабів йому і сам диявол не конкурент, — лестив господарю Квімбо.

— Ось що я вирішив… Доручити Томові шмагання негрів. Це найкращий спосіб вибити сентименти з його дурної голови. Очерствіє швидко!

— Не той випадок, господарю, — засумнівався Квімбо, — цей і мухи не вдарить…

— Не хвилюйтесь, у мене негрів шмагатиме… Або він, або його! — прогугнявив Легрі, заштовхуючи язиком тютюн за щоку.

— А ця Люсі — ото паскуда! Іншої такої зарази у нас на цілій плантації не знайдеться, — сказав Сембо.

— Ой, щось ти надто вже лихий на неї. Це, Сембо, якось підозріло!

— Вона ж не послухалася вашого наказу, не пішла мені за дружину.

— Відшмагай її, то вмить піде, — порадив Легрі, спльовуючи. — Але зараз це не на часі. Саме сезон збору, кожні руки на рахунку. Вона, хоч і виглядає здихлею, та дух має сильний — вперта скотина. Поки до півсмерті не зашмагаєш — не скориться.

— Та вона ледарює! Ще й пащекує на додачу. Том за неї всю роботу робить.

— Он воно як? От вона у нього першою і буде. Накажу Томові власноруч відшмагати Люсі: так ми двох зайців вб’ємо одним пострілом: і Том почне до нових обов’язків звикати, і не перестарається, як ви, чорти навіжені!

— Ги-ги-ги, — зареготали обидва наглядачі, підтверджуючи своїм підлим смішком таку характеристику на себе.

— Ось побачите, господарю, як Том і Кассі постаралися: Люсі принесе повнісінький кошик, — сказав Сембо.

— Я власноручно його зважу, — багатозначно сказав Легрі. Обидва наглядачі знову дико зареготали.

— Ви хочете сказати… Місіс Кассі працювала увесь день?

— Охо-хо! Ще й як працювала! Ніби сам диявол у неї вселився з усіма своїми чортяками!

— Це її друзі, вони завжди з нею, — сказав Легрі й, вилаявшись, пішов до терезів.

Вимучені невільники повільно один за одним заходили до комори і зі страхом ставили свої кошики на ваги. Легрі помічав прийняту сировину на грифельній дошці, до краю якої був приклеєний папірець з іменами рабів.

Кошик Тома заважив добре, і він відійшов убік, тривожно поглядаючи на Люсі.

Хитаючись від утоми, мулатка поставила на вагівницю свого важкого кошика. Легрі зрозумів, що причепитися нема до чого, та все-таки закричав для порядку.

— Ну ти, скотино лінива! Знову недотягуєш! Це вже тобі просто так не минеться!

Люсі, застогнавши від відчаю і втоми, знесилено опустилася на лавку.

Ось до ваг підійшла жінка, яку Сембо називав «місіс Кассі». Вона виступила вперед і, зневажливо усміхаючись, поставила свій кошик на ваги.

Легрі так само з насмішкою і водночас проникливо подивився їй просто у вічі. Її погляд був твердим, вона сказала йому щось по-французьки, дуже тихо. Ніхто не зрозумів, що саме вона сказала, але всі побачили, як змінився після її слів вираз обличчя Легрі. Він замахнувся, але вона зміряла його зневажливим поглядом, і він опустив руку. Кассі повернулася і поволі вийшла з комори.

Легрі покликав Тома.

— Пам’ятаєш, Томе, коли я тебе купував, то казав, що ти мені не для того потрібен, аби працювати на звичайній роботі. Слухай, отримуєш підвищення — будеш наглядачем, як Сембо і Квімбо. От зараз і починай виконувати нові обов’язки. Відшмагай для початку оту жінку. Ти ж бачив, як це робиться. Впораєшся?

— Вибачте, господарю, — сказав Том, — Не змушуйте мене цього робити. Я до такої роботи не звик, ніколи таким не займався… Та я й не зможу, рука не підніметься.

— Тобі доведеться ще й не до такого звикнути — у страшному сні не присниться! — ревів Легрі, хапаючись за ремінь. А потім як вдарить ним Тома по обличчю раз, і другий, і третій. — Ну! — сказав він, зупинившись, щоб перевести дух. — Відмовляєшся і далі?

— Відмовляюся, господарю, — відповів Том і витер рукою кров, що струменіла з його обличчя. — Я можу працювати вдень і вночі, до останнього подиху, але проти совісті своєї не піду нізащо, господарю.

Том завжди був покірним, поводився чемно, говорив тихим, м’яким голосом. Легрі думав, що з цього негра можна шнурки вити, що він — безхребетний боягуз. Але останні Томові слова перекреслили це хибне враження. Невільники аж охнули від здивування, нещасна мулатка стиснула руки і прошепотіла: «О Господи…», а всі решта завмерли, знаючи, що зараз гримне грім. І справді, Легрі розгнівався не на жарт.

— Ах ти ж скотино чорнопика! Ви чули? Совість йому не позволяє виконувати накази господаря! Та вам, худобі безмозкій, думати недозволено! Ти що, святим та божим прикидаєшся? Містер Том повчає господаря, що справедливо, а що ні! Кажеш, совість тобі не дозволяє відшмагати цю стару відьму?

— Не дозволяє, господарю, — сказав Том. — Вона квола і хвора. Хіба можна бути таким жорстоким? Я ніколи не погоджуся нікого бити. Ви, господарю, якщо хочете, мене вбийте, а на неї я руки не підніму. Мені легше самому лягти трупом.

Том говорив тихо і спокійно. Та в цьому голосі вчувалася нескорима воля. Легрі аж трусився від гніву. Він знав таких рабів, їх лиш могила виправить, та впасти обличчям у багно він не міг.

— Ах ти, страднику святий! Надумав вчити нас, грішних! Та ти, мабуть, забув, що у Біблії написано, то я тобі нагадаю: «Раби, коріться своїм господарям». А твій господар — я! Хто за тебе, пса паршивого, заплатив тисячу двісті доларів? Тепер твої тіло і душа — мої! — і Легрі копнув Тома в живіт.

Це спричинило неочікувану реакцію раба. Він випростався і, піднявши до неба залите кров’ю впереміж зі сльозами обличчя, гордо сказав:

— Ні, господарю, ви помиляєтеся! Душа не продається! Із тілом робіть, що хочете, а душа моя належить мені й Господу Богу! Вам до моєї душі зась!

— Зась, кажеш? — сказав Легрі, злісно шкірячись. — Зараз я тобі покажу… Гей, Сембо, Квімбо! Відшмагайте цього Божого пса, — ха-ха-ха! — та так, щоб він місяць рачки лазив!

Вмовляти цих двох не довелося — вони радо схопили свою жертву. Мулатка із жахом скрикнула, всі решта позіскакували зі своїх місць і проводжали Тома співчутливими поглядами. А він покірно дозволив повести себе на місце покарання.

Розділ XXХІV

Доля квартеронки

… і сльоза ось утискуваних,

та немає для них потішителя;

і насилля від руки, що їх гнобить,

та немає кому їх потішити…

І я похвалив тих померлих,

що давно повмирали,

більш від живих, що живуть дотепер…

Книга Екклезіястова (ІV, 1, 2)

Тієї ночі Том, стікаючи кров’ю, лежав сам в комірці коло майстерні, де очищали бавовну. Комірка була завалена всіляким непотребом: поламаними інструментами, відходами від бавовни та іншим мотлохом, який сюди скидали вже багато років поспіль.

Ніч була задушлива, сира. Комарі кусали просто в рани, мучила спрага — найстрашніша з усіх мук. А біль був просто нестерпний…

— Господи! Подивися на мої муки! Допоможи мені подолати це випробування, пережити його… Укріпи мій дух, Господи! — щиро молився наш нещасний Том.

Відповідь на його молитву з’явилася скоро: він почув чиїсь кроки, а світло ліхтаря ударило йому в очі.

— Хто тут? Заради Бога… Пити! — благально стогнав він.

Це була Кассі. Вона принесла із собою воду в глеку. Добра жінка відклала ліхтар, налила води у горня, підняла голову Тома і напоїла його. Він жадібно пив і просив ще.

— Пий, пий, — примовляла Кассі. — Я знала, що полегшить твої муки. Наносилася я сюди води ночами, ой наносилася.

— Дякую вам, місіс, — сказав Том, втамувавши спрагу.

— Не називай мене так. Я нещасна рабиня, така сама, як ти і решта… Мені, може, ще гірше, ніж вам, — гірко сказала Кассі й заходилася готувати Томові постіль із підручного мотлоху. Вона витягнула з-під гори поламаних ящиків старий матрац і накрила його простиралом, яке принесла з дому і попередньо змочила холодною водою.

— Ось, готово, — сказала вона, — Давай я допоможу тобі перебратися сюди.

І побитий Том із допомогою Кассі, терплячи страшні муки, перебрався на матрац. Його старання було винагороджено — холодне простирало та рівна м’яка постіль трохи втамували біль. До того ж Кассі обробила рани якимось трав’яним настоєм. Йому стало легше, але найбільше допомогло те, що хтось попіклувався про нього — це зігріло Томові душу. Кассі, між іншим, допомогла вже не одному покараному рабові, як оце зараз Томові.

— Ось, ще це, — сказала вона, підсуваючи йому під голову добрий жмут бавовни замість подушки, — більше нічим я тобі допомогти не зможу.

Том ще раз подякував їй, поблагословивши за доброту, а вона мовчки сіла коло нього на підлогу, обхопила коліна руками і дивилася в одну точку перед собою. У світлі ліхтаря Том побачив її такою: чепчик, ізсунутий на потилицю, спокусливо розсипане по плечах хвилясте чорне волосся, надзвичайно красиве і трагічне обличчя. Нарешті вона заговорила:

— Ти стараєшся марно. Ти не зможеш нічого домогтися. Хоча ти і мужній, і правда на твоєму боці, а все ж ця боротьба закінчиться для тебе поразкою. Він же не людина — диявол заволодів нами. Скорися, це єдиний вихід!

— Скорися! — нашіптував йому якийсь голос, коли він знемагав від болю та приниження. Том здригнувся, почувши те саме від цієї жінки з божевільними очима. Зараз вона йому здавалася втіленням спокуси, і він боровся із цим почуттям усю ніч.

— Боже мій милосердний, Боже! — простогнав нещасний Том. — Та хіба можна з таким змиритися?

— Марно кличеш! Його або немає взагалі, або зовсім він не милосердний! До нас, принаймні, точно! Все проти нас — і небо, і земля. Нас усіх чекає пекло, сподіватися на рай не варто!

Том аж затремтів — ці слова вразили його до глибини душі. Все, у що він вірив, вони могли перекреслити. Його єдина опора ось-ось впаде!

А Кассі продовжувала:

— Ти ще не знаєш тутешнього життя. А я… Я знаю, як ніхто інший. Довгих п’ять років живу я під владою цього нелюда, і повір, маю багато підстав ненавидіти його усіма фібрами своєї душі. Розумієш, наша плантація розміщена в такій глухомані, з усіх сторін болота, до сусідніх маєтків щонайменше п’ять-десять миль через трясовину в компанії з отруйними гадюками та павуками… Поблизу немає жодної білої людини, яка б під присягою посвідчила, що тут живцем спалили негра, зварили в казані з окропом, зашмагали до смерті, четвертували, нацькували на нього голодних псів чи посадили на палю. Тут не діють жодні закони — ні Божі, ні людські, а ті лиш, які встановив наш господар… Я тут такого надивилася, що якби надумалася розповідати, ти б до ранку від страху не дожив… Від нього можна усього чекати, усього, чуєш? Забудь про боротьбу — це ні до чого. Гадаєш, я з власної волі живу тут? Мене ж виховували, вчили для благородного життя… А цей!.. Він — диявол, гіршого не буває. І все ж я прожила з ним п’ять років… Знаєш, за цей час не було жодної хвилини, щоб я не проклинала своє життя. А тепер він привіз із собою молоденьку дівчинку — на моє місце. Їй ще й шістнадцяти років немає! Вона каже, що добра господиня навчила її грамоті. Вона сюди Біблію привезла, наївне дівча! Як це тобі подобається: з Біблією — в пекло! — Кассі істерично розсміялася. У темній комірці її сміх прозвучав моторошно — у Тома аж мурашки по шкірі пробігли. Він молитовно склав руки на грудях. Йому було страшно: невже немає жодного виходу?

— Спасителю-Христе! Змилуйся над нами. Невже ти забув про нас, нещасних? Господи, поможи мені, бо інакше я загину!

Кассі тверезо і зло продовжувала говорити:

— Ці жалюгідні собаки не заслуговують, щоб ти страждав через них. Вони зрадять тебе, навіть не задумуючись. Вони підлі та жорстокі, а ти їх оберігаєш, заступаєшся за них, терпиш такі муки! Вони того не варті!

— Нещасні! — прошепотів Том. — Що ж перетворило їхні серця на камінь? Знаєте, якщо я відступлю, то стану таким самим, як і вони. Ні, я не хочу, місіс Кассі! Я втратив усе — жінку, дітей, рідний дім, доброго господаря і обіцяну ним свободу. Папери на моє звільнення вже було подано… Якби він прожив хоча б на тиждень довше — я вже був би вільною людиною і працював би на викуп своїх рідних! Все, що можна втратити на землі, я вже назавжди втратив, тож що на мене чекає, якщо я озлоблюся і втрачу ще й небо?

— Господь не оцінюватиме тебе за чужими гріхами! — сказала Кассі. — Нехай питає з тих, хто довів нас до такого стану, а ми ні в чому не винні.

— Може й так, — мовив Том. — Але озлобитися тут — це найлегше. Мені навіть подумати страшно, що я можу стати подібним до Сембо чи Квімбо — жорстоким, злопам’ятним, мстивим… Якщо я стану таким, тоді вже буде байдуже, що зробило з мене нелюда. Я боюся втратити себе. Я не такий!

Жінка подивилася на Тома розгубленим, божевільним поглядом, немовби щось її наштовхнуло на думку, яку вона одразу ж дуже емоційно висловила:

— Господи, прости мене й помилуй! Ти правий, Томе, правий! О Господи! — із цими словами вона впала на підлогу від гніту душевних мук.

Вони обоє стогнали і зітхали. Том перший узяв себе в руки і прошепотів:

— Місіс, будь ласка…

Кассі підвелася. Її вираз обличчя не змінився, а й досі був скорботним і печальним.

— Будь ласка… В моїй куртці, у кишені, є Біблія. Її кинули он у той кут… Прошу вас, подайте мені її.

Кассі подала Томові Біблію. Він розкрив її на тому місці, де було чи не найбільше його і Джорджевих поміток, де розповідалося про останні земні години того, «чиї рани зцілюють людей».

— Місіс не відмовиться почитати… Ці слова втамовують душевну спрагу краще, ніж вода — фізичну.

Кассі взяла розкриту Біблію з Томових рук, гордо випросталася, підсунулася ближче до ліхтаря, пробігла очима сторінку, а потім тихо і проникливо почала читати вголос. Вона зачитувала історію про муки і славу Ісуса. Голос її не слухався, зриваючись раз у раз, затихав і звучав знову. Час від часу вона замовкала, обдумуючи прочитане, а потім продовжувала читати далі.

Коли Кассі прочитала фразу, яка належала Христові: «Отче, пробач їх, бо не знають, що чинять», — книга випала з її рук, голова безсило опустилася на коліна, її сховала вуаль волосся. Жінка розридалася.

Том теж плакав, примовляючи крізь сльози:

— Якби люди вміли прощати своїм ворогам! Він це робив так легко, а ми цій науці вчимося усе життя, і навчитися не можемо! Господи, врятуй нас, грішних! Ісусе любий, не залиш нас без допомоги!

— Місіс, мені до вас далеко, — заговорив Том після довгого мовчання, — ви вчена, знаєте іноземні мови… Та все ж не погордуйте, послухайте бідолашного Тома. Я теж дещо знаю. От ви кажете, що Господь забув про нас, відвернувся, інакше б не дозволив, аби над нами так знущалися… Але згадайте хоча б те, що заради правди, заради вічного раю він і Сина свого вигартовував у муках. Адже Ісус був убогий і терпів такі страждання, які нам і не снилися! Ні, Господь нас не забув, це я точно знаю. У Святому Письмі є такі слова: «Хто терпить, той потрапить у Царство Небесне. А хто відречеться від Нього, від того відречеться і Він». І Божий син, і ті, хто пішли за ним, терпіли страшні муки: їх катували, четвертували, вони ходили, як первісні люди, в шкурах тварин і споживали лише хліб та воду. А Бог їх любив… І наші страждання свідчать не про те, що Він забув нас. Він був, є і буде з нами, якщо тільки ми його не зречемося.

— Тоді чому він кидає нас у пекло, де не грішити просто неможливо? — запитала Кассі Тома, як проповідника, а не такого самого раба, як вона сама.

— Можливо й не грішити, — твердо відповів їй Том.

— Ти сам скоро переконаєшся, що моя правда, — сказала Кассі. — Ти вирішив не відступати? Завтра тобі пояснюватимуть науку покори ще дохідливіше! Я знаю цей сценарій. Подумати страшно, що на тебе чекає! Рано чи пізно — а ти все одно скоришся.

— Господи! — вигукнув Том. — Зміцни мою душу, дай мені сили вистояти!

— Томе, я багато разів чула такі молитви. Та врешті-решт здавалися усі. А зараз вас тут двоє таких затятих — ти і Емілі… Ви боретеся, але навіщо? Ви затіяли марну справу. Ви стоїте перед вибором: покора або повільна, страдницька смерть.

— Для мене краще смерть! — сказав Том. — Скільки б вони не знущалися — а тіло все одно помре. І тоді я вирвуся з-під їхньої влади. Я свідомо на це йду, бо знаю, що Господь допоможе мені витерпіти муки!

Кассі сиділа мовчки зі скляним поглядом.

— Мабуть, так і треба… — прошепотіла вона, немов не до Тома, а просто роздумуючи вголос. — Адже ті, хто скорився, також приречені. Тільки муки їхні триватимуть довше. Нас поглинає ганебне життя, ми стаємо ненависні та гидкі самим собі. Ми мріємо про смерть, але покінчити із життям у нас бракує сили волі. І сподіватися нема на що!.. А ця дівчинка… Тоді, коли почалося моє доросле життя, я була навіть молодшою за неї. Подивись на мене! — гірко заговорила вона, раптом згадавши, що вона тут не сама, — Бачиш, якою я стала? Цікаво, на який вік я виглядаю зараз?.. Хто б міг подумати, що моя доля поверне до такої гидотної пустки. Мене ж виховували в розкошах. Мої перші спогади — багатий будинок, де я собі бігаю, граюся, завжди одягнена, як на свято… До нас часто приїжджають гості, всі мною милуються… Вікна вітальні виходили на сад, де я гралася із братами та сестрами у хованки під розлогими кронами апельсинових дерев. А потім мене віддали у монастир на виховання. Нас там навчали рукоділля, музики, французької мови… А потім батько раптово помер. Мені тоді було чотирнадцять… Я приїхала додому на його похорон. Коли почали впорядковувати справи покійного батька, з’ясувалося, що він мав багато боргів — настільки багато, що на їх покриття мало піти усе його майно, включаючи рабів. І мене також. Розумієш, моя мати була батьковою рабинею… Вона померла рано і я її майже не пам’ятаю. Батько хотів дати мені відпускного листа, але просто не встиг. Я дорого заплатила за його легковажність та безпечність. Всі люди думають, що вони житимуть на землі вічно. Я також не задумувалася про те, що фактично є рабинею. Ніхто не міг і подумати, що такий здоровий, міцний чоловік, як мій батько, помре молодим. За чотири години до смерті він був сповнений сил і здоров’я. Але тоді у Новому Орлеані розгорілася епідемія холери, і він став одним із перших, кого вона скосила. Наступного дня після похорону батька його жінка зібрала своїх дітей і переїхала до маєтку своїх батьків (вони тримали бавовняну плантацію). А мене залишили із рештою рабів. Мені це здалося дивним. Я тужила за братами і сестрами, але особливого значення цій події не надала. Всі справи вів молодий адвокат, він приходив до нас щодня і ставився до мене із належною пошаною, як до доньки господаря дому, а не рабині. Одного дня він привів із собою молодого чоловіка… Він був неабияким красенем, я такого ще ніколи не бачила. Того вечора я до скону не забуду. Він запросив мене на прогулянку і розповів, що бачив мене ще до мого від’їзду в монастир, освідчився мені та запропонував свою дружбу і захист… Щось сповнювало тугою мою душу, але його ніжність і лагідність зробили своє — моє серце скорилося йому. А він… Він просто купив мене за дві тисячі доларів, і я стала його власністю. Та про це я дізналася значно пізніше. Мені було добре із цим чоловіком, і це пояснюється дуже просто: я кохала його. Кохала! — повторила Кассі й ненадовго замовкла. — Я так його кохала! Я й досі його кохаю і не забуду, поки дихаю… Він був вродливий, розумний і до того ж благородний! Ми жили разом у розкішному будинку, мали багато слуг. У мене був свій екіпаж, багато гарного вбрання й коштовностей. Мій Генрі (його звали Генрі) був щедрим і великодушним. Та вся ця розкіш нічого для мене не значила. Я плекала тільки його. Я любила його понад усе на світі. Виконувати його бажання було моїм щастям!

І лише одне мене засмучувало: я була рабинею, а мені так хотілося мати його за законного чоловіка! Я довіряла йому. А він переконав мене, що не може звільнити мене із рабства і одружитися зі мною. Він змусив мене змиритися і пояснив: якщо ми зберігатимемо вірність одне одному, то наш союз буде благословенний Богом. У такому розумінні я була йому дружиною. Ніхто не може докоряти мені у невірності моєму Генрі.

Сім років ми прожили разом. Я догоджала йому в усьому, намагалася вгадувати кожне його бажання. А коли він занедужав на жовту лихоманку, я одна виходжувала його довгих двадцять днів і ночей. Він називав мене своїм добрим янголом, цілував руки і дякував за те, що я вирвала його із лап смерті. У нас було двоє дітей: син і донечка. Первістка-хлопчика ми назвали на честь батька — Генрі. Він усім був на нього схожий — прекрасними очима, високим чолом, хвилястим волоссям, веселим характером і непересічним розумом. А донька, Елсі, була схожа на мене. Генрі-старший пишався мною і дітьми, часто кажучи, що я — найкрасивіша жінка в цілій Луїзіані. У святкові дні ми всі разом виїжджали до міста на прогулянку у відкритому екіпажі. Усі нас проводжали поглядами… Потім Генрі переповідав мені, хто що про нас говорив. Це були найщасливіші роки мого життя! Тоді здавалося, що більшого щастя просто бути не може. Але завжди знайдуться лихі люди, яким чуже щастя — що більмо на оці. Руйнівником нашої ідилії став кузен мого Генрі на ім’я Батлер, якого він вважав своїм найкращим другом. Коли він вперше привів цю людину до нас у дім, мене одразу ж почали мучити якісь лихі передчуття. Він запрошував Генрі на різні розваги, і мій чоловік повертався додому пізно й напідпитку. Я бачила, що він котиться на дно, але не сміла йому перечити… Він був такий запальний… Та і я уже не могла впливати на нього так, як раніше… Він відвідував місця, де збиралося картярське товариство, і скоро мій Генрі став залежним від гри. До того ж Батлер познайомив Генрі з іншою жінкою, вільною і багатою. У них зав’язався роман — я і мої діти стали зайвими. Я зрозуміла, що це кінець… Негідник Батлер порадив Генрі продати мене і дітей, щоб розрахуватися із боргами і оженитися із рівною йому жінкою… Не знаю, що він тоді думав, але нас таки продав. Ось як це трапилося: одного дня він сказав мені, що йому потрібно на два-три тижні поїхати у справах. Він говорив так лагідно, як і тоді, коли ми були щасливі разом… Але я вже знала, що це говорить не кохання, а жалість і відчуття провини. Я розуміла, що він прощається зі мною і дітьми назавжди. Я, мов скам’янівши, не зронила жодної сльози, не промовила жодного слова… Він поцілував мене, довго обнімав дітей, а потім пішов. Останнє, що я побачила — як він сів у сідло, поскакав за ріг і щез із виду. Далі я, зомлівши, впала. Скільки так пролежала — навіть не знаю. Але краще б я ніколи більше не встала…

Наступного дня прийшов той негідник, Батлер. Це він купив мене разом із дітьми (одне щастя, що не розлучив нас — мабуть, пообіцяв Генрі) і мав нахабство прийти й повідомити мені про це! Я не розуміла, що роблю, і крикнула: «Прокляття на вашу голову! Я краще помру, а ваша не буду!»

А він спокійно так мені сказав: «Як собі знаєш. Рано чи пізно я свого доб’юся, а до твоїх істерик мені байдуже. Просто пам’ятай: якщо не передумаєш, продам твоїх дітей, і ти їх більше ніколи не побачиш». Це був сильний аргумент. А ще він мені наплів, що давно мене вподобав, що навмисно присадив Генрі на карти, щоб той заліз у борги і був змушений мене продати.

У мене не було вибору — я скорилася. Я мусила слухатися цієї підлої людини, бо він за найменший непослух шантажував мене розлукою з дітьми, погрожував продати їх. Я в усьому йому корилася. Це були страшні роки випробувань. Усе, що я робила із великою любов’ю і радістю для Генрі, тепер змушена була робити для того, кого ненавиділа усім серцем: читала вголос, танцювала, співала… З дітьми він поводився грубо. Сором’язлива Елсі старалася бути непомітною, то їй діставалося менше. А от Генрі — викапаний батько, — запальний, енергійний, непокірний… Батлер не прощав йому навіть найдрібніших провин. Я постійно потерпала через нього. Діти були моїм життям. Я старалася пробудити у Генрі повагу до Батлера, робила все, щоб вони бачилися якомога рідше, та все марно. Батлер усе одно їх продав. Якось удень він повіз мене на прогулянку, а коли я повернулася додому, то своїх дітей вдома вже не застала. Він заявив, що продав обох, хвалився, скільки грошей за них дістав, за їхню кров! І я перестала себе контролювати: проклинала Бога і людей, кидалася у нього усім, що потрапляло під руку. Здається, я його ошаленіла. Але він був невмолимий. Він пригрозив: якщо я погано поводитимуся, то ніколи більше їх не побачу, а якщо буду хорошою — він викупить їх назад.

Жінка заради дітей здатна на все. Я слухала його, як Бога, виконувала усі забаганки, слова наперекір не говорила. Я жила надією на те, що він викупить моїх дітей, моїх найдорожчих Елсі та Генрі. Та минув один тиждень, другий… Якось вдень я проходила повз в’язницю. Коло її воріт юрмилися люди. Раптом до мене долинув дитячий крик… Голос мого Генрі. Він побачив мене і вирвався із рук чоловіків, які його тримали, і вчепився в мою спідницю. Ті двоє, брутально лаючись, кинулися його наздоганяти. Один із них (його злого обличчя я ніколи не забуду) крикнув: «Від нас, байстрюку, не втечеш! Тут тебе так провчать, що до смерті пам’ятатимеш тюремну науку!» Я на колінах благала не чіпати мого хлопчика, але вони лише реготали мені в обличчя. Генрі плакав, із надією дивлячись на мене, чіплявся за мої ноги… Але його таки відірвали від мене. Він тримався так сильно, що вирвав шматок моєї спідниці. Він розпачливо кричав: «Мамо! Ма-а-мо!», аж поки двері в’язниці не сховали його від мене.

Лише один тюремник дивився на мене зі співчуттям. Я вхопилася за цей погляд, як за рятувальний круг, благала його заступитися за мого сина, пропонувала йому всі гроші, які мала з собою, обіцяла дістати ще… Але він відмовився, пояснюючи, що господар Генрі скаржився на його непокірність і, на його думку, такого паскудника може виправити тільки ув’язнення. Це вже було занадто. За мою покірність і послужливість — мого хорошого сина в тюрму! А де моя донька, я взагалі уявлення не мала! Всю дорогу додому я бігла і чула крики свого сина.

Я забігла просто до вітальні, де сидів Батлер, із розпачливим благанням: «Врятуйте Генрі!» Він розсміявся мені в обличчя і сказав: «Хлопець отримає те, що заслужив. Його треба поставити на місце, і що раніше, то краще. Ти ще подякуєш мені за це!»

Тоді мені стало все одно, що буде зі мною. Мені потемнішало в очах, руки стали сильними, немов лапи дикого звіра… Я пам’ятаю, як схопила великий мисливський ніж, який лежав на столі, і кинулася із ним на Батлера. А потім очі застелив туман і… Більше я нічого не пам’ятаю.

Ті, хто виходили мене, кажуть, що я пролежала непритомна багато днів. Коли отямилася, то побачила, що лежу в якійсь незнайомій затишній кімнаті. За мною доглядала стара негритянка. До мене приходив лікар. Коли мені покращало, я дізналася, що Батлер поїхав геть із Нового Орлеана і продав мене. Ось чому про мене так піклувалися — щоб перепродати здоровою.

Я не хотіла одужувати, я просила смерть забрати мене з собою. Але хвороба відступила, сили повернулися. Хоч не хоч, а я мусила встати і жити далі. Кожного ранку мене змушували виряджатися і виходити у вітальню на оглядини. Ці панки, пускаючи кільця диму, придивлялися до мене, прицінювалися, ставили запитання. Та я була сумна і байдужа до всього на світі. Кому така сподобається? І тоді работорговець мене попередив: «Якщо не будеш веселою і люб’язною, тебе відшмагають». Я через силу усміхалася тим, хто приходив дивитися на мене, і почала із ними спілкуватися.

Одного прекрасного дня прийшов джентльмен на прізвище Стюарт. Мабуть, я йому сподобалася або він просто поспівчував мені, відчув, що я пережила страшне горе. Він зачастив до нас. Коли нам давали змогу бачитися наодинці, він просив розповісти про себе. Нарешті я погодилася, довірилася йому — і не пошкодувала про це. Після нашої відвертої розмови Стюарт купив мене і пообіцяв викупити моїх дітей. Він пішов у готель, де раніше працював Генрі, але там йому сказали, що мого сина продали якомусь плантаторові з Ріки Перлів. Кому саме, ніхто не знав. Цей міст було спалено, сина я втратила назавжди. Потім Стюарт дізнався, де живе Елсі. Її виховувала на перепродаж якась літня жінка. Стюарт запропонував за неї величезні гроші, але йому відмовили. Батлер довідався, хто хоче її купити, і написав на адресу Стюарта листа, адресованого мені. Лист був короткий і страшний: «Ти більше ніколи не побачиш своїх дітей…»

Стюарт відвіз мене на свою плантацію. Мені добре жилося з ним. Через рік у нас народився син. Я так ним дорожила! Він був дуже схожий на мого старшенького, Генрі! Але я вирішила твердо — рабам життя не потрібне, бо воно означає неминучі страждання. Обидва чоловіки, яких я любила, любили мене також, але не настільки, щоб подарувати свободу мені та моїм дітям… Я сама вбила свого сина, обливаючись гіркими слізьми, обціловуючи личко свого пташеняти. Я дала йому опіуму — і він заснув вічним сном у мене на руках… Йому було лише два тижні. Як я тужила за своїм сином, як я оплакувала його! Ніхто нічого не зрозумів — усі подумали, що дитя просто народилося кволим. Я ж побивалася, аж поки не сталася біда… Стюарт захворів холерою і помер. Отоді я почала пишатися своїм вчинком: хоч одну свою дитину мені вдалося врятувати від рабства! Смерть — це краще, ніж вічні страждання.

— «Найкраще людині, яка не народилася на світ…», — тихо процитував Том фразу із Еклезіястової Книги.

— Усі, хто хотів жити, помирали, ось і Стюарт покинув мене. А я кликала смерть, та вона чомусь обминала мене. Я знову стала товаром. Переходила з рук у руки, аж поки не потрапила сюди, до цього нелюда…

Кассі замовчала. Вона розповіла історію свого життя швидко і пристрасно. Часом вона говорила то до Тома, то сама до себе. Том уже не відчував свого болю. Він зіперся на лікті та слідкував, як вона метушливо міряє кроками комірку, милувався її довгим важким волоссям, яке переливалося у неї на спині від світла ліхтаря.

Ось Кассі зупинилася і заговорила знову:

— Ти кажеш, що на небі є Бог, який бачить всіх і все. Можливо, це так. Монахині нам казали, що настане Судний день і тоді кожен отримає по заслугах. Та чи буде так насправді? Чим можна покарати тих, хто знущався із нас і наших дітей? Коли я втратила своїх, то бродила вулицями, як причинна, як тіло без душі! Я благала, щоб земля провалилася і поховала мене під собою! І в Судний день я свідчитиму Господові проти тих, хто змарнував моє життя, ним дане, і долі трьох моїх дітей!

Кассі трохи помовчала і продовжила вже дещо спокійніше:

— Коли я була юною дівчиною, то вважала себе християнкою. Я любила Бога, щиро йому молилася. А тепер мою втрачену душу щодня і щоночі терзають біси. Вони намовляють мене: «Зроби це, зроби!» — і я зроблю, — Кассі стиснула кулаки, очі її зблиснули безумним полум’ям. — Я відправлю його на той світ! Таким на землі не місце! Йому вже недовго залишилося нас мучити! А потім нехай мене хоч живцем спалять, мені все одно! — Кассі розсміялася істеричним сміхом, який закінчився риданням. Вона впала на підлогу і корчилася від судом.

Так минуло хвилини зо дві. Жінка поволі заспокоїлася, підвелася з долівки і підійшла до Тома.

— Чим я можу допомогти тобі? Тобі так боляче… Може, ти ще хочеш пити?

Том ніяк не міг пов’язати ці два образи — безумна жертва, яка виношувала план кривавої помсти, і ця співчутлива, ніжна жінка, яка зараз піклувалася про ближнього.

Напившись досхочу, Том проникливо подивився на Кассі.

— Місіс! Прийміть у душу того, хто напуває всіх живою водою.

— Кого? Де його шукати? Як впізнати, що це він?

— Того, про кого ви мені читали — нашого Господа.

— Колись я бачила його образ над вівтарем, — сказала Кассі м’якшим голосом. — Але тут його немає, тут панують нескінченні гріх і відчай… — Жінка важко зітхнула, притиснувши руку до грудей, і мовби звільнилася від тягаря.

Том хотів щось сказати, але вона не дала йому вимовити більше ні слова:

— Мовчи. Не треба нічого говорити. Спробуй-но краще заснути.

Вона поставила глек поближче до нього, поправила його постіль і вийшла з комірки.

Розділ XXXV

Оберіг

Так звана вітальня у будинку Легрі була така ж занедбана, як і увесь маєток. Цікаво, чи пам’ятає вона своїх гостей? Колись сюди, у довгу, простору кімнату з великим каміном, з’їжджалися поважні люди, а тепер по всіх кутках відлежували боки люті пси. Колись тут радували око дорогі яскраві шпалери, які зараз всюди повідклеювалися і звисали клаптями, показуючи уражені пліснявою та грибком стіни. Як і в усьому будинку, у вітальні також витав нездоровий запах вогкості, пилу й запустіння, характерний для нежилих приміщень, впереміж із алкогольними випарами та псячим духом. На залишках шпалер красувалися плями від вина і пива, записи, зроблені крейдою, і довгі стовпчики цифр, як у зошиті з математики. У каміні постійно тліло вугілля, бо тут завжди було холодно і непривітно — навіть у спекотну погоду. А ще Легрі любив, щоб вугілля завжди було напоготові для підкурювання люльки та розігрівання води для приготування пуншу. По кімнаті було розкидано сідла, вуздечки, батоги, якийсь одяг; картини були перекошені, порвані фіранки на вікнах звисали абияк.

У той вечір, коли шмагали Тома, Легрі сидів серед цього безладу і проклинав свій запальний характер. Він готував собі пунш, наливаючи гарячу воду з надщербленого глека у склянку, щоб трохи покращити свій настрій.

— Шляк би трафив цього Сембо! Знайшов час, коли скаржитися мені на нових невільників… Саме сезон! Тепер Том добрий тиждень лежнем лежатиме… — картав себе Легрі.

— Сам винен! — почув він голос Кассі позаду себе.

— Що, повернулася, відьмо?

— Так, — байдуже відповіла вона. — Але я не змінилася.

— Буде так, як я сказав! Отямся. А не візьмешся за розум — марш жити в селище! Працюй з усіма неграми і їж кукурудзяні коржі.

— Та мені у сто разів краще жити там, у брудній хижі, ніж під твоєю владою! — вигукнула Кассі.

— Знаєш, від моєї влади ні тут, ні там тобі не сховатися. Це єдина моя радість, — нагадав Легрі, схопивши жінку за руку. — Будь розумницею, сідай мені на коліна.

— Обережніше, Саймоне Легрі! — крикнула Кассі, вириваючи свою руку і гнівно зблиснувши очима. — А ти таки боїшся мене, — насмішкувато додала вона. — І правильно: у мене вселився диявол. Тож не гнівай мене!

Ці слова Кассі прошипіла зі свистом просто у вухо Легрі. То й злякався. Щоправда, цей деспот завжди побоювався цієї рабині, відчуваючи її владу над собою. Вона скорила його нестримністю почуттів, перед якими завжди пасували грубі натури. А останнім часом Кассі стала вкрай непередбачуваною. Вона спалахувала через дрібниці, зчиняла галас на рівному місці й геть вийшла з-під його контролю. Коли ж він привіз собі для втіх Емілі, Кассі як з ланцюга зірвалася. Це не були жіночі ревнощі, ні — вона-бо ненавиділа Легрі, а не кохала. Просто вона вирішила захистити невинну, чисту дівчинку. Їй стало невимовно шкода Емілі. Вона з кулаками накинулася на Легрі, коли він довів молоденьку невільницю до сліз своїм грубим ставленням. Він страшенно розлютився і, бажаючи настрахати, обіцяв відправити її на роботу в поле, якщо вона не згадає, хто така і як мусить поводитися. Того дня Кассі добровільно вийшла в поле, виказавши тим самим зневагу до Легрі з його погрозами.

Легрі увесь день думав про Кассі, не знаходячи собі місця. Коли вона поставила свій кошик із бавовною на ваги, він спробував помиритися із нею, та це йому не вдалося. А коли Легрі наказав так жорстоко покарати Тома, вона просто спалахнула від бажання його розчавити, стерти з лиця землі. Тепер вона прийшла із селища лише для того, щоб заступитися за Тома, який одразу їй дуже сподобався своєю людяністю і винятковою порядністю.

— Припини погрожувати! Ти направду з чортами дружбу завела! — крикнув Легрі і відштовхнув її від себе, злякано бігаючи очицями. — Послухай Кассі, мир! Давай дружити, як колись!

— Дружити, кажеш? — крикнула вона, навіть не намагаючись приглушити гнів, який вирував у її душі, вже вириваючись на волю.

— Чого це ти лютуєш? — здивувався Легрі. — Заспокойся, Кассі.

— Як я можу заспокоїтися, коли ти таке виробляєш? Це часом не ти скалічив найкращого працівника усієї плантації, та ще й в самий сезон?! Ось, маєш результат!

— Тут я із тобою згоден. Не варто було робити це тепер. Але якщо раб відмовляється коритися, його треба одразу ж ставити на місце, інакше — викинуті на вітер гроші.

— Тома тобі поставити на місце не вдасться, згадаєш моє слово.

— Мені — й не вдасться?! — ревонув Легрі, аж зіскочивши зі стільця. — Це ти згадаєш моє слово: не народився ще раб, який здатен мені протистояти! Я на ньому живого місця не залишу, а свого доб’юся!

Цієї миті на порозі вітальні з’явився Сембо. Він підійшов до Легрі і, кланяючись, вручив йому якийсь згорток.

— Що тут? — поцікавився Легрі.

— Томів оберіг, господарю.

— Що це за чортівня — оберіг?

— Це така річ, яку негри замовляють у чаклунок. Вона біль притлумлює. Хто має оберіг, батога не боїться. А Том носив його на шиї, на чорній шворці.

Як і всі жорстокі невігласи, Легрі був страшенно забобонний. Він обережно взяв паперовий згорток із рук Сембо і повільно його розгорнув. Те, що із нього випало, нажахало Легрі, хоча там були звичайнісінький срібний долар та довге золотисте пасмо Євиного волосся, яке, мов живе, обвилося навколо пальця Легрі.

— Прокляття! — крикнув він, жбурнувши локон у камін і в нападі гніву тупаючи ногами. — Де ти це узяв? Спалити його, спалити негайно!

Сембо і Кассі не зрозуміли, чому оберіг негра справив таке дивне враження на господаря. А він тим часом продовжував біснуватися.

— Ніколи більше не принось мені ніякої чортівні! — Легрі замахнувся кулаком на Сембо, а потім схопив срібний долар — Томів подарунок від Джорджа Шелбі — і викинув його через відчинене вікно.

Сембо був щасливий, що цього разу на нього лише накричали, і швидко щез за дверима. Коли наглядач вийшов, Легрі стало ніяково від того, що він не зумів контролювати себе. Він сів у крісло і мовчки почав сьорбати пунш. А Кассі, помітивши, що Легрі задумався, непомітно вислизнула з кімнати і пішла провідати Тома. Про ці відвідини ми вже розповідали вам, любі читачі.

Гадаємо, вам цікаво дізнатися, що ж так злякало і розлютило Легрі. Чому звичайне світле пасмо змусило тремтіти людину, яка здавалася байдужою до всього на світі? Щоб з’ясувати це, необхідно розповісти про минуле цього рабовласника.

У таких деспотів, як Легрі, теж було дитинство, юність, батьки. Вони теж мають свої переживання, якими не бажають ні з ким ділитися. Народився Легрі в родині Саймонів, типовій для свого часу в тому розумінні, що його батько був тираном-безбожником, а мати — благою християнкою. Мати охрестила свого обожнюваного сина. Вона ніжила його і випещувала, читала йому молитви на ніч. Ця добра блондинка терпляче і з великою материнською любов’ю ростила своє єдине дитя, виховувала його хорошою людиною, водила до церкви. Але Легрі був її важким хрестом. Річ у тім, що він був у всьому схожий на свого батька, жорстокого самодура. Син успадкував його деспотичний характер, тож, пропустивши крізь вуха вмовляння матері, Легрі покинув батьківський дім дуже рано — не для навчання, а для піратства.

Відтоді він тільки одного разу відвідав рідний дім. Мати зустріла його ніжно й ласкаво, її серце змучилося від тягаря нерозтраченої любові й турботи. Ця жінка страшенно скучила за сином, і коли він приїхав, зробила все можливе, щоб умовити його відмовитися від гріховного життя і врятувати свою душу. Їй вдалося на певний час затримати сина вдома. Легрі старався жити нормальним життям, але це йому швидко набридло і він узявся за старе. Все почалося із пиятики. Материнське серце обливалося кров’ю, коли вона бачила, що вади перемагають усе те добре в її синові, що вона плекала стільки років. Якось уночі, коли він повернувся додому напідпитку, нещасна мати впала перед сином на коліна, благаючи повернутися до нормального життя. Те, як він відреагував на цей її вчинок, стало мукою його життя: він копнув матір ногою в груди і вибіг із дому, проклинаючи її. Легрі у чому був повернувся на свій корабель.

Здавалося, він забув і рідний дім, і матір, яка народила його на світ… Та вони нагадали про себе, і так, що він вже не міг забути їх до смерті. Якось на корабель доставили листа, адресованого Легрі. Там саме була у розпалі гулянка. Він розірвав печатку і відкрив конверта. З нього випало довге біляве пасмо і обкрутилося навколо коротких, товстих пальців Легрі. З листа він довідався, що його мати померла. Помираючи, вона виявила свою останню волю: розшукати сина і повідомити йому, що вона його пробачила і посилає йому своє благословіння.

Здавалось би, йому мало стати легше, але ні. Якась зла чи просто справедлива сила очорняє все найкраще, перетворюючи його на докори сумління і ще гірше озлоблюючи поганих людей. Образ його доброї, ніжної мами, її передсмертне послання, її прощення — все це лиш розлютило негідника Легрі, бо нагадало про невідворотну розплату за гріхи.

Легрі негайно спалив листа і локон, який мати передала йому на пам’ять про себе. Вони згоріли, але пам’ять залишилася назавжди і обпікала його чорну душу пекельним вогнем. Він заливав ці спогади віскі, вбивав гріховними забавами й богохульством — а вони все одно жили і мучили його. Ночами він зіскакував із ліжка від того, що образ його матері переслідував його, її очі ніжно дивилися, і він відчував, як її пасмо обіймає його пальці. Отже правдиво написано в Євангелії: «Бог є любов, яка поглинає усе». Для чорних душ добро і всесильна любов є найстрашнішим покаранням.

— Триклятий негр! — лаявся Легрі, попиваючи пунш. — І де він це взяв? Маячня якась — те саме пасмо, точно! З попелу відновилося! Але як потрапило до мого негра? Ех!.. Я вже думав: це діло минуле, забуте… Та хіба тут забудеш? Як же тоскно… Мабуть, покличу Еммі. Хоч вона мене й ненавидить, а мусить слухатися. Змушу зійти до мене вниз!

І Легрі вийшов у сіни, з яких тягнулися сходи наверх, просто до кімнати Еммі. Сіни і самі сходи були завалені всіляким мотлохом, ящиками. Тут було темно. Через розбите вікно над дверима пробивалося слабке світло місяця. Повітря тут було затхле, а сирість аж дихати не давала.

Легрі зупинився перед сходами і почав наслухати. Дівчина співала. Йому було страшно чути спів у цьому старому, запущеному домі. Зараз йому було страшно від будь-якого звуку, а тут пісня, та ще така моторошна — один із улюблених рабських наспівів:

Сльози, сльози, плач гіркий

Чує Господь біля свого престолу…

— Проклята дівка! Вбити її мало! — роздратовано бурмотів Легрі, а потім гукнув: — Еммі! Еммі!

Замість відповіді він почув луну, яка лише повторила ім’я дівчини. А дзвінкий дівочий голос співав собі далі:

Навіки прощаються мати і син

Перед престолом Господнім…

А далі знову почувся приспів:

Сльози, сльози, плач гіркий

Чує Господь біля свого престолу…

Легрі ступив на одну сходинку, але завмер. Щось в ньому зламалося. Навіть самому собі йому було соромно зізнатися, що він злякався! Великі краплини поту вкрили його чоло, серце закололо… Йому здалося, що нагорі у пітьмі промайнуло щось біле. «Невже привид покійної матері?» — подумав він, мимоволі сахнувшись назад і ледь не впавши зі сходинки.

— Як не крути, а цього негра чіпати не можна, це зрозуміло! — прошепотів Легрі й, озираючись у темряві, повернувся до вітальні. — Тут якісь чари. Інакше чого б мене в піт кидало? І звідки у нього взявся той проклятущий локон? Ну невже той самий? Та ні, не може бути! Я ж його спалив, він згорів у мене на очах! От чортівня!

Бійся, Легрі! Те пасмо справді було магічне! Каяття і жах сповнили твою душу, коли ти побачив його. Вища сила його тонкими волосинками зв’язала твої безжальні руки, щоб ти і пальцем не торкнувся більше тих нещасних, хто належить тобі.

— Годі спати! Прокидайтеся! — крикнув Легрі до псів, заходячи до вітальні, свиснув і тупнув ногою, щоб їх розбудити.

Але вони у відповідь лише неохоче помахали хвостами. Легрі стало невимовно сумно.

— Може, покликати Сембо і Квімбо? — говорив сам до себе Легрі. — Хай поспівають чи станцюють — розвіють мої сумні думки.

Господар начепив на голову капелюха, вийшов на ґанок і засурмив у ріг — так він викликав своїх помічників.

Коли Легрі ставало самотньо, він запрошував Сембо і Квімбо. Вони то горлали пісень, то танцювали, то зчиняли бійку — це вже залежало від настрою господаря, від того, яку розважальну програму він замовляв.

Коли Кассі вночі поверталася від Тома (а було це близько другої години ночі), вона почула, що у будинку страшенно гамірно: гавкіт собак, дикі верески… Жінка піднялася на ґанок і зазирнула до вітальні. Гоп-компанія була п’яна в дим, всі троє кричали, перевертали все у вітальні догори дригом, співали дурнуватих пісеньок і для повного задоволення корчили один одному огидні пики.

Довго дивитися на це неподобство Кассі не могла. Її аж трусило від зневаги до них.

— Хіба ж це гріх — позбавити світ від такого мерзотника? — прошепотіла вона.

Кассі увійшла в дім з чорного входу і піднялася на другий поверх до Емілі.

Розділ XXXVI

Емілі та Кассі

Коли Кассі постукала до кімнати Емілі, дівчина не відчинила. Жінка увійшла сама і побачила, що Еммі забилася у дальній куток кімнати і сиділа там навпочіпки, бліда і налякана. Дівчина стрепенулася від скрипу дверей, але коли побачила, що це не Легрі, то схопила Кассі за руку і мовила щиро:

— Кассі! Я така рада, що ти прийшла! Я думала, що це… Господи, якби ти тільки знала, що внизу коїться…

— Я знаю це краще за будь-кого! — невесело усміхнувшись, відповіла жінка. — Я цього наслухалася за п’ять років, тож мене вже нічого не дивує і не лякає.

— Кассі, давай втечемо звідси! Байдуже куди, хоч би й на багнище, що кишить зміями! Невже немає шляху для порятунку?

— Звідси лише одна дорога, дитинко, — в могилу… — сумно похитала головою Кассі.

— Не може бути, щоб за стільки років ти навіть не спробувала втекти!

— Досить і того, що я бачила, чим закінчувалися спроби інших.

— Я волію тинятися болотами і чагарниками, обминати зміїні кубла, їсти траву та кору дерев! Це все одно краще, ніж жити тут, коло цього недолюдка.

— Ти не перша, хто так каже. Але одна справа — мріяти про втечу, а інша — втікати, наражаючись на смертельну небезпеку. На багнищі довго не протягнеш, пси винюхають, а потім втікача повернуть сюди… А що на нього чекає тут, тобі краще не знати!

— Ну що він зробить, якщо впіймає? Що? — спитала дівчина, зі страхом і надією очікуючи відповіді.

— Страшно навіть подумати, яке покарання він вигадає. Цей монстр вивчав своє ганебне ремесло серед піратів у Вест-Індії. Ти не зможеш заснути, якщо я розповім тобі, яких його «подвигів» я тут надивилася. Бувало, мені тижнями вчувалися крики його жертв, яких він піддавав несамовитим тортурам. Ти ж іще не бачила пустиря за селищем, і сухого дерева з обвугленим стовбуром… а навіть якби бачила, ніхто тобі не скаже, що там відбувалося, бо ця правда страшна.

— Скажи мені!

— Не скажу. Про це згадати страшно, не те що розповідати. Боже, що ж буде завтра, якщо Том відмовиться виконувати його волю?..

— Господи! — прошепотіла Емілі, аж збліднівши від жаху. — Що ж робити, Кассі, як нам тут жити?

— Роби те, що і я — пий! Я спершу також не могла звикнути, але тепер я без вина не вижила б. Людині потрібно мати хоча б якусь радість у житті. Ото вип’ю — і вже не так страшно.

— Мати мене застерігала: «Не пий, доню, ніколи…» — сказала Емілі.

— Мама… — гірко вимовила Кассі. — Яке має значення, чого нас вчили, як нас виховували? Ми навіть собі не належимо, які там батьки?! Он воно як! Пий, Еммі, пий, скільки можеш — так легше жити.

— Кассі, Кассі, пожалій же ти мене!

— А я й жалію, адже у мене також була донька! Де вона? Хто нею володіє зараз? Тільки Бог це знає. Мабуть, повторює мою долю. І її дітей чекає таке саме. І так — до кінця світу! Над нами тяжіє вічне прокляття!

— Краще б я не народилася на білий світ! — вигукнула Емілі розпачливо.

— О, це улюблена фраза рабів! Я також нею грішила. От тільки духу бракує, щоб покінчити з життям, — зізналася Кассі.

— Це гріх, великий гріх… — прошепотіла Емілі.

— Я вже нічого не розумію. А жити так, як ми, не гріх? Але монахині розповідали нам про загробне життя, і я боюся вмирати отак… Якби смерть була кінцем — тоді запросто, а так…

Емілі затулила обличчя руками.

Тим часом свято внизу закінчилося. Легрі, п’яний, мов чіп, завалився спати просто у вітальні, заледве доповзши від столу до канапи. Він рідко напивався отак, бо був чолов’яга здоровий. Цього разу загострене почуття обережності, яке не дозволяло йому втрачати контроль над усім і над собою в тому числі, йому зрадило.

Того вечора Легрі напився свідомо. Він хотів будь-що прогнати докори сумління, які так несподівано воскресли в його душі. Він погуляв зі своїми посіпаками, як чорти у пеклі, і тепер спав. Та чи спокійним був його сон?

Бідолашна грішна душа навіть не підозрює, що, віддаючись у обійми сну, вона наближається до часу помсти на загрозливу відстань. Сон Легрі був неспокійним, сповненим дивних видінь. Останнє з них — жіноча фігура у білому савані. Холодна рука торкнулася його чола. Він упізнав цей дотик, навіть не бачачи обличчя жінки, і затремтів від жаху. Потім уже згадуване пасмо знову обвило його пальці, посунулося вище — і ось це вже не відрізаний локон волосся, а змія стискає його шию і перекриває дихання. У цю мить йому вчувся чийсь нерозбірливий, але моторошний шепіт. Раптом перед ним нізвідки виникла безодня, у яку хтось настирливо штовхав його. Легрі відбивався від цих безжальних рук і боявся дізнатися, озирнувшись, чиї вони. Та цікавість перемогла. Це була Кассі. Вона сміялася якимсь демонічним сміхом. За нею стовбичила примара, але вже без савана — його мати. Вона повільно відвернулася від Легрі, а він, не втримавшись на краю, стрімголов полетів у прірву, над якою скакали, реготали і плювали йому услід біси…

Легрі прокинувся увесь мокрий. Вже світало. Вранішня зоря дивилася із небес на землю. Який же прекрасний новий день! Своєю урочистістю він хоче сказати кожній людині: «Тобі даровано ще один шанс заслужити вічне блаженство. Не проґав його!» Але Легрі ці знаки читати не умів. Він настільки загруз у гріхах, що просто не помічав довкола себе нічого доброго. Розплющивши запухлі очі, з новим днем він привітався, як звичайно, лайкою. Але ж це і для нього також, як і для всіх інших, світила вранішня зоря. Це диво він сприймав як щось звичайне і взагалі не задумувався над цим. Не помічаючи краси нового дня, він, похитуючись, підвівся, налив собі коньяку і випив одразу півсклянки.

— Ну й чортівня ж мені наснилася! — цими словами він зустрів Кассі, яка саме увійшла до вітальні.

— Далі буде гірше, — сухо застерегла Кассі.

— Чого б це?

— Недовго чекати, дізнаєшся сам, — відрубала жінка. — І послухайся, Саймоне Легрі, моєї поради…

— Якось і без твоїх настанов обійдуся! — перебив він її.

— А все-таки ти мене послухай і дай Томові спокій, — продовжувала Кассі, наводячи лад у кімнаті після вчорашнього п’яного дебошу.

— Чого це ти так про того чорнопикого піклуєшся?

— Ех, шкода мені тебе — ти ж бо страждаєш на дефіцит розуму, щоб не калічити невільників у сезон збору бавовни! А за нього ти, між іншим, заплатив тисячу двісті доларів. Та до цього мені байдуже й поготів. Твої гроші — ти їх і тринькай. Я зробила для нього все, що в моїх силах.

— Он як? А хто тебе просить втручатися?

— Ніхто… І ніхто не дякує, що я виходила не одного твого невільника. А це зберігає чималі грошенята в твоєму гаманці. Жодного слова вдячності! Ох, програєш ти своє парі, Легрі, точно програєш!

Плантатори були дивними людьми. Вони тримали рабів не для того, щоб гарно і легко жити. Збирання бавовни було чимось схожим на спорт. Кожен із них хотів переплюнути іншого плантатора за кількістю зібраної сировини. Так, вони змагалися, парі було самоціллю. Саймон Легрі того разу побився об заклад із сусідами, що саме з його полів буде зібрано найбільший врожай. Мудра і хитра Кассі про це знала, тож і вирішила зачепити найтоншу струну, щоб порятувати Тома.

— Та добре вже. Досить із нього на перший раз, — сказав Легрі. — Нехай тільки вибачиться переді мною і пообіцяє більше не клеїти дурня.

— Цього ти від нього не дочекаєшся, — сказала Кассі.

— Не дочекаюся? — здивувався самовпевнений рабовласник.

— Ні, — підтвердила жінка.

— З якого б це дива він відмовлявся перепрошувати? Хто він такий? — зневажливо обурився Легрі.

— Бо правда на його боці й він у цьому впевнений. Том не зробив нічого поганого.

— А непослух — це, по-твоєму, добре? — заревів Легрі. — Обов’язком негра є виконання того, що йому накаже господар, а цей… Думи думає! Справедливо, несправедливо, на чиєму боці правда… Та тьху на його високоповажну думку! Та я його…

— Що «та ти його»? Скалічиш остаточно, щоб він не міг працювати, а ти програв своє парі?

— Він швидко підніме білий прапор. Знаю я цих негрів — вони усі боягузи. Вже нині вранці скавучатиме, як цуценя без материної цицьки!

— Цей не буде, Саймоне. Таких людей ти у своєму житті ще не зустрічав. Том умиратиме повільною, страдницькою смертю, але в тому, що вважає справедливим, не каятиметься.

— Зараз ми це з’ясуємо, — сказав Легрі, виходячи з вітальні. — Де він? — гаркнув він.

— У комірці біля майстерні, — відповіла Кассі.

У присутності інших, а особливо Кассі, Легрі напускав на себе поважного вигляду, вдаючи героя. Але сьогодні застереження і поради цієї жінки справили на нього враження. До того ж із голови не йшли нічні марення і вчорашній оберіг. Тож він вирішив навідатися до Тома без свідків і відкласти жорстоке покарання до більш слушного часу на той випадок, якщо непокірний негр і надалі козиритиметься.

Розповімо, як зустрів цей ранок Том. Вранішня зоря зазирнула і в маленьке віконце комірки, де зазвичай відлежувалися покарані негри. Томові здалося, що разом із цим сяйвом до його тимчасового прихистку прилинули і слова з Біблії: «Я — Давидів корінь і рід, ясна і досвітня зоря!» Застереження Кассі не налякали його. Він сприйняв їх як божественний заклик, як попередження, що скоро він зустріне Бога. Можливо, цей день, який саме зароджується у небі, стане його останнім земним днем? Його серце забилося частіше від радісного передчуття зустрічі з небом. Він так багато думав про це, так часто уявляв собі величавий Господній престол на небі, оздоблений незгасимою «веселкою, подібною до смарагду», світлих янголів, їхні голоси, ореоли, пальмове гілля, звуки божественної арфи… Невже він побачить усе це ще до заходу сонця?..

Том почув, що хтось наближається до комірки. Він упізнав цю важку ходу — то був Легрі. Але Том навіть не здригнувся, коли його силует окреслився на вході. Він був готовий до всього.

— Ну, як ся маєш, непокірний друже? — почав Легрі, копнувши його носаком грубого чобота. — Чи засвоїв учорашній урок? Мабуть, не сподобалось? Та нічого: важко вчитися — легко працювати. Здається, ти порозумнішав. Не читатимеш більше проповідей бідолашним грішникам?

Том не відповідав.

— Ану вставай, скотино! — верескнув Легрі, ще раз його копнувши.

Ослабленому Томові цей наказ було виконати дуже важко, та він старався. Коли з його старань нічого не вийшло, Легрі зареготав:

— Щось ти сьогодні якийсь кволий. Чи, бува, не застудився? — знущався рабовласник.

Том, зробивши неймовірне зусилля, встав і завмер, дивлячись на господаря.

— Ото чортяка! Ти ще на ногах можеш втриматися? — здивувався Легрі, змірявши невільника поглядом. — Певно, тобі мало всипали! Та забудьмо про це, Томе. Ставай на коліна і вибачайся за вчорашнє.

Том і бровою не повів, стоячи так само непорушно, як і до цього.

— На коліна, собако паршивий! — гаркнув Легрі, стьобнувши його батогом.

— Господарю, — сказав Том, — я ні в чому не провинився, але вчинив так, як велить мені моя совість. І наступного разу я зроблю так само, хоч би що мені не загрожувало.

— Та ти… Ти просто уявити собі не можеш, що я з тобою зроблю! Вчорашнє — це так, забавки, щоб моїм помічникам нудно не було! Цікаво, якої ти заспіваєш, якщо тебе прив’яжуть до дерева і смажитимуть на повільному вогні? Приємно лоскотатиме тіло, га?

— Господарю, — відповів Том, — я знаю, що ви із моїм тілом можете зробити усе, навіть найстрашніше, але… — християнин підняв голову і простягнув руки до неба, — Ваша влада наді мною закінчиться у той момент, коли ви вб’єте мою плоть. А тоді настане вічність!

Останнє слово справило різні враження на праведника та грішника. Перший засвітився радістю, а душа другого скорчилася, як від укусу скорпіона. Легрі аж зубами заскреготав, але від люті не зміг вимовити й слова. А Том, позбувшись пут страху, продовжував говорити твердим спокійним голосом:

— Ви, господарю, купили мене, і я вірно та старанно на вас працюватиму. Мої час, сила і уміння — це все ваше. Але душа моя не належить нікому зі смертних. Жити мені чи померти — це вирішує Бог. А помирати я не боюся, господарю. Ви можете зашмагати мене до смерті, заморити голодом, живцем спалити… Я вже давно чекаю смерті.

— Не все так просто. Перед тим, як померти, ти спершу скоришся мені, — втрачаючи над собою контроль, зірвався на крик Легрі.

— Цього не буде! Я маю підтримку.

— Та ти що, справді? І хто ж заступиться за ницого раба?

— Всемогутній Господь, — спокійно відповів Том і підкріпив своє переконання словами з одного гімну:

Господь — мій помічник,

і я не злякаюсь нікого:

що зробить людина мені?

— Погань! — крикнув Легрі, одним ударом зваливши Тома з ніг.

Чиясь ніжна холодна рука торкнулася руки Легрі. Цей дотик нагадав йому сьогоднішній нічний кошмар. Він озирнувся і побачив Кассі.

— Не будь дурнем, — сказала вона французькою. — Даремно ти не послухався моєї поради. Дай йому спокій. Я його виходжу, і скоро він зможе працювати.

У кожного є своє вразливе місце, так звана «ахіллесова п’ята». У Легрі це було марнославство, а в цьому конкретному випадку — парі. Він би собі не пробачив, програвши його, тому вирішив на деякий час залишити Тома у спокої.

— Гаразд, роби, що хочеш, — дав він добро на відновлення працездатності свого раба. Потім повернувся до Тома: — Запам’ятай, негре, я не добив тебе тільки тому, що маю зараз важливіші справи. Та й робочі руки потрібні, сезон… Але потім я тобі пригадаю твою зухвалість. Вся твоя чорна шкіра терпнутиме! Знай і бійся вже тепер! — і Легрі, різко розвернувшись, пішов геть.

— Дочекаєшся і ти, нелюде, того, що заслужив, — просичала йому вслід Кассі, коли він вже не міг почути її слів. Потім жінка співчутливо запитала у Тома: — Як ти, бідолашний?

— Янгол із небес стримав на деякий час лев’ячий гнів, — сказав Том.

— Так, Томе, лише на певний час, — погодилася Кассі. — Тепер же тобі не позаздриш, він мстивий. Буде щодня заганяти тебе під землю, повільно питиме твою кров. Я його знаю, як ніхто!

Розділ XXXVIІ

П’янкий аромат свободи

З якою б шаною і пишністю обрядів

не провадили його на рабства вівтар,

досить було йому ступити однією ногою

на священну Британську землю,

щоб сам вівтар і його владика зотліли,

а він стоїть собі вільний, оновлений,

розслаблений непереможним духом

загального звільнення.

Каррен

Що ж, якщо Томові зараз нічого не загрожує, ми на трохи залишимо його і за цей час приєднаємося до небезпечної подорожі Джорджа й Елізи. Останній раз ми бачилися із ними у штаті Огайо, у гостинних квакерів-фермерів.

Томас Локкер, нагадаємо, стогнав на білосніжній постелі. Його виходжувала турботлива тітонька Доркас. Навіть цій благородній жінці було важко лікувати такого пацієнта. Лишень уявіть собі жінку, сповнену власної гідності, сиву й поважну, у білому чепчику й зі строгою зачіскою. Вона була зодягнена у коричневу сукню, яка шелестіла за кожним рухом жінки, на грудях мала навхрест пов’язану білу хустку. На хворого вона дивилася сумними сірими очима — сиділка не знала, як із ним упоратися. Погляд її, завжди розумний і зосереджений, тепер був дещо розгубленим.

— Ах ти дідько! — бурмоче Томас Локкер, зриваючи із себе простирало.

— Томасе, не лайся, дуже тебе прошу! — стримує його тітонька Доркас і спокійно поправляє постіль.

— Добре, тітонько, я постараюся. Але як же мені не лаятися, якщо тут дихати нема чим? Мені душно!

Тітонька Доркас забирає ковдру, накриває пораненого простиралом, заправляючи його так, що Локкер стає схожим на лялечку, і каже:

— Ще раз прошу тебе — добирай слова.

— Чорта лисого! Робити мені більше нічого, — вередує поранений і знову зминає постіль.

Тітонька Доркас вирішила не реагувати. Локкер також мовчав деякий час, а потім запитав:

— А цей мулат із жінкою теж тут?

— Тут, тут, — відповіла тітонька Доркас і додала: — а тобі що?

— Їм треба якомога швидше дістатися озера Ері, — радить Том. — Їхній час дуже дорогий.

— Гадаю, вони так і зроблять, — спокійно каже тітонька Доркас і береться до плетіння.

— Слухай уважно, що я говоритиму. Мені вже байдуже, тож я можу все сказати, — продовжує колишній переслідувач. — Мої компаньйони вистежують їх в Сандаскі, контролюють посадку на кораблі. Сподіваюся, що вони проґавлять цього Гарріса з сім’єю і друзями. Ох, як я хочу, щоб було саме так! Прокляття на голову того підлого Меркса!

— Томасе Локкер! — дорікнула йому тітонька Доркас за прокльони.

— Тітонько, якщо ти за кожним словом затикатимеш мені рота, я лусну… А щодо його жінки, скажи їй, аби переодягнулася якось так, щоб її не можна було впізнати. В Сандаскі знають її прикмети.

— Ми це врахуємо, — мовила тітонька Доркас.

Томас Локкер ще три тижні провалявся у квакерів на ліжку. Поволі його рани затягнулися, нормалізувалася температура.

Цей випадок провчив його, колись затятого переслідувача негрів-утікачів. Він облишив свою колишню брудну справу, натомість застосував свої здібності у мисливстві. Він став грозою вовків та ведмедів. Про квакерів він згадував із вдячністю і завжди з повагою про них відгукувався: «Вони добрі люди. Щоправда, хотіли мене завербувати у свою общину, та це їм не вдалося. Але виходжувати хворих краще за них не вміє ніхто, а які в них бульйони смачні, а печиво — з’їси із пальцями!» А тепер час нам попрощатися із Томом Локкером і подякувати йому за поради, які дуже стали в пригоді нашим утікачам.

Утікачі вирішили розділитися, бо знали, що їх вистежуватимуть разом. Першими ризикнули залишити селище Джим і його матір. Лише через три доби в Сандаскі поїхали Джордж, Еліза і маленький Гаррі. Там молода сім’я ще деякий час пробула в одній гостинній родині, готуючись до останнього етапу своєї подорожі — до переправи через велике озеро Ері, один берег якого належав Америці, а протилежний — Канаді.

Остання ніч перед від’їздом закінчувалася. Досвітня зоря їхньої свободи піднялася вже високо. Свобода! Магічне слово чи порожній звук? Чому населення Америки так хвилюється, зачувши його? А тому, що їхні батьки проливали свою кров, а матері посилали на смерть своїх синів заради неї.

Свобода нації означає свободу для кожного її представника. Що таке свобода для молодого Джорджа Гарріса — чоловіка, в чиїх жилах перемішалася в рівних частинах кров африканського невільника й вільного громадянина Америки? Для нього це — право бути людиною, а не худобою чи річчю; право називати кохану жінку дружиною, захищати її від насилля й беззаконня; право жити зі своєю сім’єю і виховувати своїх дітей; право жити, не залежачи від чужих примх.

Джордж сидів, підперши голову рукою і задумливо дивився на свою Елізу. Вона переодягалася у чоловічий одяг, — це мало до невпізнанності змінити її тендітну фігурку.

— Останній штрих, — сказала Еліза, дивлячись на себе у дзеркало і розпускаючи своє довге хвилясте волосся. — Як шкода різати, Джордже, правда? — Жінка підняла на долоні шовкове чорне пасмо. — Мені дуже шкода з ним розлучатися.

Джордж сумно посміхнувся, але промовчав.

Еліза рішуче взяла ножиці — і хвилясті локони один за одним попадали на долівку.

— От тепер вже все! — сказала Еліза, беручи до рук гребінь. — Ще треба зачесатися… Ну, який із мене юнак? — жінка повернулася до Джорджа і зашарілася.

— Твою красу зіпсувати неможливо, — відповів Джордж.

— Чому ти такий сумний? — спитала Еліза, опустившись коло нього на коліна і ніжно торкнувшись його руки. — Ще одна доба — і ми в Канаді! Один день, одна ніч на кораблі — і все, а потім… Потім, Джордже…

— Саме тому я й невеселий, Елізо! — сказав чоловік, обнімаючи її. — Тепер усе тримається на волосині. Якщо все зірветься, я не переживу… Бачити перед собою канадський берег, пройти заради цього такі випробування — і раптом в одну мить втратити все!

— Не бійся! — прошепотіла Еліза. — Господь довів нас аж сюди, посилаючи добрих людей. Він із нами буде до кінця, я відчуваю, Джордже!

— Нехай благословить тебе Господь, моя люба! — вигукнув Джордж, міцно притискаючи дружину до грудей. — Невже така велика благодать зійде на нас? Невже наші біди скоро залишаться у минулому? Невже ми будемо вільні?

— Я навіть не сумніваюся у цьому, Джордже. — Еліза підняла на нього очі, і чоловік побачив на її довгих віях сльози радості та перемоги. — Я знаю, що Господь визволить нас із неволі вже сьогодні!

— Я вірю в твої передчуття, Елізо! — Джордж рвучко випростався. — Вірю! Час збиратися! Ходімо… Ти знаєш… — сказав Джордж, злегка відштовхнувши від себе дружину і захоплено розглядаючи її, — із тебе вийшов пречудовий юнак. А як тобі личать ці кучері! Ось, одягни капелюха… Ні, не так. Трохи зсунь набакир. Яка ж ти у мене красуня!.. Я пошлю по екіпаж. А ти дізнайся, як там місіс Сміт — чи встигла підготувати Гаррі?

Саме в цю хвилину щойно згадувана місіс Сміт, поважна літня пані, сама увійшла до кімнати, ведучи за собою маленьку дівчинку — переодягненого Гаррі.

— Із нашого сина вийшла така чудова дівчинка! — втішилася Еліза, обдивляючись дитину з усіх боків. — Тепер ти будеш Гаррієт. Ну, добре я вигадала?

Дитина була помітно здивована новим маминим образом. Гаррі поглядав на неї спідлоба.

— Хлопчику мій, ти не впізнаєш свою матусю? — запитала Еліза і простягнула до нього руки.

Він знітився і притулився до місіс Сміт.

— Елізо, не приманюй Гаррі. Не забувай, що йому навіть підійти до тебе на кораблі не можна буде.

— Ой, я ще не ввійшла у нову роль. Але чому він відвертається від мене? Та гаразд! Де мій плащ? А, ось же він! Джордже, покажи, як треба носити плаща?

— Ось так, — продемонстрував Джордж, накинувши плащ собі на плечі.

— Так? — перепитала Еліза, копіюючи його. — Як мені поводитися? Мабуть, ходити великими кроками, тупати, плюватися і дивитися на усіх згори вниз?

— Тільки не перестарайся, — посміхнувся Джордж. — На світі бувають і тихі юнаки. Краще вдавай із себе сором’язливого мамія.

— Господи, ну й рукавиці! Я ж у них ціла поміщуся!

— Так, трохи великуваті. І все ж прошу тебе не знімати їх, — сказав Джордж. — Твоя тендітна ручка, ніжні пальчики можуть провалити всю справу… Отже, місіс Сміт, не забудьте: ви — тітка крихітки Гаррієт, а ми — охорона, супроводжуємо вас.

— У місті кажуть, що на пристань приходили якісь люди з поліцією. Вони попередили усіх капітанів, щоб ті вистежували молодого мулата, який подорожуватиме з дружиною і сином, — переповіла місіс Сміт те, що дізналася від друзів.

— Он як! — вигукнув Джордж. — Добре, що ви нас попередили. Якщо ця сімейка потрапить нам на очі, ми капітанові обов’язково повідомимо про це.

Усі розсміялися, але у цьому сміхові вчувалася прихована тривога.

Втікачі, прислухавшись до порад Тома Локкера, вирішили якнайкраще замаскуватися, щоб обдурити переслідувачів. Їм допоміг ще й випадок. Гостя тих добрих людей, у яких вони переховувалися у Сандаскі, місіс Сміт, саме поверталася до Канади, якраз у те селище, куди збиралися Джордж із сім’єю. Вона люб’язно погодилася допомагати їм, граючи роль тітоньки Гаррі, чи то пак Гаррієт. Хлопчика завбачливо дали їй на два дні, щоб він устиг звикнути до незнайомої жінки. Лагідна вдача добродійки та незліченна кількість м’ятних пряників зробили свою справу — дитя дуже прив’язалося до своєї нової родички.

До дверей будинку, де переховувалися наші утікачі, під’їхав екіпаж, і гостинні господарі вийшли попрощатися зі своїми гістьми. І ось вони рушають до озера.

Екіпаж зупинився біля пристані. Двоє молодиків піднялися на корабель. Один із них — переодягнена Еліза — галантно вів під руку місіс Сміт, яка другою рукою тримала долоньку дівчинки, а другий — Джордж, ніс її речі.

Потрібно було купити квитки. Джордж пішов до каюти капітана, щоб придбати їх, і випадково почув розмову двох джентльменів, які зупинилися у черзі позаду нього.

— Я пильно придивлявся до усіх пасажирів, які сідали на наш корабель. Гарантую: тут їх нема.

Це говорив боцман. А його співрозмовником був Меркс, колишній компаньйон Томаса Локкера. Меркс був затятий і впертий, тож не полінувався дістатися до Сандаскі й особисто проконтролювати кожен корабель, який переправляє пасажирів до Канади. Він не звик програвати. Цікаво, чи поталанить йому цього разу?

— Жінка — квартеронка, на вигляд мало чим відрізняється від білої… Вродлива, — сказав Меркс, — її чоловік — мулат, також майже білий, високий. На його руці — тавро.

Таврована рука Джорджа цієї миті саме якраз тримала здачу. Вона здригнулася ледь помітно, але він зумів невимушено і байдуже повернутися і пройти просто повз свого переслідувача, а далі, не озираючись, дійти туди, де його очікувала Еліза — в дальньому кінці палуби. Він вирішив поки що не розповідати дружині, коло зустрів біля каси.

Місіс Сміт одразу ж пішла до каюти для дам разом із Гаррі. Там усі жінки милувалися прекрасною маленькою дівчинкою. Ніхто й не подумав, що це хлопчик.

І ось нарешті востаннє пролунав корабельний дзвін. Меркс зійшов на причал, і Джордж полегшено зітхнув. Тепер він міг розказати Елізі, яку розмову боцмана і Меркса щойно чув. Вони дивилися, як збільшується відстань між ними і похмурою примарою їхнього невільницького життя, і не вірили своїм очам.

День видався чудовим. Чисті хвилі озера Ері весело танцювали довкола корабля і виблискували від сонячного сяйва. Віяв легкий вітерець, корабель і душі вчорашніх рабів без перешкод линули до вільних берегів Канади.

Чуже серце — таємниця! Хто б міг подумати, що елегантний джентльмен, прогулюючись у товаристві сором’язливого юнака, насолоджується кожним ковтком свободи, яку відчув уперше в житті. Та в цьому океані щастя була й ложка дьогтю: страх, що якась зла сила одним махом може перекрити потік свіжого повітря свободи. Його серце жило надією, що вже завтра ніхто не зможе повернути їх у рабство… Години, проте, летіли швидко, і ці передчуття були такі прекрасні, просто казкові!

Корабель плив за своїм курсом, і ось вдалині показалися благословенні канадські береги. Тут, мов за помахом чарівної палички, розсіювалися прокляття рабства. Тут приймали пригноблених із усіх куточків світу.

Джордж і його дружина стояли поруч на палубі. Вони вже бачили вдалині маленьке канадське містечко — Амхерстберг. Джорджеві бракувало повітря від хвилювання. Він дивився уперед, але нічого не бачив, лише відчував у своїй руці тремтіння руки його Елізи… Тепер вже ніхто не зможе розлучити їх! Ось пролунав корабельний дзвін — зупинка. Мов уві сні знайшов Джордж свій багаж, зібрав докупи супутників. Вони зійшли на берег і довго мовчали, аж поки корабель не відчалив. І тоді вони, вчорашні раби, дали волю своїм почуттям: по черзі притискали до грудей налякану дитину, обливалися слізьми, а потім усі разом впали на коліна і прославляли Бога.

В цю мить розвіялось прокляття,

Так щастя сяє на межі провалля!

В омріяну країну

Несли нас сильні крила,

Простили ми собі гріхи,

І небо їх простило!

Косу смерть опустила —

Перемогло життя,

І загорівся смолоскип

Безсмертного буття.

Стояли ми перед ворітьми раю,

І Бог сказав: на волю вас благословляю!

У цьому місті жив добрий місіонер, який гостинно приймав у себе усіх відважних, хто шукав порятунку від рабства на цих благословенних берегах. Місіс Сміт повела Джорджеву сім’ю до нього.

Мабуть, неможливо передати словами силу радості першого дня на волі. Яке це блаженство — робити те, що хочеш, а не те, що наказують. Ніби все так само — людина рухається, дихає, говорить… Але ні, не так! Тепер ти йдеш туди, куди хочеш, говориш не лише «так, господарю» або «добре господарю», а те, що думаєш, і не боїшся нікого й нічого! Якими словами передати почуття розумного чоловіка, який уперше дихає вільно після життя у неволі й тепер має змогу самостійно будувати своє майбутнє? Як описати, що відчуває мати, яка пройшла крізь нетрі неймовірних небезпек, ризикуючи життям, аби лиш вирвати з лап рабства своє єдине дитя, і якій вдалося це зробити?! Після того, що пережили члени цієї сім’ї, вони стали у стократ дорожчі одне одному і безмежно щасливі! Здавалось би, чому тішитися? У них не було ані метра власної землі, ані грошей, ані навіть даху над головою… Але була п’янка, омріяна свобода. І вони — разом! Цієї ночі вони не могли заснути аж до світанку, насолоджуючись життям.

Цікаво, як виправдовуватимуться перед Господом ті, хто поневолює людей?!

Розділ XXXVIII

Перемога

Вознесімо хвалу Господові

за даровану нам перемогу!

Більшість людей, які живуть на землі, хоча б раз у житті переживали такий стан, коли через безнадію і ницість життя смерть здавалася їм бажаною.

А той, хто страждає і тілом, і душею, прагне смерті, бо розуміє безвихідь свого становища. Релігійна людина знаходить щастя в надії на вічне життя. Очікування зустрічі з Господом допомагає їй витерпіти усі муки, а пройшовши їх із гідністю, душа отримує винагороду — вічний спокій, вічне життя. «Блаженний, хто страждає за правду!»

Терпіння людини не безмежне. Кажуть, що Бог дає людині випробувань не більше, ніж вона здатна витримати. Хтось може терпіти довше, хтось менше, та межа таки колись настає. І тоді потрібна смерть, щоб звільнити страждальця від болю, приниження, виснаження душевних і тілесних сил.

Коли Том стояв навпроти свого мучителя, слухаючи його страшних погроз, мужнє серце його не зрадило. Він готувався прийняти будь-які страждання і тортури. Та коли Легрі пішов, Том із новою силою відчув жалюгідність свого становища і запаморочливу самотність.

Легрі не дав Томові часу вилежатися, поки заживуть його рани. Він наказав йому вийти в поле. Минали дні марудної праці, мук і знущань, яких Томові щедро відміряв цей підлий нелюд. Том уже не дивувався, що його побратими такі непривітні, сумні й недоброзичливі. Він відчував, що його залишають душевний спокій і оптимізм, і почав сумніватися в тому, в що вірив раніше. Колись, у вільні години, він читав Біблію. Тепер у нього не було навіть вільної хвилини, бо у сезон збирання бавовни Легрі змушував негрів працювати навіть у неділю. Адже головне — виграти парі! І не страшно, якщо кілька негрів помруть від виснажливої роботи — він купить інших, більш витривалих.

Ще кілька тижнів тому, повернувшись із роботи, Том, бувало, сідав біля вогнища і прочитував сторінку-дві з Біблії. А тепер він повертався в селище такий змучений, що й дихати було важко, куди там читати! Навіть їсти не хотілося — аби тільки швидше лягти і поринути у міцний сон.

Хіба це дивно, що його віра і спокій почали слабшати, що їм на зміну прийшли пригніченість і сум’яття? Причина його розчарувань була та сама, що і в інших: людські душі гинуть, зло торжествує, а Бог мовчить. У таких мученицьких сумнівах, у душевній тьмі й океані бід животів наш Том тиждень за тижнем. Він ані на хвилину не забував про листа, якого міс Афелія написала від його імені колишнім господарям у Кентуккі. Він благав Бога про порятунок і знав, що чекати його можна лише звідти. Але минали дні, тижні, а по нього ніхто не приїжджав. Йому було дуже гірко від того, а побороти ці почуття він просто не міг.

Світлим променем його сірого життя була Кассі. Іноді він бачився із нею. Коли його, бувало, кликали до будинку, він краєм ока бачив залякану сумну Емілі. Всі ці зустрічі були мовчазні — розмовляти було ніколи. Єдине, що вони могли собі дозволити, — це коротке привітання.

Одного вечора змучений Том зрозумів, що мусить почитати Біблію, інакше зневіриться остаточно. Він сів біля вогнища підігріти свою жебрацьку вечерю. Вогонь уже догоряв, і він підкинув хмизу на вугілля, щоб стало трохи світліше, дістав із кишені свою до дірок зачитану Біблію і почав шукати улюблені місця.

Ось вони, відмічені Томом власноручно… Як він захоплювався повчаннями пророків, мудреців, поетів, Христових наступників! Їхні слова вселяли мужність у серця мільйонів людей. Невже його серце цих слів більше не приймає?

Із важким зітханням він заховав Біблію у кишеню. Над ним прогримів нахабний регіт. Том підняв голову і побачив злостивий вишкір Легрі.

— Ну що, старий? — сказав Саймон. — Не виручає тебе побожність? Отже, я свого таки домігся, переконав тебе, що це все вигадки!

Це жорстоке глузування вразило Тома гірше за голод, холод і сором. Він мовчав.

— Дурню ти, дурню! — вів своє Саймон. — Я ж хотів вивищити тебе над іншими, ти б у мене зажив ще краще, ніж Сембо і Квімбо. Чи ти хоча б розумієш, від чого відмовився? Зараз замість того, щоб щоденно приймати на спину порцію батогів, сам би керував неграми і випивав у вітальні з господарем. Ти головою подумай! Час уже за розум узятися. Викинь свої молитовники і Біблію у полум’я!

— Оце вже ні! Крий мене Боже від такого! — вигукнув Том.

— Та не допоможе тобі твій Бог! Його нема, розумієш ти це чи ні?! Якби він був, ти б мені до рук не потрапив, голубе. Релігія — це шарлатанство чистої води. Просто комусь вигідно її поширювати. А тут пан над панами я. Вір у мене, Томе, і ні у кого більше. Тільки я можу дещо для тебе зробити.

— Дякую, господарю, не треба, — відповів Том. — Я уповаю лише на Бога. Поможе він мені чи ні — від цього моя віра не похитнеться. Йому краще знати, що і як робити.

— Ну я ж кажу — просто дурень! — Легрі плюнув Томові просто в обличчя, копнув ногою у груди і на прощання сказав: — Я йду! Але скоро ти валятимешся переді мною навколішки, уже зовсім скоро!

Легрі програвати не вмів. Він став на прю із самим Богом. Ну не міг він пережити, що його раб кориться комусь крім нього.

Буває так, що людина от-от готова зневіритися під тягарем страждань, коли здається, що вже все, кінець і ти готовий здатися, і саме тоді відкривається якийсь таємний резерв моральних і фізичних сил. Тоді людина стає непереборною.

Так сталося і з Томом. Богохульство жорстокого, злого господаря дуже його вразили. Він і досі виживав на вірі, але сумніви були вже дуже сильними. Він мов приріс до пня, на якому сидів біля вогнища, увесь час дивився в одну точку. І ось в один момент все довкола немовби затягнулося туманом, з якого виник образ Христа із закривавленим чолом, у терновому вінку. Том із побожним жахом дивився на нього. Глибокий погляд цих безмежно добрих стражденних і від того співчутливих очей запав йому в душу і немовби пробудив її зі сну. Том простягнув до нього руки і впав на коліна, вражений тим, що Христос навідав його. Поволі видіння почало видозмінюватися: гострий терен перетворювався на золоті промені, страдницьке обличчя Господнього сина просвітлішало. Він нахилився над Томом і ревний християнин почув: «Той, хто перемагає, сяде поряд зі мною на моєму престолі, так само, як я, перемігши, сів на престолі батька мого». Вислухавши цю обіцянку Бога-Сина, Том впав у забуття.

Коли він прокинувся, вогнище вже згасло. Його одяг наскрізь змок від роси. Разом із вогнем зникли і всі його сумніви, душа Томова наповнилася величною гордістю. Тепер він більше нічого не боявся — ні голоду, ні холоду, ні приниження, ні самотності. З моменту зустрічі з Христом він більше не сподівався, що його життя зміниться на краще і що воно буде взагалі. Відтоді Том всі свої надії покладав на вічність. Він підняв очі на німі зорі — янгольські сонми, що дивилися з неба на людину, і згадав один зі своїх улюблених гімнів:

Коли нарешті закінчиться

Земне життя

Лиш Бог один зі мною буде,

Лише він і я.

Коли ріка життя зміліє —

Осиротіють береги,

А я не побоюся й мли

Земну мою муку вона розвіє.

На землю із неба

Благодать зійшла.

Навіки їй осанна,

Навіки їй хвала.

Цей гімн Том любив часто співати і раніше, коли почувався більш щасливим, але лише тепер відчув усю глибину його змісту.

Відомо багато свідчень духовно розвинених, чуттєвих людей про те, що їм являлися святі. Вони запевняють, що це не видива й не примари, а видимі, реальні образи, аж ніяк не уявні. Психологи пояснюють це тим, що сила уяви і відповідне душевне налаштування здатні підкорити собі всі п’ять людських відчуттів і породити подібні явища.

Ніхто не знає, якими шляхами приводить Господь стражденні душі до віри, як переконує їх у тому, що він є, живий і люблячий. Що їм, зневіреним і невтішним, дарує надію і мужність? Якщо бідний раб, забутий цілим світом, стверджує, що сам Ісус постав перед ним і говорив до нього, хто насмілиться заперечувати його свідчення? Адже сказано в Святому Письмі: «Я прийшов на землю зцілювати зневірені серця, проповідувати полоненим звільнення і розраджувати невтішних».

Настав світанок. Невільники Легрі вервечкою потягнулися в поле, страждаючи від холоду, голоду й страху. Та був серед них один, який ступав упевненими кроками, бо його віра у всемогутню Господню любов була надійніша за землю, по якій він ішов. А Легрі нічого не знає! Не знає, що його раб вже сильніший як за нього самого, так і за його тортури і зневагу. Що б він тепер не зробив — усе для Тома буде допомогою на його шляху до заслуженої вічності.

З того дня спокій надійно оселився в душі знедоленого невільника. Він усвідомлював, що Господь обрав його за свій храм. Це була неабияка відповідальність, і Том не смів здаватися і зневірятися. Якось самі собою відступили усі земні спокуси, Томове серце більше не тремтіло від мрій, надій чи страху. Його людська воля і гідність, розчавлені у нерівній боротьбі зі злом, тепер воскресли і піднялися до божественних висот. Чоловік вже бачив кінець свого земного життя, бо той був реальний і дуже близький. На порозі вічності він втратив чуттєвість до усіх земних реалій, і позитивних, і негативних.

Усі відчули, що Том змінився. Він знову став бадьорим, спокійним і врівноваженим. Він став байдужим до побоїв, принижень і поблажок.

Якось уранці Легрі збирався в дорогу — хотів навідатися у сусіднє місто. Він сідав на коня, а Сембо проводжав його.

— Що це таке із Томом? — запитав Легрі. — То він ходив, як тіло без душі, а тепер, дивися, ожив… Наче підмінили!

— Сам не знаю, господарю. Може, надумав утікати?

— Хай-но лишень спробує! — злісно усміхнувся Легрі. — Хотів би я на це подивитися… А ти, Сембо?

— Га-га-га! — розреготався наглядач. — Нехай, нехай спробує! Утекти все одно не зможе, зате нам яка потіха! Він же буде грузнути в болоті, продиратися крізь чагарники, захищатися від собак… Досі смішно згадувати, як тікала Моллі. Я вже думав, що собаки із неї ганчірки пороблять. Досі мічена зубами наших песиків. Ги-ги-ги!

— Вона із цими мітками і в могилу ляже! — вдоволено крекнув Легрі. — Але ти все одно ґав не лови, Сембо, бо як втече, то й твоя шкура це надовго запам’ятає.

— Не хвилюйтеся, господарю! Він тільки одною ногою за межу стане — ми його впіймаємо, а тоді… Га-га-га!

— Дивись мені, — сказав Легрі й поскакав геть.

Коли Легрі повернувся, було вже темно. Він вирішив заїхати у невільницьке селище, щоб перевірити, чи усе там гаразд.

Ніч була ясна, місячна. Навіть тіні дерев було видно на землі. У селищі було тихо і на фоні цієї тиші звучав чоловічий голос. Це було так незвично для цього місця, що Легрі зупинив коня і прислухався. Він упізнав цей голос — це Том співав:

Сльозу змахну з очей своїх,

Забуду біль і страх.

Коли по волі сил святих

Опинюся в небесах.

І пут не бояться вже руки мої,

І тіло знесе усі муки страшні,

Мій ворог безсилий,

Бо Бог всеблагий.

Вже небеса мене чекають,

Там місця вистачить для всіх.

Безсмертнії хвалу співають.

Не переможе мене гріх!

«Ти бач, якої він заспівав!», — сердито подумав Легрі. — «Треба його поставити на місце», — і він, під’їжджаючи до Тома, замахнувся на нього батогом.

— Агов, негре вошивий! Ніч надворі, а ти тут іншим неграм спати не даєш своїми пісеньками. Стули свого писка і шуруй спати!

— Слухаюся, господарю, — спокійно відповів Том, підводячись із землі.

Така спокійна покірність Легрі просто розлютила. Він наступав просто на невільника і щосили бив його батогом куди попало.

— На, маєш, скотино! Буде він мені тут із себе святого корчити!

Томові було боляче, але він залишався спокійним. Легрі зрозумів, що цього негра залякати йому не вдасться ніколи. Деспотичний господар аж здригнувся від цієї думки і круто повернув коня, а раб покірно пішов зализувати рани до своєї халабуди.

Хто з них у цей момент був більш нещасним — побитий хворий раб чи здоровий владний господар? Легрі раптом подумав, що між ним і його жертвою стоїть Бог — інакшого пояснення Томової терпеливості він не знаходив. Цей покірний, скромний раб своїм мовчанням і незворушністю будив у ньому диявола, який запитав колись Божого сина: «Хто ти такий, Ісусе Назарянине, що випробовуєш нас дочасно?»

Том заспокоївся, але не збайдужів. Навпаки, він ще більше почав піклуватися про своїх товаришів, використовуючи кожну, навіть найменшу нагоду, щоб підбадьорити їх, допомогти чимось, поділитися своєю вірою. Він робив це дорогою на поле і з поля, іноді під час роботи, за вечерею… Спочатку ці жалюгідні істоти, які майже втратили людську подобу, не розуміли Тома. Але минали дні, тижні і місяці, і ця людина завоювала повагу і любов у своєму оточенні. Чи не диво, до них повернулися людські почуття! Як же йому це вдалося, незрозумілому мовчуну? Він просто жив так, як відчував: завжди був готовий допомогти, нічого не вимагаючи взамін, вдовольнявся найменшим і навіть тим найменшим ділився радо. Він поступався своєю ковдрою хворим жінкам у холодні ночі, підкладав бавовну у кошики тим, кому вони здавалися бездонними, не переймаючись, що його власний кошик буде напівпорожнім. Така послідовно жертовна Томова поведінка, чи то пак такий його стиль життя поволі зробили своє: ним захоплювалися, як вождем.

Коли сезон збору бавовни минув, невільникам знову дозволили не працювати по неділях. Багато жінок і чоловіків приходили до Тома, як до священика, щоб почути слово Боже. Він зачитував їм фрази із Біблії, більшість яких цитував по пам’яті. Якби не заборона Легрі, то тут, у селищі, утворилася б християнська церква із молитвами і співанням гімнів. Проповідник був, парафіяни теж, от тільки сам Бог тут був заборонений. За такі молитовні зібрання Легрі карав суворо, тож слово Боже ширилося з уст в уста, від серця до серця. Неможливо висловити радість, яку відчували ці зачерствілі серця, дізнаючись про Христа-спасителя і про Царство Небесне. Місіонери стверджують, що представники негритянської раси найбільш сприйнятливі до християнського вчення.

Навіть замучена, зневірена мулатка, яку купив Легрі на одному аукціоні разом із Томом, відтанула. Одного разу Том допоміг їй донести свій кошик із поля до ваг, всю дорогу нашіптуючи їй на вухо молитву «Царю Небесний».

Навіть дика, напівбезумна Кассі заспокоювалася в присутності Тома, хоча вона й досі не облишила задум помсти своєму мучителю — за себе і за всіх, чиє життя він перетворив на очікування смерті.

Одного разу вночі, коли всі мешканці невільницького селища вже спали, Том прокинувся від якогось шарудіння надворі. У маленькому віконці він побачив обличчя Кассі. Вона кивком голови попросила його вийти надвір. Це відбувалося близько другої години ночі, проте було досить світло від сяйва зір і місяця. Очі Кассі горіли запальним світлом — кудись зник їх тьмяний, важкий, непорушний погляд.

— Іди сюди, Томе, — прошепотіла вона, кладучи руку йому на плече. В цій маленькій руці відчувалася величезна сила. — Ходи, я маю тобі щось сказати.

— Щось трапилося, місіс Кассі? — тривожно запитав Том.

— Томе, ти хочеш стати вільним?

— Цей благословенний час настане, місіс Кассі, — відповів Том.

— Ти не розумієш! Його не треба чекати. Волю можна отримати сьогодні, зараз же! — палко говорили вона. — Ходімо, допоможеш мені!

Том не розумів, чого вона від нього хоче, тому вагався.

— Ходімо! — повторила Кассі, не відвертаючи від нього погляду. — Він міцно спить. Я підсипала йому в склянку снодійного. Шкода, що замало, якби трохи більше — не довелося б тебе просити. Пішли! Ті двоє понапивалися до безпам’ятства… Двері до його кімнати не зачинені… Там я припасла сокиру… Я б і сама його… Та боюся, сили забракне. Швидше!

— Ні, місіс Кассі, ні! — рішуче відмовився Том, стримуючи її.

— Ти лишень подумай, скільки нещасних стануть вільними! — вигукнула вона. — Ми підемо звідси геть, надибаємо на якийсь острівець серед боліт і заживемо там спокійно. Так робили і до нас. Якщо вибирати, то чи може бути життя гірше, ніж наше?

— Ні! — повторив Том. — І ще раз ні! Добра злом не здобудеш! Я краще відрубаю собі правицю, ніж вб’ю людину — це страшенний гріх!

— Тоді я зроблю це сама! — заявила Кассі.

— Місіс! — вигукнув Том, падаючи перед нею на коліна. — Благаю вас, не продавайте дияволові душу! Треба терпіти, чекати!

— Ще чекати? Ще терпіти? — обурилася вона. — Я від цього чекання вже поволі втрачаю розум, а серце моє розривається на шматки. А скільки ми всі вже від нього витерпіли, скільки настраждалися?! Та ти сам мало натерпівся? Він же крапля за краплею випив майже всю твою кров! Я таки виконаю цю місію — час розплати для нього настав.

— Не треба! — Том міцно стиснув її руки у своїх. — Не треба! Бережіть свою душу від гріха! Спаситель не проливав чужої крові, лише дозволив пролити свою, заради нас усіх, недостойних такої жертви. Господи, навчи нас, як любити своїх ворогів!

— Любити?! — Кассі злісно зблиснула очима. — Любити таких?! Це ж іти проти людської природи!

— Так, місіс Кассі, ви праві! Але Господь щедрий і милостивий, він дарує нам перемогу над самими собою! Той, хто щиро полюбить усіх, незалежно від їхнього ставлення, хто буде молитися за ворогів, той переможе! Слава Господу! Алілуя! — Вимовивши це тремтливим голосом, крізь сльози, чорний, як ніч, раб освітив своїм поглядом небо.

О Африко! Ти останньою пізнала того, чию голову увінчують терни, чиє тіло обмите кров’ю, хто був розіп’ятий на хресті. Але ти прийняла його усім серцем, і тебе чекає перемога — ти будеш із ним у Царстві Його!

Чи то Томові слова, чи то м’який голос, яким він старався донести їх до душі цієї жінки, справили на неї потрібне враження, але погляд її пом’якшав, вона опустила голову, її руки перестали тремтіти.

— Батьку Томе, я тобі ще не казала, що мене терзають злі духи? Я не можу молитися. Починаючи від того проклятого дня, коли я втратила своїх дітей… Я забула, як це робиться. Відтоді моя душа здатна лише проклинати і ненавидіти!

— Як мені шкода вашої душі! — з гіркотою у голосі промовив Том. — Сатана тішиться, що ось-ось переможе її. Я молитимусь за вас, місіс Кассі. Поверніться до Господа! Він прийшов у світ грішників рятувати і зцілювати зневірені серця!

Кассі слухала його мовчки і плакала.

— Місіс Кассі… — нерішуче продовжував Том, — Якщо це можливо… Якщо вам вистачить сміливості тікати звідси — тікайте разом із Емілі, а я молитимусь, щоб Господь вберіг вас від убивства!

— А ти… Ти утікатимеш із нами?

— Ні, — відповів Том. — Тепер вже ні. Я залишуся із моїми нещасними побратимами і разом із ними нестиму свій хрест до кінця. Ви — інша річ, ви молоді, вам тут смерть повільна… Рятуйтеся, якщо зможете.

— А на чию поміч нам розраховувати? Могила — наш порятунок. Тут так: або я його вб’ю, або він угробить усіх нас, ще й нових докупить… — виправдовувалася Кассі. — Дикий звір — і той має житло: ведмідь — барлогу, птаха — гніздо. Навіть плазуни мають прихисток. А для нас на цій землі місця немає. Собаки візьмуть слід і на болотах… Усе проти нас! Куди ж нам бігти?

Том довго мовчав, а потім сказав їй:

— Він живий — той, хто порятував Давида від левової пащі, хто не дав спалити немовлят у печах, хто ходив по воді і втихомирював вітри… Цей чудотворець допоможе й вам! Спробуйте, місіс Кассі. Я молитимусь за вас.

Часто так буває, що ми відкидаємо якусь думку, як камінь з поля, та за інших обставин, донесена до нашого розуму кимось або чимось, ця сама думка починає блищати, як діамант, і стає нашою надією.

Кассі дуже часто обдумувала можливість втечі, але щоразу відмовлялася від таких мрій, вважаючи їх нездійсненними і безнадійними. Під час розмови із Томом у неї в голові зародився простий і надійний план, який вона до подробиць продумала за лічені хвилини. Жінка загорілася надією і шепнула Томові:

— Дякую за пораду, Томе. Я таки спробую.

— Нехай береже вас Бог! — щиро поблагословив її Том.

Розділ XXХІХ

Хитрий задум

Беззаконні крокують у темряві:

вони не можуть знати,

об що спіткнуться і впадуть.

Настав час зазирнути на горище будинку Легрі. Воно було таке ж, як і всі горища старих будинків: товстий шар пилюки, завіси із павутиння і безладно розкиданий мотлох. Сім’я, яка жила тут раніше, мала багато красивих меблів та інших предметів інтер’єру, але забрати із собою всього не змогла, і те, що залишилося, досі зберігалося у нежилих кімнатах і на горищі. Під однією стіною горища стояла пара величезних ящиків, у яких сюди колись транспортували меблі. Через крихітне віконце із тьмяним склом пробивалося слабке світло, та все ж можна було зазирнути і побачити стільці з високими спинками і столи, які колись не лише припадали пилом. Тут було незатишно і навіть моторошно. Ці відчуття підігрівалися поганою славою, якої зажило горище серед забобонних негрів. Коротше кажучи, це було таємниче місце, а таємничі місця зазвичай густо обростають усілякими небилицями. Ось одна з них, про яку перешіптувалися негри у своєму селищі під покровом ночі.

Декілька років тому Легрі замкнув там одну непокірну негритянку. Що там відбувалося, не знав ніхто. Але через місяць нещасну жінку винесли звідти вже мертвою і поквапом поховали. Відтоді усім вчувалося, що з горища долинає груба лайка, звуки ударів, прокляття, а між ними — стогони і зойки.

Якось Легрі почув про ці плітки і пригрозив: хто першим відкриє рота і верзтиме всілякі нісенітниці про горище, матиме змогу розгадати його таємниці — посидить там із тиждень на ланцюзі, як пес. Ніхто не хотів на власній шкурі дізнаватися правду, тож негри замовкли, але горище так і доживатиме свого віку в неласці. Негри обминали десятою дорогою не лише сходи, які до нього вели, але й сіни.

Сам господар також побоювався наближатися до горища, бо був забобонний ще більше, ніж його негри. Кассі мов осінило: вона вирішила скористатися слабкістю Легрі, подумавши, що це може допомогти врятуватися їй самій і Емілі, її товаришці по нещастю.

Спальня Кассі була розміщена якраз під горищем. І ось, не довго думаючи і не порадившись із господарем Кассі надумала перебратися до іншої кімнати, з протилежного боку будинку. Вона вибрала момент, коли господар поїде з дому і наказала слугам переселити її. Слуги тягали її речі й меблі, в домі зчинився тарарам, і коли це все було саме у розпалі, Легрі повернувся додому.

— Гей, Кассі! — крикнув він. — Що тут за погром?

— Нічого такого. Просто я хочу змінити кімнату, ось і все, — відрізала вона.

— Дозволь поцікавитися — з якого б це дива?

— Просто так.

— Брешеш, негіднице! Кажи, що ти замислила!

— Просто я хочу спокійно спати уночі.

— А хто тобі заважає?

— Ну… Ти сам попросив, тож слухай.

— Кажи, паскудо! — бризкаючи слиною, верескнув Легрі.

— Тебе це все, мабуть, сну б не позбавило, а ось мені не спиться… — таємниче почала Кассі. — Щоночі над головою якась метушня — чи то хтось по підлозі валяється, та ще й стогне… І так аж до ранку.

— Ще скажи, що там людей мордують, — із напускним смішком сказав Легрі. — Звідки ж вони б там узялися, га, Кассі?

Вона пронизала його поглядом своїх темних очей і сказала:

— А й справді, Саймоне, звідки? Тобі видніше.

Легрі, лаючись, замахнувся на неї батогом, але Кассі, вивернувшись від удару, прожогом кинулася до дверей своєї нової кімнати, а вже на порозі кинула йому через плече:

— А ти сам спробуй переночувати у моїй колишній кімнаті. Сам усе почуєш, що на твоєму горищі коїться! — Із цими словами Кассі зачинила двері і замкнула їх на ключ.

Легрі лютував, погрожував, але він був стомлений з дороги (Кассі врахувала й це), тож скоро заспокоївся і посунув до вітальні. Жінка зрозуміла, що влучила у ціль, і з того дня почала ретельно готувати умови для втечі. Якось вона залізла на горище, відшукала там отвір і вставила в нього відбите горлечко від пляшки. Ця проста конструкція за найменшого вітерцю видавала моторошні тужливі звуки, які часом переростали у завивання. Марновірні люди і справді могли подумати, що це стогне і завиває якийсь мученик. Ці звуки іноді долинали навіть до невільницького селища. Стара легенда про привида тієї нещасної воскресла. У маєтку запанував страх, і хоча у присутності Легрі ніхто не насмілювався про це і обмовитися, загальна тривога наростала. Він відчув, що вже й сам боїться навіть наближатися до сходів, які вели на горище.

Безбожники — найбільш забобонні дурні. Справжні християни вірять у мудрого владику, тому життя їхнє світле, осяяне надією і спокоєм. Християнин знає: те, чого він не розуміє — теж Боже творіння, отже, не становить небезпеки. Але ті, хто у своїй душі скинули Господа з престолу — не знають спокою. Для них життя — це лише обмежений час від народження до смерті, сповнений страхом, хаосом і непотрібною метушнею.

Том своїм способом життя сколихнув усі страхи Легрі Саймона. Його молитви, гімни, а головне, вчинки свідчили про те, що колись йому доведеться відповідати за своє грішне життя. Але замість того, щоб змінити себе на краще, він став ще гіршим. Чомусь у світі так: хороших релігія облагороджує, а із поганих, довівши їх до відчаю, робить втілення зла.

До того ж на Легрі величезний вплив мала Кассі. Здавалося б, все має бути навпаки: він господар, а вона — рабиня, хоч і особлива. Він прекрасно розумів, що вона в усьому від нього залежить, а все одно ставився до неї насторожено. Мабуть, така природа взаємин між сильною і слабкою статями. Навіть найжорстокіший із чоловіків не зможе довго жити з жінкою, яка не становить для нього таємниці, не має ніякої влади над ним. Коли Легрі купив Кассі, вона ще не до кінця втратила свою жіночу і людську гідність. Це вже під його владою вона огрубіла і здичавіла. Довгі роки підневільного життя, розлука з дітьми, приниження і відчай висушили її колись благородну, тонку душу, і в ній розгорілися темні загрозливі пристрасті. Легрі дедалі гірше знущався над нею, і разом із тим ріс його страх. Так, він боявся цієї жінки.

Вплив Кассі на Легрі посилився ще й тому, що вона дійшла до межі безумства. Тепер важко було зрозуміти, чи вона знаходиться в нормальному стані — чи саме зараз в її душі бушує ураган. Тепер кожне слово, вимовлене нею, кожен вчинок набували особливого значення.

Десь через два дні після розмови зі своєю невільницею Легрі сидів у вітальні біля каміна. Ніч видалася неспокійна — надворі була гроза. Віконні шибки тремтіли, ставні гримали, в трубі щось завивало, ухкало, з каміна час від часу вривалися до кімнати клуби диму. Дуже незатишно було навіть у хаті. Легрі години зо дві щось рахував, потім читав газету, а Кассі увесь цей час мовчки сиділа в кутку і не зводила похмурого погляду з вогню. Нарешті Легрі відклав убік газету і пороззирався на всі боки, думаючи, чим би то зайнятися, щоб швидше минув цей неприємний вечір. На очі йому потрапила книга (не випадково), за читанням якої він застав Кассі, коли повернувся додому увечері. Це було дешеве, проілюстроване без смаку видання — збірник страшилок про криваві вбивства, привидів і духів.

Легрі підсміювався, фиркав, але відірватися від цієї книжечки не міг. Він читав сторінку за сторінкою, аж поки його нерви не здали — він пожбурив її на підлогу.

— Ти ж не віриш в усі ці нісенітниці про привидів, еге ж, Кассі? — запитав він, розгрібаючи щипцями вуглинки у каміні. — Ти ж розумниця. Ну просто сором боятися шуму на горищі.

— Що тобі до того, у що я вірю, а в що ні? — похмуро відповіла Кассі.

— Коли я плавав, були охочі залякати мене подібними брехнями. Та я в це не вірю, — вів Легрі далі. — Це все вигадки хворобливої уяви.

Кассі мовчала, лише поблискувала на нього зі свого темного кутка тим вогником у очах, від якого Легрі завжди ставало моторошно.

— Сама подумай, що там може бути на горищі? Пацюки, кажани… Ну, ще вітер гуляє. Пацюки іноді зчиняють такий тарарам, наче там слони гарцюють… Я пригадую, що вони витворяли у нас у трюмі. А вітер! Тут великий простір для фантазій!

Кассі розуміла, що своїм загадковим виглядом зводить Легрі з глузду, і навмисно продовжувала мовчати, поїдаючи його поглядом.

— Ну чому ти мовчиш? — не витримав Легрі, — Скажи хоч слово!

— Скажу, коли просиш. Так от, хіба можуть пацюки відчиняти двері, замкнені на ключ і підперті кріслом? А спускатися сходами з горища? — заговорила Кассі притишеним голосом. — А потім підкрадатися до ліжка… Дедалі ближче, ближче… І торкатися тебе рукою… Ось так! — І Кассі торкнулася своєю холодною, як лід, долонею до його руки.

Легрі відсмикнув руку і увесь аж стрепенувся.

— Що ти верзеш?! Такого не може бути!

— Звісно, не може! Я хіба казала, що це було? — мовила Кассі зі зневажливою усмішкою.

— Кассі… Зізнавайся негайно: ти щось бачила?

— Нічого у мене не питай. Просто переночуй у моїй колишній спальні й дізнаєшся усе сам, якщо вже ти такий безстрашний герой!

— Воно що, спускається із горища?

— «Воно»? Що ти маєш на увазі?

— Та ти сама щойно сказала…

— Нічого я не казала! — перервала його Кассі.

— Я сам усе перевірю! Цієї ж ночі. Заряджу пістолети і…

— От і перевір! — сказала Кассі. — Лягай спати у моїй кімнаті, стріляй у темряву… А я подивлюся, чим це все скінчиться.

Легрі тупнув ногою і брутально вилаявся.

— Не треба лихословити, — сказала Кассі, — хто його знає, хто може це почути й прийняти на свій рахунок… Ану цить! Що це?

— Що? — прошепотів Легрі, тремтячи від голови до п’ят.

Старий голландський годинник, який стояв у одному з кутків, пробив дванадцять разів.

Легрі чув це щодня і щогодини. Чому ж тепер він закляк, охоплений жахом. А Кассі не зводила з нього злостивого погляду і вголос лічила удари. Коли вибило дванадцять, вона сказала:

— О, північ! Зараз почнеться… — Кассі підійшла до дверей, відчинила їх і завмерла на порозі, прислухаючись. — Ось, ось!.. Що це?

Легрі взяв підсвічника, запалив свічку і підійшов до дверей.

— Це вітер, — пробурмотав він. — Чуєш, як завиває?

— Ходи-но сюди, Саймоне, — прошепотіла Кассі, беручи його за руку і заманюючи за собою до сходів на горище. — А це що таке, як ти гадаєш? Ось, слухай.

Десь нагорі пролунав пронизливий зойк. У Легрі затремтіли коліна. Він аж сполотнів із жаху.

— Де там твої пістолети? — глузувала Кассі. — Треба ж колись з’ясувати, що там відбувається! Піднімися нагору, дивись, яка нагода випала!

— Я нікуди не піду, — заявив Легрі.

— Але ж привидів не буває, чи не так? Чого ж ти боїшся? Ходімо! — Кассі швидко побігла сходами нагору і засміялася, дивлячись зверху на Легрі. — То ти ідеш?

— Ти, чортова донько! — крикнув він. — Ану негайно повертайся, відьмо! Не смій туди ходити!

Але Кассі реготала, як божевільна, і ступала все вище і вище. Ось вона відчинила двері на горище. Протяг загасив свічку, яку ніс Легрі, а за вітром полинув моторошний крик і зойк…

Легрі, перелякавшись, утік до вітальні. Кассі поволі пішла за ним. Він побачив, що вона бліда, але спокійна і байдужа.

— Сподіваюсь, інших доказів не потребуєш? — мовила вона.

— Прокляття на твою голову, Кассі! — пошепки сказав Легрі.

— Чому ти мене проклинаєш? Я лише піднялася і зачинила двері… І все таки, Саймоне, що це діється у нас на горищі?

— Припини про це говорити! — лютував Легрі.

— Домовились. Але я більше в тій кімнаті не спатиму.

Кассі була спостережливою, а погода у тих краях піддавалася прогнозуванню. Кассі зранку помітила, що до вечора назріє буря. Вона ще вдень піднялася на горище і відчинила віконце. Коли ж увечері вона відчинила двері — протяг, звичайно ж, загасив свічку. А дикі звуки видавала Емілі, яка була спільницею Кассі у цій вигадці. Ось і вся розгадка. Кожен, хто здатний мислити тверезо, розгадав би її, але не такий забобонний боягуз, як Легрі.

Упродовж тижня Кассі подібними хитрощами так настрахала Легрі, що він скоріше добровільно поліз би у клітку до голодного лева, ніж попхався би на горище з’ясовувати, що там таке. А вона тим часом щоночі преспокійно зносила туди їжу і одяг. Ось уже все було готове для втечі. Тепер треба було лише дочекатися зручного випадку і здійснити задум.

Кассі чекала моменту, коли у Легрі буде хороший настрій. Дочекавшись, випросила взяти її з собою у сусіднє місто, яке розташовувалося на самому березі Ред-Рівер. Дорогою вона запам’ятовувала кожен поворот, усі примітні ознаки і підраховувала в умі, скільки потрібно буде часу, щоб подолати цей шлях пішки. Останнім часом Кассі була дуже уважна до Легрі й покірна. Такою поведінкою вона лише присипляла його пильність.

Ось нарешті все і справді було готово.

Вечоріло. Легрі сів на коня і поскакав на сусідню плантацію, а Кассі зайшла до своєї молодої подруги, яка вже чекала на неї, і сказала:

— Час настав. Бери те, що підготувала, і ходімо.

— Моя торбинка готова… Але ще не дуже темно… Нас можуть побачити.

— Дуже добре, — спокійно сказала Кассі і пояснила: — Це входить у мої плани. Слухай, ми вийдемо з дому через чорний хід і побіжимо повз невільницьке селище до боліт. Нас неодмінно помітять Сембо та Квімбо і кинуться навздогін. Вони піднімуть тривогу, спустять собак. Почнеться безладна біганина — трохи часу у нас буде! — а ми тим часом побіжимо до потічка, увійдемо у воду і повернемося назад у будинок знову через чорний хід. У будинку нікого не залишиться — всі кинуться за нами у погоню. Нам вистачить хвилини, щоб сховатися на горищі. Там я підготувала постіль для нас, одяг і їжу — для початку вистачить. Хоча… Я й гадки не маю, скільки нам доведеться відпочивати там… Мабуть, довго, поки буря вляжеться. Легрі переверне в будинку все догори дригом. Він заплатить слідопитам і вони обнишпорять кожне сухе місце на багнищі. Це для нього справа честі! Якщо у такого, як він, честь взагалі є… Він же похваляється, що з його плантації ще не втік жоден негр. Ось поки він витрачатиме останні нерви і сили, ми їх наберемося.

— Кассі! Який чудовий план! — вигукнула Емілі. — Яка ж ти мудра!

Така щира похвала Кассі не потішила. Вона хвилювалася, бо розуміла, як вони обидві ризикують. Жінка подивилася на дівчину поглядом, сповненим відчайдушної рішучості, взяла її за руку і сказала:

— Ходімо!

Вже сутеніло, але півмісяць світив яскраво і затримував настання темряви. Втікачки безшумно вийшли з дому і повернули до невільницького селища. Кассі була впевнена: щойно вони наблизяться до болота за плантацією, їх помітять.

Так і трапилося. Та це був Легрі, а не Сембо і Квімбо. Він, лаючись, кинувся їх наздоганяти. Почувши його голос ляклива Емілі розгубилася і, вирвавши свою долоню з руки Кассі, прошепотіла:

— Мені зле!

— Біжімо, або я тебе уб’ю! — пригрозила Кассі й вихопила з-за пазухи маленький кинджал.

Дівчина злякалася, але за мить вже опанувала себе і разом із Кассі побігла у хащі чагарників. Під ногами у втікачок чвакало болото. Легрі не наважився бігти туди за ними без підмоги.

— Нічого! Все одно ви, голубоньки, попалися! З цієї пастки вам не вибратися, а при зустрічі поговоримо, — зі злою усмішкою промовив сам до себе Саймон Легрі, побігши до селища.

А в цей час невільники поверталися з поля. Він біг їм назустріч і кричав:

— Гей! Сембо, Квімбо! Всіх сюди! Дві жінки втекли на болота. П’ять доларів тому, хто їх впіймає! Спускайте собак — Тигра, Фурію, усіх!

Реакція на цю новину була бурхлива. Декілька чоловіків без розмірковувань визвалися ловити утікачок. Одні хотіли заробити винагороду, інші — просто догодити господарю, причому останній мотив був сильнішим. Підлабузництво — одне з найгірших рис у представників поневолених народів. Негри гасали туди-сюди, спускали собак, запалювали смолоскипи. Люте гавкання спричиняло ще гіршу метушню.

— Господарю, а якщо впіймати не зможемо, то що, стріляти? — уточнив Сембо, беручи з рук Легрі рушницю.

— Стріляти можна тільки в Кассі, — туди їй і дорога, — а молоденьку привести живою. Ану, хлопці, жвавіше! Хто впіймає — п’ять доларів, а решті по склянці спирту!

Почалася облава. Погоня стрімко кинулася на болота, розмахуючи факелами, кричачи, нацьковуючи собак. Усі негри також побігли до краю плантації. У будинку не залишилося ані душі, тож ніхто і не помітив, коли втікачки повернулися на подвір’я й увійшли в приміщення через чорний хід. Через вікно вітальні жінки спостерігали за тим, як старанно їх ловлять, бачили, як ланцюжок зі смолоскипів розтягнувся край багнища.

— Дивися, дивися! — вигукувала Емілі. — Облава почалася. Бачиш, скільки вогнів? Боже, собаки… Ти чуєш? Що б від нас залишилося, якби ми сюди не повернулися? Благаю, Кассі, нумо ховатися! Скоріше, скоріше…

— Та чого поспішати? — спокійно відповіла їй Кассі. — Тут лише ми з тобою — усі там. Вони розважатимуться аж до ночі. На все свій час. На горищі ми ще насидимося, а поки що… — вона повільно дістала ключ з кишені куртки, яку Легрі, поспішаючи, кинув на підлогу, — поки що треба запастися на дорогу.

І Кассі відімкнула шухляду письмового стола, вийняла звідти пачку грошей і швидко перерахувала їх.

— Кассі, не треба! Ти що? — відмовляла її Емілі.

— Чому це? — огризнулася Кассі. — Як ти гадаєш: краще вмерти голодною смертю на болотах чи скористатися цими грошима й дістатися вільних штатів? Гроші відчиняють всі двері, люба! — З цими словами вона засунула пачку за пазуху.

— Але ж це крадіжка… — прошепотіла Емілі.

— Крадіжка? — Кассі розсміялася. — Всі ці гроші — крадені, у нас і у таких самих, як ми. Він украв наші життя, нашу свободу! Тож цей вчинок не такий уже й поганий. Нехай тільки хто посміє дорікнути мені!.. Але ми заговорилися, час підніматися. Крім їжі, одягу і постелі, я припасла свічки і деякі книги. Щоб не нудьгувати. Ти не хвилюйся, туди ніхто не попхається. А якщо хтось і наважиться, то… З мене вийде чудовий привид. Вони у мене наїдяться страху!

Дорогий читачу, пропоную піти слідом за цими сміливими жінками на горище і подивитися, як Кассі облаштувала для них тимчасовий притулок. Для нас це буде сюрприз, як і для Емілі.

Великий ящик для перевезення меблів Кассі завбачливо повернула до нижнього вузького кута даху. Всередині було підготовлено спальні місця — два матраци і подушки. Поряд стояв кошик зі свічками, їжею та одягом. Те, що Кассі планувала взяти у дорогу, було складене у два дорожні вузлики.

— Ось дивись, тепер ми будемо тут жити, — сказала Кассі, зачіпляючи світильник на гак, який напередодні забила у стінку ящика, — подобається?

— А ти впевнена, що вони на горище не полізуть?

— Я багато б віддала, аби побачити, як Саймон Легрі сюди лізтиме! — сказала Кассі, сміючись. — Не хвилюйся! Він навіть до сходів боїться підходити, не те що на горище вилазити! А щодо негрів… Вони сюди й під загрозою смерті побояться зазирнути!

Оглянувши нові хороми і переконавшись, що Кассі все продумала добре, дівчина трохи заспокоїлась. Вона відкинулася на подушку і запитала:

— Кассі, а чому ти сказала, що вб’єш мене? — спитала наївна дівчина.

— Щоб ти отямилася, злякавшись, — відповіла Кассі. — І зауваж: моя погроза спрацювала! А на майбутнє запам’ятай: втрачати над собою контроль ніколи не можна! Треба тримати себе в руках, що б не трапилося! Якби не я, він би тебе вже впіймав.

Емілі здригнулася, уявивши, що могло б бути.

Настала тиша. Кассі почала читати любовний роман, а знесилена від хвилювань і страху Емілі задрімала. Її розбудив шум у дворі: там голосно балакали, коні цокали копитами, собаки гавкали. Дівчина тихо зойкнула і підвела голову.

— Повернулися, — спокійно констатувала Кассі. — Не бійся. Он, подивися в щілину. Бачиш, усі в зборі. Саймон вирішив відкласти пошуки до ранку. Дивися: коні загнані, собаки ледве ноги тягнуть. Саймоне-Саймоне, але й клопотів ти через мене маєш! Та це лише початок! Не там ти шукаєш…

— Мовчи! — прошепотіла Емілі. — Ще почують!

— Нехай! Злякаються ще більше, — сказала Кассі. — Не хвилюйся. Ми можемо тут хоч танцювати. Нам навіть вигідно тримати їх у страху.

Поволі звуки внизу почали стихати. Легрі, проклинаючи втікачок і свою невдачу, завалився спати. Він твердо постановив зловити їх завтра за будь-яку ціну.

Розділ XL

Страдник

Щедре небо, земля — скупа,

На небі спокій, на землі — біда.

Людина йде в останню путь,

Пізнавши все земне до дна.

Бог не забуде зло навмисне,

Він бачить кожну сльозу.

І кривдникам воздасть сторицею

За злодіяння й кривду ту.

Брайант

Навіть найдовша дорога колись закінчується, і навіть найтемніша ніч змінюється світанком. Він вірив, що за праведне життя Бог подарує йому квиток у нескінченний радісний день. Коли ми познайомилися із Томом, він жив по-своєму щасливо. У нього була сім’я, повага побратимів і добрі господарі. Потім ми були свідками, як його позбавили усього, що він любив, розлучили з рідними людьми. Ще пізніше ми прожили із ним довгі роки сподівань на повернення назад і врешті-решт побачили, як ця надія вмерла. Що було далі, ми також знаємо: приниження, жорстокість, безвихідь. Та він гідно пережив ці лихоліття своєї долі і був винагороджений: йому явився Ісус і дав надію на вічне життя. Тільки цього Том відтоді й чекав.

Втеча Кассі та Емілі розлютили і без того навіженого Легрі. Його гнів впав на беззахисного Тома.

Коли господар примчав до невільницького селища зі звісткою про втечу рабинь, Томові очі засяяли радістю, руки невільно здригнулися, і Легрі це помітив. Також його розлютило, що Том не приєднався до погоні. Змушувати його це робити було ніколи, бо Легрі вже був навчений: на впокорення цього негра піде багато часу.

А Том залишився у селищі, та ще й не сам, а разом із тими, хто сприйняв його навчання про Христа. Вони разом молилися, щоб утікачки врятувалися, щоб їм вдалося дістатися вільних штатів.

Невдача, яка спіткала Легрі, розпалила вогонь ненависті до непокірного Тома ще більше. Цей негр виявляв характер із першого дня. Легрі дратували його мовчазна впертість і залізна витримка.

Якось уночі йому наснилося, що Том відмовлявся виконати якесь доручення, і Легрі прокинувся від власного крику:

— Я ненавиджу тебе, скотино! Ненавиджу! Ти — моя власність! Та я… Я навіть сам не знаю, що зроблю із тобою! Ніхто нічого не дізнається, не поцікавиться, що трапилося із рабом! Ніхто! — і Легрі стиснув кулаки так міцно, ніби він уже душив Тома за шию.

Та це все були емоції, а гору над почуттями взяла практичність Легрі. Оскільки Том був хорошим робітником, добросовісним і чесним, господар не поспішав його позбуватися.

Легрі все ще був упевнений, що зловить утікачок і поверне назад. Він вирішив скликати на допомогу сусідів, які завжди радо погоджувалися взяти участь у ловах із подвійною користю для себе: за винагороду і з рабовласницької солідарності. План був простий і перевірений — оточити болота зусібіч. А якщо раптом йому не вдасться їх зловити, то він вже придумав, на кому зжене злість за цю невдачу — звичайно, це мав бути Том. Якось інтуїтивно Саймон Легрі відчував, що цей негр якось пов’язаний із втечею рабинь, і у цьому він був правий.

Можливо, хтось думає, що рабовласники в своїх же інтересах піклуються про своїх невільників. Так, є й такі, і їх навіть більшість. Але бувають і винятки. Той, хто божеволіє від люті, іноді діє сам собі у збиток. До того ж Легрі вважав рабів знаряддям праці, а не людьми, і був переконаний, що краще купити нове, ніж ремонтувати зіпсоване.

Кассі та Емілі спокійно переночували на горищі. Зранку Легрі зібрав сусідів-плантаторів на своєму подвір’ї. Вже всі зібралися і були готові до погоні: вершники гарцювали на конях, собаки, свої і чужі, виривалися від негрів і загрозливо гарчали.

Верхи мали їхати два наглядачі з сусідніх плантацій і приятелі Легрі — колеги по чарці. Компанія зібралася відповідна до ситуації — між ними можна було влаштовувати змагання із жорстокості та підступності. Господар ходив поміж друзів і власноручно пригощав усіх горілкою, не обділяючи навіть невільників. Рабовласники так заохочували негрів ловити своїх побратимів, які надумалися утікати.

Кассі та Емілі підглядали за зборами своїх переслідувачів через щілини між дошками. Вітер доносив до них обривки фраз.

— Дивися! Оці всі телепні зібралися нас ловити! — сказала Кассі.

Дівчина від страху відсахнулася вглиб горища, а Кассі продовжувала спостерігати за тим, що відбувалося на подвір’ї. Сумна усмішка торкнулася губ рабині-наложниці, коли вона почула, як вони розподіляються на групи, вихваляються нюхом собак і повчають негрів, що робити з утікачками, якщо пощастить їх упіймати. Кассі довго слухала все мовчки, але потім не витримала і вигукнула схвильовано:

— Не можу більше це слухати! Господи милосердний, а ти, ти це чуєш? Ми усі грішні, але чинити так, як вони… Це жахливо! Ну чим ми гірші за них? Хто їм дав право так із нами…

Кассі затулила обличчя руками і так просиділа, погойдуючись, декілька хвилин. А потім вона підняла очі на свою молоду подругу і сказала дуже серйозним тоном:

— Якби не ти, Емілі, я просто зараз вибігла б до них і здалася. Я благословила би того, хто пристрелив би мене! Ну навіщо мені життя? Хіба навіть вдала втеча поверне мені моїх дітей? Чи, може, підірве устої рабства? Навіщо мені та свобода?!

Емілі в душі ще була дитиною, адже до недавнього часу вона не знала горя і біди, преспокійно живучи у доброї господині коло маминої спідниці. Вона боялася Кассі, коли та впадала в меланхолійний або роздратований стан. Побачивши, що старша подруга піддалася зневірі, дівчина затремтіла зі страху. Вона не знала, як розрадити Кассі, але вирішила дуже делікатно спробувати. Вона лагідно торкнулася її руки і сказала:

— Не впадай у відчай, Кассі…

— Не треба, Еммі, — відсторонилася від неї жінка. — Я заприсягнулася самій собі більше нікого не любити… А ти розжалоблюєш моє серце.

— Бідолашна, бідолашна Кассі! — прошепотіла Емілі. — Не думай про погане. Господь допоможе нам вибороти свободу, а тоді… Тоді ти ще, може, відшукаєш свою доньку. А якщо ні… Можна, я буду твоєю донькою? Мені, мабуть, вже не доведеться зустрітися зі своєю нещасною матір’ю… Кассі, ти як знаєш, а я тебе дуже люблю!

Ця щирість і наївність відчинила замок, який замикав серце збідованої жінки. Кассі присіла поближче до Емілі, обняла її і почала погладжувати шовк її волосся.

— Еммі! Еммі! — примовляла вона. — Якби ти тільки знала, як моє серце хоче любити. Але довкола довгі роки не було жодної милої йому душі. Воно в’януло від надлишку материнської любові! — Жінка вдарила себе у груди рукою: — У грудях порожньо! Тут усе завмерло! Я навіть молитися не можу. І не зможу, доки не побачу, що мої діти живі й здорові. Якби не надія на зустріч із ними, я так і доживала б віку тут, із цим нелюдом… Може, Бог побачить, як сильно я цього хочу, і поверне мені їх?

— Довірся йому, — підбадьорювала Емілі свою старшу подругу. — Він усе може.

— Чому ж він відвернувся від нас?

— Не кажи так, Кассі! Він добрий. Я ніколи не зневірюся! — палко переконувала її дівчина.

Облава тривала аж до вечора. Переслідувачі дуже старалися, але повернулися ні з чим. Кассі з переможною усмішкою дивилася, як злий і розчарований Легрі злазив з коня біля ґанку.

— Гей, Квімбо! — крикнув Легрі, витягуючись на дивані у вітальні. — Веди до мене мерщій Тома! Це він у всьому винен! А якщо ні, то точно знає, що тут і до чого. Я його зажену в могилу, а правду таки дізнаюся!

Два наглядачі — Сембо і Квімбо — взаємно ненавиділи один одного. Але їх об’єднувала ще одна ненависть — до Тома, бо Легрі хотів поставити його над ними старшим наглядачем на час своїх поїздок. Цього було достатньо, аби вони зрозуміли, що він — їхній конкурент. А той факт, що Легрі незлюбив Тома, ще більше розпалив їхню злість: це давало їм змогу знущатися над ним і не боятися гніву господаря. Отже, Квімбо з великою радістю помчав виконувати господарів наказ — йому дуже кортіло побачити, як Легрі «вибиватиме» правду із цього ненависного йому негра.

Коли Квімбо прийшов і наказав негайно іти до господаря, Том здогадався, навіщо його кличуть. Він знав і про план втечі, і про те, де переховуються жінки, Кассі радилася із ним, як безпечніше все організувати. Він також знав, що у цій справі Легрі буде немилосердним до краю. Та він радше помре, ніж видасть беззахисних жінок. Том був готовий. Він підвів очі до неба і подумки попросив: «В Твої руки я віддаю свій дух, Господи!» — і покірно пішов за Квімбо.

— Аж цього разу стережися! — наганяв страху дебелий негр. — Господар лихий на тебе — тепер не викрутишся, дізнаєшся, по чім ківш лиха! Навіки запам’ятаєш! А що жодної втечі більше не зможеш організувати — то це факт.

Ці злісні залякування на Тома враження не справили. Він слухав якийсь інший голос, лагідний і спокійний, який говорив йому: «Не бійся тих, хто вбиває твоє тіло — душа твоя непідвладна їм». На цей голос його душа відгукнулася. Том був спокійний, наснажений силою духу. Він ішов і дивився вперед. Він бачив дерева, кущі, халабуди і поля — німі свідки принижень і мук, які йому довелося пережити. Та він знав: останній прихисток прийме його вже дуже скоро — і душа його тремтіла від радісного усвідомлення свого земного кінця.

Легрі не зміг дочекатися своєї жертви у вітальні й вийшов назустріч.

— Тепер твій час настав, голубе! — крізь стиснуті зуби прошипів він, грубо хапаючи Тома за передпліччя й трусячи щосили. — Ти розбудив в мені звіра, негре: я вирішив тебе убити!

— Убивайте. Воля ваша, — виважено сказав Том.

— Так… Я вирішив… Убити… Тебе, — продовжував говорити Легрі, роблячи паузу перед кожним словом цієї страшної погрози, — і я зроблю це, якщо ти в усьому не зізнаєшся. Кажи, де вони?

Том мовчав.

— Чуєш?! — несамовито заревів розлючений Легрі, тупнувши ногою. — Зізнавайся!

— Я вам нічого не можу сказати, господарю, — повільно і чітко вимовив Том.

— Чорнопикий святенник! Як ти смієш їх покривати?!

Том мовчав.

— Говори негайно! — гаркнув Легрі й ударив Тома кулаком у вилицю. — Я знаю, тобі відомо, де вони!

— Знаю, господарю, але сказати вам не можу! Убийте мене, я готовий до смерті.

Легрі був на межі зриву. Він схопив Тома за лікоть, протягнув його через увесь коридор у вітальню і прошипів йому просто на вухо:

— Ти гадаєш, Томе, що і цього разу тобі все зійде з рук? Помиляєшся! Тепер я не подивлюся на втрати! Ти з самого початку пішов проти мене. Досить! Тепер питання стоїть для тебе так: смерть або покора. Всю кров з тебе спущу, крапля за краплею, а свого доб’юся!

Том підняв очі на господаря і відповів йому:

— Господарю, якби ви потрапили в біду, якби ви захворіли, я не пошкодував би свого життя для спасіння вашої безцінної душі. Я не пожалів би для вас своєї крові, як Христос не пожалів своєї і для мене, і для усіх нас. Але вам краще такого гріха на душу не брати. Це ваша загибель! Що б ви зараз зі мною не зробили, мої муки колись та й скінчаться, а ваші триватимуть вічно, якщо ви не покаєтеся.

Легрі завмер. Ці слова його вжахнули. Вони були як божественна музика між ударами грому. Страшну тишу порушувало лише цокання старого годинника, стрілки якого відлічували останні секунди, коли це погрузле у гріху серце ще могло врятуватися. Щось сколихнулося в цій ницій душі, але й цього разу зло стало над нею — і Легрі одним ударом збив Тома з ніг.

Люди воліють не чути і не бачити, як одна людина чинить самовільну розправу над іншою. Ми не хочемо знати про муки наших ближніх-одновірців. Нам огидно, це обурює нас і має спонукати до дій, до захисту нещасних. Але нам простіше не знати… До того ж у наші часи в Америці це все законно. Влада все знає і сама дала на це зелене світло. Церква також знає і… Мовчить!

А колись був той, чиї муки, приниження і ганьба стали символом доблесті, честі та безсмертя. І досі там, де витає його дух, побої, пролита кров і приниження лише додають слави вірному християнину, який відстоює честь своєї віри. І тієї ночі Том терпів муки не сам! Із ним, побитим, скривавленим, знесиленим у жалюгідній, смердючій халабуді був Син Божий. І ще над ним стояв мучитель. Він чекав, поки Том помре від ударів батога. Але цей негр мужньо повторював про себе: «Інших рятував, а себе самого не можеш?» — а на наскоки тирана незмінно цитував Біблію.

— Здається, вже не дихає, господарю, — сказав Сембо, вражений терпінням Тома.

— Бий його, бий! — біснувався Легрі. — Всю кров з нього спущу, поки не зізнається!

Том відкрив очі, подивився на нього і прошепотів:

— Мені вас шкода! Ви все одно не зможете нічого зі мною зробити. Нехай простяться вам гріхи ваші!

І Том знепритомнів.

— Аж тепер, здається, здох! — Легрі нахилився до нього. — Таки так… От і добре. Тепер бодай стулив писка навіки.

Легрі, Легрі! Та чи замовкне колись той голос, який виривається з твоєї пропащої душі? Вона палає вогнем, який ніхто і ніколи не зможе загасити!

А Том досі жив, ще й воскрешаючи душі, які, здавалося, вже померли. Його непохитна мужність, його останні слова наповнили страхом і співчуттям серця Сембо та Квімбо, які помітили, що Том ще дихає. Тільки-но Легрі вийшов, вони, перезирнувшись, зняли бідного страдника з лавки і зробили усе можливе, щоб повернути його до життя. Вони, наївні, думали, що рятують його, а було все навпаки — вони лише подовжили його муки. Але, як ми дізнаємося трохи пізніше, в продовженні його життя був сенс.

Вони обмили йому рани, поклали на підстилку з бавовни. Том отямився.

— Господи, що ж ми накоїли! Який страшний гріх! — сказав Сембо. — Хто ж буде відповідати за це на тім світі?

— Господарю й відповідати, ми лише його волю чинили…

Квімбо побіг у будинок, випросив у господаря коньяку як винагороду за старання, а сам приніс склянку Томові й змусив його випити аж до дна.

— Томе! — сказав Квімбо. — Ми тебе вбили!

— Я вас пробачив, — майже беззвучно щиро відповів Том.

Але вони дуже хотіли почути його прощення і зрозуміли, що він прошепотів.

— То хто ж він такий, той твій Ісус? — дивувався Сембо. — Він був із тобою усю цю ніч. Сам ти б не витерпів цього всього. Хто він?

Ці слова повернули Томову душу, яка вже була на шляху до неба, на землю. Він, як міг, розказав нещасним про життя і смерть Божого сина, про його жертву і велику любов. Слухаючи цю розповідь, Сембо та Квімбо плакали.

— Чому ж раніше ми про це нічого не знали? — схлипуючи, промовив Сембо. — Я вірю тобі, Томе! Я вірю в тебе, Господи! Змилуйся над нами, грішними!

— Слава Богу! Я віддав би все, щоб врятувати вас! Але в мене нічого вже немає, навіть життя, — промовив Том. — Господи! Подбай про ці душі!

Його передсмертне бажання було виконане.

Розділ XLI

Молодий Шелбі

Минуло два дні. Том терпів страшенні муки, але не вмирав. Та залишмо його на деякий час і дізнаємося про гостя, який навідався до Саймона Легрі.

Отже, по ясеневій алеї, яка вела до будинку Легрі, пролунало цокання кінських копит і гуркіт від коліс воза. Слуги вибігли зустрічати гостей. У возі сидів молодий джентльмен. Він зупинився біля ґанку, кинув поводи, зіскочив на землю і запитав, чи можна побачити господаря плантації. Як не дивно, це був юний Джордж Шелбі. «Як же він тут опинився?» — поцікавитеся ви. Щоб пояснити це, потрібно повернутися назад і навідатися до маєтку Шелбі в Кентуккі й дізнатися, як там справи.

Трапилося так, що лист міс Афелії до містера Шелбі через чиюсь халатність пролежав місяці зо два на якомусь поштовому пункті. Але він таки дійшов за адресою, щоправда, тоді, коли Томова доля вже погрузла в болоті людської жорстокості.

Лист отримала місіс Шелбі. Він вразив її у саме серце, але тоді вона мала купу особистих клопотів, тож зайнятися цією справою негайно не могла. Єдине, що вона зробила — це написала листа довіреній особі Сен-Клерів (міс Афелія завбачливо повідомила її ім’я та адресу) із проханням сповістити, як склалася Томова доля.

Що ж завадило їй довести розпочату справу до кінця? Річ у тім, що містер Шелбі серйозно захворів і вже довгий час палав у гарячці. Єдиною опорою місіс Шелбі був її син. За цей час він виріс і став струнким юнаком. Вони разом зі слугами виходжували містера Шелбі, але все даремно — їм не вдалося вберегти його… Хто думатиме про якогось слугу, коли помирає господар, чоловік і батько?

Через це горе про Тома забули, а ще через клопоти із залагодження справ покійного містера Шелбі. У заповіті він призначив спадкоємицею місіс Шелбі, довіривши цим самим їй нелегку справу — погашення його боргів. Місіс Шелбі із Джорджем з головою загрузли у паперах, зустрічалися з людьми, чиї підписи там значилися, і це займало увесь їхній час. До того ж довелося спродувати частину майна, щоб розплатитися з кредиторами.

Довірена особа Сен-Клерів відповіла на запит місіс Шелбі, але повідомила лише те, що негра Тома продано в Новому Орлеані на аукціоні такого-то числа, а подальша його доля невідома.

Така відповідь місіс Шелбі і молодого господаря, містера Джорджа, не влаштовувала, тому вони твердо вирішили діяти. Щоправда, довелося трохи почекати, поки їхні фінансові справи підуть на лад. Минуло ще півроку, і Джордж Шелбі за дорученням матері поїхав на Південь, щоб у Новому Орлеані дізнатися про місцезнаходження Тома, розшукати його, викупити і привезти додому.

Декілька місяців він шукав ниточку, яка навела би його на Томів слід. І ось він зустрівся з одним джентльменом, який розповів йому, де шукати невільника. Містер Джордж запасся грошима і сів на корабель, який плив по Ред-Рівер. Він вірив, що розшукає свого давнього друга і викупить його.

Ось він дістався до маєтку Легрі. Слуга-негр провів його до вітальні, де Легрі саме ледарював.

Саймон прийняв гостя досить ввічливо, адже спілкувався з рівним, а не з якоюсь «чорнопикою худобою».

— Я давно розшукую одного негра на ім’я Том, який належав моєму покійному батькові. Я хочу його викупити. Мені відомо, що ви придбали його на аукціоні в Новому Орлеані з рік тому…

Легрі насупився і перервав гостя:

— Правда ваша. Купив я на свою голову цього негра. Я за нього заплатив страшні гроші, а виявилося, що так само можна було пустити їх за вітром. Негідник він, та й годі! Такого негра у мене зроду не було: нахаба, бунтівник, недавно влаштував утечу двох негритянок. А їм ціна — по тисячі доларів за кожну, не менше. Сам зізнався, що причетний до цієї втечі, а де вони можуть переховуватися, паскуда така, не каже. Його шмагали двоє наглядачів одразу, а він все одно мовчить. Так я ще нікого не карав, як оцього Тома. Тепер він дурня клеїть, вдаючи, що вмирає, але я йому не вірю. Він у мене…

— Де він? — не стерпів Джордж. — Я хочу його бачити! — Щоки юнака палали, ніздрі роздувалися, очі зблиснули. Він ледве стримувався, щоб не вилаяти цього нахабу.

— У комірці за майстернею, — крикнув через відчинене вікно хлопчик-негр, який тримав Джорджевого коня і чув розмову у вітальні.

Легрі гаркнув на хлопчика, а Джордж, не питаючи дозволу, вийшов із будинку і покрокував до Тома.

Бідний Том майже постійно лежав у забутті. А коли очунював, то майже не відчував болю, бо позаминулої ночі він перетерпів такий фізичний біль, сильніший від якого знести просто неможливо. Він утратив відчуття власного тіла. Але його могутнє тіло не вмирало, дух ще бився в ньому. Під страхом покарання нещасні раби пробиралися до нього вночі, жертвуючи своїм коротким відпочинком, щоб бодай чимось полегшити його страждання. Вони хотіли віддячити Томові за його доброту до них. Та що вони могли для нього зробити? Подати горня холодної води — оце й усе… Але це робилося з такою любов’ю!

Колишні язичники, які завдяки Томові прийняли у свої душі Бога, зрошували його тіло сльозами. Кассі також підслухала, як постраждав Том заради них із Емілі. Вона не побоялася небезпеки і, вибравшись минулої ночі зі свого сховку, прокралася до комірки. То було дуже ризиковано, але вона зробила це. Прощальні слова, які Том ще зміг вимовити цій знедоленій добрій жінці, розтопили лід, що сковував її груди. Вона вперше за довгі роки розплакалася, і їй полегшало.

Коли Джордж увійшов до комірки і побачив Тома, його серце облилося кров’ю, в очах потемніло.

— Дядечку Томе… Не може бути… Не може бути! — вимовив він, опускаючись на коліна перед Томом. — Господи! Дядечку Томе…

Том упізнав цей рідний голос, та все ж думав, що він йому вчувається. Негрові хотілося, щоб це було насправді, і він втішився. Але щоб хоч якось пом’якшити таке гнітюче враження, щоб у молодого містера Джорджа не боліла душа за нього, Том ледь-ледь підвів голову, усміхнувся і сказав:

— Волею безсмертного Христа моє смертне ложе м’яке і зручне…

Кажуть, чоловікам плакати не годиться. Але сльози, які капали з очей юного Джорджа, коли він схилився над своїм другом, робили йому честь.

— Дядечку Томе! Це я, Джордж! Я тут! Хіба ти не впізнаєш свого маленького Джорджа?

— Містере Джордж… — прошепотів Том, розімкнувши очі. Його розгублений погляд зупинився на скорботній постаті довгожданого гостя. — Містере Джордж!..

І його тьмяний погляд прояснішав, свідомість поволі повернулася, обличчя освітила щаслива усмішка. Він переплів пальці своїх натруджених мозолистих рук на грудях і заплакав.

— Слава Творцю! Більшої нагороди я й не чекав… Більше мені нічого не треба! Мене не забули! Мене пам’ятають. Камінь упав із серця… Аж тепер я можу померти спокійно…

— Ти не помреш, дядечку Томе! Не смій навіть думати про це! Не можна тобі вмирати. Я приїхав по тебе. Тебе чекають тітонька Хлоя і діти! Я викуплю тебе і відвезу додому! — палко заговорив Джордж.

— Запізно, містере Джордж, тепер вже запізно! Господь заплатив за мене сповна кров’ю свого сина! В його обителі мені буде краще, ніж у Кентуккі.

— Дядечку Томе, не помирай! Я цього не переживу. Скільки ж ти вистраждав, сердешний! Хіба ж я міг подумати, що знайду тебе тут, в брудній коморі, побитого, всіма покинутого!

— Не жалійте мене, містере Джордж! Я не всіма забутий! То й час, коли я потребував допомоги і співчуття, минув. А тепер я стою на порозі вічного блаженства. Небо близько, містере Джордж!.. Я переміг, і своєю перемогою я завдячую Христу. Нехай святиться ім’я Його!

Джордж не посмів перебивати цю щиру промову. Він мовчав, захоплюючись силою духу раба, якого любив і вважав своїм другом.

Том торкнувся його руки і заговорив знову:

— Ви тільки Хлої не розповідайте, що ви тут побачили. Не треба її засмучувати, бідолашну мою… Скажіть їй, що я захворів і… Що мене вже ніхто не зміг втримати на землі, бо я належу Господові. Скажіть їй, що він не полишав мене ні на мить і полегшив дорогу до нього. Скажіть, що він завжди буде і з нею, і з нашими хлопчиками, і з донечкою! Як подумаю про них — серце кров’ю обливається… Скажіть їм, містере Джордже, нехай вірять у Господа і служать йому… Передайте мої вітання господарю і господині… Добра у неї душа… І усім, хто пам’ятає мене, Тома… Якби ви тільки знали, як я вас усіх люблю! Серце моє сповнене любові. Любов і віра, а більше нічого… Містере Джордж, це таке щастя — вірити!..

У цю хвилину двері комірчини прочинив Легрі й, з напускною байдужістю зазирнувши всередину, відвернувся.

— Диявол! — крикнув, не стримавшись, Джордж. — Одне мене тішить: йому доведеться відповідати за це!

— Не говоріть так, містере Джордж! — Том узяв його за руку. — Мені страшно за нього! Господь всеблагий, і він простив би йому його гріхи, якби той покаявся… Але на це я навіть не сподіваюся.

— І я також, — сказав Джордж. — Таким у Царстві Небесному не місце.

— Ну що ви! Він не зробив мені нічого поганого. Навпаки — лише прискорив мою зустріч із Богом.

Радість зустрічі з молодим господарем, здавалося, повернула Томові сили. Та ненадовго… Після цієї розмови він догорів, як свічка, яка перемогла подих вітру, але вже при самому кінці гноту. Том зімкнув повіки і на його обличчя лягла тінь потойбічного світу.

Так минуло кілька хвилин. Том відкрив очі, зітхнув, переможно усміхнувся і прошепотів:

— Ніхто не зможе позбавити нас віри й любові!

Юнак завмер. Він довго дивився на бездиханне тіло. Почуття піднесеного благоговіння охопило його душу. Він закрив очі своєму другові, повторюючи подумки: «Яке це щастя — вірити!».

Юний Джордж Шелбі підвівся з колін і, розвернувшись, відчув на собі чийсь погляд. Позаду нього стояв Легрі.

Смерть, свідком якої Джордж щойно став, притупила його юнацьку запальність. Він не став ображати дух покійного криком і приниженнями того, за кого Том молився. Відчуваючи огиду до цієї людини, він вирішив якнайшвидше позбутися його присутності.

— Все, що міг, він для вас уже зробив. Більше не зможе, — сказав юнак, пронизуючи Легрі поглядом. — Скільки вам заплатити за мертвого Тома? Я хочу його поховати.

— Я покійників не продаю, — розгублено пробурмотів Легрі. — Хочете з цим возитися — ваше право.

— Хлопці! — владним голосом гукнув Джордж до трьох негрів, які мовчки дивилися на бездиханного Тома. — Поможіть мені донести його до воза. І знайдіть лопату!

Всі троє кинулися виконувати наказ: двоє підняли тіло, а третій побіг по лопату.

Джордж навмисно ігнорував Легрі. Господар маєтку перечити гостеві не наважувався, і з напускною байдужістю, насвистуючи, пішов за усіма.

Джордж зняв із воза лавку для сидіння і прилаштував її скраю, а на вільному місці простелив свого плаща. Тоді він допоміг слугам обережно покласти на нього Томове тіло. Тепер він вирішив поговорити із Легрі, але дав собі слово бути стриманим.

— Зараз не час і не місце обговорювати те, що ви скоїли. Але, сер, вам доведеться відповідати в суді за невинно пролиту кров! Ви вбили людину, — це очевидно, — і я цього так не залишу! Я візьмуся до цієї справи, тільки-но дістануся до найближчого міста.

— Даремно витратите свій час, паничу! — крикнув Легрі, клацнувши пальцями. — Свідків маєте? Отож! Ніхто не підтвердить ваших свідчень!

Легрі знав, що каже. Нічого довести Джордж би не зміг. Адже на плантації не було більше жодної білої людини, окрім них двох. А негри права голосу в суді не мали. Джордж від своєї безпорадності ладен був криком роздерти небеса. «Де ж справедливість?!» — волало його серце. Але зовні він залишався спокійним, бо знав, що відчай не допоможе її відновити.

— Страшне діло — здох негр! — цинічно припечатав Легрі.

Ці слова вивели молодого кентуккійця із себе. Він одним ударом повалив Легрі й став над ним, розпалений благородним гнівом.

Боягузів кулак переконує завжди. Вони негайно починають поважати тих, хто своєю твердою рукою тицьнув їх носом у багно. До таких належав і Легрі. Він устав, струсив із себе пилюку і провів поглядом віз, який від’їжджав із його двору. Він не лаявся, не кинувся захищати свою честь. А все тому, що був негідником і боягузом — такі, як він, честі не мають.

Виїхавши за межі маєтку Легрі, Джордж побачив невеликий пагорб, на якому росло декілька дерев. Там він наказав викопати могилу.

Коли яма була готова, негри запитали:

— Плащ залишати, пане?

— Ні, поховайте його в ньому! Більше я нічого не можу для тебе зробити, нещасний мій друже! Візьми хоча б мого плаща.

Слуги опустили тіло в могилу, мовчки закидали її землею, насипали зверху невеличкий акуратний горбик і обклали його свіжим дерном.

— Дякую, можете йти, — сказав Джордж і дав кожному по монеті.

Але вони стояли, переминаючись із ноги на ногу.

— Пане… Може, ви купите нас?.. — попросив один із них.

— Нам тут живеться дуже важко, пане! — підхопив інший, благально заглядаючи Джорджеві в очі. — Будьте милосердні, купіть нас!

— Не можу я! Не можу! — з гіркотою у голосі вимовив Джордж, махнувши рукою.

Бідолашні негри поопускали голови і поволі побрели назад.

— Боже милий! — вигукнув юнак, опускаючись на коліна перед могилою. — Будь свідком моїх намірів! Я присягаюся, що віднині присвячу своє життя боротьбі з рабством! Я не пошкодую сил на те, щоб змити це ганебне тавро зі своєї країни!

Джордж помолився про упокій Томової душі й твердим кроком пішов від могили. Тепер він знав, навіщо живе.

На місці поховання Тома немає ні пам’ятника, ані хреста. Та це, мабуть, і зайве. Господь знає, де лежить його тіло, а його душа витає в небесах і буде покликана ним у день своєї слави. Господь подарував їй безсмертя.

Не тужіть за ним! Таке життя і така смерть мають викликати радість, а не скорботу. Благословенний, хто терпляче несе свій хрест! Їх покличе Господь до себе, адже сказано у Святому Письмі: «Блаженні ті, хто плачуть, бо втішені вони будуть».

Розділ XLII

Розповідь про привида

Повернімося до маєтку Легрі. Тут останнім часом із невідомо якої причини слуги постійно згадували стару легенду про привида.

Із уст в уста пошепки передавали вони один одному відомості про те, що пізно вночі по дому хтось ходить — спочатку по сходах, потім по кімнатах. Верхні двері замкнули на ключ, але це не допомогло. Мабуть, замок не був перешкодою для мешканця горища, або він мав ключа, або це справді був привид, який потрапляв у помешкання через замкову щілину, як і належить усім привидам.

Ті, кому довелося бути свідками цих прогулянок, по-різному описували побачене. Мабуть, тому, що у жодного з них не вистачило сміливості поспостерігати за нічним гостем до кінця: хто заплющував очі, хто залазив із головою під ковдру, а хто накривався спідницею або взагалі будь-чим. Відомо здавна: що сліпий недобачив, а глухий недочув, те й вигадав. Ця істина спрацювала і в даному випадку. Тому-то і виникло багато історій про одну і ту саму домашню примару. Та ці описи мали дещо спільне — білий саван. Мабуть, примари конче мусять його мати, інакше смерть їм! Невігласи-негри не читали Шекспіра і не знали, як він описав типову примару свого часу:

А вулицями Риму

Блукали привиди

У білих саванах.

Не беремося стверджувати, чи існують привиди насправді. Але факт залишається фактом: по будинку Легрі ночами вешталася людська фігура, загорнута у біле простирадло, відчиняла двері, зазирала у кімнати, показувалася то там, то сям, а потім поверталася на горище. Вранці все було, як і до того — жодних слідів, двері на горище замкнуті на ключ і — тиша.

Плітки про блукання по дому привида дійшли і до Легрі. І що старанніше негри приховували це від нього, то більше він насторожувався. Господар був доведений до відчаю: почав щораз частіше і більше випивати, і хоча на людях він тримав себе в руках і лаяв тих, хто розповсюджує «ці брехні», але ночами мучився від жахливих снів.

Голос нечистої совісті мучив його дедалі сильніше. Він намагався його приглушити, та марно — хто може перемогти підсвідомість? Хто може виміряти глибини душі, позначити її межі? Хто може сказати, що таке страх перед вічністю? Від кого він ховався за замком? Від внутрішнього голосу й за сімома замками не сховаєшся! Легрі сам себе довів до такого гнітючого стану, що тепер боявся залишатися сам на сам навіть із собою.

Наступного дня після того, коли містер Джордж Шелбі забрав Томове тіло і поїхав із ним із маєтку геть, Легрі подався у місто до своїх приятелів і розважався там, як міг, щоб відволіктися від напасних думок про того проклятого негра, який і з могили не давав йому спокою. Коли пізно увечері він повернувся додому, то зачинився у спальні, ключа заховав до кишені, двері підпер ослінчиком і поклав на нього два заряджені пістолети. Потім запалив нічну лампу і завалився спати.

«Тепер мені й сам диявол не страшний», — думав Легрі.

Після важкого дня розваг і подорожі до міста і назад Саймон спав міцно. Але ось йому сниться якась неясна тінь, яка попереджає його про неминуче лихо. Та він впізнає у цій тіні Кассі. Вона тримає у руках саван його матері. Здалеку долинають крики і стогін. Він собі думав, що це сон, але, прокинувшись від пережитого жаху, побачив, як двері відчиняються і хтось заходить до кімнати. Щоб переконатися, чи це справді так, Легрі, напівсонний, перевертається на другий бік… Справді, двері розчинені навстіж, ось гасне лампа — її у нього на очах гасить чиясь рука.

Крізь вікно до кімнати пробирається місячне сяйво. Через туман воно слабке і тьмяне, але і цього достатньо, щоб побачити: кімнатою плавно пересувається велика біла пляма. Загробний голос тричі повторив: «Ходімо! Ходімо! Ходімо!»

Легрі, обливаючись холодним потом, боявся навіть поворушитися. Та раптом біла примара щезла. Він миттю зірвався з ліжка, навпомацки кинувся до дверей, а переконавшись, що вони зачинені, впав просто під ними на долівку і знепритомнів.

Відтоді Легрі втратив спокій. Він страшенно, без міри запиячив. Він втратив контроль над собою, збайдужів до справ на плантаціях. Дуже скоро по сусідніх плантаціях і у місті поширилася чутка, що Легрі помирає. Так воно і було. Він вже допився до білої гарячки, марив і кричав. Слуги боялися заходити до його кімнати і заглядали лише через вікна, щоб дізнатися, що там коїться. Найчастіше він кидався з кутка в куток, затулявся обома руками, ніби хотів втекти від когось чи від чогось. В такі моменти йому вчувався той моторошний заклик: «Ходімо! Ходімо! Ходімо!»

Тієї ж ночі, після відвідин Легрі у образі примари, Кассі вирішила, що час утікати настав. Деякі негри стверджували, що бачили на власні очі, як не один, а два привиди мчали алеєю до дороги.

Емілі та Кассі вибігли з маєтку Легрі вночі й зупинилися перепочити аж на світанку. Дорогою вони поскидали з себе білі простирала. Кассі зодягнулася так, як зодягаються креолки — у чорне з голови до п’ят. Густа вуаль повністю сховала її обличчя. Утікачки придумали собі такі ролі: Кассі — знатна дама, а Еммі — її служниця.

Зіграти роль поважної пані для Кассі було неважко. Вона була вихована у заможному домі, вміла достойно триматися, вільно говорила французькою. До того ж у неї ще збереглися деякі предмети минулої розкоші — вбрання й коштовності.

Опинившись на окраїні міста вранці, жінки купили валізку, спакували в неї деякі речі, найняли носильника і утрьох пішли до маленького готелю.

Першим, кого вони там зустріли, був Джордж Шелбі. Він затримався у готелі, очікуючи корабля.

Кассі впізнала юнака, якого вона бачила крізь щілини у даху. Вона бачила, як він вдарив Легрі, як повіз із маєтку мертве Томове тіло на своєму возі. Розгулюючи будинком в образі примари, вона дізналася, хто він такий, звідки і чому приїхав по Тома. Все, що вона почула, переконало її у тому, що цьому молодому джентльменові можна довіряти. Вона зраділа, довідавшись, що далі вони їхатимуть на одному кораблі.

Благородна зовнішність Кассі, її горда постава і вишукані манери, а найбільше — гроші, які вона витрачала на послуги і щедрі чайові, надійно захищали її від підозр. Люди не прискіпливі до тих, хто щедро платить. Кассі завбачливо запаслася грошима на дорогу.

Юний Шелбі та Кассі познайомилися ще у готелі, й на посадку на корабель вони поїхали одним екіпажем. Джордж шанобливо посадив Кассі на корабель і обрав для неї та її служниці хорошу каюту.

Поки корабель плив по Ред-Рівер, Кассі не виходила на палубу, прикинувшись хворою. А Емілі майстерно грала роль турботливої прислуги й ні на крок не відходила від ліжка кволої господині.

Коли вони дісталися до Міссісіпі, Джордж дізнався, що незнайомка також збирається їхати вгору по річці. Він був галантним юнаком і запропонував купити квиток в окрему каюту на корабель, на якому мав плисти сам. Того-таки дня усі троє пересіли на великий корабель «Цинцинатті». Кассі одужала швидко, мов за велінням чарівної палички. Вона сиділа на палубі, виходила до загального столу. Усі пасажири звертали на неї увагу і перешіптувалися про те, що в молодості ця поважна пані, мабуть, була красунею.

Джордж був спостережливим юнаком. Йому одразу здалося, що ця жінка щось приховує. Кассі часто ловила на собі його задумливий погляд. Він скромно опускав очі і відводив їх в бік.

Кассі почала переживати, чи не запідозрює він бува чогось? Але скоро заспокоїлася і вирішила довіритися йому. Кассі розповіла йому про все: хто вона така, хто Емілі, і як вони опинилися з ним в одному готелі.

Джордж із задоволення допоміг би будь-якому рабові з плантації Легрі, тим паче жінці, яка приятелювала з Томом. Він пообіцяв допомогти їм усім, чим зможе.

У сусідній із Кассі каюті подорожувала француженка, мадам де Ту. З нею їхала чарівна дівчинка років дванадцяти.

Коли ця пані дізналася, що Джордж — уродженець Кентуккі, вона зацікавилася ним. Їхнє знайомство пройшло невимушено завдяки безпосередності дівчинки, яка могла розвеселити будь-кого. Пасажири радо знайомилися, бо подорож була нудна та довга — вона тривала аж два тижні.

Джордж часто розмовляв із мадам де Ту, а Кассі була присутньою при цих бесідах. Всі вони точилися навколо однієї теми — Кентуккі. Пані добре зналася на особливостях тамтешнього життя і скоро співрозмовники з’ясували, що вони — далекі сусіди. У них знайшлося чимало спільних знайомих.

— Чи немає серед ваших знайомих плантатора на ім’я Гарріс? — запитала якось француженка.

— Є такий дідок — жорстокий рабовласник, має плантацію неподалік від нас, — відповів Джордж Шелбі. — Але ми рідко бачимося. У нашій родині не прийнято товаришувати з такими людьми.

— А багато у нього рабів? — продовжувала мадам де Ту, намагаючись приховати зацікавленість цією темою. Але Кассі помітила, що в її очах палає інтерес, і зрозуміла, що це не просто розмова про земляків.

— Так і є, — підтвердив Джордж, дивуючись, чому вона так хвилюється.

— І все ж, можливо, вам доводилося чути про одного його невільника, вашого тезку — мулата Джорджа. Ви не знаєте такого?

— Джордж Гарріс? Знаю, дуже добре знаю. Він одружився на служниці моєї матері, але потім утік до Канади.

— Утік? — швидко перепитала мадам де Ту. — Слава Богу! — вихопилося у неї.

Джордж був здивований такою реакцією, але промовчав. А француженка раптом закрила обличчя руками і розплакалася.

— Це мій брат, — зізналася вона крізь сльози.

— Та невже?! — вигукнув Джордж.

— Так! — підтвердила мадам де Ту, гордо підвела голову і витерла сльози. — Так, містере Шелбі, Джордж Гарріс — мій брат!

— Господи, невідомі шляхи твої! — юнак не приховував, що почуте здивувало його.

— Мене продали на Південь, він тоді був ще хлопчиськом, — пояснювала мадам де Ту. — Мені пощастило, я потрапила до доброго порядного чоловіка. Він відвіз мене у Вест-Індію, дав відпускного листа і одружився зі мною. Я нещодавно овдовіла, тож вирішила поїхати в Кентуккі, щоб розшукати брата і викупити його. Ось зі мною моя донька. Вона так хоче познайомитися з дядьком!

— Дуже мила дівчинка… Так, те, що ви кажете, схоже на правду. Він розповідав, що у нього була сестра Емілі, яку продали на Південь.

— Вона перед вами, — прошепотіла мадам де Ту. — Розкажіть мені, який він…

— Із задоволенням! Ваш брат — достойний чоловік, хоч і зростав у рабстві, — сказав Джордж. — Усі цінували його за розум і непохитність переконань. Я так багато знаю про нього, бо він одружився на жінці з нашого дому.

— А вона… Яка? — поцікавилася мадам де Ту.

— Справжній скарб! Вродлива, мудра, привітна і побожна! Моя мати виховувала її, як рідну доньку. Вона її навчила всьому, що знала сама: читати, писати, рукоділлю… А який у неї чудесний голос! Вони — прекрасна пара. От тільки невідомо, чи разом вони тепер… У них є син.

— О Боже… А вона ваша з народження? — запитала мадам де Ту.

— Ні. Мій батько купив її в Новому Орлеані і привіз спеціально для матері. Тоді їй було приблизно вісім-дев’ять років. Батько так і не зізнався, скільки заплатив за неї. Але після його смерті ми отримали доступ до його паперів і знайшли купчу. Сумма вражає. Мабуть, тому, що дівчинка була надзвичайно вродлива і вихована. Вона квартеронка.

Кассі сиділа позаду Джорджа і уважно слухала їхню розмову. Коли він почав розповідати про маленьку Елізу, вона не витримала, легенько торкнулася його плеча і запитала:

— Може, ви пригадуєте, у кого її купили?

— Якщо мені не зраджує пам’ять, то у купчій грамоті фігурувало прізвище пана Саймонса.

— О Господи! — вигукнула Кассі й, зомлівши, рухнула на підлогу.

Джордж і мадам де Ту позіскакували з місць. Юнак ненароком перекинув глек із водою та склянки. Дами, які знаходилися неподалік і почули, що комусь стало зле, кинулися допомагати і скоро повернули Кассі до тями.

Жінка, опритомнівши, відвернулася обличчям до стіни і заплакала, як дитина.

Проте це були сльози радості. Матері зрозуміють нещасну Кассі — їй тепер усміхнулася доля: вона отримала надію на зустріч із донькою. Так і сталося через декілька місяців… Але не варто забігати наперед. Усе по-порядку!

Розділ XLIII

Передостанній

Наша розповідь добігає кінця. Залишилося розповісти лише про те, як склалися долі наших героїв, яких ви, мабуть, встигли вже полюбити після усіх описаних перипетій.

Джордж Шелбі, будучи запальним юнаком, зацікавився цією романтичною історією. Він був щасливий, що може прояснити ситуацію, і запросив Кассі та Емілі до свого маєтку. Вдома він показав жінці купчу грамоту на Елізу, і це розвіяло останні сумніви нещасної матері: служниця місіс Шелбі — її донька. Вона почала жити надією на зустріч зі своєю кровинкою, але одразу ж дізналася, що Еліза також утекла разом зі своїм сином Гаррі та про її геройську переправу крижинами. Також Кассі розповіли, що штовхнуло її на такий відчайдушний вчинок.

Доля, мабуть, не випадково звела на одному кораблі Кассі й мадам де Ту. Вони багато спілкувалися і зблизилися, та це було й не дивно: долі їхні схожі, вони обидві були дітьми матерів-мулаток, які народили їх від батьків-рабовласників, а потім їх обох продали і розлучили з ріднею. До того ж тепер їх об’єднувала спільна мета — знайти своїх близьких, — тож і дорога у них виявилася одна. Звісно, разом із ними подорожували Еммі та донька мадам де Ту. Вони поїхали підпільною дорогою і дізнавалися, що тільки могли про Джорджа та Елізу. Часто вони потрапляли у ті самі оселі, де переховувалося дорогою це подружжя. Отже, вони вже знали, що Джордж і Еліза зустрілися і намагалися перетнути кордон разом, і що маленький Гаррі був із ними. В Амхерстберзі їх направили до того доброго місіонера, який гостинно приймав Джорджа та Елізу, коли вони ступили на канадський берег. Він знав, де тепер живе подружжя Гарріс. Співчутливий місіонер так перейнявся історією Кассі й мадам де Ту, що погодився супроводжувати їх до Монреалю і показати, де знаходиться помешкання їхніх рідних, тим паче що всі транспортні видатки брала на себе француженка. Дорогою вони обговорили довгоочікувану зустріч, на яку раніше ніхто й не сподівався. Усі домовилися зізнаватися не одразу, хто є хто. Місіонер підготував зворушливу промову. Та про це трохи згодом.

Минуло п’ять років відтоді, як Джордж, Еліза і маленький Гаррі стали вільними людьми. Цікаво, як же їм жилося? Чи впоралися вони із новими випробуваннями? Так от: Джордж працював помічником одного приватного механіка. Його зарплати вистачало для того, щоб утримувати свою сім’ю, навіть враховуючи те, що їх стало більше — у подружжя народилася донечка.

Гаррі ходив до школи. Він був розумним хлопчиком, тому навчання йому давалося легко.

Зазирнімо ж до їхнього помешкання. Жили вони у невеличкому охайному будиночку на окраїні Монреаля. Ми завітали сюди увечері та побачили, що у кухонному вогнищі весело потріскує вогонь, стіл застелений білосніжною скатертиною — усе готове до вечері. У дальньому кутку кімнати стоїть ще один стіл, застелений зеленим сукном — письмовий. Над ним висить поличка з книжками. Цей куточок — Джорджів кабінет. Колись він потай від господаря самотужки навчився грамоти, а тепер йому ніхто не заважав увесь вільний час присвячувати навчанню. Ось він сидить за письмовим столом і виписує щось із товстої книги.

— Джордже! — звертається до нього Еліза. — Тебе не було вдома цілісінький день. Ми скучили. Згортай свої папери і йди до нас, поспілкуємося.

Маленька Еліза (доню назвали на честь матері) підтримує бажання Елізи-старшої й біжить до батька, забирає у нього книжку і залазить йому на коліна.

— Ах ти пустунка! — люблячи докоряє їй Джордж і вдовольняє вимогу цієї наполегливої особи.

— Моя ти розумнице! — каже Еліза, нарізаючи хліб.

Еліза змінилася, стала солідною дамою, дещо поповнішала. Її обличчя тепер світиться щастям і спокоєм.

— Ну що, друже, розв’язав задачку? — перевіряє Джордж у сина домашнє завдання з математики.

Гаррі давно обрізали довгі кучері. Тепер це серйозний школяр все з такими ж великими розумними очима та світлим високим чолом. Він червоніє і відповідає батькові переможним голосом:

— Розв’язав, тату! І ніхто мені не допомагав!

— Молодець! Будуть із тебе люди, — тішиться Джордж. — Покладатися в житті треба тільки на себе, синку. Скористайся тим, що можеш навчатися. Твого батька ніхто нічому не вчив.

Цю розмову перериває стукіт у двері. Еліза йде відчиняти і зустрічає гостей радісним вигуком: «Не може бути! Це ви!» Джордж поспішає у коридор і радісно зустрічає доброго місіонера з Амхерстберга. За ним входять три жінки і дівчинка. Еліза пропонує їм присісти.

Спочатку все йшло за сценарієм гостей. Місіонер присів, витер хустиною спітніле чоло і вже приготувався розпочати заготовлену промову. Але раптом мадам де Ту, поламавши всі їхні плани, кинулася на шию Джорджеві зі словами:

— Джордже! Ти мене не впізнаєш? Я твоя сестра — Емілія!

Кассі ще якось трималася і, мабуть, змогла б зіграти свою роль до кінця, якби до неї не підбігла маленька Еліза — як дві краплі води схожа на її доньку Елсі, образ якої жінка зберігала у серці всі ці роки. Маленька великими очима дивилася на Кассі, не кліпаючи і не відводячи погляду, і та не витримала, схопила внучку на руки, пригорнула до грудей і вигукнула, не сумніваючись в істинності своїх слів:

— Дитино! Я твоя мама!

Даремно було заплановано той сценарій. За подібних обставин важко втриматися. Але місіонер не здавався — він таки виголосив свою промову, коли всі трохи заспокоїлися. Йому вдалося до сліз розчулити усіх присутніх. Після його виступу всі разом стали на коліна. Добрий місіонер вголос читав вдячну молитву, а решта повторювали її за ним. Почуття їхні були настільки сильні, що висловити їх можна було, звертаючись хіба до всемогутнього Бога. Потім друзі обнялися, утворивши коло, яке відтоді розірвати не зможе ніхто.

Один канадський місіонер записував достовірні факти про втечу рабів із Америки до Канади. Він старанно нотував усі подробиці. Це робилося для того, щоб люди, яких рабовласницька система розлучила на довгі роки, колись могли зустрітися. І справді, ті, хто роками й десятиліттями оплакував один одного, зустрічалися тут, у Канаді. Та щастило далеко не всім. Але комусь же таки щастило! Неможливо передати словами, як радісно тут зустрічають кожного новоприбулого з надією, що він розкаже щось про чиюсь матір, сестру, дитину, дружину чи чоловіка, чиї долі все ще блукали у теміні рабства.

Вчинки, описані у нотатках місіонерів, сповнені не так романтикою, як героїзмом. Утікачі, не боячись небезпеки, поверталися до Америки, щоб допомогти втекти своїм рідним — дружині, матері, сестрі.

Один канадський місіонер розповідав про молодого чоловіка, якого двічі ловили і немилосердно шмагали, але він спробував утретє, і йому вдалося втекти. А потім, ставши на ноги, повернувся в Америку і влаштував утечу своєї сестри. Такі вчинки вражають.

Нашим друзям поталанило. Їм даровано зустріч із рідними. Ця несподівана зустріч ощасливила їх усіх. Ось господарі й гості сідають за стіл і розмовляють. Усі сміються і радіють, лише маленька Еліза кліпає очима і дивиться то на маму, то на незнайому тітоньку, яка чомусь не відпускає її з колін, тулить до себе і відмовляється від пирога.

На певний час всі залишилися жити у хаті Джорджа та Елізи. Кассі поволі змінювалася. Її погляд, який раніше палав вогнем ненависті, тепер пом’якшав і став лагідним. Вона була серед рідних людей. Дорогу до її серця, зачерствілого без любові, знайшли діти. Її внучка, маленька Еліза, була їй навіть ближчою, ніж рідна донька. В ній Кассі бачила двійника тієї Елсі, яку вона втратила багато років тому і за якою увесь цей час тужила її душа. Еліза не пам’ятала матері, бо все її свідоме життя пройшло без неї. А дівчинка стала ниточкою, яка зв’язала матір і доньку. З її допомогою вони швидко полюбили одна одну. Побожність Елізи, регулярне читання Біблії, пам’ять про Тома і щасливе закінчення її авантюрної втечі спонукали Кассі до прийняття християнської моралі. Вона всім серцем увірувала в Бога і стала добропорядною віруючою.

Джорджеві з сестрою наново породичатися було легше, ніж Елізі з матір’ю, бо вони пам’ятали одне одного відтоді, як їх розлучили. Небога і дядько також швидко подружилися. Наступного дня після зустрічі мадам де Ту розповіла про своє життя докладніше. Розповідь закінчувалася тим, що недавно вона овдовіла і її покійний чоловік залишив їм із донькою чималий спадок, яким вони щиро прагнуть поділитися з Джорджевою сім’єю. Емілія поцікавилася, як він планує використати гроші, на що Джордж відповів:

— Допоможи мені отримати освіту, сестричко. Це завжди було моєю заповітною мрією. Решту я зможу сам.

Вони довго радилися і вирішили усі разом, що краще на декілька років або й назавжди виїхати до Франції. Як запланували, так і зробили. Про Еммі також не забули, взявши її з собою.

Дорогою ця вродлива й вихована дівчина підкорила серце старшого помічника капітана. Скоро по прибутті у Францію молодята побралися, а велика сім’я оселилася у просторому маєтку мадам де Ту.

Гаррі ходив до школи, жінки господарювали у домі, а Джордж упродовж чотирьох років навчався в одному французькому університеті. Він таки здійснив свою мрію — став освіченою людиною. Але білі люди ніколи не любили негрів, тому час від часу спалахи расизму загрожували їхньому спокою. Один такий вибух у Франції змусив Джорджа повертатися із сім’єю до Америки.

Яким він став за ці роки, що відчував і які плани на майбутнє будував, найкраще проілюструє його лист до одного французького друга.

«Наше майбутнє досі невідоме, — ділився Джордж своїми переживаннями. — Ти стверджуєш, що білі не матимуть нічого проти присутності у своєму суспільстві людей із таким відтінком шкіри, як у мене. Тим паче, що моя дружина і діти майже світлі… Можливо, світ змінився, проте… Уявляєш, мені не потрібно благословення білих, щоб почуватися повноцінним і щасливим! Мені байдуже до них. Я більше поважаю той народ, до якого належала моя мати. Для свого батька я був чимось на зразок породистої собаки або чистокровного коня, не більше. А от мама, моя нещасна, бідолашна матуся… Я для неї був дитиною, і хоча ми більше ніколи в житті не зустрілися, я знаю, що вона мене любить і любитиме до кінця своїх днів. Господи! Я навіть не знаю, чи вона ще жива, не знаю, чи впізнав би її, якби випадково побачив! Коли я згадую те, що їй довелося пережити, свої муки, ризик, на який пішла моя героїня-дружина, приниження моєї сестри, яку продали у Новому Орлеані, всяке бажання вдавати із себе американця чи мати із ними щось спільне одразу зникає… Навпаки, свою долю я хочу поєднати з пригніченим, загнаним у рабство народом Африки. Якби хтось мене запитав, чи хочу я, щоб моя шкіра посвітлішала, моя відповідь була би однозначною: „Ні! Краще нехай вона стане ще темнішою!“

Я мрію про одне: щоб світ визнав нас і не поділявся на білих, чорних, жовтих… Я хочу дожити до того дня, коли мій народ отримає право на вільне існування. Але з чого ж почати? Ти скажеш, що народ Гаїті намагався, та з цього нічого не вийшло. Я маю цьому пояснення. Раса, на основі якої сформувався характер гаїтян, деградувала. Звісно, потрібні століття, перш ніж люди того краю, позбавлені самостійності, доростуть до неї. Інша справа Африка. На її берегах я ясно бачу могутню республіку, яку очолюватимуть найкращі її сини — ті, хто завдяки своїй волі, безстрашності, наполегливості зуміли врятуватися від рабства. Колись батьківщина моєї матері була слабкою. Але тепер вона змогла досягти визнання у таких могутніх країнах, як Англія та Франція. Так, вони визнали її, поставили в один ряд із іншими націями земної кулі. Туди я хочу поїхати з сім’єю і там жити з народом, який мені до душі.

Мабуть, я дуже здивував тебе… Але я можу обґрунтувати свою позицію. Живучи у Франції, я мав змогу детально вивчати долю свого народу в Америці. Я уважно слідкував за боротьбою аболіціоністів і колонізаторів. Так, споглядаючи за тими подіями збоку, я побачив більше, ніж побачив би у самому вирі тієї боротьби.

Я усвідомлюю, що наші гнобителі можуть скористатися прикладом Ліберії — діяти усіма засобами, щоб завадити нам на шляху до визволення. Але нехай вони пам’ятають, що вчинками людськими править Господь. І саме він порушив усі їхні плани, тож мусимо спробувати і ми.

Ми живемо у знаменний час. Нації народжуються швидко. У нас є високий рівень цивілізації, щоб утворити республіку. Немає потреби відкривати щось заново, головне — зуміти скористатися досягнутим. Якщо ми зараз сміливо візьмемося до справи, нам і нашим дітям належатиме великий Африканський континент. Цивілізація і християнство облагородять його, республіки народжуватимуться там, як яскраві тропічні квіти, що цвістимуть віками… І все це буде творінням нашої нації.

Можливо, хтось подумає, що я просто втікаю, що мені байдуже до побратимів, які залишаються тут і досі тягнуть ярмо рабства. Та це не так. Якщо я хоч на мить забуду про них, нехай Господь забуде про мене! Але тут я безсилий, я нічим не можу їм допомогти. Для того, щоб спробувати розірвати ланцюги рабства, мені необхідно поїхати звідси, стати повноправним членом нації, з думкою якої рахуватимуться представники інших світових спільнот. Якщо її визнають, то вона зможе сперечатися, доводити, відстоювати свої права. Хтось один цього зробити просто не зможе. Потрібна визнана громада однодумців.

Колись Європа головуватиме над вільними націями світу, я навіть не сумніваюся в цьому. І тоді з рабством, пригнобленням та іншими соціальними несправедливостями буде покінчено. Колись інші країни визнають нас. Тоді на конгресі вільних країн нам нададуть слово, і ми виступимо на захист нашого нещасного народу, прибитого рабством до землі. Тоді Америка буде змушена очищатися від вікової ганьби, бо це прокляття не лише для Африки, але й для неї самої.

Ти дивуєшся, що я будую такі величні плани, мрію про республіку. Ти, мабуть, порадиш починати з малого — просто дати змогу представникам мого народу утворити національну меншину всередині Америки, як, наприклад, ірландська, німецька чи шведська! Я не проти цього, але лише за тих умов, що нас урівняють у правах з рештою меншин, не дивлячись на колір шкіри чи соціальний рівень. Тут Америка нам заборгувала, бо саме вона спричинила наші біди. Я наголошую на тому, що ми не вимагатимемо платні за минулі гріхи. Але майбутнє має змінити їхнє ставлення до нас. Пройде дуже багато часу, перш ніж білі навчаться неупереджено ставитися до небілих. Тому краще подбати, аби у нашого народу була своя країна. Ми різні — навіщо ж силувати природу і поєднувати непоєднуване? Африканська раса чекає благодатного впливу цивілізації та християнства. Дайте нам волю — і, можливо, з’ясується, що африканці більш моральні істоти, ніж англосакси.

Спершу долю світу вирішувала англосаксонська раса. Її сини — рішучі, енергійні, сильні — були гідні цієї ролі. Але я християнин і чекаю на нову еру всезагального миру і братерства. Мені здається, її настання вже відчувається. Те, що зараз усі країни світу потерпають від епохальних змін, лише підтверджує мої здогади.

Я сподіваюся, що релігією Африки стане християнство. Наші люди не звикли наказувати; для нас, м’яких, великодушних і здатних прощати, більше підходить демократія, а не диктатура. На жаль, це не стосується мене особисто. Кров у моїх жилах тече запальна і гаряча. Вона наполовину англосаксонська. Але зі мною живе прекрасний проповідник слова Божого — моя дружина. Коли я перегинаю палицю в своєму радикалізмі, вона ніжно зупиняє мене, нагадуючи про високу місію нашого народу. Як патріот і прибічник християнства, я мушу виконати свій обов’язок — поїхати до Африки, цієї великої країни, обраної Богом. Я впевнений, що саме про неї сказано у Святому Письмі: „Тебе зневажали й ненавиділи, але я вознесу тебе, і багато поколінь будуть щасливі у тобі“.

Гадаєш, я мрійник? Що Ліберія — не той приклад, на який треба рівнятися, що я бачу лише романтику і не бачу небезпеки? Це не так. Я все врахував, усе добре обдумав. Я працюватиму там, не шкодуючи сил, долатиму усі перешкоди, переступатиму через невдачі. Я присвячу цьому своє життя і, впевнений, мені не доведеться шкодувати про це.

Сприймаєш ти моє рішення чи ні, вір у мене і знай, що я відданий своєму народу.

Джордж Гарріс»

Від дати написання цього листа минув приблизно місяць. І ось Джордж із дружиною і дітьми, з тещею, сестрою і племінницею всі разом переїхали на історичну батьківщину, якої ніхто ще з них не бачив — в Африку. Думаю, ми не помилимося, коли скажемо, що світ ще почує про Джорджа Гарріса.

P.S. Перед від’їздом до Африки Кассі розпочала пошуки сина з допомогою мадам де Ту. І вони його таки знайшли! Генрі був сміливим, рішучим юнаком, він утік на Північ за кілька років до того, як його мати зважилася на втечу. Йому допомогли аболіціоністи. Генрі навіть устиг здобути освіту за той час. Після зустрічі з рідними він підтримав їхню ініціативу переїхати до Африки, приєднавшись до них через декілька місяців.

Вам цікаво, як живеться міс Афелії і її вихованці Топсі? Так от, міс Афелія привезла Топсі у Вермонт. Цей вчинок її сімейство одноголосно засудило. Спершу Топсі всім заважала, з її появою порушувалися всі порядки і звички, яким жив їхній дім ось уже три покоління поспіль. Але міс Афелія не відступала у навчанні і вихованні дівчинки, бо бачила позитивний результат. Скоро Топсі не просто прийняли — вона стала улюбленицею домочадців, гостей дому і сусідів. Коли Топсі виповнилося сімнадцять, вона забажала охреститися. Її прийняли в лоно церкви, і юнка стала такою набожною, що скоро поїхала як місіонерка до Африки. Вона прагнула нести добро — і обрана суспільством роль для неї була відповідна. Топсі стала вчителькою у місіонерській школі, де згодилися всі її кращі якості — жвавість розуму, кмітливість і наполегливість.

Ми почали свою розповідь із маєтку Шелбі. Туди ж і повернімося, щоб завершити її.

Розділ XLIV

Визволитель

Джордж Шелбі повідомив матір, коли приїжджає, не вдаючись в подробиці. Написати про те, що Том помер, він не зміг — кілька разів брав у руки перо, починав писати, але всі ці спроби закінчувалися однаково: сльози набігали на очі, він розривав щойно розпочатий лист на шматки і вибігав кудись, щоб заспокоїтися.

Всі чекали приїзду молодого містера Шелбі. Дім ожив.

Місіс Шелбі, задумана, сиділа у затишній вітальні біля каміну бо це було осінню й усім тепла хотілося. Їй не йшло з голови, чому це син жодним словом не обмовився про Тома.

Тітонька Хлоя подбала, щоб стіл до вечері був накритий святково — срібний посуд, кришталеві келихи. Сама вона також одягнулася, як на свято — у нову ситцеву сукню, білосніжний фартух і високий, густо накрохмалений тюрбан. Вже вкотре вона ходила довкола столу і вишукувала яку-небудь зачіпку, щоб заговорити до господині. Її чорне обличчя світилося радістю.

— Здається, до зустрічі містера Джорджа все готово, — сказала вона. — Його посадимо поближче до каміну, нехай погріється з дороги… А чому це Саллі не подала нового чайника, що його подарував вам містер Джордж до Різдва? Піду сама його принесу… — тітонька Хлоя повернулася до виходу, і через плече спитала: — А містер Джордж хоча б листа написав?

— Написав. Не лист, а просто листівка. Повідомляє, що постарається прибути додому сьогодні увечері. Оце й усе.

— А про мого старого нічого не написав? — допитувалася Хлоя, переминаючись із ноги на ногу.

— Ні, Хлоє. Більше він узагалі нічого не написав. Обіцяє розповісти усе, коли приїде.

— Еге ж, він такий — любить все сам розповісти. Я його добре знаю! Правду кажучи, мене завжди дивувала ця пристрасть білих до писання листів. Стільки клопоту!

Місіс Шелбі усміхнулася.

— А я все думаю, чи впізнає мій старий своїх діток серед інших? Стільки років минуло… Поллі ого яка виросла. Ось за пирогом приглядає, щоб не пригорів. Я ж своєму старому його улюблений пиріг печу — такий самісінький, як той, яким пригощала його тоді… Ну… Коли він прощався з нами. І як я тільки пережила той день!

Місіс Шелбі зітхнула — прикрий спогад защемив у її серці. Тепер вона думала про те, що неспроста син пише так лаконічно. Передчуття її були важкими.

— Місіс Шелбі, а ви приготували мої гроші? — нагадала раптом Хлоя.

— Та не хвилюйся, Хлоє, приготувала. Он вони лежать на креденсі.

— Нехай мій старий подивиться, скільки я заробила грошей, як старалася. А знаєте, що мені сказав той міський бандитер? Каже: «Хлоє, залишайся! Працюй собі далі…» А я йому: «Дякую, пане Джонс, я б і рада, тільки ж скоро мій старий повернеться… Діти сумують, та й господині без мене важко». Слово честі! Так йому і сказала. Він, знаєте, хороша людина, цей містер Джонс.

Заступивши на службу, Хлоя мріяла лише про одне: що колись її Том переконається, яка хороша робітниця його Хлоя, коли побачить ті гроші, які вона зуміла заробити. Місіс Шелбі погодилася зберегти їх і показати Томові в день його повернення.

— А Поллі він все одно не впізнає! Господи, адже відтоді, як його забрали, пройшло не так і мало — цілих п’ять років! Вона ж крихіточкою була, ледве на ногах трималася. Ви пам’ятаєте, як мій Том радів, коли вона робила свої перші кроки?! О Господи, Господи!

Знадвору почувся стукіт коліс.

— Містер Джордж! — крикнула тітонька Хлоя, кидаючись до вікна.

Місіс Шелбі вибігла на ґанок. Там син вже чекав її з розкритими обіймами. Тітоньку Хлою, яка стояла поруч, охопили тривожні передчуття — молодий господар приїхав сам. І ось він звернувся до неї:

— Бідолашна моя! — проникливо мовив містер Джордж, стиснувши її не по-жіночому мозолясту долоню у своїх. — Я не пошкодував би всього, що маю, аби лише привезти його додому, але… Він пішов від нас в інший світ.

Місіс Шелбі розпачливо зойкнула, а Хлоя не зронила жодного слова. Мовчки вони пішли до вітальні. На креденсі досі лежали гроші, якими тітонька Хлоя мріяла похвалитися Томові.

— Ось, місіс, візьміть! — тихо сказала Хлоя, збираючи їх. — Очі б мої їх не бачили, цих грошей! Я відчувала, що так і буде… Продали його на Південь, а там… Замучили сердешного…

Хлоя повернулася і, випроставшись, покрокувала до дверей. Місіс Шелбі наздогнала її, схопила за руку, посадила у крісло і сама присіла поряд.

— Ти моя хороша, моя бідолашна! — співчутливо сказала вона.

Хлоя схилила голову їй на плече і гірко розридалася.

— Пробачте, місіс… Серце розривається на шматки — не можу не плакати…

— Я розумію… Поплач, — сказала місіс Шелбі, сама заливаючись слізьми. — Та я не зумію залікувати твої рани — це під силу лише Христу.

Надовго запанувала мовчанка — всі троє щиро плакали. Та ось Джордж зібрався з думками і просто та зворушливо розповів жінкам про Томову смерть. Він передав їм його прощальне вітання, сповнене любові та віри.

Хлоя була невтішна. Але вона пишалася своїм чоловіком, і це було єдине, що зігрівало її серце.

Десь через місяць після повернення додому молодий Шелбі зібрав усіх негрів маєтку. Того ранку він запросив їх у велику залу будинку. Коли всі зібралися, містер Джордж з’явився зі стосом паперів у руках. Ніхто не міг зрозуміти, що б це все мало означати. Папери виявилися відпускними листами на всіх рабів помістя Шелбі. Молодий господар сам зачитав один із них як зразок, сказавши, що має такі документи для всіх, і кожному особисто вручив його відпускного листа.

Реакція негрів була непередбачувана. Одні тулили заповітного папірця до грудей, а інші тицяли його назад господарю із проханням нікуди їх не відсилати, не розлучати з близькими:

— Містере Джордж, ми і так щасливі. Навіщо нам свобода? Нас тут ніхто не пригнічує. Ми маємо все необхідне для нормального життя. Ми не хочемо нікуди їхати і розлучатися із господарем, господинею і друзями.

— Друзі мої! — почав Джордж, коли йому вдалося закликати інших до тиші. — Ми з матір’ю не женемо вас звідси. Нам досі потрібні робітники і в домі, і на полях. Залишайтесь, хто бажає. Але тепер ви — вільні люди. За свою працю ви отримуватимете платню. Із тими, хто захоче залишитися, ми обговоримо всі дедалі. Якщо ж зі мною трапиться біда, якщо я нароблю боргів або помру, ніхто не зможе вас продати. Я керуватиму господарством і навчу вас користуватися своїми правами. Це не так просто, як здається. Я сподіваюся, що вам сподобається нове життя. А тепер помолімося, подякуймо Господові, що настав цей день, день вашого визволення.

Сліпий сивий старець, який після від’їзду Тома вважався тут проповідником, підвівся, підняв тремтливу руку і сказав:

— Помолімося, браття і сестри! Сьогодні великий день для усіх нас!

Всі стали на коліна. Це була палка, щира, зворушлива молитва. Вона сповнювала душі всіх присутніх спокоєм і впевненістю в завтрашньому дні.

Коли молитва закінчилася, старий затягнув церковний гімн, а решта підхопили приспів:

Дім рідний прийме радо нас,

Коли настане слушний час.

— Я хочу сказати вам ще дещо, — знову заговорив Джордж, перериваючи радісні привітання, якими обмінювалися негри. — Я впевнений, що ви не забули нашого доброго дядечка Тома. Він у розлуці пам’ятав про усіх вас, молився за кожного.

Джордж розповів про останні хвилини Томового життя й передав усім його прощальні вітання.

— Знайте і не забувайте, друзі мої: це йому ви завдячуєте своєю свободою. На його могилі на далекому, чужому Півдні я присягнув перед Господом, що у мене не буде жодного раба! Я пообіцяв Богові, що з моєї вини ніхто з вас не розлучиться зі своїми близькими, своїм домом, і ніхто не помре на чужині, як Том, світла йому пам’ять. Я прошу вас бути вдячними йому за свою свободу. Відплатіть його дружині та дітям добром за це! І нехай хатинка дядечка Тома стане вам нагадуванням, що серед вас більше немає жодного раба. Цінуйте свою волю і намагайтеся рівнятися на нього — будьте чесними, порядними, співчутливими та мужніми — справжніми християнами. Нехай благословить вас Бог! Згадуймо Тома в своїх молитвах!..

Content

Гаррієт БІЧЕР-СТОУ
ХАТИНА ДЯДЬКА ТОМА
Роман

Розділ І Знайомство з «гуманним» работорговцем

Розділ ІІ Мати

Розділ ІІІ Чоловік, батько і просто людина

Розділ IV Вечір у хатинці дядечка Тома

Розділ V Як одухотворена власність ставиться до зміни власника

Розділ VI Втечу виявлено

Розділ VІІ Мати бореться

Розділ VІІІ Врятовані!

Розділ IX Сенатор — теж людина

Розділ Х Товар відправлено

Розділ ХІ Невільницькі думки про свободу

Розділ ХІІ Трохи інформації про один цілком законний бізнес

Розділ ХІІІ Еліза у селищі квакерів

Розділ XIV Євангелина

Розділ XV Про нового господаря Тома, історію його одруження і про рід Сен-Клерів

Розділ XVI Про нову Томову господиню і її погляди на життя

Розділ XVII Так борються за волю

Розділ XVIII Спостереження і погляди міс Афелії

Розділ ХІХ Продовження попереднього

Розділ XX Топсі

Розділ XXI У Кентуккі

Розділ XXІІ «Трава засихає і в’яне цвіт»

Розділ XXІІІ Енрік

Розділ XXIV Передчуття

Розділ XXV Маленька проповідниця

Розділ XXVI Невблаганна смерть

Розділ XXVII Так закінчується усе земне

Розділ XXVIIІ Довгоочікувана зустріч

Розділ XXІХ Беззахисні

Розділ XXХ Невільницький барак

Розділ XXХІ Дорога в незнане життя

Розділ XXХІІ Понурий занедбаний маєток

Розділ XXХІІІ Непокірна Кассі

Розділ XXХІV Доля квартеронки

Розділ XXXV Оберіг

Розділ XXXVI Емілі та Кассі

Розділ XXXVIІ П’янкий аромат свободи

Розділ XXXVIII Перемога

Розділ XXХІХ Хитрий задум

Розділ XL Страдник

Розділ XLI Молодий Шелбі

Розділ XLII Розповідь про привида

Розділ XLIII Передостанній

Розділ XLIV Визволитель