Країна дурнів: Казки про дурнів. Небилиці

Хоч у голові пусто, аби грошей густо

Лихо над лихами

Жив на світі бідний чоловік. Не знав він, за що взятися, щоб якось прожити з сім’єю, не вмерти з голоду.

— Немає кращого ремесла, як ліпити нові горшки й дротувати розбиті! — сказав він якось жінці й вирішив стати гончарем, а заодно й горшки дротувати.

Так і прозвали того чоловіка — Горшкодротар. Влітку чоловік робив з глини горшки, обпалював їх, возив до міста продавати. Зимою ходив по селах, дротував розбиті горшки, глечики та інший посуд. Непогано заробляв: за новий горщик йому насипали такий же горщик зерна, за подротований — півгоршка.

Везе, бувало, Горшкодротар горшки на ринок, весело насвистує та ще й наспівує, щоб люди знали:

— Горшки на продаж, горшки дротувати!

Почув якось цар, як дротар наспівує, й дуже сподобалося йому, що той хоч і бідний, та веселий.

— Чого ти, чоловіче, такий веселий? — питає цар.

— А чому б мені не радіти, не веселитись, коли я в житті ніякого лиха не знаю?

— Скажи, чоловіче добрий, чи ти можеш відповісти на таке запитання: що то за лихо, що над усіма лихами лихо?

— А чому б мені не відповісти? Знаю!

— Отож я своїм міністрам і загадаю таку загадку, хай попробують відгадати. Тільки ти дивись, нічого їм не кажи, якщо тобі добре не заплатять.

Скликав цар всіх міністрів до себе:

— Ви в моїй державі наймудріші люди. Ось я вам загадаю загадку: відгадаєте — будете і далі міністрами, не відгадаєте — ідіть під усі сто вітрів.

— Загадуй, відгадаємо! — закричали міністри, не давши цареві й договорити. Цар і питає:

— Що то за лихо, що над усіма лихами лихо?

Задумалися міністри.

— Ні, ми так швидко не відгадаємо!

— Приходьте тоді через три дні.

— Світлий царю! Три дні для такої загадки — мало! Дай нам бодай два тижні.

— Хай буде по-вашому! — погодився цар.

Пішли міністри по всій країні наймудріших людей розпитувати, та ніхто не може загадку розгадати. Зібралися вони через тиждень знову в царя.

— Ну що, мої славні і мудрі міністри, відгадали?

— Ще ні! — відповіли в один голос міністри.

Тим часом до палати залетів знадвору веселий приспів Горшкодротаря:

— Горшки продаю, горшки дротую!

— Пресвітлий царю! Дайте такий наказ, який заборонив би всіляким горшкодротарям кричати під царськими вікнами, — каже один із міністрів.

— Хай собі виспівує, коли він лиха не знає! — відповів на це цар.

Тут піднявся ще один міністр і каже:

— А може, він розгадав би загадку?

— Спробуйте! — відповів цар.

Наступного дня найстарший міністр відшукав у місті Горшкодротаря.

— Послухай, Горшкодротарю! Відгадай загадку!

— Яку?

— Що то за лихо, що над усіма лихами лихо?

— Я й не такі загадки відгадував, а над цією й думати нічого!

Міністр аж очі витріщив.

— Тобі, може, й дурниця, а я вже тиждень ходжу поміж мудрих людей, звідуюся, й ніхто мені не може допомогти відгадати.

— Даси сто золотих — відгадаю! — мовив Горшкодротар.

Бачить міністр, що Горшкодротар не жартує, виплатив сто червінців.

Горшкодротар і каже:

— Хіба може бути більше лихо, як злі сусіди? Це перше лихо на білому світі!

З цим і пішов міністр до царя. По дорозі зустрічає другого міністра. Той питає:

— А що, відгадав Горшкодротар?

— Аякже, відгадав за сто золотих!

— Хай він провалиться, той Горшкодротар, — мовив другий міністр. — Щоб я йому сто золотих платив!

Та хоч і розізлився на Горшкодротаря, все ж хотілося йому залишитися міністром. Довелося піти до Горшкодротаря, поклонитися:

— Скажи мені, що то на світі за лихо, що над усіма лихами лихо?

— Плати сто золотих, скажу.

— Чи не багато це?

— Думаю, що ні!

Виплатив міністр сто золотих і чекає.

— Немає в світі гіршого лиха, як лиха жінка!

Прийшов до Горшкодротаря і третій міністр. І не тільки не поклонився, а набундючився й каже:

— Ей, ти, Горшкодротарю, що то за лихо, що над усіма лихами лихо?

— Плати сто золотих, скажу.

— А ти хіба не бачиш, що я міністр? Я в царя права рука, тому мені всі повинні безплатно відповідати!

— Бідному чоловікові і за спасибі відгадав би, а тобі не скажу. Коли ти міністр, то маєш чим заплатити.

Розізлився міністр на Горшкодротаря й пригрозив:

— Ти, сякий-такий, знаєш, що я можу тебе розорити?

А Горшкодротар йому:

— Воно й видно, що ти і торбу взяв би від жебрака.

— Бачу, що з тобою не дійти до кінця. Даю тобі п’ятдесят золотих! Досить з тебе!

— Я за п’ятдесят і рота не розкрию!

Пішов розлючений міністр, так ні до чого й не договорившись.

На другий день прийшов знову:

— Ну що, дійшов до розуму? Береш п’ятдесят золотих?

— Ні, не беру!

— На вже, на! — шпурнув міністр гаманець на стіл. — Ось тобі сто золотих, кажи швидше!

— О ні, за сотню я сьогодні не скажу!

— А скільки ж тобі?

— Даси двісті — скажу!

Міністр вже і погрожував, і залякував, та нічого не добився.

Приходить на третій день:

— Ну, береш сотню?

— Ні, не беру.

— На, маєш двісті золотих, — шпурнув міністр гаманець Горшкодротарю.

— Ні, пане, тепер хоч би і тисячу давав, не скажу!

— Що, розбагатів надто?

— Не розбагатів, треба було вчора давати, скільки просив.

От прийшов строк, зібрав цар міністрів. Питає третього:

— Як у вас справи? Відгадали загадку?

— Пресвітлий царю, почекайте до полудня.

— Добре, почекаю! — погодився цар.

Прибіг міністр до Горшкодротаря, впав перед ним навколішки й благає:

— Відгадай ту загадку, зглянься! Не відгадаєш — мені кінець. Проси, що хочеш!

— Добре, добре! — каже Горшкодротар. — Коли так просиш, я тобі й без грошей скажу. Тільки ти ось що зроби…

Міністр дуже зрадів, коли почув, що Горшкодротар і загадку відгадає, і грошей не візьме, — і на все погодився:

— Що тільки накажеш, все зроблю!

— Посади мене на візок і вези в царський двір.

— Змилостився! — заблагав міністр. — На десяте село відвезу на собі, тільки не на царський двір! Побачить мене цар в упряжці — я крізь землю провалюсь від сорому!

— Скажу тільки при цій умові. А там роби, як сам знаєш!

Бачить міністр, що немає порятунку, впрігся до візка і везе Горшкодротаря разом з його горшками. Той сидить наверху й на весь голос приспівує:

— Горшки, кому горшки? Горшки дротувати!

— Та ти хоч не кричи! — просить міністр. — Дам тисячу золотих, тільки замовкни.

Та Горшкодротар не слухає, усе наспівує. На його голос вийшов цар з двома міністрами. Бачить — третій міністр тягне візка, а на візку горшки і Горшкодротар сидить, приспівує. Махнув цар рукою, щоб зупинився.

— Хто тебе везе? — питає Горшкодротаря.

— Дурна голова! Гіршого лиха й не знайти, це вже дійсно лихо над лихами!

Цар покликав до себе Горшкодротаря й міністра: — Віднині будеш ти, Горшкодротарю, міністром, а цей хай ліпить горшки і дротує їх.

Багач, що народив теля

Жив-був багач Амбросій, що мав великий смак до їжі. Був такий череватий, що своїх колін уже не бачив. А в тому ж селі жив бідний хлоп Лесько, сміхар на весь світ. Бувало, як щось скаже, то люди рачки лазять від сміху.

Якось Лесько здибався з Амбросієм, зміряв його очима від голови до ніг і ткнув пальцем у товстий живіт:

— Ти за тиждень народиш теля!

— Жартуєш, Леську…

— Ні, бігме.

Прийшов Амбросій додому, та такий сумний, ніби його десь обікрали. Говорить до жінки:

— Сказав Лесько, що через тиждень народжу теля.

— Це може бути, чоловіче.

Багач із багачкою зажурилися. Люди ж сміятимуться з них, не дадуть дороги перейти: ади, Амбросій, що теля вродив!

Жінка побідкалася й каже:

– Іди, Амбросію, геть від хати. Тікай у ліси, аби ніхто нічого не бачив.

— Добре, піду.

Багач встав удосвіта, поклав хліба й солонини в торбу, вирушив у дорогу. Блукав лісами-нетрями, ховався в ярах, спав у норах. Шість днів так ним носило, аж підошви вже повідпадали. Сьомого дня знайшов на галяві цісарський карабін і чоботи, в яких ще були ноги.

«Ади, — подумав багачисько, — вовки з’їли шандаря. Та буду мати чоботи!»

Узяв чоботи в торбу й пішов далі.

Настала ніч. Край лісу надибав на хату. Постукав у шибку:

— Пустіть заночувати!

Господар питає:

— А ти хто будеш?

— Подорожній.

— Куди йдеш?

— До Коломиї корову купувати.

— Заходь.

Йому дали вечеряти, а потім постелили коло припічка, щоб не змерз. Багач позіхнув і придушив кота. Так хропів, аж пси за вікном гавкали.

А тієї ночі у господаря вположилася корова. Щоб телятко зігрілося трохи, внесли його до хати. Воно стало помалу ходити. Над ранок уздріло босі ноги Амбросія і почало лизати. Багач з того прокинувся й витріщився на нього.

«Ади, яку теличку я народив», — подумав. Схопився за живіт і вибіг із хати — ніби його хтось вимів. Так тікав, що мало п’яти не загубив.

Телятко знайшло торбу, з якої стирчали шандареві чоботи, і взялося лизати халяви.

Ґаздиня, як побачила, що телятко лиже чоботи з ногами, сплеснула в долоні й закричала не своїм голосом:

— Уставай, чоловіче, бо наше теля з’їло подорожнього!

Господар протер очі.

— Упали, жінко, ми в біду, як голий у кропиву. Теля їсть людей! Його треба позбутися.

— Відведи в ліс вовкам, — порадила жінка.

Чоловік закинув телятко на плечі й відніс у темну хащу.

А в той час багачисько, радий і веселий, вернувся додому. Сів за стіл і каже:

— Давай, жінко, їсти!

Сьорбав, жував, чавкав, а жінка питала:

— Ну що, чоловіче, було в тебе теля?

— Аякже!

— А яке воно?

— О-о, файна теличка. Червону латку має на чолі. Така жвавенька, ноги мені лизала.

— А потім?

— Я схопився і — драла додому.

Багачка як почула, що він народив, закричала так, ніби чорт із неї лико драв:

— Запрягай коні й — за телям! Я його не подарую!

— Не поїду, жінко. Мені соромно.

— Твій сором до стайні я не зажену. Запрягай коні! Чуєш?

Язик багачки добрий чортові на батіг. Так лаяла Амбросія, що той аж підскакував.

Запрягли і — гайда! Під’їхали до хати, що стоїть край лісу, Амбросій сховався на возі в соломі й попросив дружину:

— Накрий мене веретою.

Багачка — до хати.

— Мій чоловік ночував у вас і народив теля. Вночі він схопився і від страху втік. Забув навіть узяти теличку…

— А де ваш чоловік?

Вийшли до фіри. Господар виломив із плота дрючок і почав ним молотити по ряднині.

— А біс би тебе взяв! Та я через тебе теля запропастив! Ах ти, шахраю! Нащо лишив чоботи?..

Багачі, похнюпившись, поїхали додому. І люди склали про них казку, яку я вам, ади, розповів.

Дурні багачки

В одному селі жив чоловік, що називався Пригодою. У нього все йшло шкереберть. Не було ніколи чистої години, бо його жінка замість язика мала бритву в роті.

Продав вола, а жінка нарікає:

— Ти такий нездалий, що тебе обдурили! У голові в тебе, як у дрантивім решеті.

Чоловік розсердився:

— Говориш, як з гарячки! Сама б не потрафила й гусака продати.

— Хто, я? Не бреши, бо як піду на ярмарок, то тобі облупиться від сорому лице. Будеш знати, що таке твоя жінка.

Настав ярмарковий день. Жінка вбрала новий кожух, взяла гусака під пахву і подалася до міста. Здибала якогось чоловічка й питає його:

— Як платяться тепер такі гусаки, як оцей?

Чоловік потримав гусака в руках і відповів:

— Можна продати за одного ринського, дванадцять шусток.

Тоді було так, що один ринський складався з дванадцяти шусток.

Жінка прийшла з гусаком на ярмарок. Покупці питають:

— Скільки хочете за гусака?

— Одного ринського, дванадцять шусток.

Їй дають ринського, а вона каже:

— Дайте дванадцять шусток.

Дають дванадцять шусток, а вона:

— Дайте ринського.

Покупці зрозуміли, що жінка в рахунках — ні бе, ні ме, ні кукуріку. Підійшов один шахрай у дрантивих лахманах.

— Нате ринського, а дванадцять шусток зараз принесу. Аби знати, кому маю заплатити гроші, дайте мені ваш кожух, а я лишу вам лапсердак.

Жінка погодилася. Дала шахраєві гусака, новий кожух і одягла його дрантивий лахман.

Шахрай радий, що стільки придбав за одного ринського, і відразу ніби крізь землю провалився. Жінка чекала, чекала та й пішла додому в дрантивому лахмані. Чоловік ледве впізнав її.

— Що сталося, жінко?

Вона розповіла, як ярмаркувала.

— Видиш, жінко, ти ляпала язиком, як по воді батогом, що продаси гусака ліпше, аніж я вола. Піду світ за очі. Якщо знайду дурнішу від тебе, то вернусь, а як розумнішу, залишуся у неї.

Чоловік подався у широкий світ. Довго йшов, аж зголоднів. У одному селі зайшов до багача. Вдома була тільки господиня.

— Сідайте, добрий чоловіче, — привітала гостя. — Скажіть, хто ви є і куди йдете.

— Я Пригода. Мандрую собі світом і правду ділю між людьми.

— Йой, ми вас чекали! — І жінка дістала з-за образів хустину з великим ґудзом. Розв’язала й виклала Пригоді купу грошей. — Це ми з чоловіком за багато років назбирали. Він казав, що колись має прийти до нас пригода, і журився, аби були гроші на той час.

Пригода подякував ґаздині за гроші, попросив окраєць хліба, кавалок солонини і подався у дорогу далі.

Увечері вернувся багач з лісу. Жінка весела й задоволена:

— У нас був Пригода. Дала-м йому ті гроші, що ми наскладали.

Багач сторопів.

— Ми ж складали гроші для такої пригоди, як слабість, пошесть, засуха, старість, смерть…

— А я звідки знала? — сердилася багачка.

Тим часом Пригода шукав багача уже в іншому селі. Уздрів файну хату. На обійстю ледве переставляла ноги клапоуха льоха. Ото буде чим нагодувати багатьох бідних людей!

Підійшов до вікна і моргнув господині, що була сама вдома, аби вийшла надвір. Заговорив до неї, ніби на цимбалах заграв:

— У неділю видаю заміж свою льоху, аби здорова була! Я прийшов просити вас і вашого чоловіка на весілля.

— Красно дякую, — поклонилася багачка.

– І ще прошу, абисьте пустили свою льоху зі мною, бо моїй льосі потрібна дружка на весіллі. Це буде великий гонор для вас і для нас.

Багачка навіть не думала довго:

— Най буде, беріть!

— Але дайте їй файне вбрання: жовті чобітки, вишиту сорочку, новеньку хустку, коралі на шию, ковтки у вуха.

Багачка побігла в хату, поскладала те добро у скриню й покликала Пригоду.

Коли скриня була перед вікнами, Пригода побачив мальований віз і попросив:

— Я запряжу коні в той віз, бо негаразд гнати льоху по селу. Люди скажуть, що ми бідні.

Зробили, як казав. Багачка дала Пригоді батога у руки і — щасливо!

Пригода їхав із села до села і роздавав багацьке добро бідним.

Минув час, і чоловік вернувся додому. Сказав своїй дружині:

— Я здибав багато всіляких жінок. Були розумніші й дурніші від тебе. Але я забанував за дітьми, мушу їх годувати, убирати…

На радості жінка розбила глиняний горнець, і нашій казочці кінець.

І туди гаряче, і сюди боляче

Жив собі в одному місті багатий купець. Та такий жаднющий, такий загребущий — усе йому було мало. І було в того купця прислуги чимало. Трудяться ото слуги на нього від зорі до зорі, не розгинаючи спини, а купцеві все-таки здається, що за день вони зробили мало.

Об’явив купець по місту, що дає сто талярів тому, хто візьметься подовжити день.

Почув про це один селянин, пішов до купця:

— Кажуть, що ви, паночку, шукаєте такого чоловіка, який подовжить день. Хочу запитати вас, чи правда. Бо тепер тих брехунів розвелося стільки, що кинь палицю — в брехуна потрапиш.

— А ти можеш подовжити день? — питає купець.

— Бігме, що можу! — й оком не моргнув селянин. — Оце недавно я одному дідичу таку машину змайстрував, що сама його годує, поїть, роздягає, ще й казочки на сон розповідає…

Радіє купець, аж руки потирає:

— Гаразд, як зробиш і таку машину, що подовжить день, — сто талярів твої.

— Добре, спробую, — дав згоду селянин, — тільки цю машину самому панові доведеться крутити.

— Що ж, — купець почухався за вухом, — як треба, то треба. Аби тільки день зробився довшим…

Селянин узявся за роботу. Зробив три великі дерев’яні колеса, прикріпив на осі, приробив крила, мов до вітряка, корбу приладнав — машина готова!

— Тепер, паночку, крутіть, — і селянин показав на корбу. — Увечері я прийду за грішми.

Радий чи не радий, взявся купець за ручку. Колеса завертілися, зашуміли, загули. Крутить годину-дві, аж геть заморився. Ох, і важка робота! А тут ні зупинитися, ні перепочити, бо день умить скоротиться знову! У поті чола трудиться купець та все на сонце поглядає. А воно не дуже поспішає сідати на спочинок.

Коли це приходить отой селянин, що змайстрував машину.

— Ну, паночку, як? — питає й посміхається.

— Що ж, гроші твої… День таки довший став… Та чи не можна, чоловіче, аби крутив хтось інший? Я б ще грошей не пожалів…

— Чому не можна, паночку… — каже селянин. — Але тоді день більшим не буде.

Купець махнув рукою:

– І туди гаряче, і сюди боляче. Нехай день залишається таким, як був досі!

Як пан гавкав на старого пня

Був у селі пан. Одного разу він сказав бідному селянинові:

— Ти чоловік розумний. Я це здалеку чую.

— У нашому краї всі мужики розумні.

— А пани?

— На таке показує, що кожний пан ударений з-за рогу мішком по голові, — відповів селянин.

Пан подумав і знову спитав:

— А я розумний?

— Хто вас знає, пане! Треба придивитися й прислухатися. Аж потому можна би сказати, що ви за один.

— Ну що ж, тоді сідаймо на віз і помандруємо по світу. А ти придивляйся…

— Най буде, — мовив селянин.

Сіли вони на віз і рушили в дорогу. Де тільки не бували! А якось під ніч заїхали в ліс. Темно, хоч око виколи! Селянин швиденько назбирав ломаччя, розпалив вогонь. Сіли і вечеряють. А коли повечеряли, бідняк раптом схопився на ноги і — шульк у солому, що була на возі. Тільки ноги стирчать. Пан підійшов до нього й питає:

— Що сталося, чоловіче?

— Тс-с-с… Онде відмідь, ховайтеся!

Панисько оглянувся та й собі — в солому: здалося, що він бачить ведмедя в кущах. А селянин каже:

— Ой, якби в нас був хоч один пес!

— А то чому? — спитав пан.

— Ведмеді бояться собачого гавкання. Чому ви, пане, не взяли із собою пса? Можете загинути ні за що у ведмедячих лапах.

Пан ледве сопів. А потім порадив:

— Ти, чоловіче, сам загавкай.

— Я не можу, пане. У мене голосу нема. Треба тоненького, такого, як у вас.

Пан трохи подумав і спробував:

— Гав-гав-гав! Гав-гав-гав!

— От добре. Як будете, паночку, отак гавкати до самого ранку, то ведмідь і близько не підступить.

— Гав-гав-гав! Гав-гав-гав! — не вгавав панисько.

Селянин заснув, а панисько так захрип, що вже шавкотів.

Коли зійшло сонечко, бідняк прокинувся й питає:

— Що це ви шавкаєте?

— Та я захрип, бо-м на ведмедя гавкав.

— На котрого?

— Та на того, що в корчах.

— Ходім та й подивимось на вашого ведмедя.

Зайшли у кущі, а там — старий пнисько. Пан обійшов пня і спересердя плюнув.

— Ну, що маю казати про вас? — посміхнувся селянин.

Панисько ударив коней батагом, і за його возом тільки закурилося.

А бідняк реготав.

Ошуканий пан

Був у селі пан, і ніхто не міг його ошукати, ані змудрувати. Але приходить його орендар з корчми і каже:

— Прошу пана, в мене є такий Іван, що ошукає вас.

— Ех, що ти говориш, — каже пан. — У мене не такії ґазди були, а жоден не ошукав ані змудрував. Як мене твій Іван змудрує, то дам тобі сотку.

— А як не змудрує, — каже орендар, — то я панові дам свою сотку.

— Ану, припровадь того Івана до мене, — каже пан орендареві.

Приходить Іван. Поцілував пана в руку та й каже:

— Берімо, пане, собі по коневі і їдьмо в світ оба.

Та й сів пан на білого коня, а Іван на чорного. Їдуть, їдуть, нема села, вже ніч, треба ночувати. Аж приїхали в ліс. Пан запитує:

— Ну, хто буде пасти коні?

— Пан буде пасти, — каже Іван.

— Чому? — пан на те. — Най би Іван пас, не я.

— Ні, я не буду пасти, — каже Іван. — Мій кінь чорний, і ліс чорний, його вовк не уздрить. А панів кінь білий, то його вовк уздрить і з’їсть.

«Що ж робити? Треба пасти», — каже собі пан. Іван ліг спати, а пан завертає коні та й пасе. Настав день, посідали вони на коней і їдуть.

Але їдуть, їдуть, в’їхали до лісу, виїхали з лісу і знову в ліс заїхали на другу ніч, у ліс березовий. Тоді пан каже:

— Чуєш ти, Іване, дай мені твого чорного коня, я тобі дам білого.

— Добре, — каже Іван.

— Ну, Іване, я пас тамтої ночі, тепер ти паси сеї ночі, бо я хочу спати.

— А що ж мені до того? Я маю білого коня та й ліс білий, вовк його не буде видіти, а панів кінь чорний, то його вовк уздрить і з’їсть.

Мусить пан і сеї ночі пасти.

Пан пас, а як зобачив, що Іван заснув, то зайшов й Іванового коня зарізав. Іван виспався, а коли встав і побачив, що його кінь зарізаний, взяв і панового коня зарізав. Пан пробудився аж удень та й каже:

— Пора, Іване, їхати.

— Не знати, пане, — каже Іван, — на чому будемо їхати, бо нема коней, звір подушив.

Взяли сідла на плечі й рушили пішки. Приходять до одного села і просяться на ніч, та ніхто не хоче їх прийняти. Пішли вони до двора, і їх там прийняли. Взяли пана до покою на вечерю, а Івана до пекарні. Іван повечеряв у пекарні, але ще був трохи голоден. А пан добре повечеряв у покою межи панами, але каже:

— Я буду спати лишень там, де мій Іван спить, бо боюся, щоби він не лишив мене з компанії.

І дали їм таку станцію, де були поскладані горшки з молоком. Пан ліг і заснув. А Іван устав, з кожного горшка сметану з’їв. А в той горнець, що призначений був на сметанку, накришив хліба; свого пана понамащував сметаною по голові, по тварі, а сам ліг спати. Встає рано ключниця сметанку збирати, а сметанки нема. Вона тоді наробила крику, що пан з кожного горшка поз’їдав сметану. І дають про те знати до того пана, що його був двір. А той пан каже:

— То не може бути, щоб пан збиткував, то, певне, Іван з’їв сметану.

Приводять їх обох до пана. Пан дивиться, Іван чистий, а його пан обгльопаний сметаною. Пан домовий звелів Івана й Іванового пана вибити і вигнати за браму (Івана менше били, а його пана більше).

Ідуть вони, вже додому вертаються. Та Іван іде скачучи, а пан іде плачучи. Іван іде та збирає по дорозі згублене пір’я. А пан запитує:

— Нащо ти, Іване, збираєш?

— Буду собі крила робити, — каже Іван, — й буду додому летіти.

А пан зачав і собі пір’я збирати, каже:

— Я теж буду летіти, я тебе не лишуся.

Назбирали — пан повні кишені, а Іван трошки в пазуху.

Приходять до міста. Іван мав ґрейцар і купив собі горнятко. А до того горнятка купив собі за другий ґрейцар дьогтю. А пан вже так обдерся в дорозі, що не мав ані ґрейцара. Та й каже корчмареві:

— Дай мені дьогтю.

— Я не маю нічого, — каже корчмар, — і не дам тобі нічого свого.

А Іван каже:

— Що пан мав корчмарем короводитися, най корчмар дозволить панові помочити руки в дьогтю.

І корчмар панові дозволив, пустив його до бочки з дьогтем, і той помочив обидві руки аж до плечей. Вийшли з міста в ліс. Приходять під дуба та й посідали собі. Каже Іван панові:

— Ліпи пір’я до рук.

Пан поприліплював пір’я до обох рук і питає Івана:

— А ти чому не мастиш руки дьогтем?

— Я допіро на дубі ліпити буду, — каже Іван.

— А що ж ти на дуба полізеш?

— Коли ж би я з землі на крилах піднісся? Я мушу з дуба летіти.

— То й я з тобою на дуба лізу, — каже пан. — Я тебе не лишуся.

Вилізли на дуба і пан, і Іван. Та й каже пан:

— Ну, роби собі крила.

— Я буду перший раз, — каже Іван, — несмарований летіти. Як на дорозі ослабну, то посмарую.

Зачав Іван махати руками, нібито хоче летіти. А пан каже:

— Ну, най я вперед лечу, бо ти умієш летіти і мене лишиш.

— Ей, ні, — каже Іван, — най я вперед лечу.

Нарешті Іван погодився: най пан летить наперед, а він лишиться ззаду.

Пан збив крильми і на землю впав. А Іван за паном помалу зліз з дуба. Та й пішли обоє просто додому.

Так орендар дістав від пана сотку, бо Іван його остаточно в дорозі ошукав.

За потрійну платню

Жив-був один пан. Багатий, та скупий. Поїде, бувало, кудись у гостину — сам їсть і п’є, а про свого візника і гадки не має. Тому-то ніхто довго не наймитував у скупого пана.

Аж ось знайшовся один хитрий парубок. Став працювати візником з такою умовою, аби той пан на його очах не їв і не пив. А коли хазяїн умову порушить, візник буде мати потрійну платню.

Зрадів скупий пан, що знайшов такого дурня. Адже він ніколи на очах у візника не їв і не пив: візник до нього завжди спиною сидить.

І от одного разу запросили пана до гостини. Поїхали звечора, бо дорога випала далека. А ніч така темна, хоч виколи око. Візник зупинив коней і сказав:

— Збилися ми з дороги… Не знаю, куди їхати!

— Який же ти у біса візник! — розсердився пан.

— Адіть, і ви не знаєте дороги.

Довелося ночувати в лісі. Розпріг наймит коней, пустив на обіч пасти. А сам ладить собі гостину: мав із собою наймит жарену гусятину. Витяг харчі, взяв з воза соломи, постелив собі збоку та й уплітає гусака. А скупий пан харчів з дому не брав — адже в гості їхав! Глянув голодним вовком на візника й питає:

— А що ти там жуєш?

— Що ж нам жувати, пане? — одказує візник. — Жую суху солому!

«Тьху! — скривився пан. — Мужик, як та худобина!..» Промучився отак пан до ранку. Другого дня знову почали блукати. Уже надходив вечір, а з лісу на дорогу не виберуться…

Довелося ще на одну нічку зупинитися в лісі. Ліг візник під воза і далі уплітає свого гусака, аж за вухами лящить. А пан сидить і обома руками держиться за живіт. Вже другий день і рісочки у роті не мав. Дивився пан на парубка і не витримав:

— А що ти там жуєш?..

— Що ж нам жувати? — зітхає візник. — Знову кляту солому жую!

— Може… може, і мені даси? — просить пан.

— Що ви, паночку? Невже просту солому ви будете їсти?.. Ліпше я вам сінця пошукаю.

— Доки ти його знайдеш, я тут одубію.

— Тоді прошу красно!..

Візник дав панові соломи, а сам затулив рота, щоб не розреготатися.

Взявся пан за їжу. Жує солому, аж очі вирячив з натуги, а проковтнути все ж ніяк не може.

— У тебе, — каже візникові, — мабуть, воляче горло — таку погань їси!

А візник уже регоче, аж за черево береться…

Промучився пан нічку. А на ранок так охляв, що парубок ледве довів його до воза.

Поїхали далі. Бачить візник, що з паном справи кепські, що ще, до лиха, справді дуба дасть, — зразу й дорогу вже знайшов.

Заїхали в якесь село. А пан плете ногами до першої ж хати. Забув і за умову: на очах у візника накинувся на хліб, який побачив на столі.

Отак провчив наймит жадібного пана. Щоправда, не задармо: взяв од нього потрійну платню.

Плодівник

Зловив Іван вовченя, вигодував його, бо кортіло мати свого вовка. Та вовк вовком — Іванову вівцю задушив. І надумав Іван продати його. Веде на мотузці вовка на ярмарок, а назустріч пан їде.

– Іване, що то в тебе за собака? — питає пан. — Скільки живу, а такої породи не бачив.

— Чи ви, пане, зовсім не розумієтеся? — дивується Іван. — Це не собака, а плодівник. Як його на ніч межи вівці впустити, то рано удвоє більше овець буде.

— Продай, Іване, плодівника, — просить пан. — У мене є кошара овець, та я рад би ще стільки мати.

Поторгувався Іван і продав за сто золотих. Ще й порадив:

— Впустіть його до овець увечері, аби ніхто не бачив. Нараз закривайте двері, бо наврочите. І до ранку туди не заглядайте.

Пан так і зробив. А на зорях до кошари йде, та двері не відкриваються.

Прибіг до жінки і хвалиться:

— Впустив я плодівника до кошари, а він стільки овець наплодив, що дверей не відкрити.

Якось з бідою двері відкрили. Із кошари вискочив повний, як бочка, вовк і в ліс утік.

Так пан без овець зостався.

Як Микола був коровою

Жив собі один бідняк, якого звали Миколою. Мав він лише стару хатчину, а в тій хатчині повно дітей.

Одного разу пішов Микола з жінкою в ліс: він — по дрова, жінка — по гриби. Коли дивляться — багач, у котрого Микола мало не задарма цілий рік служив, веде з ярмарку корову.

Жінка Миколи зашепотіла:

— Коли б нам таку корову! Було б дітям молоко!

— Цить, жінко, — відповідає Микола. — Багач мені винен, то й корова буде наша.

Залишив він жінку в кущах, а сам пішов на дорогу. Тихцем підійшов до корови, зняв з ріг мотузку, засилив собі на шию. Корова — в ліс пастися, а Микола йде за багачем. Зраділа жінка, бо зрозуміла хитрість чоловіка, і повела корову додому.

А багач ішов і не оглядався. Не знати, як довго ішов би він так, та зустрів знайомого купця.

— Гей, сусіде, — крикнув той ще здалеку, — що ти дав за цього вола?

Багач і тепер не оглянувся, лише сердито буркнув:

— Коли ти й досі не відрізниш вола від корови, то хоч помовчи.

— Та яка то корова, то віл, — регочеться стрічний купець. — Як не віриш, то сам подивися.

Багач озирнувся і за голову схопився:

— Чорт таке видів! Купив добру корову, а таке сталося…

Купець посміявся та й пішов собі, а багач став серед дороги і не знає, що робити.

— Звідки ти тут узявся? — питає він Миколу.

— Я й сам не знаю, — відповідає той. — Не пам’ятаю, щоб ти купив мене коровою.

Багач не може отямитися.

— Як ти став коровою?

— Не знаю, — каже Микола, — але здогадуюся, що прокляла мене одна вдова. Колись я був багатим та скупим. Служила вдова в мене мало не задарма цілий рік. Я скупився заплатити їй зароблене, і за те вона мені залаяла:

— Миколо, бодай ти став коровою і був нею доти, доки не виплатиш мені зароблене молоком.

Багач вислухав і вилаявся:

— Послав тебе чорт на мою голову і гроші забрав. Іди собі та не роби сміху з мене.

— Що ти кажеш? — видивився на нього Микола. — Це тобі не обійдеться так легко. Хто чув таке, щоб невинному чоловікові мотузку на шию засиляти? Мусиш на суді відповідати.

Бачить багатий — біда буде. Заплатив Миколі гроші, щоб той згодився мовчати.

Прийшов Микола додому з повними кишенями, а жінка вже встигла корову подоїти і молока дітям наливає.

Через якийсь час корова отелилася, і вигодував Микола другу. Стару вирішив продати.

Ідуть вони з жінкою на торг і корову ведуть. Тільки прийшли, а їх обступили з усіх боків купці, бо кращої корови, як у них, у той день не траплялося. Жінка торгується, а Микола роздивляється довкола. Коли бачить — іде оглядати корову її колишній хазяїн. Сказав про це Микола жінці і тихенько вбік. А багач оглянув корову і зашепотів їй на вухо:

— Що, Миколо, знову тебе продають? Так тобі й треба. Та я не такий дурний, щоб тебе купити, — і пішов геть.

А Микола з жінкою продали корову і повернулися додому, раді, що насміялися з багача.

Вівчар, пан, його внук та бичок

Був — не був, та кажуть люди, що був дуже багатий пан-дідич. Мав він плохоумного внука. Нічого той пан не любив, лишень свого внука, і ніяк не міг знайти слуги, який би чогось навчив малого.

Не раз пан привозив слуг, але більше, як тиждень, ніхто не міг у нього втриматися.

Вже, може, й сотий раз їде пан у далеке село слуги шукати. Бачить: хлопець пасе вівці й співає. Під’їжджає пан ближче, питає:

— Чого, хлопче, співаєш?

— Аби не плакати, пане.

— Чи не пішов би ти до мене на службу?

— Та я на службі — чужі вівці пасу.

— А що тобі платять?

— Та що багач платить? Привезе мамі дров на зиму, а я за це мушу йому ціле літо вівці пасти.

— Я тобі заплачу більше. Сідай зі мною, то хоч щось побачиш. Ти, певне, й міста ще не бачив?

— Не був ще в місті. Але я без маминого дозволу не поїду.

— А де твоя мама?

— В он тій хаті.

Поїхав пан до його матері й каже:

– Ґаздине, пустіть сина на службу. Він буде в мене пасти вівці, телята, з моїм онуком бавитися, а я добре платитиму. Кажете, він за фіру дров літо пастушить?

— Та так.

— Я вам дров привезу не одну фіру, та й ще мій слуга нарубає, а сина давайте мені на службу.

Пан нащебетав — жінка повірила й відпустила хлопця.

Привіз дідич його додому й посилає худобу пасти.

— Пане, — каже новий слуга, — буду вам і вівці, і коні, і велику худобу — все буду пасти, але купіть мені сопілку, бо без сопілки я не можу бути пастухом.

— Го-го-го! Чого захотів! Сопілки? Я на сопілки грошей не маю. Йди собі та й по вербах шукай сопілки.

— Та з верби, пане, погана сопілка.

— А що я тобі зроблю?

Не допросився в пана сопілки. Пішов, знайшов ліщину, мучився-мучився — викрутив з неї сопілку. Зробив ще воронки — ой, як виліз на стрих, як заграв! А той панок-онучок прибігає та й каже:

— Чуєш, Іване, навчи мене грати.

— Скажи панові, най моїй матері дров привезе, та й навчу.

Малий побіг, а дідич каже, що не втечуть дрова, хай почекає.

Просить малий навчити.

— Добре, — погодився Іван. — Клади пальчики на воронки, перебирай ними й дуй у сопілку.

Панич дує, перебирає, а музики нема. Мучиться Іван з малим цілий день, а дідич стоїть унизу та й слуха, як слуга вчить його онука. Набридло Іванові та й каже він:

— Хоч ти й дідичів онук, але такий дурний, як той цап на мості. Я би борше корову танцювати навчив, ніж тебе на сопілці грати.

А пан, коли вчув це, підлазить по драбині на стрих та й питає:

— Що ти, Іване, сказав?

— Та кажу, що я би скоріше корову навчив танцювати, ніж вашого онука на сопілці грати.

— А бичка міг би навчити?

— Міг би й бичка.

— Знаєш що, Іване? — каже пан. — У мене є бичок, який має вже два місяці, навчи його танцювати — я тобі добре заплачу.

— Ой, пане, ви обіцяли мені за службу платити — досі ще моїй мамі дров не завезли, а вже зима йде.

— Я тобі гроші дам.

— Ви мені, пане, дайте того бичка додому і гроші дайте.

— Бери, Йване, бичка й гроші. Але коли я буду знати, що мій бичок — танцюрист?

— Я прийду й скажу, коли вам їхати по танцюриста.

— Добре.

Взяв Іван гроші, взяв бичка, пригнав додому, потримав до зими, а взимку відвів на ярмарок і продав. Каже матері:

— Будемо класти хату. Я маю гроші, то треба їх у рух пустити.

Побудував Іван хату, але треба чогось і до хати. Приходить навесні до дідича:

— Добрий день, пане!

— Добрий день, Іване! Що там мій бичок робить?

— Го-го-го, пане. Бичок і танцює, і до школи ходить.

— Та що ти кажеш, Іване?

— Те, що чуєте, пане. Треба грошей.

Пан почухався в голову та й дав калитку грошей.

— А як далі буде, Іване?

— Та так буде, пане, що навчиться він читати-писати, а я прийду і скажу, щоби ви приїхали в нього екзамен приймати.

— Добре, Іване.

Іван купив собі поле за ті гроші та й сміється:

— Тепер, мамо, будемо жити, як пани.

Але минув рік — треба йти до пана. Питає дідич:

– Іване, що там мій бичок робить?

— Го-го, пане! Бичок вчиться на суддю. Треба йому на два роги дві шапки, треба четверо чобіт, треба великого плаща, треба вбрання нового — зима йде, пане. Йому соромно в будь-якому вбранню ходити.

Каже пан:

— Го-го-го! Як він мені дорого коштує!

— Але ви, пане, будете мати свого суддю.

— Та добре, добре, Йване.

Дав пан нову калитку грошей.

Минуло три роки. За цей час Іван перебрався з села до міста, купив собі каменицю, оженився — вже жінку попід руку водить. А в тім місті був суддя Бик. Приходить Іван до пана, та й пан питає про свого бичка.

— Поздоровляю вас, пане, — каже Іван. — Він уже не бичок, а суддя Бик. А такий зробився, що й не пізнаєте. Запрошує вас приїхати завтра на сніданок, але до нього, пане, тепер треба стукати в двері.

— Добре, Іване.

Розказав Іван, де мешкає суддя, і пішов собі з жінкою на прогулянку. Другого дня дідич приїжджає до судді Бика, постукав — Бик відтворяє двері, а дідич видивився, що з його бика зробився такий пан.

— Ну що ти, бицю мій, тут робиш? Що їсти тобі тут дають? У мене ти би сінце їв, січку.

Суддя Бик як закричить:

— Шандари! Поліція! Арештуйте його! Він якийсь помішаний!

Пан розсердився та й як улупить суддю по морді:

— Йой, бицю, шляг би тебе трафив! Ти мої пальчики ссав, а тепер хочеш мене арештувати!

А потім пан суньголовою давай втікати по сходах, аби не заарештували.

Так Іван з паном розрахувався.

Дурний пан

Мав пан наймита. Хотів пан, щоб наймит завжди казав «нівроку». А сам пан не раз щось таке скаже, що ніхто його не зрозуміє.

Посилає якось наймита:

— Чуєш, Іване? Йди, подивися на коней. Коли коні ссуть, то лошата най ся пасуть, а коли нема, то додому прижени.

Прийшов Іван та й говорить:

— Йой, пане, кінь хворий.

— Ну, нівроку. Подивися, чи він їсть.

Дивиться наймит, а кінь допався до зерна. Вбігає Іван до пана:

— Йой, кінь їсть!

А пан:

— Ні, Іване, йди кажи, що нівроку…

Іван вийшов, а кінь від зерна гине. Приходить Іван і каже панові:

— Нівроку, пане, кінь уже здох.

— Йой, що ти, Іване, говориш?

— Те кажу, що ви мені, пане, нівроку, наказували.

Чарівна палиця

Жили собі дід та баба. Жили було. Мали корівку, а годувати її було нічим. Та й на пашу ні дід, ні баба не в змозі були водити, бо були дуже старі.

Привів дід корову на ярмарок. Ходять навколо корови купці, заглядають їй в зуби. Бачать — корівка хоч і невелика, та здорова. Сторгувалися з дідом, і дід корову продав. Купив собі палицю, щоб було на що спиратися, пляшку горілки й ковбаски, а на решту з горя добре випив.

Пізно увечері дід приплівся додому. Став на дверях п’яний-преп’яний, ледве на ногах тримається, й сміється. Побачила його стара й почала сварити:

— А щоб тебе нечиста сила забрала і в сині скали занесла! Щоб ти на гладкій дорозі ноги поламав! Ану, давай гроші!

— Немає грошей, — відповідає дід. — Корову вовки з’їли!

— Щоб я тебе в своїй хаті більше не виділа! Забирайся, бо кості поламаю!

І пішов дід по світу. Прийшов до річки, добро своє по кущах розклав. Під один кущ — горілку, під другий — ковбасу. Сів та й журиться.

У цей час один пан з панею на прогулянку вийшли. Підійшли до діда:

— Звідки, діду, в тебе оця палиця?

— Купив.

— Продай її мені.

— Не продам, бо палиця — чарівна!

— Яка?

— Кажу вам, що чарівна!

Захотів пан переконатися, як то чарує та палиця.

— Ану покажи, діду, які чудеса твоя палиця виробляє.

Кинув дід палицю в кущ, під яким заховав ковбасу, пішов за нею, витяг з-під куща не тільки палицю, але й ковбасу. Здивувався пан та й каже:

— Закуска є, тепер коли б ще й випивка знайшлася.

Кинув дід вдруге палицю під інший кущ.

— Ану, паночку, ідіть до того куща, принесіть палицю.

Побіг пан до куща, шукає палицю й знаходить там пляшку горілки. Приніс горілку до діда й ніяк не може надивуватися, що воно за диво.

— Скільки просите, діду, за свою палицю?

— Та коли вже, паночку, так просите, доведеться продати. Платіть шапку грошей!

Побігла пані за грошима. Принесла шапку грошей, висипала дідові. Взяв пан палицю — й швидше додому, щоб, бува, дід не передумав.

Повернувся дід додому з грішми. Помирився з бабою, й живуть спокійно.

Другого дня пішов пан в ліс кидати палицю. Кидав, кидав, та все даремно. Зрозумів він, що дід обманув його, та пізно було.

Свинка-Парасинка та попова льоха

Жили собі в одному селі чоловік і жінка. Не були багатими, зате їх дні минали у добрій злагоді й любові. Правда, в сусідів були діти, а в їхній хаті — тільки старий кіт під припічком. Чоловік і жінка все ж таки недовго журилися з того: у них народилася файна, як лялька, дівчинка. А назвали її Парасинкою.

Чоловік і жінка тішилися дитиною. Та одного разу жінка глипнула, а в колисці — свинка.

— Ади, що там…

Протер чоловік очі, теж нахилився до колиски.

— Свинка! — крикнув він.

Заплакали чоловік і жінка, та що було робити? Нагодували Свинку-Парасинку і пішли у поле. Коли повернулися, їм назустріч вибігло маленьке порося. Терлося об ноги, кувікало, гейби хотіло щось сказати.

А в хаті було підметено й на лаві чекав готовий обід.

І так кожного дня.

А сусід мав сина — вже парубка, Іванка. Той якось піддивився, що Свинка-Парасинка з кошиком у зубах побігла до лісу. Пішов назирці. Як тільки Свинка-Парасинка увійшла до хащі, то раптом пропала, гейби провалилася у землю.

— Агій, що за чудо? — здивувався хлопець і вибрався на високе дерево. Звідти він побачив, як Свинка-Парасинка підійшла до старого-престарого дуба і почала бігати довкола. Зсунулася з неї свиняча шкура, і серед галявини стала дівчина небаченої вроди. Як уздрів її Іванко, то мало з дерева не впав.

А дівчина пустилася збирати печериці й відходила все далі від галявини. Іванко підкрався до свинячої шкури, схопив її, засунув у пазуху і виліз на дуба.

Дівчина назбирала повний кошик печериць і повернулася під дуба за свинячою шкурою. Глип — шкури нема. І вона так жалісно заплакала, що слухати не можна було.

Зліз Іван з дерева й питає:

— Чому, чарівна дівчино, ховаєшся у свинячу шкуру?

Вона схилила голову, втерла сльозу і відповіла:

— Ой красний леґеню, не зі своєї волі я таку шкуру одягаю. Мене зачарувала одна відьма, і я буду свинкою, поки не засватає мене найфайніший парубок села. Віддай тоту шкуру, бо якщо спізнюся її натягнути, то ніколи більше не стану людиною.

Леґінь узяв дівчину за руку:

— Будь моєю жінкою.

— Дивися, Іванку, аби-сь не банував, — відповіла красуня. — Ціле село буде сміятися з тебе, бо я стану дівчиною аж перед вінцем.

Іванко й не слухав. Другого дня послав старостів — засватати Свинку-Парасинку.

Злагодили весілля, але гості не прийшли. Іванко сам зробив віночок для Свинки-Парасинки, обмотав їй шию кодами та биндами, а на вуха причепив дорогі ковтки. Наймив п’ять музик і рушили до шлюбу. Люди насміхалися, глузували з нього. Багацький син Василь сидів на паркані й показував пальцем:

— Адіть, який іде, таку собі й веде!

Іванко подивився з болем на свого батька. Той заспокоїв хлопця:

— Веди, синку, хоч свинку, аби тобі мила.

Іванко смутно подивився і на свою матір. Вона підбадьорила:

— До чужого рота не приставиш ворота. Най собі говорять.

Свинка-Парасинка дріботіла мовчки. А як тільки стала з молодим на білий рушник, свиняча шкура з неї спала. Іванко дивився на свою наречену й не міг надивитися.

Коли верталися додому, люди чекали на вулиці, аби ще збиткуватися. Але як побачили красну Парасинку, то лише повитріщали очі.

Багацький син Василь від заздрощів не спав по весіллю п’ять днів і п’ять ночей. Йому б теж оженитися, бо вже міг за один раз горнець чиру з’їсти, та до якої дівки не піде, всюди дістане в руки печеного гарбуза.

Шостого дня узяв торбу грошей і подався до попа.

— Панотчику любий, я прийшов до вас сватати.

— Кого?

— Вашу льоху.

Піп дуже здивувався:

— Нащо тобі, блаженному, женитися? Служи ліпше Богу: запалюй і гаси у церкві свічки. Ти для цього добрий…

— Панотчику, я буду то робити, але видайте за мене свою льоху, — наполягав багацький син і висипав з торбини на стіл цілу купу бринькачів. — Той лайдак Іванко, адіть, пішов до шлюбу з миршавим поросям, а вернувся з жінкою, як сама царівна! Та він собі засватав у бідного сусіда. А як я піду до шлюбу з попівською льохою, то вернуся із такою жінкою, як сама цариця!

Піп довго чухав потилицю, а потім згріб золоті в шухляду і погодився:

— Ну, коли на те Господня воля, то най буде. Сватай…

У неділю зранку на подвір’ї багача вже вигравали десять музик. Молодий ледве вивів із краника льоху, обв’язав її кольоровими биндами, повісив їй на шию дорогі корали і встромив у вуха золоті ковтки. Льоха ніяк не хотіла йти. Василь кричав на неї:

— Як не підеш по добрій волі, то підеш по неволі…

Аж чотири парубки морочилися з льохою і витрутили якось за ворота.

Василь, такий гордий, що й через бороду не плюне, ішов за музиками, а поруч леґені сіпалися з льохою — вже й попереки у них поупрівали.

— Ади, парубок, як запорток! — сміялися люди.

— Не було би у попа свині, а в багача — Василя, то не було би і весілля!

— Та гойкай, Василю, най чує все село, що ти женишся!

А той, задерши голову, як цісарська кобила, і видіти нікого не хотів.

— То не береться моїх вух! — казав лише для себе.

Та дійшли до церкви. Льоха почала чухатися об одвірок і нізащо не хоче ставати на білий рушник. Парубки схопили її — хто за хвіст, а хто за вуха — потягли силою. Василь чекав, аби з льохи спала свиняча шкура. Але нічого не спадало. Льоха тільки йому накиринила на білий рушник.

А піп швидко звінчав молодих, аби Василь часом не роздумав і не забрав золоті назад.

Довелося багацькому синові прожити зі свинею все життя!

Заморське яйце

Одного разу, ще в давні часи, жив собі багатий — пристрасний коняр. Як тільки почує про гарного коня, зразу мчить туди, щоб придбати для своєї стайні. Єдина його мрія — мати таких коней, яких ще ні в кого нема. То ж і вештався цілими днями по ярмарках, аби не проґавити доброї нагоди. От якось цей завзятий коняр приїхав до міста. Помітив його бідний селянин, який приніс на продаж баклажани. Тоді ще такі овочі були рідкістю. І селянин вирішив покепкувати з багача. Зняв з голови крисаню і низько поклонився:

— Маю для вас, паночку, товар.

Багач зупинився і витріщив очі на рідкісні овочі:

— Чим це ти торгуєш?..

— Торгую я заморськими яйцями, з яких вилупляються лошата. Та такі красиві, яких ні в кого ще нема!

— Ти диви! — здивувався завзятий коняр.

Бачить селянин, що багач не вельми на розум багатий, та й каже:

— Слухайте сюди… Покладете оце яйце в решето, самі сядете на нього і будете сидіти, поки лоша не вилупиться.

– І довго треба на ньому сидіти?..

— Три тижні, не більше.

Почухався в лисину багач:

— А чи не може хтось із слуг на ньому сидіти?..

— Чому ні? Але в такому разі вилупиться лише нікчемна шкапа.

Зітхнув багатій і вибрав якнайбільший баклажан.

— Що просиш за це?

— Сто талярів, ні шеляга менше.

— То дорого! — скривився багач.

— Зате через рік ви будете мати такого коня, що й під цісаря не стидно!

— Гаразд, одне яйце беру, — заквапився коняр. — Якщо вилупиться з нього таке лоша, як кажеш, то я у тебе цілий віз оцих яєць куплю.

Повернувся багатій додому, звелів наймичці принести до його спальні решето й вистелити його гусячим пухом. Потім обережно поклав на м’яке дно заморське яйце і сів, як квочка на сідало.

— Тепер ще обклади мене зі всіх боків подушками і перинами, бо мені тут довгенько сидіти, — сказав багач оторопілій наймичці. — Будеш приносити мені їсти й пити. І нікого не впускай! Говори всім, що я занедужав.

Сидить багач на решеті тиждень, сидить другий та все прислухається, чи не чути іржання лошати… Минув і третій тиждень — не подає голосу лоша!

«Не обдурив мене той хлоп? — стривожився багач. — Почекаю день-два…»

Але й за три дні не висидів лошати.

Розсердився багач, вхопив овоч, вибіг на город і з усієї сили вдарив ним об землю. А під головкою капусти саме сидів заєць. Сполоханий, він метнувся вбік і щодуху дременув у поле!

А багач подумав, що то і є лоша, та й стрімголов кинувся за ним. Але куцохвостий уже зник з очей.

Багач схопився за голову:

— Такого коника я втратив!

Потім довго никав по всіх ярмарках, сподіваючись зустріти селянина з дивовижними заморськими яйцями. Та марно! Хитрий селянин, видно, намагався не потрапляти вже йому на очі…

Циган, пан і киселиця

Жив собі циган, що не міг наїстися. І голод вічно ходив з ним, як торба з жебраком. Якось пішов циган до своєї куми:

— Що варили, кумо, на обід?

— Варила киселицю.

— Що за киселиця? Ще ніколи такого не їв.

Кума налила миску киселиці, поставила перед ним на стіл. Циган усе вихлебтав, ніби оком кліпнув. Вилизав миску і схопився:

— Біжу додому й скажу жінці, най мені зварить цілий баняк киселиці.

Спішить циган дорогою і, щоб не забути, все повторює: «Киселиця, киселиця…» А надворі саме пішов дощ — всюди таке болото, що ноги загубиш. Циган послизнувся, впав і забув, що говорить. Забідкався:

— Най тебе шляг трафить! Таке смачне слово випало з рота у гидке болото!

Бабрається в болоті, а слова як нема, так нема. На те над’їхав якийсь пан. Зупинив бричку і питає:

— Що ти, цигане, шукаєш?

— Ади, паночку, загубив три кавалки золота.

Пан почув про золото і почав трястися, наче у пропасниці. Зліз із брички й теж почав шукати. Рачкує разом з циганом, місить оте болото, цідить його крізь пальці. Вимастився, як чорт, тільки очі та зуби блищать. Нарешті розсердився й крикнув:

— Ти, дурний цигане, збрехав! Тут ніякого золота нема, бо ми, ади, вже з цього болота зробили киселицю.

— О-о-о, киселиця, киселиця! — затанцював циган у болоті. Схопив те слово в зуби і побіг додому.

Пан стояв, як дурень, і кліпав очима.

Циганська манта

Старий циган із сином дістали десь дорогі чоботи. Пішли за село і оглядають їх. А на бричці їхав пан і спитав:

— Звідки у вас такі файні чоботи?

— Нам дала манта, — відповів старий циган.

— Покажіть мені вашу манту, — попросив пан. — Я заплачу.

— Та ми й задармо покажемо, — говорить старий циган. — Синку, побіжи та принеси. Ти легший від мене.

— Я за цілий день стільки находився, та ще й за мантою так далеко йти, — мало не заплакав циганчук.

Випряг тоді пан коня з брички.

— Сідай, — каже, — та швидко вертайся.

Сів циганчук на коня.

— А вам яку манту принести — малу чи велику? — спитав.

— Велику вибирай, — гукнув пан.

За хлопцем лише закурилося.

Довго чекав пан циганчука з мантою.

— Що це вашого сина нема? — допитувався в старого.

— Ви самі винні, паночку, — докоряв старий. — Сказали йому велику манту принести, а він і на коня її не висадить.

Пан і другого коня випряг.

– Їдь, старий, та допоможи синові, бо хто знає, коли він прийде.

Сів циган на коня і вже здалеку гукнув:

— Не чекай нас, пане. Двох коней ми виманули, та це і є наша манта.

Бімбо

В одному селі жив багач Гейза. Він далі свого обійстя ніколи не бував, а дорогу знав з хати до хліва і з хліва до хати. Вигодував він собі бичка і назвав його Бімбо. Бичок був дуже злий: не раз свого ґазду брав на роги і тис до ясел.

Якось Гейза поскаржився сусідові:

— Що робити з Бімбою? Такий злий, що скоро мене із світу зведе.

Сусіди пожартували:

— Треба його в місто в науку віддати. Там з нього зроблять тобі порядного і мудрого помічника.

Гейза був придуркуватий і не зрозумів, що з нього сміються. Відтепер йому з голови не виходило, як би вивчити бичка. Розпитав, куди треба йти, і зібрався в дорогу. Закрив бичкові очі мішком, засилив на роги мотузку і повів до міста.

У місті Гейзу зустрів м’ясник і запитав його:

— Чоловіче, куди ведеш бугая?

— Хотів би, аби з нього зробили порядного і мудрого чоловіка, — відповів багач.

М’ясник догадався, що в Гейзи з головою не все в порядку, і сказав:

— З твоїм бугаєм можемо зробити щось, але не зразу.

— А довго треба чекати? — запитав Гейза.

— Не менше року. Лише знаєте, наука гроші коштує. Та й годувати бика задармо ніхто не буде.

Гейза довго не торгувався і заплатив. А м’ясник того ж дня бичка зарізав і м’ясо продав.

Вернувся Гейза додому і рахує дні. Ледве дочекався, коли рік мине. Зібрався знову до міста, щоб забрати свого бичка.

Йде вулицею й бачить на одному будинку табличку з написом: «Д-р Бімбо, адвокат».

«Ого! Мій Бімбо вже став ученим доктором», — зрадів він.

Зайшов до контори і каже до адвоката:

— Ну, небоже Бімбо, як ся маєш? Як тебе вивчили з бика на доктора?

Адвокат розсердився і закричав на Гейзу:

— Забирайся, дурню, звідси, доки не пізно!

Гейза не чекав такого і теж розсердився:

— Ге-ге, забув віл, що був телятком. Рік тому ще бугаєм брикав, ледве його привів сюди, а як вивчився і став паном, то й свого ґазду не пізнає.

Адвокат схопився із стільця:

— Кажу тобі, дурню, вийди, бо біда буде.

— Ге-ге! — вигукнув багач. — Я піду, але й ти, небоже, підеш за мною до хліва.

З тими словами вихопив мотузок, закинув адвокатові на шию і почав тягнути, примовляючи:

— Тепер ти від мене не втечеш!

Гейза був здоровий, як дуб. Витягнув адвоката на вулицю. Той почав кричати:

— Гей, люди, рятуйте мене від божевільного чоловіка!

Розсердився Гейза, що його на вулиці дурнем називають, та так почав палицею періщити адвоката.

На крик збіглися люди. Скоро й жандарми появилися. Адвокат почав вимагати, щоб Гейзу судили.

На суді багач розказав, що знає доктора від маленького телятка, що годував його і відвів у науку. Судді мусили признати Гейзу божевільним і відпустити.

А Гейза донині про своє говорить.

Як дурня женили

Жила колись в одному селі вельможна пані Ванда Холерська. У неї був син Мундзьо, який мав замість голови торбу з січкою. Паничик нічого не робив, а лише лежав і носом пускав бульки. Іноді приспівував:

Гоп-са-са, ковбаса,

Мазуречик Мундзьо! Гей-га!

Коли синові сповнилося двадцять і його не можна вже було пускати на вулицю без сподень, пані Ванда сказала:

— Мундзю, завтра в костьолі буде набоженьство. Вберися файненько і підеш туди. Там будуть слічні панєнки. Кинь на котрусь оком — може, сподобаєш.

На другий день Мундзьо пішов до різника, купив у нього коров’яче око й побіг до костьола. Дивиться, а там панянок — хоч греблю гати. Підійшов до найфайнішої і фляцнув її коров’ячим оком у лице:

— Мамунця говорили, що панєнка, на котру кину оком, буде моєю жінкою.

— Відчепися, в твоїй голові сім днів не метено! — крикнула панянка.

Прийшов Мундзьо додому й хвалиться:

— Мамунцю, я кинув оком на одну паннунцю…

— А вона що?

— Та сказала, що в моїй голові сім днів не метено.

— Не слухай її… То якесь дівчисько! Ніцнічого не розуміє!

Якось із сусіднього села прийшов до пані Холерської її рідний брат.

— Чому, сестро, не ожениш Мундзя?

— Та з ким оженю, коли панянок мало, а хлопки не хочу.

— Я тобі допоможу… Най іде Мундзьо зі мною, я його десь зачеплю…

— Най іде! — зраділа пані.

Дала синові хліба з повидлом і наказала:

— Мундзю, підеш з вуйком. Та гляди: не пхай палець у ніс і не махай ногами, як сядеш на лаві!

Вуйко пилувався, а Мундзьо біг за ним і не встиг з’їсти хліб з повидлом. Прийшли вони до одного мазура. Вуйко сказав:

— У тебе є дівка на відданні, а в мене, ади, який парубійко вигудів. Може, сватами станемо?

Мазур втішився, бо й сам хотів витрутити дівку з хати.

— Най буде, — сказав і покликав доньку.

Дівчина подивилася на Мундзя і дала згоду віддатися за нього. У хаті почали говорити про весілля.

Мундзьо зголоднів. Вийшов надвір, сів на призьбі та й поїдав хліб з повидлом. Дівчина подумала, що він хоче з нею говорити, і вийшла до нього.

А була зима. Почав падати сніг.

— Ох, мете! — сказала дівчина.

Мундзьо подумав, що вона про нього таке каже, і розсердився:

– Іди геть, мавпо! Я мету те, що мені дали мамунця, а тобі не дам і понюхати.

Дівчина заплакала. Увійшла в хату й каже:

— Тату, я за того дурня не піду, бо він як їсть, то так чавкає, аж пси у сусідів гавкають.

Вуйко забрав Мундзя і пішов з ним геть.

— Завтра засватаємо іншу панєнку.

— Нєх бендзє, — мовив парубок.

На другий день вуйко купив Мундзьові нову сорочку, файний плащ і капелюх. Парубок убрався у нове, й вони рушили аж до третього села. Вуйко йшов широкими, як у коломийського злодія, кроками, а Мундзьо дріботів за ним. Тепла сорочка дуже його гріла. Парубок упрів. Зайшов нарешті у корчі, скинув сорочку і повісив її на грабка. «Як будемо вертатися, — подумав, — то заберу». І побіг за вуйком. Прийшли в село, зайшли до хати, де була панянка.

— Добрий вечір вам!

— Добрий вечір. Просимо сідати.

Вуйко сів, а Мундзьо, загорнутий у плащ, став коло печі.

— Ми чули, — сказав вуйко, — що у вас є дівка на відданні. У нас, ади, який панич. Як він сподобається вашій доньці, то будемо шукати злагоди.

Тато покликав доньку. Та подивилась на парубійка й мовила:

— Файний панич…

— Ану, дорогі гості, просимо до столу!

Вуйко скинув плащ. Мундзьо скинув теж і без сорочки сів за стіл. Дівчина закричала:

— Ой, ні! Я не хочу такого чоловіка! Це якийсь дурень.

Вуйко схопив Мундзя за руку і потягнув з хати.

— Най тебе шляг трафить!

Через кілька днів пішли сватати панянку аж у п’ятому селі. Вуйко не спускав з Мундзя очей — боявся, аби знову той не виріскав якусь чудасію. Зайшли вони до хати, де була дівка на відданні. Мундзьо був ґречний, чемний. Коли подали їсти, він навіть не дивився на горілку.

— О, доброго зятя будемо мати! — тішився господар.

Мундзьо сподобався і дівчині. Вже повставали з-за столу й почали говорити про весілля. Мундзьо — глип на піч, а там макітра з пирогами! Закричав на всю хату:

— Тримайтеся, пироги, бо йдуть ваші вороги!

Схопив макітру, стис межи колінами і почав давитися. Так молотив, що аж у горлі квакало. Під кліп ока випорожнив макітру і витер губи рукавом. Вивернувся на лаві й заспівав:

Гоп-са-са, ковбаса,

Мазуречик Мундзьо! Гоп-га!

Панянка спудилася й каже:

— Я не хочу й видіти такого чоловіка, що їсть за п’ять косарів. Най іде собі!

Пішли. Дорогою вуйко поносив Мундзя останніми словами. Той відповів:

— А що я мав робити, як ті пироги моргали на мене?

Коли прийшли додому, пані Ванда спитала:

— Ну як, Мундзьо вже має пару?

— Не можу цього драба повісити якійсь дівці на шию. Більше нікуди не піду, — відповів їй брат.

— Я дам тобі морг поля і корову, — обіцяла Ванда.

Брат погодився. Пішли вони ще в одне село. Знайшли там дівчину, яка хотіла мати чоловіка. Мундзьо їй сподобався.

Сіли за стіл і почали пити. Мундзьо нахлептався горілки й почав белькотіти:

— Ото, вуйцю, добре нам живеться. Це ми вже четверту дівку сватаємо, га? І всюди нас частують! Так, як має бути… Завтра підемо до п’ятої, а потім до шостої…

Господар і господиня аж поблідли.

— Ми подамо до суду!.. Це образа гонору!.. — крикнув старий мазур.

— Не гнівайтеся, господарю, — почав просити вуйко, який боявся втратити морг поля і корову. — То не Мундзьо говорить, а горілка з нього. Коли вип’є, то ще не таке може наговорити.

Мазур втихомирився.

Настав день весілля. Гості посідали на вози і гайда до костьолу вінчати молодих. По дорозі здибали хлопців, що зліпили снігову бабу. Вони ніяк не могли висадити голову на тулуб. Мундзьо закричав:

— Чекайте, хлопці, я висаджу ту голову!

— Не йди, Мундзю, бо нас ксьондз чекає, — сказала молода.

— Най собі чекає. Мені що до того?

Молодий почав згортати сніг, а молода вернулася додому.

Кажуть люди, що Мундзьо тепер живе зі сніговою бабою.

Кобилячі яйця

Жили собі в сусідстві бідний і багатий. Жили своїми турботами, один до одного не заходили. Бідняк хоч і голодував, від багатого хліба не просив. Якось він заробив трохи грошенят і купив лошатко. Почув багач, що на подвір’ї бідняка ірже лоша, та й каже до своєї жінки:

— Невже наш сусід купив тягло? Піду подивлюся.

Прийшов він до бідного та й питає:

— Гей, сусіде! Звідки в тебе лошатко?

Бідний знав заздрісне око багача і пожартував:

— Ачей з неба не впало. З яйця висидів.

Здивований багач аж рота роззявив, коли таке почув.

— З якого яйця?

— Біда, що ти піввіку прожив на світі, а про кобилячі яйця нічого не знаєш, — каже бідняк. — Тоді слухай. Пішов я раз на ярмарок. Бачу — коло воза стільки народу, що й голки не пропхаєш. Протиснувся і я ближче. А на возі сидить чоловік і промовляє:

«Гей, люди, купуйте кобилячі яйця! З кожного вилупиться один чорногривий». Купують бідні по яйцю. А багаті й ціни не питають, кожний мішок наставляє. Мені ледве вдалося купити двоє. Прийшов я додому та висидів за сорок днів лошатко.

Багач слухав, слухав, а далі почав просити:

— Сусіде, продай мені друге яйце. Ми свої люди, не будемо рахуватися, я добре заплачу.

Бідняк подумав, похитав головою:

— Хотілося мені і на цьому сидіти, аби пару коней мати. Та не можу я відмовити доброму сусідові.

І викотив з-під постелі велику жовту диню. Багач добре заплатив і побіг з динею додому. Настелив у хліві соломи і висиджує лоша. Жінка почала дорікати:

— Чи ти здурів, чоловіче? Хто чув таке, аби з дині вилупилося лоша?

Та багач прогнав її і далі сидів на дині, як квочка на яйцях.

Було якраз літо, і жінка сердилася, що робота в полі стоїть, а чоловік дармує час. І вона пригрозила:

— Люди косять, а наша трава пропадає. Так не лише багатство втратимо, а й з голоду помремо.

Не міг багач переслухати жінки. Взяв косу на плече, а диню в мішок і пішов у поле. Вибрав зручне місце на горбку, сів на диню і вигріває лоша. Приносить жінка обід, а він і раз косою не втяв. Накинулася вона на чоловіка, лає його, ганьбить. Не стерпів багач, кинувся на жінку, щоб ударити. А вона навмисне копнула диню. Диня покотилася з гори і розбилася об пень. З-під пня вискочив переляканий заєць.

Коли це побачив багач, то мало не заплакав.

— Видиш, жоно, ще два тижні треба було сидіти, то був би цілий лошук. А так лише півлошати, та й те втекло.

Багач та хлопець із села Розумовичів

У великодню суботу ішов із міста бідний хлопець. І наздогнав він багача, що їхав із повною фірою зерна.

— Де ви були, пане? — спитав хлопець.

Багачеві полюбилося, що його паном назвали.

— Возив я пшеницю продавати, — каже він. — Так не було купців. А в тебе, хлопче, може, вже й ноги болять? Сідай, підвезу.

Сів хлопець, а багач випитує:

— Та з якого ти села?

– Із Розумовичів, — відповідає хлопець.

— Чи не такі розумні люди там живуть, що село Розумовичі називається? — засміявся багач.

— Для себе розуму мають. А дурням не дають. Бо дурні не знали б, що з розумом робити.

— Тоді й ти маєш бути мудрий.

— Мудрий чи ні, а скільки мені треба розуму, стільки маю.

Незабаром довелося їхати через ріку. Як були посеред води, багач зупинив волів і наказує:

— Ти з Розумовичів, то злізай із воза і перейди річку своїм розумом.

— Пане, як мушу злізати, то дозволь хоч рудом пройти поміж воли, — попросив хлопець.

Багач дозволив. Хлопець пройшов уперед, вийняв з ярма занізку, сів на вола і каже:

— Бувайте здорові, пане. Дякую за вола.

Багач почав просити:

— Хлопче, як я переїду ріку з одним волом? Я лише пожартував з тобою. Вернися, разом поїдемо. Переночуєш у мене, та й гостина буде.

Повернувся хлопець, запріг вола, і далі рушили. Дома жінка багача нагодувала, а хлопцеві постелила на припічку і голодного спати залишила.

Уночі багачеві не спалося.

— Хлопче, — каже він, — ти не вечеряв і, може, дуже голоден?

— Не вечеряв, — відповідає хлопець. — Та з розумом голоден не буду.

Подрімав багач, а далі питає:

— Хто в Розумовичах тепер староста?

— Був пан Постоловський, — каже хлопець. — А тепер скинули його з тої служби і вибрали пана Чоботовського. Та й помічників йому дали — пана Хлібовського та пана Гусаковського.

Про таких панів багач не чув, але похвалився:

— Панів Хлібовського та Гусаковського я добре знаю. То були мої перші друзі.

— Перейшли ваші перші друзі пан Хлібовський та пан Гусаковський у село Торбонці, — розповідає хлопець. — А на їх місце пана Постоловського поставили.

Багач пригадував, що то за пан Постоловський. Та так і не пригадав, заспав.

Вранці прокинувся, а хлопця із села Розумовичів нема. Пропали з хлопцем і чоботи, які хотів багач на Великдень взути.

— Понесеш, жінко, сама паску та печеного гусака святити, бо нема моїх чобіт, — каже багач.

Пішла жінка паску і печеного гусака витягати, а в печі тільки латані постоли.

— Бодай би його громи вбили, — вилаяла хлопця. — Говорив нам про панів Постоловського, Чоботовського, Хлібовського, Гусаковського та про село Торбонці, а ми й не доміркувалися.

А багач буркнув:

— Правду казав, що він з Розумовичів.

Бричка з того світу

В одному селі жили два сусіди. Один був багачем, а в другого злидні з бідою подружилися — з хати не вилазять…

От якось на переднівку в бідного не зосталося й пучки борошна. Голодні діти плачуть, їсти просять, хоч бери та вішайся.

Пішов бідний до багатого. А той сидить під грушею в садку і смажене порося з начинкою смакує.

— Позич, сусіде, мірку зерна до нового, — поклонився бідний у ноги багачеві.

Багач зиркнув на бідного, облизав масні пальці, та й відповідає:

— Хіба погодишся на те, що я скажу, тоді, може, й дам.

А в ті часи панував закон: лихвар мав право зробити зі своїм боржником що завгодно.

— Гаразд, — дав згоду бідний.

Багач посміхнувся.

— Ні, не скажу сьогодні. Скажу тобі завтра.

Дав сусідові зерна, а сам знову сів за порося. Другого дня уранці прийшов бідний за словом.

— Лізь у мішок, — наказав багач.

Мусив лізти бідний у мішок. Багач його зав’язав, завдав собі на плечі та й поніс до річки. Хоч дорога туди й недалека, гладкий багачисько швидко натомився.

«Сам не донесу, — подумав собі. — Піду до кума, най підсобить».

І залишив ношу при дорозі.

Сидить бідний у мішку, коли чує — щось торохтить шляхом. Він почав кричати:

— Ой-ой, людкове добрі! Не вмію ні писати, ні читати, а мене хочуть воєводою обрати!

А з міста їхав сам війт — добрими кіньми й новенькою бричкою.

Почув із мішка голос і зупинив коней:

— Що ти там верзеш?

Бідний своє:

— Не вмію ні писати, ні читати, а мене хочуть воєводою обрати!

«Гм, — думає війт, — такого й світ не бачив, аби якийсь там голодранець став раптом воєводою! Ні, цього не допущу!»

Викотився із брички і, сопучи, підбіг до мішка.

— Ану повтори ще раз, що ти говорив.

— Та я кажу, пане: хто посидить у мішку до вечора, той буде воєводою. Такий наказ від цісаря прийшов.

— Стривай-но, любий, — змінив голос війт. — Чи нам не помінятися з тобою місцями? Ти ж у державних справах нічого не тямиш. А я тобі ще й сто червінців дам.

— Це можна, пане, — погодився бідний. — Розв’язуйте хутчіш, аби хтось не побачив.

Війт і розв’язав, а щоб бідняк не передумав, мерщій вліз у мішок. Бідний забрав червінці, зав’язав міцно війта і каже:

— Тепер, пане, сидіть собі тихенько і ждіть, доки вас у воєводське крісло посадять!..

А сам сів у бричку і покотився до міста.

Коли це багач веде свого кума. Взяли мішок і понесли до річки.

— Щось наче важчий став, — крекче багач, дивується.

А війт — анічичирк, боїться, щоб обман не виявився. Доволокли мішок до річки, розгойдали і кинули у воду.

— Ну, слава Богу, на одного жебрака в селі стало менше! — зареготів багач. — Заберу його садибу.

І подалися до корчми.

Чи довго, а чи коротко вони там були, досить що вийшли, обійнявшись, коли сонце заходило. Бачать, їде бричка. Та хто на бричці? Бідний! Але його і не впізнати. Нова свитина, чоботи добрячі, шапка смушева набакир. Очі витріщили з дива:

— А ти звідки взявся?

— З того світу їду! — і не моргнув бідний. — Святі коней з бричкою мені подарували, одягли й нагодували, ще й гостинців дітям, як бачите, наклали.

Багачі перезирнулись.

— Чекай-но, сусіде, — каже багач бідному. — А вони усіх там обдаровують?..

— Ого, ще й не так! — засміявся бідний. — Баба Оришка, що її учора поховали, десь там позаду цілий віз золота везе!

— А як туди дорогу знайти? — аж затрусилися обидва багачі.

– Ідіть тією самою дорогою, якою ви послали мене. Тільки не баріться, а то все до крихти інші розхапають.

Бідний голосно вйокнув і залишив п’яних посеред дороги.

Багачі постояли хвилину на місці, а потому один перед одним метнулися до річки.

— Лізь, куме, перший, — каже багач, — бо ти вмієш плавати.

Кум роздягнувся і поліз у воду. Відійшов трохи від берега, попав на глибінь і почав молитися. Але зрозумів, що непереливки, та як закричить:

— Куме, мені вже амінь!

А багачеві почулося, що той вигукнув: «Куме, є вже кінь!» — та й собі кричить:

— Держи його міцно, я тобі зараз допоможу!..

Шубовснув у воду — тільки за ним забулькотіло… А бідний з того часу зажив собі по-людськи.

Я, правда, там не був, лише чував усе це від старих людей.

Як Іван обдурював багатіїв

Жив на Буковині дуже мудрий селянин Іван, який блукав селами — карав зло й робив добро. Якось приблукав він до Лужан. Дивиться, а перед ним стирчить фабрична труба, і з тої труби дим хмарою валить.

Іван задумався і каже:

— Файний дим… Ото якби мені такого диму десь дістати!

Пішов до фабриканта.

— Добрий день, пане.

— Добрий день. Чого прийшов, Іване?

— Хочу купити у вас дим, що йде з найбільшої труби.

Пан посміхнувся:

— Нащо тобі того диму, Йване?

— Та хочу і я чимось ґендлювати.

Домовилися. Іван заплатив гроші й поліз на трубу. Добрався до вершечка, сів собі й сидить. Далі накрив трубу капелюхом. Дим не йде більше в небо — розходиться по фабриці, б’є людям у вічі. Прибігли до пана:

— Пане, робіть щось, бо ми, адіть, плачемо.

Фабрикант розсердився. Вийшов надвір і махає Іванові:

— Ану, злізай звідти! Не грайся димом!

Іван відповів:

— Це, пане, мій дим — роблю все, що хочу з ним!

Біда панові з Іваном. Дим бухкає клубками у фабрику, люди покинули роботу. Коли і в канцелярії вже не могли дихати, пан знову вискочив надвір:

— Злізай уже, Йване, дим виїдає мені очі.

— А най виїдає… Я не злізу, бо це є мій дим — роблю все, що хочу з ним.

— Я куплю його від тебе, Йване!

— Не продаю, пане.

— Та я добре заплачу.

Чоловік подумав, що за той дим візьме файні гроші, та й сказав:

— Дасте тисячу лей, то най буде — злізу.

— Дам, Іванку, лише йди сюди.

Іван зліз із труби, взяв у пана гроші й пішов далі шукати багатих панів.

Прийшов до Садгори, де був великий ярмарок. Ходить він поміж людей, придивляється — хто і чим торгує. Раптом — глип, а перед ним гендляр, і борода в нього широка, як лопата. Іван дивиться на неї з одного боку, з другого.

— Ех, борідка! — похвалив. — Продай мені, Мошку, свою бороду.

Гендляр тільки витріщився — подумав, що той трохи не в розумі. А коли це так, можна злупити якийсь гріш.

— Най буде, Йванку, — відповів. — Заплати ти двісті лей і можеш собі думати, що вона твоя.

Іван нараз відрахував гроші, дав їх Мошкові. Потім погладив бороду і став собі збоку, бо Мошко мусив торгувати крамом. Коли покупці відходили, він брав Мошка за бороду, посіпував нею, виривав сиві волоски. Той усе терпів за двісті леїв.

Пізно вночі селянин постукав Мошкові у двері. Гендляр подивився у вікно й спитав:

— Чого тобі, Йване?

— Я прийшов до бороди. Ану, дай її сюди на хвильку.

Що мав робити Мошко? Отворив вікно і висунув бороду Іванові. Той посіпав нею, вирвав кілька волосків. У Мошка навіть сльози закрутилися.

Наступної ночі селянин прийшов знову. Поторгав трохи за бороду, закрутив на палець кілька волосинок, висмикнув їх і пішов.

Рум’яне Мошкове лице за кілька днів зблідло. Він почав просити:

— Ти, Йване, не приходь до бороди вночі.

— Ні, це моя борода, і я буду приходити, коли мені захочеться.

Мошко вже напудився. Через кілька днів сказав:

— Чуєш, Іванку, ти продай мені свою бороду. Даю тобі двісті лей і — гай!..

— Ні, за такі гроші ніколи не продам таку файну бороду. Як даси тисячу лей, то аж тоді вона буде твоя.

Що мав робити Мошко? Вийняв тисячку і дав хитрому Іванкові.

А той узяв гроші й пішов далі по Буковині. Кажуть, зустрів і потім дурних багатіїв.

Про попа, наймита і пса Муцика

Бідний наймит Олекса служив у попа. А піп залицявся до його вродливої жінки. Признається вона чоловікові про цей клопіт. Цілий день Олекса думав, як помститися попові, й надумав. Приходить до нього й каже:

— Отче, а ви знаєте, що я чув?

— Що ти чув?

— У Львові є такий вчитель, що псів учить писати, читати й говорити.

Піп аж усміхнувся:

— Невже мого Муцика навчив би писати?

— Навчить.

— То вже веди.

Бере наймит Муцика, виводить за село, жердкою по голові та й убив. Закопав під дубом, сам виспався й вернувся назад до попа.

— Відвів, Олексо, Муцика?

— Відвів, отче. Але вчитель сказав заплатити за науку тисячу карбованців.

— Ов, багато.

— Отче, тепер дамо лише половину, а решту пізніше. Зате пса мудрого будете мати.

Піп подумав собі: «Скільки я на дурничку грошей зібрав, та й ще зберу, можна заплатити». Несе наймит гроші, але не до вчителя, а додому. Кожен раз, як щось треба йому своє зробити, то каже, що йде Муцика провідати. Піп ще й даруночок псові передає. Колись-не-колись питає:

— Олексо, а як там мій Муцик?

— Ой отче, та він не лише вміє писати, а й говорити по-латинськи навчився.

Тепер щотижня ходить Олекса до пса. Щосуботи піп кличе наймита й допитується:

— А як тепер Муцик?

— Ой, ой, отче, як пес змудрів! Я прийшов, а він зі мною привітався і просив вам уклін передати. Все знає, що у нашому селі діється, й про вас дещо сказав.

— А що сказав?

— Та я не можу вам говорити. Як його приведу, то самі запитаєте.

— А може, поїхати до нього?

— Отче, не можна. Пес з радості може забути все, чому навчився. Казав учитель, аби через тиждень його забрати, так що готуйте гроші.

У суботу бере наймит п’ятсот карбованців, а піп дає ще сотку, аби вчителя й Муцика в ресторан повести.

Каже наймит:

— Отче, ви дуже мудрі й щирі. Треба їх почастувати.

Має Олекса шістсот карбованців у кишені і йде додому.

Повертається наймит увечері до попа без нічого. Став коло дверей і мовчить.

— Олексо, де мій Муцик?

— Отче, продам хату, продам корову й заплачу вам у два рази більше за пса, але я не міг наруги стерпіти й убив його.

— Та за що?

— Пішли ми з ним та учителем до ресторану, випили, а по дорозі Муцик мені каже: «Добре, що ти забрав мене додому. Я мушу всім людям розповісти, що наш піп ходить до твоєї жінки, а ти не знаєш». І ще почав перераховувати, куди ви ходили. Каже: «Я і архієпископові про все напишу». Я розізлився і як дав йому, то Муцик лише ніжки протягнув. Він хотів мене з жінкою розлучити. Ходіть, отче, хай вам покажу, де він закопаний. То скільки вам заплатити за шкоду?

— Не треба нічого платити. На тобі ще п’ятсот карбованців за те, що ти добру справу зробив.

Як мужик пана дурив

Іде чоловік з сокирою, а бариня сидить під вікном.

— Чим ти, — питає, — мужик, займаєшся?

— То де діжку, — каже, — наб’ю, де дров нарубаю.

— Наймись до мене.

— Та й найміть.

— Ось набий мені цю бочку, — каже. — І дає йому уперед гроші.

Він узяв ту бочку, порубав, у круг на дрова склав та й пішов собі.

Приїздить пан, побачив ту бочку.

— Що се, — питає, — таке?

— Та се, душенько, мужик надув.

— От я запряжу тройку коней, так я його дожену.

Побіг скоро і догнав. А мужик побачив його та й став у гречці під дубом, наче держить того дуба. Пан і питає його, чи не бачив він тут мужика з сокирою.

— Еге ж, — каже, — бачив.

— А що, я його дожену?

— Ні, ви, пане, не доженете; якби я, то я б вашими кіньми догнав.

— Так бери коні, дожени.

— Давайте сто рублів та постійте, оцього дуба подержте.

От пан став під дубом, аж пнеться, та держить його, а того чоловіка і духу немає. «Обманув, сякий-такий! Постій же, я тобі гречку витолочу, скину дуба».

Одскочив з-під дуба: «От-от упаде!», а дуб і не зворухнеться. «А надув! Вернусь, ще візьму тройку коней, я його дожену».

Наздоганяє того чоловіка вже на другій тройці.

— Чи не бачив ти, — питає, — тут такого-то чоловіка?

— Еге ж, — каже, — бачив.

— Що ж, я його дожену?

— Ні, ви не доженете, а якби я вашими кіньми, то й догнав би.

— Так бери та дожени.

— Ніколи, пане, треба солов’я стерегти.

А він як ото забачив пана, накрив пеньок шапкою та й стоїть.

— На тобі сто рублів, біжи дожени його, а я твого солов’я постережу.

Узяв той і коні, і гроші, тільки його й бачили. А пан ждав, ждав та й каже: «Надув і цей! От я йому дам». Як учеше кулаком по шапці… «Тьху!» Вернувсь, ще одного коня взяв, знов наздоганяє чоловіка, а той у дупло вліз та й виглядає відтіля.

— Чи ти не бачив, — питає пан, — тут такого-то чоловіка?

— Бачив, — каже.

— Що ж, я його дожену?

— Ні, пане, не наздоженете. Якби я вашим конем, я б догнав, так треба ось у дуплі сидіти.

— Дожени, — каже, — я тобі заплачу і в дуплі за тебе посиджу.

Поліз пан у дупло, а чоловік на коня та й подавсь. А пан сидів, сидів у дуплі та там і пропав.

Як пан по-німецькому балакав

Одна вдова, проста жінка, та оддала дочку за поганенького панка. От раз той зять і поїхав до тещі в гості. Та й каже він своєму наймитові:

— Я балакатиму до тещі не по-нашому. А як вона спитає в тебе, чого я так балакаю, то ти скажи, що я вже забув по-своєму балакати, а тільки по-німецькому вмію. А як я що скажу по-німецькому, так ти їй по-нашому переказуй.

— Добре! — каже той.

От приїхали. Теща рада, що зять приїхав, вітається до нього, а він:

— Вухри-мохри! Вухри-мохри!

— Що це йому таке сталося, що річ йому одібрало?

— Та то він уже забув по-своєму балакати, а навчився по-німецькому, — каже парубок.

От теща почала про дочку розпитувати та про онуків, зять усе:

— Вухри-мохри! Вухри-мохри!

Так їй аж страшно його стало.

От тоді питає вона зятя:

— Може, обідати вже будете?

А він:

— Вухри-мохри! Вухри-мохри!

А наймит перекладає:

— То він каже, що не хоче обідати.

Пан сердиться, що наймит так каже, та аж кричить: «Вухри-мохри!», бо їсти страшенно хоче. А наймит:

– Ідіть, — каже, — паніматко, од його, а то бачите — аж сердиться, що ви з обідом докучаєте.

Теща з наймитом пообідала, а зять зостався не ївши. От увечері знов теща питає зятя, чи не вечерятиме.

А він:

— Вухри-мохри! Вухри-мохри!

Наймит каже:

— Не хоче вечеряти, каже, щоб дали тільки шматок хліба та кварту води.

Так теща дала йому шматок хліба та кварту води, а сама повечеряла з наймитом.

Зять уже так сердиться на наймита, а таки не хоче по-своєму балакати.

От уранці лагодиться вже він їхати.

Теща й того й сього несе на віз дочці та онукам на гостинець.

А він радий, що такого багато, та:

— Вухри-мохри! Вухри-мохри!

А наймит:

— Не несіть нічого! Пан не хоче брати, каже, щоб забрали геть.

То теща й позабирала усе назад. От як виїхали за слободу, пан почав наймита лаяти і каже:

— Я через тебе голодний сидів і додому нічого не везу. Коли так, чого ж я сюди й приїздив?

А наймит каже:

— А хіба ж я знаю по-німецькому! Я ж думав, що як слід переказую.

Про Василя Жагалюка, який мав дев’яносто п’ять літ, був бідаком і ошукав пана

Один пан зі своєю жінкою були в літах. От посідали вони одного вечора вечеряти, так пані й каже:

— Ми такі багаті, а нічого на цім світі нікому доброго не зробили, та навіть ніколи бідних людей не обдарували. А я чула, що по смерті дістаються люди до неба. Отже, я б тебе просила, чи ти на те згодишся, щоб ми справили велику гостину для вбогих.

А пан і каже:

— То вволю твою волю, чи то правда, що люди йдуть на небо, чи ні, але вчиню твою волю. Так завтра поїдемо до міста і дамо оголошення в газеті, щоб усі бідні, які є в нашім панстві, з’їжджалися на гостину.

На другий день вони поїхали до міста, а по дорозі рахували, за скільки вони можуть приготуватися до тієї гостини. Воліли скоріше, ніж за два тижні, бо мусили приготувати лави, столи попід лісом, щоб ті вбогі мали де сідати. Як приїхали до міста, то зайшли до редакції і подали оголошення, що кожний убогий дістане їсти, пити на цілий тиждень задарма.

Так за пару днів вийшла газета у світ. А коли убогі почали читати ті газети, то швидко давали один одному знати про таку новину. І так назбиралося багато тисяч тих убогих. Чи то був дуже бідний, чи ні, кожний хотів їсти, пити і бути на гостині.

А найстаршим серед убогих був чоловік невеликого зросту, Василь Жагалюк, сивенький, як голубець, бо мав уже дев’яносто п’ять літ. Тут за п’ять днів почали їхати на ту гостину убогі, і їхав два тижні транспорт за транспортом. Котрі перші приїжджали, то займали перші місця коло столів. Так було зайнятих близько п’ятдесяти тисяч місць. А решта не мали місця і стояли. Тоді пан з управителем вийшли на поле і побачили, що страшно багато тисяч ще є, і коли б знав був пан, то не зачинав би гостини. А ще ж кожному вбогому в газеті пообіцяв по ринському. Буде замало панського нового маєтку. І каже пан:

— Я вдурію, що послухав жінки! Що тепер маємо робити?

А управитель каже йому:

— На то є спосіб! Тут багато наїхало таких, що можуть працювати. Ото викопаємо рів, і котрий перескочить той рів, тому дамо двадцять п’ять ринських, і піде геть.

Але пан і управитель убогих обманули і сказали, хто перескочить рів, то буде їсти, пити і дістане на дорогу, а хто не перескочить, то дістане двадцять п’ять буків і піде пішки додому.

Ну і закликали вони людей, і викопали рів так глибоко, що котрий впаде, то треба його діставати. От з’їхалися козаки з гарапниками. Зранку почали скакати убогі. І кожний убогий старався, щоб перескочити, бо шкодував, щоб задарма не їхав, а залишився на гостину.

Так скакали чотири години, а наостанку і Василь Жагалюк скочив і закінчив скакання. А пан на те дивувався, що такий старий, сивенький і перескочив, та й наказав тому Жагалюкові всипати п’ятдесят буків, а тим усім по двадцять п’ять буків. Так як почали козаки бити, то багато повтікало без сліду. Всі повтікали, тільки Жагалюк залишився і ходив довкола двору і питав, за що він дістав п’ятдесят буків. Каже:

— Усі повтікали, а я не піду, я мушу віддати за п’ятдесят буків сто, або спалю геть увесь маєток того пана.

А управитель порахував тих убогих, що не змогли перескочити рів. Їх було дев’ять з половиною тисяч.

А Василь Жагалюк так крутиться біля двору і стежить за паном, чатує на нього, хоче відплатити.

От він помітив, що пан їде в одне місце на полювання, та й пішов за ним, розібрався догола і свої лахи у корч запхав, а сам виліз на ялицю і сидить.

От він зачув, що пан їде коло тієї ялиці й почав співати (дібрав собі голосу!), як ангели в небі, таких прекрасних пісень.

А коли пан наблизився до ялиці, то дуже зачудувався і каже:

— Як довго ходжу по лісу, не чув такої пісні.

І так дивиться вгору, а звідти обзивається Василь Жагалюк:

— Е, пане, якби ви сюди вилізли, то відразу почули б, як ангели співають у небі. Але тут мусить бути чоловік голий, інакше не буде чути.

І пан подумав собі: «Так, моя жінка мала рацію, що казала зробити гостину, бо я за все життя не чув такої пісні, аж тепер по гостині». І довго не думав — роздягнувся, рушницю повісив, а сам виліз на ялицю. А коли підлазив усе вище вгору, то Жагалюк усе донизу. І як пан уже був на самому верху, то Жагалюк вже одягнувся у панове вбрання, рушницю на плечі, підробив бороду, як у пана, і пішов на дорогу, бо фурман мав під’їхати через годину за паном.

Вийшов він на дорогу, а фурман уже чекав, посадив його на візок і навіть не зауважив, чи то його пан, чи то який простий чоловік.

От приїхав Жагалюк до панського палацу та й пішов собі в канцелярію, мав усі ключі від каси, від напоїв у себе. Так повідмикав касу, де які шафи були з убраннями, але довго не збавляв часу, бо сподівався, що пан прийде до нього.

І вийшов на подвір’я і закликав того самого фурмана, щоб скочив і закликав козаків. Прийшли козаки, а він з подвір’я каже:

— Той дід, що ви йому дали п’ятдесят буків, тут крутиться коло палацу, як побачите його, дайте йому сто буків, бо п’ятдесят не допомогло.

А пан сидів, може, з півтори години на ялиці та й жодної пісні не чув. Як він уже примерз, та й злізає донизу. Коли зліз — бачить, що нема ані його вбрання, ані стрільби. Став думати, як дістанеться до свого палацу — так голим не випадає йти. Подумав, подумав та й забрав те лахміття Василя Жагалюка і каже:

— От-так мене вирихтував! Але хоч я прийду і в лахмітті, жінка мене пізнає і пустить до палацу.

Наближається він до брами, так козаки його зараз схопили, хоч він кричав, що він є сам пан, а вони не питали, тільки всипали йому сто буків. Так пан аж стогнав і пішов на долину лісом. От зайшов він до свого пахтира (той, що молоко продає). Як прийшов до кімнати, то вже його там пізнали, що то пан. І просили його сідати, і він почав розказувати свій клопіт:

— Захотілося моїй жінці балу, і ось бачите, як мене якийсь з тих убогих вирихтував! То попрошу дати мені пера і паперу, я напишу до своєї жінки листа, а ви, будьте ласкаві, завезете, як їхатимете рано по молоко.

І так почав писати:

«Кохана жінко, чи ти знаєш, що сталося зі мною і твоєю гостиною? Там у тебе є дома дід котрийсь з тих убогих, що убрався у моє вбрання. Я тебе прошу, приклич його до себе і скажи йому, що я йому все подарую. Тільки хай нікому не розказує, аби з мене не сміялися, а найбільше дивись, щоб хто зі служниць біскупа не побачив, що я дістав сто буків. (Бо служниці біскупа часто приходили, а біскуп був його другом.) І приклич того діда до себе, скажи йому, що я йому дам до самої смерті утримання, тільки хай нікому не каже і хай мене допустить до двору.

На другий день пахтир поїхав по молоко та забрав і листа з собою. А як приїхав, то зараз панова жінка вибігла і він вручив їй того листа. Як почала вона читати, то відразу вмилася сльозами, що вона до того сама призвела.

Закликала тоді Василя Жагалюка і сказала:

— Нічого не бійтеся, мій пан написав листа, що схочете вам дасть, аби вже не потребували ходити за прожиттям.

А дід відповів:

— Може сміливо пан приходити додому. Я не хочу жодної нагороди, бо вже своє зробив: віддав за п’ятдесят — сто буків!

Приїхав пахтир додому, застав ще пана дома.

— А що, віддали листа пані? — питається пан.

— Так. Можете сміливо йти додому. Казала пані, що вона все залагодить.

Коли на другий день пан собі сів на той візок, що возили молоко, і приїхав додому, то відразу пані закликала Василя Жагалюка, щоб не мав чого в руках і не пошкодив чоловіка.

Каже Жагалюк панові:

— Пане, нічого злого я вам не зроблю, сміливо заходьте у свій дім. Я очікую на свої лахи, бо мені не пасує ваше вбрання.

Так пан його взяв за руку і привів до столу й спитав:

— Як пишетеся?

— Василь Жагалюк.

— Де живете?

— В Стрійковичах, село таке.

— То добре, аби нікому того не сказали, що мої козаки дали мені сто буків з вашого наказу, а що за те хочете?

— Нічого не хочу! Чекаю на свої лахи, — каже Жагалюк.

Тоді помінялися. І дав йому пан п’ятдесят ринських на дорогу. І коли вже дід відійшов з палацу, то пан пішов з козаками знайомитися і також наказав, щоб ніде не казали, а найбільше, щоб не довідався його товариш — біскуп.

Та при тому прийшла кухарка від біскупа. А кухарка панова їй оповіла:

— Ой, наш пан дістав сто буків від Жагалюка. Тільки нікому не кажіть про це.

Тим часом служниця біскупа приходить додому і розказує своїй пані:

— Ой, пані, якби ви знали, що з нашим паном стало, то ви б очі свої забули! То мені Настя сказала, а я боюся сказати, щоб нікому ви не говорили.

А пані каже:

— Ну, та вже як оголосила, то мусиш сказати, я не скажу нікому.

А коли приїхав біскуп з дороги, та вже вечеряти посідали з жінкою та й балакають. А коли вона говорить, то й усміхається щоразу, так він питається:

— Що з тобою? Та ніколи того не було, щоб ти так сміялася.

— Ой, я щось важливе знаю. А якби ти знав, то як би ти сміявся!

— Ну, то що такого? То скажи! Я не піду ніде трубити, як ти скажеш, буде тільки між нами.

— О! Та знаєш, до чого дійшла гостина, що справляв твій товариш? Та вже він дістав сто буків.

— Відкіля? Що ти говориш? Він такий старий чоловік з розумом і так дався ошукатися? Ой, коли його побачу, то буду сміятися!

А жінка каже:

— Ой, коли! Та завтра будем коло нього їхати! Ви ж мусите щодня бачитися.

А коли другого дня фурман запріг коні і сів біскуп до візка і рушили їхати, то біскупова жінка сказала:

— Дай слово, щоб дуже не сміявся з пана, бо буде скаржитись.

— Ну, ну, то вже моє діло!

От іде біскуп коло панського двору, а пан вибіг з кімнати страшно веселий, ніби нічого не знає.

— Здрастуй, товаришу!

Прибіг до візка і подав руку.

— Ой, товаришу, — відповідає біскуп. — Я чув, що з тобою було дуже зле, і тепер не подаю руки. То ти такий мудрий чоловік, в старих літах і дався старому дідові насміятися — дати сто буків.

А пан як те зачув, то наче йому дав хто в писок, і ні слова йому не відказав, тільки обернувся й пішов до кімнати. Тільки прийшов до кімнати, закликав свою жінку:

— Хто ж у нас був? Я і в листі просив не казати, щоб не сміялися з мене.

— Та я нічого не знаю, нікого тут не бачила, запитаю Настю, хіба від неї вийшло. Ану почекай, я її покличу.

Задзвонила дзвінком. Приходить Настя.

— Чи була у тебе Ярина від пані біскупової?

— Та була, прошу пані.

— А, то ти з нею говорила? Та то твоя річ була говорити про пана?

— Пані, я нічого такого на казала.

— Та бачиш, пан прийшов схвильований, як неживий.

— Ой, ой, прошу пані, що я наробила! Пані нічого не говорила, щоб я не казала нікому.

Тоді пан сказав:

— Буде вже того з вашої Насті! Ходи зі мною в кімнату. Добре, що я маю адресу того діда. Я дам йому, що він схоче, то він і біскупа вирихтує. Так завтра сідаю і їду в його село, де він мешкає, бо я інакше не вийшов би в світ, він вічно з мене сміється.

А на другий день по сніданню сказав запрягти коні й поїхав до села. А коли в’їхав у село, то запитав людей, де мешкає Жагалюк Василь.

А люди сказали:

— О, він заробив багато грошей у пана і тепер пішов до міста.

— То їдемо у місто! — сказав фурманові пан. А коли приїхали на ринок, то пан глянув, де ходить такий бідний чоловік, і побачив такого убогого, що був у нього на гостині.

— Чоловіче, може, ви знаєте, де тут живе Василь Жагалюк? — запитує пан.

— А, я іду з того шинку, де він сидить.

— Будьте такі добрі його покликати, я заплачу за клопіт.

А коли той чоловік пішов до Жагалюка, то пан подумав:

«Дав би йому хоч десять тисяч, аби тільки він з мене не сміявся». І так дивиться, а Жагалюк вже іде з тим чоловіком. Був трохи підхмелений і низько вклонився панові. Тоді пан забрав Жагалюка до готелю, посадив за стіл та й каже:

— Жагалюку! Я бачу, що ти маєш здібність, так якщо б ти мого товариша ксьондза обманув, бо він з мене сміється і хотів би, аби я й не жив. Подумай над тією справою, я дам тобі, чого схочеш.

— Добре, подумаю за чверть години.

А коли вже довечерювали, то Жагалюк сказав, що вже готовий.

— А скільки та справа має коштувати?

— Найменше чотири тисячі, — відповів Жагалюк.

— Згода!

Так пан витягнув чотири тисячі і вручив Жагалюкові.

— Так будьмо здорові! Я йду додому і сподіваюся, що скоро зробиш ту справу.

— А ви знаєте, де ксьондз мешкає?

— Три кілометри від мене.

От пан вже від’їхав, а Жагалюк пішов просто до станції, там купив собі білет до Відня на швидкий поїзд.

От приїхав до Відня, зайшов до багатої лавки, де найдорожчі речі продавалися для святкових убрань. А продавець побачив, що то якийсь жебрак, і витягає пару грошей, і дає, щоб той ішов собі. А жебрак каже, що не бере ніякої милостині, а прийшов купити на святого отця Миколая убрання. Відказує продавець, що він не може мати стільки грошей, а Жагалюк:

— То вас не обходить. Прошу мені показати вбрання на святого Миколая!

Сказав купець прикажчику принести найліпше вбрання, а також ключі і берло. Прикажчик несе.

— О, маєте, прошу!

— Що то має коштувати?

— Три тисячі п’ятсот. Є у вас стільки грошей?

— О-ого! Маю й більше. То ви міряєте мене по моєму лахміттю обдертому, та й думаєте, що в мене грошей вже немає.

А продавець каже:

— Не гнівайтесь!

— Прошу запакувати убрання, — сказав Василь Жагалюк, — але має бути комплект з берлом і ключима.

А коли вже продавець вручив йому в руки, то гроші вже були віддані, і витіг Жагалюк двадцять корон і дав ще й прикажчику.

— Ну, будьте здорові! Бо за півгодини від’їздить потяг.

Повернув він у своє село, пішов до багатого господаря купити собі новий міх з полотна.

Приніс додому, напакував у мішок вбрання Миколая. На другий день рано пішов у місто, купив собі годинник, хліба, ковбаси і все те до мішка запакував, та й на плечі, та й пішов до ксьондза. Був четвер. На другий день мала бути в церкві відправа за померлих.

Так він переночував у тім селі. Коли довідався, що буде відправа, то вже чекав коло церкви.

А коли люди вже посходилися і відкрили церкву, почали відправляти, то він також увійшов до церкви так, щоб люди не завважили, і заховався за сходи. А коли зачув, що вже по відправі і священник вийшов із церкви з людьми, подивився на годинник — шоста година вечора.

Так він тоді здобув хліб, ковбасу і їсть вечерю. Потому походив собі по церкві. Так діждав аж дванадцятої години. Знав, що біля церкви о дванадцятій годині ночі є вартівники — два чоловіки. Узяв сірку, засвітив світло в церкві так, що ясність страшна вдарила через вікна аж на двір, бо ніч була темна. А сам перебрався у вбрання Миколая, взяв берло і ключі в руки, а мішок сховав за вівтар і почав правити перед вівтарем. А коли ті вартівники побачили таке світло у церкві, почали бігти до тієї церкви. Прибігли до дверей і кажуть:

— О-о! То є ява. Щось з’явилося у нашій церкві.

І повклякали коло дверей і дивляться через дірку, хто там є в церкві. А коли побачили святого отця Миколая, почали просити, щоб здоров’я їм дарував і щастя. А коли Жагалюк побачив, що вже хтось є під дверима, то розгорнув книгу і пішов благословити. Так же вони настрашилися, але стояли далі, бо боялися. А коли Жагалюк прийшов до дверей, то сказав:

— Щасливі ви люди, коли ви мене побачили. Я зійшов сюди з неба на землю, і послано мене до вашого пастиря ксьондза. Він собі заслужив велику ласку, бо щиро на землі Богові служить. Підіть до нього і скажіть, щоб збирався і прийшов до мене, я йому маю щось сказати.

І так обернувся з книгою і пішов назад до вівтаря молитися. А вони скоро побігли і збудили біскупа.

— Отче духовний, скоро вбирайся і йди до церкви, побачиш явління — святого отця Миколая. Ми вже бачили, і він нас послав до тебе, бо ти собі заслужив велику ласку. А коли нам не віриш, то вийди надвір і подивись, як церква освічена і замкнена.

А коли біскуп вийшов на веранду і поглянув у той бік, де церква, то страшно здивувався. Сам собі не вірив, хоч був чоловік учений. І зараз повернувся до кімнати і почав молитися, та й думає: «Я чесно служу на землі, нікого не ошукав, може, й правда, що послав Бог Миколая по мене».

І збудив жінку:

— Уставай і молися, бо ми великої честі заслужили. А я іду, бо мене святий Миколай кличе, а наскільки, то й не знаю.

І взяв взуття, книгу в руки і пішов. А коли дійшов до брами церковної, то почав на колінах лізти аж під двері.

А «святий отець Миколай» і править коло вівтаря. А коли почув, що вже якась душа під дверима є, то пішов з книгою до дверей, до попа, підніс руки вгору і сказав:

— Щасливий ти на землі, але ще щасливіший ти на небі, бо Бог тебе полюбив і послав мене, щоб я тебе забрав із собою до раю. Ти все добре робив на землі, тільки єдине зле робив: не треба було тобі маєтки набувати, ні худоби, ні поля; пан Бог таких людей не визнає. Отже, ти один тільки гріх маєш, але все одно Бог тебе любить. Іди додому скоро, а завтра рано склич усіх бідних до себе і подаруй їм своє майно: худобу, маєтки, гроші, бо то все тобі не потрібне, бо в неділю рано я прийду назад з неба і заберу тебе до раю.

Так його поблагословив, і біскуп встав і пішов додому.

А коли озирнувся на церкву, то вже погашено було, і він сам переконався, що то є ява Божа.

Як прийшов до кімнати, то жінка вже не спала, вклякла біля образу й молилася.

— Ну, що чувати? — спитала. — То правда чи неправда?

— Ой, жінко, маєш гріх, молись, як я дістануся до раю, то буду просити Бога, хай тебе забере до раю. Ти знаєш, що я говорив із святим Миколаєм? Тільки страшно ганьбив мене, що ми набули маєтки, може, була б і ти пішла до раю, аби не ті маєтки.

І так не спали аж до ранку, тільки молилися обоє. А вранці зараз закликав тих вартівників, що йому дали знати про явління, щоб пішли в село (вони вже знали, де є бідні люди) і оголосили іти всім бідним до ксьондза, бо дістануть нагороди від нього.

А коли ці бідаки зайшли, то біскуп розказав своїм слугам (мав близько п’ятдесяти корів, ялівок, коней) кожному біднякові дати по штуці.

Так все роздав і собі не залишив жодної. Також поле підписав бідним. І так люди забрали все майно у нього. Служницям своїм посплачував і відпустив їх зі служби. А собі залишив на тиждень на життя, аби мав на обід і на вечерю. А на другий день сів коло столу і почав писати запрошення усім своїм знайомим ксьондзам і товаришам, аби вони приїздили в неділю до церкви, щоб побачили, як буде зноситись до раю.

А Жагалюк та й так собі живе у церкві. А коли люди довідались про таке чудо, то дали по селах знати. Так ще не було дня в неділю, а вже заїхало ціле село, що не було місця. В неділю о десятій годині так було набите село, що люди повилазили на дах, щоб побачити святого отця Миколая.

А коли вже прийшла одинадцята година, Жагалюк устав, убрався як святий отець і почав правити. Коли вже ксьондз прийшов з жінкою (ледве дихав), то вже і світло було засвічене, «Миколай» пішов до дверей і благословив:

— Сповнилося, як того хотіли! В Бога нічого нема такого, щоб усе взяти до раю. Відкривай двері і входь до середини, а жінці твоїй не вільно ані людям.

А коли «Миколай» побачив, що вже двері відчинені, а ксьондз стоїть на порозі, то махнув рукою, щоб підійшов до нього. То біскуп замість ногами, на колінах сунув аж під вівтар. А всі люди дивилися і хотіли бачити святого Миколая. А коли ксьондз приліз до «Миколая», то «Миколай» взяв його за руку і казав вставати. Коли він піднявся, то його запровадив за вівтар так, що ксьондз зі страху трясся.

А Жагалюк взяв той мішок і казав лізти. А коли біскуп вліз у мішок, то «Миколай» взяв шнурок і зав’язав гичку сильно і сказав ксьондзові:

— До раю подорож буде тяжка.

І потому взяв у праву руку за гичку міха, а в лівій ніс берло. І тягнув його через цілу церкву по підлозі. А коли витягнув його на вулицю, то вже була тяжка дорога, бо каміння відбивалось на ксьондзових ребрах. Але ксьондз мовчав, не обзивався. А тисячі людей повиходили з корогвами і хотіли побачити «святого Миколая», і котрий побачив, то падав до землі і молився гаряче. Так проводили ксьондза до раю по вулицях, з процесією, йшли всі його товариші і пан з панією. А коли Жагалюк витягнув його на пасовисько, вже була легша дорога. Та ксьондзу вже далась та дорога, що він сидів і духу не чув! Як його вже товкло так, що не міг витримати болю, то почав просити:

— Святий отче Миколаю, чи далеко ще до раю?

— Та за пару хвилин будемо в раю.

А коли минуло не знати скільки хвиль, то ксьондз знову проказує:

— Отче Миколаю, та коли будемо в раю?

— А я тобі говорив ще в церкві, що до раю дуже тяжка дорога, сиди тихо, ось ще за пару хвилин будемо в раю.

А Жагалюк справді запровадив ксьондза до панської світлиці, там, де він не раз бавився. Світлиця була цілком змінена, бо панові було сказано, що там ксьондза будуть зносити до раю, то він прикрасив свою світлицю розмаїтими квітами, вазонами і такими речами, що ксьондз не бачив у нього у світлиці.

А коли вже Жагалюк притягнув ксьондза до панської кімнати і мішок уже йшов цілком легко, він промовив до ксьондза:

— Чи ти ще живий? Бо вже наблизились до раю.

А коли вже в салоні були усі товариші ксьондзові і пан з панею й усі духівники, знайомі, Жагалюк розв’язав міх і підняв ксьондза на ноги, і він побачив усіх своїх товаришів та й сказав:

— Святий отче Миколаю, то я мав тяжку дорогу до раю, а ті товариші так легкою дорогою дісталися сюди!

А Жагалюк собі зник, бо зробив своє діло. Тоді пан каже до ксьондза:

— Та вже вилізай з того міха! Бачиш, прийшов до мого раю. А ти пам’ятаєш, як ти з мене сміявся? Але бачиш, я як був паном, так і є, хоч сто буків витримав, а ти жебраком став, бо тебе так висміяно, і чого ти тепер вартий?

І той ксьондз тоді вийшов і навіть не відзивався до пана, пішов до свого дому і сказав:

— Я більше довідався в житті, що бідні так вміють висміяти чоловіка.

Тоді люди склалися і дали ксьондзові трохи грошей, щоб виїхав за кордон, щоб про нього навіть ніхто не чув.

Як гуцул наймався до попа

Якось один піп трохи підпив у війта на хрестинах і почав вихвалятися:

— Я в самому Римі п’ять років навчався. Не знайдеться у світі такого, аби мене круг пальця обвів.

Почув таке кмітливий гуцул, що служив у війта, і вирішив провчити хвалька.

От другого дня пішов до попа.

— Тобі чого?.. — питає панотець.

— Прийшов я до вас, паночку, проситися на службу.

— А що робити вмієш?..

— Що скажете, отче, те й робитиму, — показав гуцул здоровенні кулаки. — Навіть зварити дещо можу.

— Е, ні, до цього в мене є кухарка, а от до ціпа — добрий робітник пригодився би. Молотити вмієш?..

— Чому не вміти? Вмію, отче.

— А яку тобі платню на рік положити?

— Я, прошу отця духовного, самітній, як палець, то мені багато і не треба. Дасте на рік три корці пшениці. Та й, звичайно, будете мене, як свого слугу, одягати й годувати.

Зрадів піп, що такому дужому і молодому наймитові так мало платити, та й квапливо каже:

— У мене в усьому порядок мусить бути. Тож ходи, леґеню, до покою, покличемо паламаря й дяка і при свідках умову складемо, аби ти від своїх слів потім не відмовлявся.

Піп послав за свідками. А коли ті невдовзі прийшли, стали писати договір. От піп і каже:

— Якщо ти, леґеню, будеш мені погано робити, то я тебе прожену й зернини не дам.

— Як так, то й так, — погодився гуцул. — А коли ви, отче, порушите умову, віддасте мені наперед усю платню за рік.

Так і записали.

Другого дня вранці вийшов піп на ґанок — поглянути, як це новий наймит орудує ціпом. Та ба! Щось не чути на току роботи. Панотець послав наймичку.

Метнулася наймичка в стодолу і через мить вистрибнула звідти червона, як рак.

— Він… Він… Ой, не можу…

— Що ж він? — допитував піп.

— Та підіть погляньте…

Розсердився піп, подався до стодоли. Дивиться: сидить наймит на свіжому сіні у чому мати народила, схрестив на грудях руки.

— Це так ти мені служиш, дармоїде? — затіпався у гніві панотець.

— А що ж мені робити? — спокійно каже наймит. — Я ж на вас, панотче, від самого досвітку чекаю. А вас як нема, так і нема.

— Що ти плетеш, дурню?

— Ой, і коротка у вас пам’ять, отче. Ми ж домовилися при свідках, що ви мене будете одягати й годувати. Забули? Ото я й жду, коли ви мене одягати прийдете. Та й перекусити вже не завадило б…

Аж тепер зрозумів піп, що пошився в дурні, але було пізно. Довелося попові-хвалькові відміряти хитрому гуцулові три мішки зерна.

Про скупого багача

Один багач був дуже скупий. Коли наймав собі робітника, ставив перед ним миску борщу. Якщо голодний надто запопадливо накидався на їжу, скупердяга показував йому на двері:

– Іди, небоже, шукати собі деінде роботи, бо в тебе писок, як ворота. З таким апетитом ти мене до тижня жебраком зробиш!..

І проганяв. А коли когось наймав, то так його, бідолашного, годував, що той сам від нього утікав.

Почув про цього скнару один кмітливий парубок і надумав провчити його. Добре попоївши та ще прихопивши із собою шматок сала, він найнявся в багатого.

Другого ж дня господар загадав піти в ліс — заготовити дерево на нову конюшню. Сіли снідати. Сам багач їсть м’якушку з хліба, наймитові скоринки підсовує. А тому і байдуже!

Працювали в лісі, поки сонце не зійшло з полудня. Зголоднів хазяїн, не витримав такого посту й каже:

— Уже пора щось на зуб покласти.

— Може, й пора, — відповідає наймит. — Але мені їсти ще не хочеться.

— Як же це так? — не вірить багач.

— Я, — сміється парубок, — наївся сухих скоринок. Поки вони в череві не розм’якнуть, доти я не потребую їсти.

— Ех, прогадав! — почухався хазяїн. — Пожди-но, вдруге я буду хитріший!

Наступного дня зробив навпаки: віддав наймитові всю м’якушку хліба, а сам поїв скоринки. Після сніданку подалися молотити жито. Ще було далеко до обіду, а багач охляв — ні руками, ні ногами не може ворухнути. Бо на сухих скоринках довго не потягнеш!

Зиркає на наймита, а тому й за вухом не свербить. Ціп так і витанцьовує в його дужих руках.

— Ходімо вже їсти! — жбурнув багач ціпа на снопи.

— Ні, хазяїне! Не годиться кидати роботу, коли не обід! — відповідає наймит. — До обіду можна домолотити той стіжок!

— А ти не голодний? — застогнав багач.

— Чого би був голодний? Вранці ото наївся м’якушки, а вона у животі застала ще вчорашню скоринку. Виходить, що я добре наївся у вас хліба…

«Он воно що! — міркує скупий. — Віднині я вже хліба ділити не буду».

Вдався до нових хитрощів. Щоб наймит менше їв, почав йому давати наперед до їжі по кухлю води. Але парубок був хитрий! Випив перед обідом один кухоль води і попросив:

— Хазяїне, дай ще!

— Гм, а це навіщо?..

— Коли вип’ю багато води, черево роздувається, і я можу більше страви з’їсти. Кидаю ложку за ложкою, як за драбину!

— Ну й дурень з мене! — вилаявся багач і перестав давати наймитові воду до того, як мав їсти. А той, звісно, й не наполягав…

Отак кмітливий парубок відучив багача від його поганої звички.

Іван і корчмарі

Жили в одному селі три корчмарі: один — в нижньому кінці, другий — у верхньому, а третій — серед села. Договорилися, що в один день підуть на ярмарок. А в той час ходив Шугай, і вони боялися. Дорадилися, що покличуть з собою ще когось із села. Видять: іде Іван.

– Іване, ходи завтра з нами на ярмарок.

— А чого мені йти?

— Може, щось купиш.

— Добре, — каже Іван.

А дорога була далека. Йшли цілий день і не дійшли. Обточувалися в лісі. Та ні один із корчмарів не хоче спати скраю.

— Добре, — каже Іван. — Я зроблю так, що ніхто не буде спати скраю.

Привів корчмарів до купини, вклав їх головами на неї, а ногами — в різні боки. Так ніхто не був крайнім. Айбо мурашки почали кусати, і корчмарі почали проситися:

– Іване, веди нас в інше місце спати.

— Лізьте на смереку, — каже Іван. — Там вас ні вовк, ні Шугай не увидить.

Вилізли корчмарі на смереку, поприв’язувалися, а Іван зліз униз. Коли злазив, обрубав за собою всі сучки. Пробудилися вранці корчмарі, а злізти ніяк. Каже Іван:

— Держіться один за другого та й до землі достанете.

Так корчмарі й зробили: повисли один на другому, та до землі далеко. У того, що держався за сук, заболіли руки.

– Іване, що робити, як руки болять?

— Поплювати на них — легше буде держатися.

Поплював той на руки — і всі три загриміли вниз. Сердиті, вхопили Івана, вкинули в міх і понесли топити. Принесли на міст, айбо у воду не трутили: пішли спершу гріх замолити. А Іван сидить у міху і кричить:

— Не знаю ні читати, ні писати, а мене хотять на царя класти.

Через міст їхав пан. Почув те та й каже:

— Я би був за царя, бо знаю і читати, і писати.

— То лізь замість мене у міх! — каже Іван.

Розв’язав пан міх, випустив Івана і сам заліз на його місце. Зав’язав Іван міх, сів на бричку — і гайда. Доки корчмарі вернулися, він уже був далеко. Корчмарі трутили міх із паном у воду, а самі пішли на ярмарок.

Приходять корчмарі на ярмарок, а там Іван коней з бричкою продає.

– Іване, звідки в тебе коні та бричка?

— З того світу.

– Іване, утопи й нас, — просять корчмарі, — бо ми також хочемо таких коней з бричками мати.

— Добре! Лише заплатіть мені за роботу.

Заплатили Іванові за роботу, і він на тому мості зав’язав кожного в міх (корчмарі купили собі міхи) і подриляв у воду. Тут і казці кінець.

Як солдат царя обдурив

Це було тоді, коли в солдатах служили по двадцять п’ять років. Один солдат прослужив в армії, і не довелося йому побачити царя. А він рішив, що б там не було, побачити царя, і пішов прямо до царського палацу. Вартові, що стояли там, не пропускають його, а він свариться і все-таки намагається пройти до царя.

У той час цар гуляв по двору і, побачивши, що якийсь солдат з вартовим сперечається, наказав:

— Пустіть його в двір!

Потім запитав солдата:

— Чого ти хочеш, служивий?

Солдат йому відповів:

— Служив я двадцять п’ять років і не бачив вас.

— Так, — промовив цар, — то чим би я тебе нагородив? Може, тобі щось подарувати за твою службу?

— Ні! Нічого не хочу. Якщо царська ласка, подаруйте мені стару кульбаку.

— Що ж ти з нею робитимеш? — здивувався цар. — Краще я тобі дам нове сідло.

— Ні, нічого не хочу, дайте лише мені стару кульбаку, — прохав солдат.

Цар засміявся і сказав своєму слузі:

— Біжи, знайди де-небудь і видай цьому служивому стару кульбаку.

— Коли ви вже даруєте мені цю кульбаку, то дайте мені і документ такий, що це саме ви мені подарили.

Цар швидко написав, що дійсно стара кульбака подарована ним цьому служивому, і печатку царську поставив.

Подякував солдат цареві і пішов. А як вийшов у поле, закинув стару кульбаку в бур’ян, а документ заховав глибше в кишеню і пішов у той край, де був великий маєток одного графа під назвою Стара Кульбака.

З цим царським документом солдат вигнав графа з маєтку і зостався там жити.

Небагато часу пройшло, граф і пише цареві:

«Ваша величність! Що я вам зробив, чим провинився перед вами? Я зостався без хазяйства, а ви ним нагородили солдата».

Цар зрозумів, що солдат його обдурив, що він видав документ не на стару кульбаку, а на маєток графа під такою назвою.

Довго думав цар і вирішив так: зібравши великий бал, запросити на нього гостей і хитрого солдата і тут відібрати в нього документ та й повернути маєток графові.

Встановили порядок на балу такий: хто п’є до кого чарку, той мусить ударити ложкою його по лобі, а коли кому прийдеться пити і бити царя по лобі, той мусив уже попрощатися з своїми маєтками.

Слуги розсадили гостей за столом так, що солдатові прийшлось піти до царя, а це значило позбутися маєтку. Солдат і пустився на хитрощі. Став розповідати всім присутнім одну пригоду, яка нібито була в його житті:

— Одного разу я їхав з батьком до млина, але на дорозі нам трапилась калюжа, через яку не можна ніяк переїхати, а коли переїжджати, то треба позбутися коней. Коли ж об’їхати цю калюжу, то треба набавити дороги в два рази більше. Ну, що мені було робити? Чи їхати через калюжу і занапастити коні, чи об’їхати калюжу в два рази далі? — запитав солдат.

Усі відповіли, що краще об’їхати, хоч і далі, ніж позбутись коней. Цар також погодився, що краще об’їхати далі.

— Ну, то коли краще об’їхати калюжу, то й тут мені краще обминути царя, а піти до другого. — І він, проминувши царя, вдарив по лобі другого і випив до нього.

Так солдат обдурив царя і присутніх на балу панів.

Як бідняк видоїв трьох цапів

Ішов король із трьома міністрами. Ідуть полем, а чоловік оре чотирма волами, старший чоловік. Поклонився, вони йому відклонилися, і каже король:

— Чи далеко — далеко?

— Як переднім волам роги, — відповів чоловік.

— Чи много з тридцяти двох?

— Чотири.

А міністри тільки дивляться, нічого не розуміють з розмови. Король се замітив.

— Чи подоїли б ви трьох цапів?

— Ой-йой, коби кому нагнати.

Король відійшов з міністрами, а вони й почали його звідувати:

— Про що ви говорили зі старим? Ми нічого не зрозуміли.

Каже король:

— Видите, з простих людей смієтеся, а поговорити з ними не можете. Даю вам чотирнадцять днів. Кедь не взнаєте, про що я говорив із старим, то долі з міністрів.

Ну, що робити, куди йти? Лише до того діда. Прийшли до нього і звідують:

— Про що ви говорили тоді з королем, бо ми нічого не зрозуміли.

— Дасте, синове, по триста срібних, то скажу вам.

— То ж много! Менше — дамо.

— То будьте собі здорові, якщо не платите. Мені нічого не хибить.

Що робити? Мусили заплатити по триста срібних, бо інакше — долі з міністрів, долі слава, долі гроші.

— Ну, то що означало: «Чи далеко — далеко»?

— Та то, небожата, звідав мене король, чи далеко вижу. А я сказав: переднім волам вижу роги.

— Ну, а що-сьте казали, коли король звідав: «Чи много із тридцяти двох?»

— Звідав король, скільки у мене зубів. Я сказав: чотири.

— А про що вас звідав: «Чи подоїли би трьох цапів?»

— То про вас, небожата. Нагнав вас король, я вас і подоїв.

Запряжений пан

Раз пан їхав на базар з кучером.

Коли бачать вони — веде чоловік козу на базар. Пан питає:

— Що за цю козу?

Чоловік каже:

— Дайте коня одного, бо ця коза вовків ловить.

Пан тоді каже кучеру:

— Ванько, оддаймо коня одного, — одним будем їхать, а коза буде вовків ловить.

Коли вони їдуть дорогою, бачать: стоять два вовки, а пан каже:

— Ванько, видиш вовків? Вони наші будуть.

Пустили козу, вовки піймали козу і з’їли. Пан тоді:

— Ванько, це не та коза, що вовків ловить, а вовки її ловлять; мужик обманув нас; стій, я сяду на цього коня, дожену його і видеру коня.

А мужик той узяв коня за козу, завів його у ліс, поставив, а сам вийшов на дорогу, а пан їде.

— Здоров, мужичок, не бачив ти, тут не їхав мужик конем?

— Бачив, пане, він поїхав у ліс; а дайте мені цього коня, я дожену його.

Пан дав коня, мужик узяв того, що у лісі був, та й утік. А пан ждав, ждав і вернувся до Ваньки.

— От, Ванько, мужик обманув мене, узяв і цього коня. Ну, як, Ванько, будемо їхати? Ти вези, а я буду їхать!

Запрігся Ванька, везе. От уже ніч. Доїхали вони до скирти сіна і стали ночувать. Пан у шубі, панові тепло, а Ванька тільки у жакеті, Ваньці холодно; пан ліг на бричці, а Ванька вліз у мішок і ліг під скиртою. Опівночі Ванька встав, роздягнув мішок та:

— Фу, — каже, — упрів!

А пан каже:

— Що ти, Ванько, я у шубі змерз, а ти упрів?

А Ванька каже:

— Бо я у мішку був.

Пан тоді каже:

— На тобі шубу, а мене зав’яжи у мішок.

Тоді Ванька зав’язав пана у мішок, а сам одяг шубу, а потім узяв бич та як начав молотить по мішку, а тоді випустив пана з мішка і начав стогнать.

— Ой, Боже мій, побило мене, — каже Ванька.

А пан каже:

— Бо ти дурень, ось як: як мене ударить в один бік, я на другий повернусь.

Тоді пан запрігся і начав тягти, а Ванька сів за пана і приговорює:

— Знай, пане, як мінять кози за коні, тепер вези сам.

Гордий дурному брат

В одному селі жив самотній парубок. Так бідував, що най ту біду, як кажуть, шляг трафить. І зібрався парубок у світ. Довго блукав горами, шукай гараздів, але ніде їх не знаходив. Якось прийшов до одного пана і попросив:

— Дайте якусь роботу, бо вже пухну з голоду…

Дідич пихато відповів:

— Будеш мої бджоли пасти. А кожного вечора маєш їх рахувати, аби жодна із них не пропала. Як пропаде, то мусиш задурно служити три роки.

Парубок щоранку випускав бджоли з вуликів, а увечері впускав і перераховував. Але одного разу рахує, рахує — одної бджілоньки нема. Загнав усіх, позамикав вулики і побіг шукати бджілку, яка десь пропала.

Раптом у лісі парубок уздрів якусь білу купу. Підійшов ближче — то кістки. Побіг до пана й каже:

— Паночку, одна бджола пропала. Ледве-м знайшов її кістки в лісі.

— Добре, що-сь замельдував, — відповів пихатий дідич. — Поїдемо трьома фірами за її кістками. Скажи, най запрягають.

Фірмани запрягли. Дідич поїхав з ними. Знайшли купу кісток і повезли додому. Дідич наказав їх поховати. І парубок насипав на них високу могилу. А на ту могилу поклав зверху дрантивий горнець, аби настав казочці кінець.

Вороняча парасоля й попові пригоди

В одному селі жив піп. Спочатку був таким, як усі попи, а потім йому щось у голові наплуталося. Коли піднімався на казальницю, то телентів таке, що парафіяни тільки носи морщили. Ніхто нічого не розумів.

— Що це за галя-баля? По-якому? — питали один одного.

— Та по-циганськи.

— А нащо він говорить по-циганськи?

— Бо хоче нас циганами зробити.

— Дурне його діло! Най собі говорить, а ми підемо геть. Яке співання, таке й слухання.

У неділю піп прийшов на службу, а в церкві — тільки дяк і паламар. І другої, і третьої неділі було порожньо.

Розсердився панотець. Послав паламаря, аби приніс мішок пшениці. Насипали трохи зерна при вході, решту розсіяли по храму.

Позліталися ворони, горобці, й за короткий час їх стала повна церква. Паламар зачинив двері, і птаство опинилося, як у великій клітці.

Піп розмахував кадилом, а ворони літали і каркали йому над головою. Сказав, аби їм ще дали зерна і не випускали…

Одного дня попові прийшла гадка: чи не полетіти з отими воронами аж під саме небо й подивитися, яке воно є? Мав би що розповідати своїм парафіянам, і це би їх загулило на відправу.

Дяк і паламар половили всіх ворон і прив’язали кожній до ноги довгий мотузок, за кінець якого тримався панотець. Вийшла величезна чорна парасоля. Вона знялася й полетіла!

Панотець тримався кріпко і сліпав на небо, чи не побачить Бога. Але Господь розсердився на таку самодіяльність.

— Файний буде інтерес, — сказав невдоволено святому Петрові, — як кожен піп захоче дістатися до раю живим! Тоді тут і мертвим не вистачить місця!

Господь послав слабість на панотцеві руки. Вони нараз прив’яли, затерпли, задерев’яніли, і… мотузок вислизнув. Піп полетів каменем на свою грішну землю. Якби був упав на твердь, то розбився б, як яйце. Але з волі Господньої він упав у мочар і забився до шиї в болото.

Довго чекав панотець, доки з голови розвіялася темрява. Коли прояснилося, закліпав очима. Вітер віяв-повівав і чуприною його грався-бавився, а якась пташка почала звивати гніздечко на поповій голові.

«Біда, — подумав піп. — Треба рятуватися».

І почав кричати на все горло:

— А-у-у! А-у-у!

Мисливці почули, але їм здалося, що то кричить птах, а у птаха з таким страшним голосом погане м’ясо. І не пішли на крик.

Панотець заночував у мочарі.

Настав Божий ранок. Засміялося сонечко.

— Господи, помилуй! Господи, помилуй! Господи, пом-и-и-луй! — заспівав піп із болота.

Їхали купці на ярмарок і стали прислухатися.

— Хто би це міг службу правити у мочарі? — спитали одні.

— Ходімо, подивимось, — відповіли інші.

Пішли. А піп з болота:

— Господи, поми-и-луй!

Купці роздивлялися, але нічого не бачили.

— Господи, поми-и-луй! — зачулося знову.

— То, ади, отой пеньок співає, — сказав один купець.

— Витягніть мене, браття-християни, — попросив «пеньок».

Купці його схопили — хто за чуприну, хто за вуха — і витягли з болота. Потім сіли на фіру й поїхали своєю дорогою.

А піп стояв, як дідько. Куди йому сховатися від людського ока?

Пішов до Пруту, скинув рясу і все інше шмаття й почав його прати. Добре виправ, вижмакав і розстелив на траві, аби просихало. Потім сам заліз у воду. Він любив пірнати: затисне пальцями вуха, ніс та очі й — плюск черевом у воду. Отак собі купається.

А неподалік хлопчаки пасли худобу. Вони уздріли на траві простелену рясу та ще якесь шмаття й подумали, що все то належить їхньому попові, який не раз тягнув їх у школі за вуха і клав на кукурудзу клячати. Щоб відплатити за ті кривди, хлопчаки схопили одіж і сховали в лісі.

Панотець вибрався на берег і пішов до убрання. А воно ніби пішло за водою.

Весь день нишпорив задурно. А коли стемніло й повіяло холодом, почвалав додому голяком.

І на цім казка кінчається.

Про цигана й ковбасу

Прийшов циган до одного ґазди — хотів трохи посидіти на великому багатстві. Ґазди нема вдома, а ґаздиня принесла з комори добрячу ковбасу й підсмажує її на пательні. Циган дивиться на те і ковтає слину. Потім почав казати:

— Жіночко, ваша хата є найфайніша у селі. Звідки то у вас?

— Тато мені збудував! — похвалилася багачка.

— Я теж хочу поставити таку файну хату. Дайте мені оту ковбасу, що у вас на пательні, аби-м зміряв нею, скільки ваша хата має уздовж і вшир.

— Та візьми, — відповіла улещена ґаздиня.

Циган узяв ковбасу з пательні й поміряв довжину та ширину хати. А потім сказав:

— Я піду, ґаздинько, й поміряю те місце, де побудую свою хату.

— Поміряй, поміряй і принеси борзенько ковбасу, бо треба її смажити — чоловік надійде вже з роботи.

Циган закинув ковбасу на плече й пішов міряти землю.

Вернувся ґазда з поля, сів на лаву й каже:

— Підсмаж мені, жінко, ковбасу.

— Нема, чоловіче.

— А де вона?

— Циган випросив. Пішов міряти землю, де має будуватися. Він зараз принесе.

Чоловік і жінка чекали, чекали. А циган і донині не приніс ковбаси!

Дурнів не сіють, не орють, а вони самі родяться

Вперта жінка

Один господар мав дуже вперту жінку. Якби то вперта, а розумна, то міг би ще якось жити, а ця була трохи дурнувата. Що би він не сказав, то все не так, і зробить все навпаки. Коли він хотів її словами нарозумити, то чув:

— Так буде, як я знаю, а не так, як ти.

Бачить чоловік, що з такою лише вік марно стратить, і думає, як її позбутися. Одного разу каже:

— Завтра я піду до міста на ярмарок, а ти залишайся вдома на господарстві. Най тебе Бог боронить іти зі мною до міста!

Не встиг він всього сказати, а жінка вже, як машинка:

— Ой, не буде так, як ти хочеш! Коли ти йдеш, то і я піду.

— А господарство як? Залишиться на пропало?

— Не бійся, чоловіче. Як господарство не з’їв пес без тебе, то не з’їсть і без мене. А я таки піду з тобою, бо ти мій чоловік, а я твоя жінка.

На другий день збирається до міста чоловік не сам — збирається і жінка.

Просить він:

— Лишайся вдома, жінко, бо ти ґаздиня.

– І ти лишайся, бо ти ґазда.

Бачить чоловік, що марна справа з нею говорити, — йде. Жінка за ним. Йдуть обоє. Йшли полем, а під лісом треба було переходити широку і глибоку річку. Дійшли вони до річки, а там зустрічаються сільські люди. Питають його:

— Максиме, а кого ви вдома лишили, що разом з жінкою йдете на ярмарок?

— Та нікого.

Перейшли люди на той бік, а він каже:

— Почекай, жінко, я піду наперед, а ти переходь за мною.

— А то не одно? Ти завжди хочеш бути першим! Ні, на цей раз я піду наперед.

— Як йдеш, то будь розумна. Тримайся за поруччя й не смій скакати у воду.

— Таки скочу. І що мені зробиш?

— Та спам’ятайся, жінко! Ти не вмієш плавати.

Але жінка не слухала. Вибігла на середину кладки, перекинула ногу через поруччя й лише п’ятками блиснула.

Люди на березі аж у долоні сплеснули.

— Ого, чоловіче, ти вже повдовів!

Але чоловік не говорив ні слова.

І з кожним таке буває, хто розуму не має.

Дурні жінки

Мав один ґазда дурну жінку та й її раз виправив на торг до міста. Вона взяла гуси та й забрала на торг продавати. Прийшла вже на торг, але не знала, почому платяться гуси. То зачепила якогось чоловіка та й каже:

— Постійте тут, попильнуйте мені гусей, а я піду подивитися, як гуси платяться. Але, — каже, — аби я вас спізнала, як вернуся, то нате вам мій кожух, тримайте!

І дала йому кожух, лишила гуси та й пішла. Вернула, шукає, а того вже нема — пішов з гусьми і з кожухом. Прийшла додому і розповіла то чоловікові. А чоловік дуже розлютився та й каже:

— Коли ти така дурна, то я геть іду в світ за очима. Як найду ще таку дурну, як ти, то вернуся додому, а як ні, то не вернуся!

Зібрався й пішов.

Приходить до одного села, дивиться — так одна кобіта гониться за куркою, так курку б’є! Він її питається:

— Що ти, жінко, робиш?

А вона каже:

— Має курка курята, та не хоче їм дати ссати.

— А що мені дасиш, — каже, — як я тебе навчу, як ся мають курята кормити?

— Дам тобі п’ятдесят ринських.

Каже він:

— Дай мені сюди муку!

Дала вона муку, тоді він замісив тісто і подробив курці на землю, а курка що ухопить кусник, то кличе курята — годує. Тоді жінка утішилася, дала йому грошей, і він собі пішов далі.

Іде, іде тим селом далі, дивиться, а там приставила баба драбину до даху та й тягне корову по драбині на дах, та й б’є. Тоді він питається:

— А що ви робите, кобіто?

Вона каже:

— Виросла трава на даху така файна, то гоню корову, аби пасла, але, шельма, не хоче лізти!

Він знову так каже:

— Що мені дасте, як я вас навчу?

— Дам, що хочете, лише навчіть!

Він тоді взяв серп, виліз на дах і скосив траву, дав корові, з’їла. Дала йому та кобіта п’ятдесят ринських, і він пішов.

Йде тим самим селом далі, а там, на кінці, кобіта бігає з решетом по дворі та й махає до дверей.

— А що ви робите, кобіто?

Вона йому каже:

— Хочу загнати сонце до хати, бо темно, та не можу!

— Що мені дасте, кобіто? Я вам зараз зажену!

— Дам, — каже, — сто ринських!

Узяв він тоді сокиру та й пилу, вирубав у стіні діру і вставив вікно, то вже сонце світило до хати. Взяв від баби сто ринських і пішов уже додому, д’ своїй жінці. Прийшов і каже:

– Є ще такі дурні баби на світі, як ти, навіть дурніші!

Поради соловейка

Один чоловік піймав соловейка і хотів його з’їсти. Але пташок каже до нього:

— Ні, ти мною не наїсишся, чоловіче, краще пусти мене, і я тебе навчу трьох речей, які тобі у великій пригоді стануть.

Чоловік втішився і пообіцяв відпустити, якщо той добре скаже. І каже соловейко:

— Ніде того не їж, що не годиться. Ніде того не шкодуй, чого вже не можна повернути. Ніколи речам неподобним не вір.

Почувши це, чоловік пустив соловейка.

А соловейко хотів довідатись, чи навчився той чоловік його ради. Полетів угору і каже до нього:

— О-о-о! Зле зробив, що мене пустив! Якби ти знав, який я скарб у собі маю, ніколи не пустив би мене! Бо в мені є дорога і велика перлина; якби ти її дістав, зараз би багачем зробився.

Почувши те, чоловік дуже засмутився, підскочив угору до соловейка і просив, щоб він повернувся до нього. Тоді соловейко каже:

— Тепер я пізнав, що ти дурний чоловік. Все, чого я тебе вчив, пішло марно. І шкодуєш за тим, що вже не може повернутись. Неподобній речі ти повірив! Дивись, який я маленький. Де ж у мені може вміститися велика перлина?!

Та й полетів собі.

Як сватали ліниву дівчину

Була файна дівчина, але така лінива — лінувалася навіть придивитися, як то люди живуть на світі, про що говорять. То й не дивно, що розумом була недалека.

Прийде до неї один парубок, постоїть-поговорить, прийде другий, а сватати ніхто не хоче. Але якось прийшли до неї сватачі з другого села. Щоб донька не наговорила того, чого не треба, каже їй мати:

– Іди, Ганько, до сусіди, позич сита.

Прийшла Ганька до сусідки, а сусідка питає:

— Чого ти, Ганько, прийшла?

А вона каже:

— Та знаєте, що сита, а не решета.

— Та й що будете сіяти?

— Та знаєте, що муку, а не попіл.

— А що будете варити?

— Та знаєте, що є старости, та й будемо варити пироги.

— А ти би віддавалася?

— Та здало би ся.

— А віно маєш?

— Знайшло би ся.

— А робити вмієш?

— Ой, ви розговорилися, що би й пироги зварилися.

Та й пішла. А сусіда подумала собі, що шкода хлопця, аби з такою вік капарив, перестріла сватачів, коли йшли від Ганьки, й каже:

— Люди, думайте, бо хто лінивий, а хворий на голову, то гірше, як на руку або на ногу.

Та й сватачі призадумалися.

Баба і гладущик молока

Випросила собі баба гладущичок молока. Поставила молоко в запічку, а сама сіла коло нього, загнула ноги та й задумалась. «Коли б мені, Господоньку, теє молочко устоялося, то нароблю собі і сиру, і масла. Сир і масло продам та й куплю собі курку; курка яєць нанесе; підсиплю, курчата вигодую, продам та й куплю кабанця. Кабанець виросте, візьму за нього багацько грошей та й куплю конячку; конячку продам, куплю биченята. Запряжу я тії биченята до возика та й буду їхати на ярмарок; а як хто буде мене просити: «Бабко-серце, підвезіть!», то я ногою т-тур».

Баба спересоння сунула ногою в гладущик; гладущик полетів з запічка на землю і розбився в куски, а молочко покотилося білою річкою по чорній землі.

Про дурня

У одного чоловіка був син дурень. Парубок уже був, женити пора. Здається, за такого дурня хто б пішов. Адже — найшли таку божевільну, що подавала рушники. Одбули весілля; та дурень недовго жив у сім’ї, з батьком, — зараз старші брати його виперли; поставили йому хату, й одрядили, і нічого не дали.

От і живуть вони собі вдвох із жінкою. Жінка товчеться та заробля, щоб таки збити хоч яку-небудь худібчину, та щоб їсти було що; а дурень тільки їсть, та п’є готовеньке, та на печі лежить, та хоч би лежав, а то висить: оце залізе, обхватить жердку руками і ногами й повисне, висить та співа, аж хата розлягається. Раз жінка йому і каже:

— Ти б таки пішов до батька та випросив собі хоч поросятко, як таки у нас у дворі нічого немає.

— Та добре ж, жінко, я й піду.

Прийшов до батька, поздоровкався.

— Казала моя жінка, щоб ви дали порося.

А мати й каже невісткам:

— Підіть там піймайте яке гарненьке поросятко та дайте йому.

Він узяв те порося в мішок, поніс додому.

— На тобі, жінко, порося, казали, щоб берегла.

А сам оп’ять на піч — повис та й співа. На другий день жінка оп’ять йому каже:

— Люди такі: то рибу ловлять, то по зайці ходять, а ти все лежиш, та якби я не заробляла хліба, то й з голоду досі пропав би; піди по зайці.

— Та добре ж, — каже, — жінко, я й піду.

От жінка пішла до сусіда прясти, а він узяв кота й порося у мішок замість гончих собак і пішов у ліс. Тільки що став доходити — біжить заєць; він зараз випустив кота, а той кіт, з переляку, на дуба, заліз на самий вершечок та й сидить. Дурень взяв та й порося випустив, а те порося як побіжить у рів, не удержалось — покотилось і вбилось. Зостався дурень без нічого: і зайця не піймав, і порося запропастив. Прийшов додому, жінки нема, він і поліз на піч. Прийшла жінка.

— Де ж твої зайці?

— Е, лиха там їх година пійма! Тільки дурно порося пропало.

— Яке порося?

— Та наше таки, я його брав на охоту.

— От дурний! Люди собак беруть, а він порося. Ти, коли сам не знаєш, хоч би людей розпитав.

— А я ще й кота брав, так кіт забравсь на дуба — манив, манив — не лізе, так я його й покинув.

— Любий! Любий! — каже жінка.

Через скільки там днів оп’ять йому каже:

— Тепер у нас нема в дворі ні шерстини: ти б таки пішов до батька та попрохав, щоб тобі дали хоч лошатко.

Пішов дурень. Увійшов до батька в хату, поздоровкався.

— Казала моя жінка, щоб ви дали нам лошатко.

— А порося живе?

— Ге? Давно вже нема.

— А де ж?

Той так і так, розказав їм, де ділось порося. Браття вилаяли його, а мати аж заплакала. А лошатко дали таки. Він надів на нього обротьку і повів додому. Привів у двір, пустив його, а сам мерщій на піч — повис на сволоці та й співа. Жінка питає:

— А що, дали лоша?

— Дали, он у дворі.

— Ти б його в хлівець загнав та дав би йому сінця.

— Зажени ж, коли тобі треба.

От у неділю жінка збирається на місто.

— Гляди ж, — каже, — хазяйствуй тут без мене: даси лошатці їсти і напоїш, а я кликну Параску (сусідину дівчину), нехай тут у печі витопить й обідати наварить; як управиться, то даси їй поснідати, отам у молошнику єсть сметана, а вона напече паляниць, то поламаєш м’яку паляницю.

— Гаразд, — каже.

Прийшла Параска. Зараз затопила в печі, наварила обідати й паляниць напекла. Як зовсім вже вправилась, сіла біля вікна та й сидить. А дурень усе лежав на печі; далі як схопиться, як ухватить вірьовку — давай налигувати Параску.

Та кричить, опинається, а він:

— Чого ти, дурна? Ходім, я їсти дам.

Повів її в хлівець, положив сіна і хлівець запер; а лошатку повів у хату. Привів. Усипав у мисочку сметани, поламав паляницю і давай сажати лошатку за стіл. Лошатка дрига ногами, головою маха, а він її вговорює:

— Чого ти, дурна, пручаєшся? Сідай їж, воно добре.

Та й товче її мордою в сметану. Та лошатка як вирветься, вибила вікна, далі як плигоне через стіл, миску розбила, стіл перевернула.

— Ні, ти катова лошаця! От дурна, не схотіла сметани.

Поліз на піч та й співа. А Параска тим часом якось відчинила дверці і втікла з хлівця. Прийшла жінка.

— А що, давав лошатці їсти?

— Давав сметани, так вона не схотіла; та ще, бач, і вікна побила, й мисочку розбила.

— А Боже! Що мені з тобою робити? Де ж таки ти чув, щоб лошатам давали сметану?

— Та ти ж сама казала.

— Я тобі веліла, щоб ти Парасці дав сметани, а лошатці — сіна.

— А я Парасці давав сіна, так вона аж кричить та не хоче. Запер було в хлівець — отже, мабуть, утекла.

— Дурний, дурний! От лиха мені година з тобою.

Діждали заговин. Усі люди ідуть в гості до родичів, і дурень із жінкою пішов до батька. Засиділись там та й припізнились, їх зоставили ночувати. Полягали спати. Дурень — чи спав, чи й ні — будить жінку:

— Жінко, жінко! Я їсти хочу!

— Та хіба ж ти давно вечеряв! Устань же, — каже, — та пошукай — отам на печі була макітра з варениками, що од вечері остались.

Він поліз. Лапкався там, лапкався — найшов макітру, та не ту, що була з варениками, а другу; а в ту макітру повлазили маленькі кошенята спати. Він не став роздивляться, що там найшов, — поїв кошенят. Прийшов до жінки:

— Чуєш, жінко, які добрі вареники! Та ще й хрускотять, мов з кісточками.

— А побила мене лиха година! Отож ти кошенят поїв. Лягай же спати.

Він полежав трошки та оп’ять торка жінку:

— Жінко, жінко! Я пити хочу.

— А щоб тебе… Отам біля порога стоїть діжечка з водою — встань та й напийся.

Устав він. Ходив, ходив по хаті, налапав помийницю і давай з неї хлебати.

— Жінко, я найшов воду, та така добра, кисленька, та ще мов кишечки тягнуться.

— То ж ти, мабуть, помий напився.

Тільки що жінка заснула, він оп’ять її будить:

— Жінко, жінко! Квасу хочу!

— А, як ти мені надоїв з своїми примхами! Полізь у погріб, там стоїть бочка з квасом, наточи й напийся, та гляди затикай чіп, щоб не вибіг квас.

Поліз він у погріб, одіткнув чіп і випустив увесь квас. Бродить в погребі по коліна. Сяк-так вибрався відти, увійшов у хату:

— Жінко, жінко! Я квас випустив.

— Гаразд! Ти вже, куди не повернешся, наробиш добра. Піди набери попелу, отам у сінях в жолобку стоїть, та засип. Та гляди, не попади борошна!

Пішов він, найшов борошно, набрав і засипав той квас. Увійшов у хату:

— Жінко, жінко! Вже засипав квас, та хто його зна, що мені попалось — таке, як борошно, і пахне борошном, ось устань подивись.

Встала вона, полізла в погріб; коли гляне, аж, лиха година, увесь погріб ізсипаний борошном.

— А щоб же тебе, — каже. — Ну що тепер батько скаже? Збирайся та ходімо, щоб хоч не чути, що тут буде…

Убралися тихенько, та так, що ніхто й не чув, і до світа дома стали. Та більше вже ніколи не ходили в гості.

Так собі живуть та хліб жують. Жінка все побивається, так як і побивалась, а дурень висить на печі та співає.

Вчений вовк

Вивчив раз один чоловік вовка у повозці ходить. От їде, а пани і перестрівають його, здивувались та й кажуть:

— Продай нам цього вовка.

— Купіть, — каже, — та тільки що ви з ним робитимете?

— Він у нас, — кажуть, — писарем буде.

От сторгувались, він забрав гроші, а вони того вовка — і розійшлись. Через скільки там год той чоловік і здумав: «Піду та одвідаю свого вовка».

Найшов того пана, пита, де вони того вовка діли.

— А він, — кажуть, — у Петербурзі генералом служить, коли хочеш його побачити, так питай такого-то генерала.

От він і пішов у Петербург. Зараз допитавсь того генерала.

— Визвіть, — каже, — мені його.

Ось виходить генерал та до нього так строго:

— Чого тобі?

Так того чоловіка ця груба річ за серце й узяла, як крикне ж він на генерала:

— А у ярмо і забув?

Як солдат із зуба борони юшку варив

Один солдат та стояв на постої у дуже скупої баби. Трудненько доводилось солдатові добувати собі кожен окраєць хліба, а що вже про варену страву, то він і забув, яка вона на смак. Занудився він зовсім на тих бабиних сухарях з водою і почав крутити головою, що б таке вигадати, щоб і себе вдовольнити і баби не прогнівати? Солдатики хитрі на всякі видумки, бо голод — не тітка. Знайшов він старого, заіржавленого зуба від колишньої борони, приніс до хати та почав стругати та мити, щоб баба бачила, та все з примовою: «Оце буде юшка, так юшка! І курятини не треба! Дозвольте, бабко, горня і води?»

Баба, зацікавлена, дала горня і, заливши зуб від борони водою, приставила до жару.

Кипить, аж весело дивитись! А солдат все пробує та хвалить:

— От буде юшка, так юшка! Дозвольте, бабко, дрібок солі!

Дала бабка дрібок солі. Згодом солдат просить ще й пшона трохи. Дала баба пшона, бо то ж цікава штука, яка то юшка вийде з боронячого зуба.

Згодом просить солдат кілька картоплинок… і цибулю.

Дала баба і сала, бо то ж дуже цікава і нечувана штука — юшка з боронячого зуба!

А коли вже зуб добре уварився, що вже пшоно і цибуля розкипіли, то солдатик вийняв його з горнятка і, сказавши, що він ще не на один раз згодиться, поклав обережно на полицю.

А юшка була нічого собі і така на смак, неначе й не із зуба від борони варена!

Як москаль долотом рибу ловив

Ішли два москалі понад ріку. Дивляться, а там баба пере полотно. От вони змовилися вкрасти те полотно. Один ніби пішов геть, а другий узяв долото, прив’язав на шнурок та й кинув у ріку. Стоїть, чекає. Баба дивиться на ту роботу, а далі питає:

— Москалю, а ти що робиш?

— А що, бабушка, рибу ловлю.

— Та на долото?

— О, на долото чудесно ловиться. Ти ще хіба не бачила?

— Ні, не бачила.

— Ось зачекай, зараз буде клювати.

Поклала баба праник, стала коло москаля, дивиться, але нічого не видно.

— Е, — мовить москаль, — здесь не клюйот, а от тут буде клювать.

І він закинув долото в інше місце, трохи далі від полотна. Стоїть, чекає, а баба також.

— Е, ні, здесь не клюйот, а от тут буде клювать!

І він знов відійшов кілька кроків, і знов закинув долото. Знов ждуть обоє, і знов надармо.

— Е, мати ‘го, і здесь не клюйот, а вже от там певно буде клювать.

І він відійшов спорий кусень від полотна і закинув долото.

«От іще дурний москаль! — подумала баба. — Захотів на долото рибу спіймати. Ну-ну, побачу, яку то він рибу зловить».

Стала коло москаля, дивиться, а другий москаль тим часом зайшов, узяв полотно та й драла. Бачить москаль, що його товариш уже справився, плюнув та й каже:

— Е, чорт с нім! Сєводня совсем не клюйот. Бувай здорова, бабушка!

Та й пішов. Баба до полотна — еге, шукай вітра в полі!

Три бажання

Був собі дід і баба і дуже бідно жили. Ні з’їсти, ні спити, як люди, — завжди голодні і холодні, а до праці сили не мали. Сиділи та сумували та в віконце позирали, що їм принесе людська ласка. А як світ не без добрих людей, то вони хоч і сиділи весь тиждень напівголодні, але ж в неділю не було ще кого ховати… Бо ще не було того дива, щоб на селі умер хто з голоду. То вже хіба в місті таке часом трапляється…

Ото прийшла до них раз хитрюща баба, а вона була чарівниця. Вони, чим мали, поділилися з нею, та ще й добрим словом прийняли і переночувати дали.

— За те, що ви мене не вигнали серед ночі з хати і останнім шматком поділилися, я вам хочу подякувати, — каже вона на прощання. — Я собі піду, а ви загадуйте три рази те, чого ви собі бажаєте, і кожне ваше бажання вмент збудеться. Будете ви до кінця життя свого мене згадувати! — Та й пішла.

Сіли старі за столом і почали думати, що б їм таке загадати, щоб їхнє життя, таке злиденне та убоге, зробилося враз сите і розкішне? Поки баба сиділа та міркувала, чого б їй забажати в першу чергу, якого чуда, дід, дуже голодний, сказав, приказуючи:

— Перш за все хочу печеної ковбаси величезний шматок!

Аж ось дивиться, з комина спускається кільце ковбаси завбільшки з мотовило… Та такої рум’яної, аж дух приємний пішов по хаті… Баба глянула і позеленіла від злості на таке мізерне, нікчемне дідове бажання. У неї-бо в голові вже склалися інші: щоб вернути собі молодість, здобути багатства, великі скарби!.. А тут дід вихопився з своєю ковбасою, як циган на торг з козою або як дурень зі ступою, і запропастив нанівець одне бажання! Не могла бабина душа цього стерпіти.

— А бодай же тобі, йолопе, тая ковбаса та до носа приросла! — вибухнула вона, запалившись гнівом до дідової необачності.

І що ж? В мить одну та ковбаса з комина та до дідового носа — цап! — і приросла, мов там і вікувала.

Дивляться тоді вони одно на другого. Що за оказія? Що сталося?

Дід, що такий завжди пристойний здавався бабі, неначе і не старий ще, хоч і з сивою бородою, тепер з ковбасою біля носа — то ж чиста мавпа, проява, страхопуд якийсь, що й дивитись гидко, не те що! Сидять обоє і плачуть, що їм тепер робить?

— Ще тільки одне маємо бажання, — каже дід крізь сльози.

— Тільки одне! — каже баба. — Будемо вже тепер загадувати обоє разом.

— А будемо, — каже дід.

— Так, щоб же ота ковбаса та від носа відпала!

Сказала, а та ковбаса хто знає, де й ділась, неначе її язиком злизало! Отут-то вони з тієї досади почали сваритись та докоряти одно одному, хто винен, чого раніш між ними ніколи не траплялось…

Дурному ні в людях, ні дома

Був собі один чоловік, Хома, а в нього жінка — хороша-прехороша, а до тої жінки та ходив полюбовник. Ото раз прийшов він та й став коло сіней Хоминої хати, собака Муха і загавкала на дворі. А Хома лежить на печі без штанів у просі та й каже:

— Держи, держи, Мусю, бо я і в хаті не боюся!

А жінка лежить на подушках та й говорить:

— От, чоловіче, який ти сміливий!

— О жінко, я ще з печі злізу та крикну.

Устав з печі та й кричить:

— Держи, держи, Мусю, бо я і в хаті не боюся!

— О чоловіче, який ти сміливий!

— О жінко, я ще й в сіни вийду та тюкну!

Вийшов у сіни та й гука:

— Держи, держи, Мусю, бо я і в сінях не боюся!

— Оце ж таки, чоловіче, який ти сміливий!

— О жінко, я ще й надвір вийду та крикну.

Вийшов та й тюлюка… Ото тільки що вийшов він надвір, а тут полюбовник шасть у сіни та й сховавсь! А жінка хрьоп дверима та й засунулась!.. Хома і зоставсь надворі, босий, без штанів, в одній сорочці, а мороз хрещенський, такий, що аж тріщить. Що тут казати? Сюди-туди, сяк не влізе в хату. «Дай піду під вікно та покричу жінці, щоб відчинила». Ото приходить та й кричить:

— Жінко, відчини!

А жінка лежить на подушках в обнімочку з полюбовником та й пита:

— Хто там такий?

— Та я ж, Хома твій!

— Цур тобі, пек! Мій Хома дома, ось біля бока лежить.

«Що це за лиха година? — дума собі Хома. Начебто і моя хата, аж, бач, виходе, що не моя; чи це на мене наслано, чи це мене сатана обморочила. Дай піду я та пощитаю хати скраю, чи не знайду своєї». От пішов і щита.

— Оце Грицькова хата, оце Стецькова хата, оце кумина, оце Хомина… Жінко, відчини!

— Хто там такий?

— Та я ж, Хома твій!

— Цур тобі, пек! Мій Хома дома ось, біля бока лежить!

«Що це за лихо? Це мене і прям сатана обморочила… Ану дай знов піду та пощитаю хати скраю». Пішов і оп’ять щита:

— Оце Грицькова хата, оце Стецькова хата, оце кумина, оце Хомина… Жінко, відчини!

— Та хто там такий?

— Та я ж, Хома твій!

— Та цур тобі, пек! Мій Хома дома, ось біля бока лежить!

«Оце лихо! Що тут казати? Дай піду до кума до Петра та попрошу його, хай мене до хати до моєї доведе». От і пішов. Приходить до хати кума Петра та й кричить:

— Кум, здоров був!

— Здоров! А хто ти такий?

— Та я Хома, кум твій.

— А, це ти, Хомо?

— Я, куме.

— Чого ж це ти ніччю ходиш?

— Та чого? Вийшов я із хати та й заблудив, та тепер і не знайду ніяк свого двора, так оце прийшов до тебе, щоб ти запоміг моєму горю: вийди, спасибі тобі, та доведи мене до хати.

Той кум Петро вийшов; дивиться на Хому, аж він зовсім роздягнутий, та ще й без штанів.

— Та це ти, куме, босий?

— Та босий!

— Та ще в одній сорочці?

— В одній сорочці.

— А, лишечко! Та ти ж замерзнеш, поки я тебе доведу.

— Так що ж мені казати?

— А от що: сідай мерщій на мене, я тебе довезу.

— Ну й ну!

Ото сів Хома на кума на Петра, та й поїхали вони. Добрались до Хоминої хати; кум Петро зараз під вікно та й гука:

— Кума, здорова була!

— Здоров був! А що ти таке єсть?

— Я Петро, кум твій!

— А що тобі треба, куме?

— Та що? Візьми свого Хому, а то замерзне.

— Що ти, куме, мій Хома дома, ось біля бока лежить; ось озвись, Хомо.

— А хто там такий? — гукнув полюбовник на такий самий голос, як голос Хоми.

Слуха Петро, так-таки як єсть голос Хоми.

— Що ж це воно таке сидить на мені?

— Та то, куме, сатана! Ось полапай його, якщо волохате, так то небезпременно сатана!

Лапнув кум Петро, аж воно волохате… Як кинеться ж тоді Петро від вікна, як хокне з себе Хому та давай тікать. Біжить та хреститься: «А господи Сусе Христе, це ж мене сатана осідлала…»

Зоставсь оп’ять Хома босий, в одній сорочці на морозі. Стояв, стояв, а далі надумавсь та й пішов спати у хлів. А в хліві лежав бугай, він підібравсь під бугая та й заснув.

Ото чуть стало розвидняться надворі, а жінка вже й випустила із хати полюбовника, а сама пішла по двору та й тужить за Хомою:

— Головонько ж моя бідная, головонько моя безщасная! Нема ж мого хазяїна та нема ж мого порадничка!

А Хома ось і виходить із хліва.

— Де це ти був?

— А хіба ти не знаєш де? Я вчора до тебе стукав, стукав, а від тебе ні слуху ні духу.

— Що ти? Бог з тобою! Я за тобою усю ніч вибігала і по двору, і по задвірках, і по вулицях, а тебе наче злидень злизав.

— Дивно мені, а я усю ніч простукав у тебе під вікном, а ти одно: «Мій Хома дома, ось біля бока лежить…» Так я пішов у хлів, підгорнувсь під рябого бугая та й заснув.

— Що це ти кажеш?

— А що?

— Так ти під бугаєм ночував?

— Під бугаєм.

— Ах ти, скажена собако! Що ж це ти наробив?

— Та що ж я там наробив?

— А то, що ти тепер тільний, от що! — Давай його лаяти та приговорювати: — Ах, побила б тебе лихая година та нещаслива! І що тепер казати з тобою? Чи ти знаєш, що ти тепер скоро будеш телиться? Ну от же що я тобі скажу: іди ти у чужу слободу та там і телись, а в своїй слободі і слави не набирайсь.

Та знов давай його лаять та причитувати.

— Та хай грець твоєму батькові! Я й піду на чужу слободу, аби ти тільки не лаялась…

От і зібравсь Хома. Узяв мішечок, хліба в мішечок, та й пішов на чужу слободу телиться. Іде собі та йде та все полем та ярами, щоб страму не набираться, аж гульк — на дорозі лежать шматки чоловічого тіла: вовки прохожого розірвали. Голова оддалік, рук зовсім нема, і ноги, у чоботях, заморожені. Дивиться Хома на чоботи — добрі. «Дай візьму собі, вони здадуться». Узяв та й пішов далі, у слободу. Приходить у слободу і давай проситься у людей ночувати, бо було, бач, уже під вечір. Упрохався до одного мужика. Бачать хазяїн та хазяйка, що він кріпко намерзся, та й кажуть йому:

— Лізь, чоловіче, на піч та там собі і обігрійсь.

Хома поліз на піч та, довго не думаючи, і захріп там. А тим хазяїнам та Бог дав уночі прибиль: коровка отелилась, а мороз був сильний, телятко й обмерзло. Хазяїн і каже:

— А що, жінко, унесім його в хату та положим на піч.

— А що ж, унесім!

Унесли та й положили на печі, як єсть біля Хоминого бока. А Хома собі спить і не чує, що біля нього лежить теля.

Прокинувсь аж у глупу північ, лап! — аж коло нього теля. «Господи Сусе Христе!.. Як же це я отеливсь, що й не чув?» Полапав коло себе — мокро. «Так і єсть, отеливсь… Ну, одначе, слава тобі, Боже!..» Та скорійш з печі та шапку в охапку, а кожух на плечі та й давай Бог ноги від тих хазяїв… Та так швидко вдрав, що й чоботи з чоловічими ногами забув на печі…

Чуть світ, а хазяїн і хазяйка уже й прокинулись. Прокинулись та зараз на піч, щоб подивиться на теля. Туди, а там теля єсть, а чоловіка, що спав, нема, — одні чоботи з ногами.

— Що це за лиха година?

— Та це, жінко, наше теля прохожого чоловіка з’їло! Що тут казати?

— Та що ж тут, чоловіче, казати? Біжи скорійш до попа!..

Побіг чоловік до попа, розказав йому про всю оказію, а піп вислухав та й каже:

— Це у вас антихрист народився! Треба його скорійш убити, а то він і нас усіх поїсть, та треба б, убивши те теля, і хату освятити.

— Ну що ж, як убити, то і вбити.

Ото убили його швиденько, закопали в землю, а хату освятили. А Хомі й байдуже: мерщій чвала собі додому. Прийшов додому, та скорійш у хату, та до жінки своєї.

— Ну, жінко, молись Богу: я отеливсь! Та ще як! Так, що й не чув.

— Що ж тобі Бог дав, чоловіче, чи бичка, чи теличку?

— Та я б тобі, жінко, і сказав, так і сам не знаю, що воно там таке й є.

— Ох ти, йолопе, йолопе, божевільна голово! Не зна, що у нього і найшлось… Якби ти був путящий чоловік, то узяв би його додому, от би нам і користь.

Давай його лаяти, давай його коренити, аж у вічі лізе.

— Та годі тобі лаяться: ну я піду, озьму своє теля.

— Як же ти його візьмеш, розумна ти голово?

— Та як? Піду та й озьму; прийду туди, де ночував, та й скажу: віддайте моє теля, бо я у вас ночував та й отелився.

— Тю, тю, дурний! Хіба ж так можна? Ти прийди туди, де ночував, стань під ворітьми та й мичи: «Му-му-му!..» А теля почує та й обізветься до тебе, от тоді ти його і бери.

От Хома узяв мішечок, хліба в мішечок та й подавсь. Прийшов у село, найшов там той двір, де ночував, положив голову на ворота та й давай мичать. Мичить та й мичить, а теля все не одзивається. Коли це виходить хазяїн двора та й пита його:

— Чого ти тут, мужик, мичиш?

— Та чого? Я тут у вас недавно ночував та й отеливсь на печі, так тепер жінка прислала мене, щоб я взяв у вас своє теля.

— А, так це ти?

— Я.

— Ну іди ж ти в хату, так ми тобі і віддамо твоє теля.

Хома здуру і пішов. От тільки що він на поріг, а тут як ухопили його за шерсть та як почали кулачити, щоб не робив слави людям та не лякав їх. Кулачили-кулачили, трохи печінки не відбили; доти його вчили, поки Хома якось не вирвавсь із рук та не втік із хати. Як вихопивсь із хати, та тоді давай Бог ноги: насилу з душею втік. Приходить додому, до своєї жінки, а вона його і пита:

— Ну що, чоловіче, узяв своє теля?

— Хай тебе поб’є лиха година з твоїм телям. Тепер я знаю, що то воно за теля таке було.

— Тю, тю на тебе! Верзе не знать що; сказано — «дурному ні в людях, ні дома», так воно й єсть.

Нетямущий піп

Був такий піп, що не знав, коли свято і неділя. Але в неділю сів собі на воротях і струже моркву і їсть. Люди ідуть до церкви, він питається:

— Куди ідете, парафіяни?

— До церкви!

— Або сьогодні що?

— Неділя!

Той кинув моркву і побіг до добродійки:

— Добродійко, а сьогодні неділя!

— Або що?

— Бо люди ідуть до церкви!

— Чекай! Зараз порахуємо: в понеділок з плугом виправляли, а у вівторок вийшли, а в середу на ниву вийшли, а в четвер орали, а в п’ятницю воли втратили, а в суботу найшли і додому прийшли… То сьогодні — неділя!

— Ну, то треба службу Божу мати! Де мій опорат?

Попадя каже:

— Дитину вповила!

— Розповивай! Давай сюди! А де потровіль?

— В садку теля прив’язала!

— Давай сюди!.. А де ж кадильниця?

— Курям пити дала!

— Давай сюди!

І зібрався піп, і пішов до церкви, і править службу Божу. Але нагадав собі, що то він чув межи попами ще якесь свято є — і не знав яке і в який день. І як скінчив службу Божу, і каже:

— Маєте, парафіяни, свято цього тижня!

І мовчить. Але один мужик питається:

— Яке то свято і коли?

— В понеділок. Як не в понеділок, то у вівторок. А як не у вівторок, то в середу або в четвер. А як не в четвер, то в п’ятницю, а не то в суботу буде, — бо неділя далі не пустить.

І мужик питається:

— Яке то свято, добродію?

І піп думає: яке свято, бо забув. Але то церква була стара, дерев’яна, і свиня зачала чухатися в стіну, аж ся стіна трусить. То староста стояв під стіною і крикнув:

— Алля!

А піп каже:

— Так, так, панове парафіяни! Добре староста каже: — Ілля! Ілля!

Про дурнів

Оженився один леґінь на багацькій дівці, бо дали їй у часть трьох корів. Каже він жоні:

– І в мене є дві корови, і ти три привела — всіх нам не визимувати. Як надійдуть купці, то три корови продамо.

Пішов він у ліс на роботу, а жона дома господарює. Надійшли купці і звідують її:

— Молодичко, чи не маєте корів на продаж?

– Є аж три, — каже ґаздиня.

— Та нам три не треба, лише дві — кожному по одній.

— А я лише три продаю.

— Та в нас не є стільки грошей, — кажуть купці.

— А я лише три продаю, — твердить своє молодиця.

Видять, що вона не сповна розуму, кажуть:

— Ми дві корови беремо, а третю лишаємо тобі в заставку. Підемо додому, візьмемо гроші і виплатимо за всі три корови. Тоді й сю, третю, заберемо.

На таке ґаздиня пристала. Відв’язала двох корів і віддала купцям. Коли чоловік прийшов із лісу, жона почала хвалитися:

— Я корів продала.

— А де гроші?

— Гроші принесуть завтра. Вони лише дві корови взяли, а третю лишили у заставку.

Як учув таке чоловік — за голову імився:

— Не хочу я з тобою жити — іду світом!

Прийшов чоловік на друге село — чує рев. Прийшов до хижі, а то дідо з бабою ревуть. Звідує, що за біда в них.

— Квочка пітята висиділа, а цицьки у неї не є, — каже баба. — Виздихають пітята з голоду, будемо мати велику шкоду.

— Не журіться: я вам поможу в біді, — каже чоловік.

Насипав він пітятам проса, вони почали дзьобати.

— Се їх цицька, — каже чоловік.

Врадувалися баба з дідом і дали чоловікові стільки грошей, що купив би за них корову. Прийшов чоловік на третє село і чує якийсь гук. Дивиться, а то громада саджає бика на церкву.

— Люди добрі, що робите? — звідує чоловік.

— Церква у нас стара — весь дах травою поріс. Хочемо, аби громадський біка спас її.

А чоловік хотів найнятися десь на жниво, та й ніс із собою косу. Узявся він допомогти громаді. Приставив драбину й скосив усю траву на церкві. За роботу громада добре йому заплатила — стало б ще одну корову купити.

Прийшов чоловік на четверте село. Йде вулицею й чудується: всі з решетами бігають.

— Що, люди, робите?

— Хижі в нас темні — світло до них носимо.

— Я вам поможу.

А чоловік мав із собою й сокиру. Прорубав в одній хижі вікна, прорубав у другій… Зрадувалися люди того села, насипали чоловікові повну шапку грошей.

«Більше я не подорожую», — подумав собі чоловік і повернувся у своє село. Каже жінці:

— Мирімся, бо я знайшов дурніших від тебе.

Жона зварила йому каші повний горнець, та тут і казці кінець.

Дурний дає, мудрий бере

Казка починається з того, що один чоловік мав двох синів. Але він вже був старий і скоро вмер. А сини не могли поділитися тим, що зісталося по вітцьові. Зістало ж п’ять корів і чотири воли. Молодший каже старшому:

— Мені будуть три корови. Ти старший і винний, що так ґаздував. Чому ти не ґаздував так, щоб нам припало по три корови?

А старший брат відповів:

— Я почав скоріше робити, як ти, то мені приходить та корова. Бо доки ти ріс, я тим часом її заробив!

— Я тобі її не відпущу, — каже молодший брат. — Подам на тебе в суд. Корова мусить бути моя!

Подав молодший в суд, а старший найняв собі адвоката, щоб корова була його. Дав адвокатові одну десятку і вернувся додому з радістю. Як молодший брат те вчув, пішов і він найняти собі адвоката. Люди йому порадили, де може знайти доброго адвоката, який знав добре судити. А то був той самий адвокат, якого найняв і старший брат. Дав і молодший брат десятку, а адвокат йому каже:

— Як прийдеш на суд, то принеси мені п’ятдесят золотівок. Корова буде твоя!

Прийшов молодший брат додому, почав хвалитися:

— Не боюсь тебе! Корова буде моя, бо я найняв адвоката.

І так вони чекають, коли вже їх покличуть в суд. Прийшло повідомлення, в якому писалося, щоб і корову на суд привести, і по п’ятдесят золотівок принести. Зібралися брати та й ідуть, один веде корову, а другий ззаду підганяє.

Прийшли вони до того міста, увійшли до двору, де був адвокат, а він закликав свою служницю та й каже:

— Візьми, Марчо, колодку і замкни корову в хліві. А ви ідіть за мною до канцелярії, побачимо, чия буде корова.

Ідуть брати за ним, увійшли до канцелярії, а адвокат каже шефу по-мадярськи, щоб ті два брати не розуміли:

— Пан солгабиров, вони мають дома чотири корови, а одну привели сюди. Тими п’ятьма коровами я їх маю розділити. Але як? Я ж не переріжу корову на дві половини, бо не буде корови, лише м’ясо з неї. То хай зістане та п’ята корова мені, а вони дістануть по дві.

А солгабиров відповів адвокатові:

— Може тобі, приятелю, зістати корова. Вони сюди привели лише ту корову, яка їм не любилася.

— А ще прошу, пан солгабиров, присудити мені й гроші, бо я їм наказав принести, по п’ятдесят золотівок.

— Добре, зістануть і гроші.

— А тепер, будьте такі добрі, їх розсудити, — попросив адвокат солгабирова.

І тоді солгабиров звернувся до братів:

— Скільки дома маєте ще корів?

— Ще чотири, — відповів молодший брат. — Старшому — дві і мені дві. І по два воли нам припадуть. Лише на тій корові не можемо поділитися.

— Ту корову лишите у пана адвоката. Не будете на ній сваритися, ані битися. Будете добрі брати.

— Ой, ми свою корову не відпустимо!

— Ачей я вам корову не перетну, бо я її не оживлю, а знаю добре, що ви два одну корову не понесете аж до села, як вам її перерубаю, бо ви б здоров’я позбулися. Ну і все. Право готове. Покладіть ще тут на стіл по п’ятдесят золотівок і можете йти.

Брати поклали гроші на стіл і питають:

— За що ми стільки грошей адвокатові положили?

А адвокат відповів:

— Моя жінка — пані. Вона не може коло корови ходити. Я мушу собі служницю найняти, щоб доглядала корову.

Зібралися брати та й пішли додому. Що мали робити? І корови позбулися, і по п’ятдесят золотівок дали, а все задармо. Таке то право було.

Захований скарб

Було в одного чоловіка три сини: два — розумних, а третій — дурний. Коли батько помер, залишилося дві корови і теличка.

— Помер няньо, давайте поділимося! — каже старший брат.

— Та що тут довго мудрувати! — каже середульший. — Тобі одна корова, мені — друга, а теличка най буде дурному.

Погнав дурний свою теличку в ліс пасти. Прив’язав її до старої дуплистої смереки, а сам додому вернувся.

— Де ти подів свою теличку?

— В лісі залишив, най пасеться!

— А коли хтось вкраде або вовки загризуть?

— Нікуди вона не дінеться, я її до смереки прив’язав.

— Еге, на тобі! Правду кажуть: дурневі й у Києві розуму не купити! — глузують розумні брати.

Пішов дурень в ліс, а від телички тільки мотузка лишилася.

— Чому ти, смереко, мою теличку з’їла? — як закричить на цілий ліс дурний.

Вітер повіяв, дуплиста смерека заскрипіла, а дурний подумав, що то вона йому відповідає.

— Дорого ти мені, небого, заплатиш за телицю. Я тебе зрубаю!

Й почав рубати смереку. Тільки вдарив сокирою, а з дупла посипалися червінці.

— Ага, ти вже платиш! — зрадів дурний і перестав рубати. Побіг до братів і каже:

— Братики мої! Запрягайте волів, беріть мішків побільше, поїдемо в ліс. Мені смерека вже заплатила за теличку.

— Ти й зовсім здурів. Хто таке чув, щоб дерево платило?

— Кажу вам, плàтить! Та ще й чистим золотом. Золота того там стільки, що нас троє не понесе.

Переглянулись розумні. Хто його знає? Може, й справді дурному щастя трапилося?

Приїхали в ліс. Підійшли до смереки й бачать, що з дупла вже багато золота насипалося.

Повертаються вони ввечері з золотом і оглядаються, як би їх хтось не підстеріг та не пограбував.

Сидить дурний на возі, розумні позаду йдуть. Кажуть розумні дурному:

— Сиди, брате, на возі, а ми тобі калачів принесемо.

Дурний не дивився, куди подалися брати. Ліг собі горілиць й лічить зірки на небі. Прийшли брати, ідуть за возом й кидають по калачу братові. А той дивується:

— А звідки на мене калачі падають?

— Та це, брате, хмара з калачів, пливе в небі, з неї й падають.

— Чому досі ніколи такої хмари не було?

— Звідки тобі знати, була чи не була, коли ти ніде не буваєш, тільки в попелі граєшся на печі. А калачі падають з неба кожної ночі. Дбайливі люди їх визбирують, а вранці продають.

Прийшли вони так додому, розумні й говорять:

— Треба поміряти гроші, а то нам не поділитися порівну.

– Іди, дурню, до попа, позич мірку!

Дурному не треба було казати вдруге. Побіг до попа.

— А для чого вам мірка, та ще й посеред ночі? — здивувався піп.

— Гроші будемо міряти!

Приніс дурний мірку, брати йому й кажуть:

— Ти йди дивись, щоб нас хтось не підгледів, що ми золото міряємо. А коли б хтось наближався, ти свисни, щоб ми могли сховатися.

Тим часом піп вів розмову з попадею.

— Ану, піду подивлюся, чи правду розповідав дурний. Можливо, й мені перепаде дещо за мірку.

У темноті наткнувся піп на дурного. Тільки хотів щось сказати, дурний як свисне його по голові дрюком — піп тільки ноги задрав.

Переміряли розумні золото, закопали в землю, кличуть дурного:

— Ти бачив когось?

— Та бачив одного й так свиснув, що він тільки ноги задрав.

— Що нам тепер робити, ти ж попа забив!

Зажурилися брати й заховали попа в гної. Посходилися на другий день люди до церкви, а попа немає. Куди це, думають, наш піп дівся? А дурень хвалиться:

— Я попа так свиснув, що він тільки ногами блиснув! А мої брати його в гної закопали!

Наробила тут попадя галасу, заявила жандармам.

З’явилися на другий день суддя, жандарм, сільський староста. Прийшли на подвір’я до братів і питають розумних:

— Ви попа забили?

— Ні, — каже дурний. — Вони не вбивали його, то я його дрюком свиснув, а він і заховався у гній.

— Не вірте йому, панове, бо він зовсім дурний! — виручають дурного розумні.

— А хіба й то неправда, що була хмара з калачів? — розсердився дурний.

— При чому тут хмара з калачів? — здивувався суддя.

— Та ви ще питаєте? А мені завжди говорили, що коли гримить, то пророк Ілля калачі по небу розвозить. Одного разу й мені нападали.

— Не слухайте, що дурний видумує! — мовив старший брат.

— Що нам до хмари з калачів. Нам треба знайти мертвого попа! — каже жандарм.

Наказали братам розкопати гній. Копнули, а з гною показалися роги. Це розумні брати, як почули, що попадя підняла лемент, закопали замість попа барана.

— Що там за диво? — питає суддя. — Ваш піп мав роги?

— Та ні, наш піп був безрогий.

Суддя наказав яму закидати, а братів визнати невинними.

Дурний Іван та Хвеська — його сестра

Жили собі в одній слободі брат і сестра; брат був дурник, звали його Іван, сестру звали Хвеською. Були вони собі бідні, і через те сестра часто посилала брата до сусіди чого-небудь попросити. Раз зібралась вона у поле і послала його попросити чого-небудь. Він прийшов та й каже:

— Здорові були! Прислала Хвеська, щоб чого дали.

Ті і загадались, чого б йому дать, а далі взяли та й дали кусок м’яса. Пішов Іван додому. Дорогою зустрілась йому собака.

Він і каже:

— Се на тобі, а се мені.

І кинув їй м’ясо, а сам подавсь додому. Сестра і пита його:

— Чого ж тобі дали?

— Та дали щось червоне.

— Чи не м’ясо, бува?

— Еге.

— Де ж ти дів?

— Та собака зустрілась та й каже: «Се тобі, а се мені». Я взяв та й кинув його.

— О дураче, дураче! Ти б взяв, та приніс, та покришив, а я прийшла б та зварила.

— А хіба я знав?

На другий день вона оп’ять пішла у поле, а його послала до своїх, попросити, щоб чого дали. Він приходить і каже:

— Здорові були! Прислала Хвеська, щоб чого дали.

Вони дали йому свиту. Приніс дурень додому, порвав її на шматочки, сів на улиці й дожидає сестри. Тільки що вона виткнулась, а він і гукає їй:

— Хвесько, Хвесько, іди скорій. Я приніс м’яса і покришив.

Дивиться Хвеська — аж шматочки сукна. Вона й каже:

— А, дурний, дурний! Хіба то м’ясо! То ж свита. Ти б приніс та повісив її на жердочці.

— Хіба ж я знав?

Другого дня уранці вона знов пішла у поле, а його послала до своїх чого попрохати. Він прийшов та й каже:

— Здорові були! Прислала Хвеська, щоб чого дали.

От вони дали йому корову. Привів він її додому і давай вішати ва жердку. Корова брикнула, зірвала жердку і втекла. Прийшла сестра і пита:

— Чого ж тобі дали?

— Та дали щось таке рогате та хвостасте.

— Чи не корову, бува?

— Та еге ж.

— Де ж ти її дів?

— Та я став вішати на жердку, а вона брикається, порвала вірьовку та й утекла.

— О дураче, дураче, ти б привів її, та поставив у хлів, та дав паші, а я б прийшла та подоїла б.

— Ну хіба ж я знав?

Уранці знов послала вона його до своїх прохати чого. Він прийшов та й говорить:

— Здорові були! Прислала Хвеська, щоб чого дали.

Ті думали, думали, чого б їм дати, та й дали дівку, попоробити їм трохи. От Іван привів її додому, запер її у хлів, підложив їй сінця, та велить їсти, бо Хвеська прийде подоїть. От приходить Хвеська, а він і репетує:

— Хвесько, Хвесько! Іди доїти корову!

Та вхопила дійницю та бігом у хлів, зирк — аж там стоїть дівка. Вона привела її в хату, нагодувала, напоїла і відпустила додому.

От наступила неділя, і Хвеська збирається до своїх. Бере з собою і брата й каже йому:

— Гляди ж, як сядемо за стіл там їсти, то ти потроху їж, а то скажуть — прожора.

Прийшли. Посідали за стіл. Дурень усе трохи їсть; його поштують, а він не хоче.

Вернулись додому. Він і каже сестрі:

— Хвесько, я їсти хочу.

— Та хіба ти там не наївся?

— Та ти ж сказала: їж потроху, а я все їв потрошку.

— Ну візьми ж там на печі вареники.

Але дурень не попав вареників, а намацав кішку з кошенятами та й поїв їх. Вранці Хвеська дивиться — цілісінькі вареники, а кішки з котятами нема.

Міна

Були собі дід та баба; у них не було ніколи дітей. Пішла баба по воду, коли дивиться — горошина котиться по дорозі; баба взяла, вкинула у відро, прийшла додому, виливає воду та й каже своєму діду:

— Я найшла на дорозі горошину.

Дід каже:

— Дай мені, стара! Я її посаджу.

Дід взяв та й посадив під полом. Вона росте не по днях, а по годинах, і не по годинах, а по хвилинах. От виросла вона до неба, і вродились на ній стручки так рясно, що ніхто і не надивується.

От дід стереже ті стручки, та так, що цілими ночами не спить та стереже. В середу під вечір дід заснув; коли встає вранці — нема стручків.

Він каже:

— Піду до Бога, нащо він мої стручки забрав?

Та й прийшов до Бога і каже:

— Нащо ти мої стручки забрав?

Бог йому каже:

— Коли я твої стручки забрав, так на тобі за твої стручки золоті постільці, срібні волоки.

Дід узяв, подякував та й пішов; іде — коли пастух пасе коні. От вони поздоровались; пастух його питає:

— Де, діду, був?

Він каже:

— У Бога.

— Що тобі Бог дав?

— Золоті постільці, срібні волоки.

— Дай мені їх, я тобі дам найкращого коня.

Він узяв коня, подякував та й пішов; іде та іде — коли чередник пасе череду. От вони поздоровались. Чередник його питає:

— Де ти, діду, був?

— У Бога, — каже.

— Що тобі Бог дав?

— Золоті постільці, срібні волоки.

— Де ж вони?

— Проміняв за коня.

— Проміняй коня за вола.

Він узяв вола, подякував та й пішов; іде та йде — коли пастух пасе овечки. От вони поздоровались.

— Де ти, діду, був? — питає пастух.

— У Бога.

— Що тобі Бог дав?

— Золоті постільці, срібні волоки.

— Де ж вони?

— Проміняв за коня.

— Де ж той кінь?

— Проміняв за вола.

— Проміняй мені вола за найкращого барана.

Він проміняв, узяв барана і пішов; іде та іде — коли свинар пасе свині. От поздоровались. Той свинар його питає:

— Де ти, діду, був?

— У Бога.

— Що тобі Бог дав?

— Золоті постільці, срібні волоки.

— Де ж вони?

— Проміняв за коня.

— Де ж той кінь?

— Проміняв за вола.

— Де ж той віл?

— Проміняв за барана.

— Проміняй мені барана за найкращого кабана.

Дід проміняв, подякував та й пішов; іде та іде… Прийшов до міста, дивиться — коли на базарі чоловік продає шила. От вони поздоровались.

Той чоловік його питає:

— Де ти, діду, був?

Він каже:

— У Бога.

— Що тобі Бог дав?

— Золоті постільці, срібні волоки.

— Де ж вони?

— Проміняв за коня.

— Де ж той кінь?

— Проміняв за вола.

— Де ж той віл?

— Проміняв за барана.

— Де ж той баран?

— Проміняв за кабана.

— Проміняй мені кабана за шило.

Він узяв шило, подякував та й пішов; іде та іде — коли коробейник назустріч. От вони поздоровались. Той його питає:

— Де ти, діду, був?

— У Бога.

— Що тобі Бог дав?

— Золоті постільці, срібні волоки.

— Де ж вони?

— Проміняв за коня.

— Де ж той кінь?

— Проміняв за вола.

— Де ж той віл?

— Проміняв за барана.

— Де ж той баран?

— Проміняв за кабана.

— Де ж той кабан?

— Проміняв за шило.

— Проміняй мені шило за голку.

Дід проміняв і пішов додому; став перелазити через тин та й загубив голку. Баба вибігла з хати:

— Я без тебе трохи не пропала! Де ти, мій дідусю, був?

— У Бога.

— Що тобі, старенький, Бог дав?

— Дав мені золоті постільці, срібні волоки.

— А де ж вони?

— Проміняв за коня.

— А де ж, дідусю, коник?

— Проміняв за волика.

— А де ж, дідусю, волик?

— Проміняв за барана.

— А де ж, дідусю, баран?

— Проміняв за кабана.

— А де ж, дідусю, кабан?

— Проміняв за шило.

— А де ж, дідусю, шило?

— Проміняв за голку; тобі, старенька, хотів гостинця принести, та став лізти через тин та й загубив.

— Я рада, що ти сам прийшов!

Обнялись, поцілувались і пішли в хату.

Кому трудніш правитись

Мужик із жінкою часто сперечались: кому з них робити трудніш? Мужик каже, що йому трудніш у полі, а жінка — що їй трудніш дома. От раз літом і помінялись вони роботами: жінка поїхала орати, а мужик зоставсь дома. От, ідучи орачем, жінка і наказує мужикові:

— Гляди ж ти мені, не проспи череди, віджени корів у череду, а овечок і телят — у ватагу; та гляди не запропасти курчат із квочкою, нагодуй їх; та щоб обід у тебе поспів, поки приїду, і буханців напечи та масла сколоти, і щоб сколотини були; он там сухе просо, то стовчи пшона на кашу.

Загадала усе, і поїхали собі із сімейкою у поле. Мужик поки зібрався гнати худобу, а ватагу й череду вже прогнали: треба було бігом доганяти. Вернувсь додому, та щоб шуліка не потаскав курчат, він позв’язував їх ниткою, прив’язав до квочки і пустив надвір, а сам став поратись у печі. Бачив він, що жінка тоді і діжу місить, і пшоно товче на кашу, як топиться у печі. От замісив мужик діжу і став на ступу пшоно товкти. А щоб за одним заходом сколотити і масло, прив’язав до пояса горщик із сметаною, бач, з такою гадкою, що як товктиметься пшоно, то й масло сколотиться. От тільки почав товкти пшоно в ступі, а квочка — кирр-кирр, а курчата як запищать. Він із ступи та надвір — глянути, чого вони, та зачепивсь за ломаку і простягся, горщик зі сметаною розбивсь. Дивиться — аж здоровенний шуліка ухопив курча, а за ним потяглись угору і останні курчата з квочкою, бо зв’язані були міцно. Так усіх і попер шуліка. Поки мужик розглядав, куди поніс шуліка квочку з курчатами, тим часом убрались свині в хату, одна звалила діжу з тістом, воно попливло по хаті, а свиня глита його на весь рот, а друга свиня порається біля пшона в ступі, а тут і в печі погасло. Загадався мужик, стоїть та дума, що йому робити, а вже давно обідня пора. От вже і жінка повернулась з поля. Приїхала у двір, зирк — квочки нема. Мерщій розпрягла шкапу та в хату, та й пита мужика:

— Де квочка з курчатами?

— Де! Шуліка ухопив. Я позв’язував курчат та й поприпинав до квочки, щоб шуліка не схопив якого або щоб не порозбігались, аж шуліка налетів, такий здоровенний, що й квочку поніс, і курчат.

— А обідати наварив?

— Наварив! Коли в печі погасло!

— Масло сколотив?

— Е, сколотив тобі! Побіг за квочкою, спіткнувся, а горщик розбився, і сметану собаки поїли.

— Та що це у тебе тісто по хаті?

— Та бісові свині! Я кинувся за квочкою, а вони у хату: одна діжу вивернула, друга пшоно в ступі поїла.

— Так ти, бачу, все поробив?

— Еге, поробив! Поробиш за тими іродовими шуліками та свиньми.

— А я ж зорала, що ти сказав, та, бач, у яку ще пору звернулась.

— Еге, там одне діло, а тут ач скільки наказала: і те зроби, і друге зроби, де ж його усе упорати?

— А я ж упорую кожного дня. От тож і є! Не сперечайся, не кажи, що жінкам нічого робити.

Докучливі казки

Просивсь подорожній чоловік зимою, де б переночувати, та де не проситься, усе заставляють казки казати. Усю слободу обійшов, а далі і дума: «Дай скажу, що знаю». Сказав, що знає, його зараз і пустили. Дали повечеряти:

— Ну, тепер кажи казки.

— Тільки, — каже, — не перебивайте, а то хто переб’є, тому й доказувати.

— Добре, — кажуть.

От він і почав:

— Ходив я, ходив та прийшов у вашу слободу, став на ніч проситись, аж ніде не пускають.

Проказав це та знов:

— Ходив я, ходив…

А тоді господиня слухала-слухала та й каже:

— Що це ти все одної та одної? Кажи ще другу.

— Е, тітко, ви перебили, вам і доказувати.

Та й почала:

— Носив десь кат гостя, носив та й до нас заніс, носив десь кат гостя…

А дочка:

— Та годі вам, мамо, вже скоро світ.

— Е, ти перебила, тобі й доказувати!

— Та що, мені спати хочеться.

Та як засперечались, то до світа сперечались, а той чоловік виспавсь та й пішов.

Чарівна торба

Було то дуже давно, у тяжкі часи. Сім років нічого земля не родила, і люди голодували.

Один чоловік мав трохи вівса-позаддя і пішов засіяти нивку. Взяв жменьку, замахнувся, аби розсіяти, а тут налетів вітер і все поніс у безвість. Взяв ще жменьку — і знову подув сильний вітер і все забрав. Так було і за третім разом.

Зажурився чоловік, з чого буде жити, бо більше збіжжя не мав. Прийшов додому зажурений. Коли жона вчула, що сталося, каже чоловікові:

— Треба на вітер у суд подати.

Зібрався чоловік у столицю на вітер у суд подавати. Вийшов на роздоріжжя, коли чує голос:

— Куди, чоловіче?

Зачудувався бідняк, що нікого не видить, а голос чує дуже близько. Айбо, коли звідують, треба відповідати.

– Іду в столицю на вітер у суд подавати. Було в мене три жменьки вівса-позаддя, хотів я ним свою нивку засіяти, та вітер усе забрав у безвість. З чого тепер буду жити?

— То я тобі шкоду зробив, — зізнався невидимий вітер. — Я й поправлю діло.

І перед чоловіком з’явився столик.

— Нащо мені столик? — звідує чоловік.

— Се не простий столик, а чарівний, — каже вітер. — Треба промовити: «Столику, застелися, хлібику, появися!» — і на столі буде і хліб, і до хліба.

Подякував чоловік за столик, пішов під дерево, у тінь, і перевірив, чи справді столик чарівний. Наївся, взяв столик на плечі й повертається додому. По дорозі зайшов у корчму.

Почав корчмар звідувати, що то за столик? Чоловік і похвалився, що столик чарівний. Каже:

— Столику, застелися, хлібику, появися!

І на столі з’явився хліб і всілякі страви.

— Та до сього можна й випити, — каже корчмар. — Даю паленку за так.

Чоловік напився і впав як мертвий. Корчмар покликав майстра і за добрі гроші попросив зробити точно такий столик. Доки чоловік проспався, корчмар зробив підміну.

Прийшов чоловік додому і хвалиться жоні:

— Більше не бідуємо. Вітер дав мені такий дарунок, що до смерті буде нас годувати.

Дав чоловік команду столикові, айбо на ньому нічого не з’явилося. Жона почала сміятися:

— Лише на п’яну голову може таке приснитися, ніби столик годує.

Та чоловік точно пам’ятав, що їв хліб із того столика. «То корчмар мені столик підмінив», — подумав і пішов до корчмаря сважатися.

— Не йди на мене напастю, дурний гою! — почав кричати корчмар.

Розсердився чоловік і каже:

— Дам я на тебе в суд!

— Давай, давай! — сміється корчмар. — Ніби хтось повірить у твої п’яні теревені.

Іде чоловік у вариш і чує на роздоріжжі:

— Куди, ґаздо, йдеш?

— На корчмаря в суд подавати.

— Вижу, що в тебе мало розуму, — каже вітер. — Я тобі додам.

І на дорогу впала торбинка.

— Хіба розум у торбі? — звідує чоловік.

— Се торба чарівна. Треба сказати: «Торбо, розв’яжися, качілко, крутися, і вдень і вночі розуму учи!» Лиш мусиш назвати того, кому розуму додати. Навчений має сказати: «Качілко, вернися, торбо, зав’яжися!»

Чоловік одразу захотів перевірити, що то за торба. Сказав, як його навчив вітер:

— Торбо, розв’яжися, качілко, крутися, і вдень і вночі мене розуму учи!

Як вискочить із торби качілка, як почне чоловіка молотити! Била доти, доки він не крикнув:

— Качілко, вернися, торбо, зав’яжися!

Зрозумів чоловік, що йому із корчмарем робити. Вернувся він у корчму і дав розказ торбі, аби корчмаря розуму вчила. І почала качілка вчити корчмаря. Доки не загойкав:

— Чоловіче добрий, не дай погинути! Вертаю твій столик.

Загнав чоловік качілку в торбу, взяв свій столик і пішов додому. Прожив із жоною в гаразді довгі роки. Коли, бувало, щось не так у нього чи в іншого, то просив торбу додати розуму.

Як чоловік шукав дурніших від себе

Жили раз чоловік і жона, котра була не дуже розумна. Чоловік ходив по роботах і заробляв гроші. Раз він купив свинятко і каже:

— Жоно, помалу годуй свинятко, а потім заріжемо і будемо мати солонину й м’ясо.

Час минав. Жона годувала свинятко і все звідала свого чоловіка:

— Коли вже заріжемо годівника?

— Заріжемо, як прийде білий чоловік, — фіглював чоловік.

Він думав про сніг, про новий рік, а жона не порозуміла.

Все чекала, коли вже прийде білий чоловік.

Одного разу вона увиділа на вулиці мандрівника в білій одежі. Дуже зраділа, вибігла на міст і гойкає:

— Чи ото ви білий чоловік?!

Хитрий вандрівник зрозумів, що жона не повного розуму, і сказав:

— Я, я — білий чоловік.

— Йой, як добре, що ви прийшли. Давно вас чекаємо. У нас є свиня, і мій ґазда сказав, що як ви появитеся в селі, заріжемо свиню. Будьте добрі, поможіть мені зарізати.

Вандрівник зарізав годівника, поносив м’ясо і солонину до хижі. Ґаздиня насмажила свіжатини і гостяться. Як погостилися, жона схопилася і побігла до сусіди:

— Вповім їм, що ми уже зарізали свиню.

Вандрівник мало почекав, а далі спакував солонину і м’ясо у міх і пішов собі путем.

Вернувся ґазда з роботи, а жона нараз похвалилася:

— Ну, приходив білий чоловік, і ми зарізали нашого годівника.

— Як зарізали?! Іду поникати. — І побіг у кутець.

І справді свині нема. Вернувся до хижі, хоче видіти, чи товста солонина:

— Ну, чи красна на нім солонина, ану покажи!

Зайшли в комору — а корито пусте.

— Украв, украв! — закричала жона.

— Коли був тут?

— Пару хвилин перед сим.

Ґазда вискочив із хижі і давай доганяти мандрівника. Біжить путем і дивиться, чи не видно його.

А білий чоловік втямив, що його доганяють, і швидко перемінив піджак, взяв на себе чорний, солонину сховав у кущі і став під тополю.

Коли ґазда приближався, взяв тополю в обі руки і держить.

— Чи ти не видів: ішов сюди білий чоловік?!

– Ішов, ішов. Айбо ти його не догониш, не впізнаєш.

— Та покажи мені, я добре заплачу.

— Бо у мене робота: мушу держати сю тополю. Якщо її лишу, упаде на землю і цілий світ пропаде.

— Я подержу тополю, лиш ти догони білого злодія.

— Ну, держи, держи добре!

І побіг геть.

А ґазда держав тополю до вечора. Як йому надоїло стояти під тополею, сердито закричав:

— Як пропала свиня, хай пропаде цілий світ! — І пустив тополю, а сам впав на землю. Полежав, полежав, і видить, що тополя стоїть, лиш вітер нею колише.

— Тепер я вижу, що не лише моя жона дурна, але і я нерозумний.

Встав і заганьбився.

— Піду світом і не вернуся, доки не знайду дурніших від себе.

Ішов день і ніч, і приходить в одну хащу, де люди рубали дерево на церков. Все вирубують пряме дерево, сажають через інші дерева і так виносять із хащі. Страшно мучаться, бідують.

«Ну, це дурніші від мене», — думає ґазда. Підійшов до людей і говорить:

— Люди чесні, що ви так мучитеся?

— А що робити?

— Не треба саджати кожне дерево через хащу.

— А як треба? Научи нас, і ми тобі добре заплатимо.

Ґазда показав їм, як рубати хащу по порядку.

Дуже зраділи і дали йому сто золотих.

Ґазда подякував і попросив від них ще когута.

Іде далі, іде, іде. Надибав на мале село.

— Тут мало перепочину.

І повернув у перший двір.

— Добрий день.

— Добрий день.

— Чи не прийняли би ви мене на ніч, бо здалеку мандрую.

— Приймемо, чому ні?

Хазяїн тої хижі був староста. Зайшли до хижі, посідали, а наш ґазда держить когута під плечем.

— Що у вас там під піджаком?

— Віщівник.

— Та що знає віщувати?

— Віщує, коли настане день.

— Та ото би нам придалося, бо у нашім селі кожну ніч мусить один чоловік ходити за днем далеко у ліс. Продайте нам сього віщівника.

— Продам, але раз перевіримо його, чи правду віщув.

Полягали спати. Спали до півночі. Лиш раз когут запів.

— Що каже віщівник?

— Каже, що день уже встав і миється, і скоро буде рушати у путь.

Лежать і чекають далі. А тут когут знов запів.

— А тепер що каже?

— Каже, що день уже рушився в путь і йде сюди.

Лежать далі. Через годину когут знову запів.

— Що віщує?

— Віщує, що день уже тут. Ану подивіться на двір.

Староста і челядь вибігли на двір і видать: день приходить!

Зраділи, що тепер будуть знати, коли приходить день, не треба буде йти чекати його всю ніч за селом. Заплатили добре за се подорожньому.

Прийшов він із грошима додому, сів на стілець, тут і казці кінець.

Як чоловік нарозумив жінку

Був де не був один чоловік. Розумів він бесіду всілякої птиці. Став одного разу на дворі, вчув, як говорять собі кури, й стало йому смішно. Сміючись і до хати зайшов.

— Чого ти смієшся? — питає жінка чоловіка.

— Ой жоно-небого, цього сказати не можу.

— Чому?

— Бо коли скажу, відразу помру.

— Помирай, лише кажи!

— Добре! Приготуй мені труну. Я ляжу до неї і все тобі скажу.

Приготувала жінка труну, бо дуже хотіла знати, чому ґазда сміявся. Ліг чоловік до труни й дає жінці останні накази, поради, як його поховати, як вона має без нього ґаздувати.

— Скажи мені, чого ти сміявся! — і тут жінка — своє.

Чоловік подумав: «Вона чисто мене на той світ вирядить. Подивлюся ще на сонце, на білий світ й тоді вже помру».

Устав із труни, вийшов надвір. Сонечко світить і гріє, кури в пилюці гребуться. Коли півень побачив свого ґазду, скочив на пліт, тріпнув крилами і весело кукурікнув:

— Кукуріку-у-у! Кури, ходіть сюди! Я у вас один, вас у мене тридцять! Та ви мене всі слухаєте, що не кажу, що не роблю! А наш господар, неборак, не може порадити собі з одною жоною! І мусить помирати-и-и!

— Та чого мусить помирати? — питають кури півня.

— Бо дурний!

А чоловік зрозумів усе, що говорила птиця, і зайшов до хати. Жінка напосідає:

— Кажи, чого ти сміявся?

— Жона Божа, дай мені спокій! Тут би помирати, а тобі усе ще дурниці в голові. Коли вже нарозумишся?

— Помирай, але кажи, чого ти сміявся!

Півень слухав бесіду чоловіка й жінки під вікном, тріпнув крилами і знову:

— Кукуріку-у-у! Господарю, навчи жону розуму!

Чоловік так і вчинив. Узяв жінку за руку і почав святити.

— Хочеш знати, чого я сміявся? Хочеш знати, чого я сміявся?..

Півень вискочив на пліт і з плота:

— Ну, то-то, то-то, то-то!

А кури:

— Так-так! Так-так-так!..

— Ой не буду більше, не буду!.. — почала проситися жінка.

А півень загорлав:

— Чоловік нарозумив жінку-у-у! Чоловік нарозумив жін-ку-у-у! Коби помер, бідувала би без нього! А так будуть жити…

Як дурень розбагатів

В одному селі жив собі жонатий чоловік. Мав добре ґаздівство, бо, знаєте, давно, коли леґінь женився, позирав, щоб молода принесла якийсь посаг. Дівка-відданиця мусила мати бодай невелику трикоблову землю, бичата і ялівку… Але щоб і скриня була не порожня та й грошенят не бракувало.

А молода теж собі дивилася, за кого виходити, якщо їй дають посаг, то щоб і леґінь був не з порожніми руками. І до молодого ішли на оглядини: своїми очима хотіли побачити, який його достаток. Бо не раз траплялося, що леґінь, як сватав — шістьма крятав, а як треба орати — нічого впрягати, — хвалився тим і тим, а потім виявлялося, що він голий, як бубон.

У нашого женача все було як слід: і він мав ґаздівство, й жінка дістала добрий посаг.

Народився у них син Лука. Коли виріс, став такий хлопчище, наче велетень. І силу хлопець мав страшну, та в голові не все було в порядку. Так його в селі й назвали: «Міхом ударений Лучище».

Але сам Лука аж ніяк не турбувався тим, як його прозивали. Жив собі спокійно.

Батько гордився своїм сином, що такий дужий, як бик. Коли допікали за придурка Луку, лише махав рукою:

— Знаєте, чесні люди, коли у машині одним коліщатком більше або менше — то не така й велика біда…

Минав день за днем. Чоловік постарівся, помер. Лука лишився з матір’ю. Та й мати вже стара, хотіла би сина оженити, доки ще жива, бо без ґаздині Лука пропаде.

В неї були знайомі у сусідньому селі, і ось послала до них Луку сватати. Пішов леґенище й потрапив на те місце, куди його спровадила мати. Вклонився й говорить, хто він за один.

— Добрі є, хлопче, — відповів ґазда, — я знайомий із твоїми рідними. Статечним чоловіком був, прощений би, твій нянько. Сідай у нас і кажи, який маєш намір.

— Та я прийшов сватати вашу дівку.

— Гм… Непогане діло! Айбо знаєш, то не можна так — раз-два! — й дівчину віддати. До неї треба наперед ходити, а тоді вже просити за жінку.

— Най буде й так. Буду до вас ходити.

Трохи ще посидів, випив паленки, а коли відкланювався вже, подарували йому голку.

Йде Лука додому й несе голку в руках. По дорозі зустрів віз із сіном. Виліз на сіно, сів собі й не журиться. Айбо коли вилазив — стратив голку.

Вдома мати його вже чекала.

— Но, чи знайшов молоду?

— Ага, знайшов. Погостили мене паленкою, ще й подарували голку.

— Та де голка?

— Впала у сіно й стратилася…

— Треба було задіти її у клебаню, й не стратилася б.

— Но, вже іншим разом зроблю так.

Вдруге в молодої подарували хлопцеві рожен. Лука задів його у клебаню, як мати порадила, та йде, свищучи, вулицею. Коли се побачила сільська дітвора, почала бігти за ним, сміятися. Але Лука задер носа д’горі й крокує поважно.

Мати почула гамір, вибігла на місточок, що перед двором, і дивиться: в Луки у клебаню встромлений рожен, а діти за ним чередою біжать і верещать. Мати заганьбилася.

— Луко, Луко, що ти робиш?

— Що роблю? Нічого. Подарували мені в молодої рожен, я й поклав його в клебаню, а дітвора за мною кричить, не можна обігнатися.

— Та тобі не так було вчинити: взяти рожен у руку, як красну паличку, та й іти собі вулицею, свищучи.

— Но, то іншим разом так і зроблю.

Наступного разу подарували йому вила. Вхопив їх у руку та йде собі, співаючи, свищучи. Діти і пси — за ним. Дітвора верещить, а пси гавкають.

Мати знову чує ґвалт. Вибігла на місточок.

— Що сталося, синку?

— Подарували мені вила. Я йшов, свищучи й махаючи вилами, а діти й пси побігли за мною.

— Тобі не так треба було робити: покласти вила на плече й принести домів.

— Но, іншим разом так вчиню.

Через пару днів знову пішов до дівчини: там подарували йому залізні колішні від плуга. Лука колішні — на плече й несе їх додому.

Сонце пече, з Луки тече, а люди за ним гойкають і регочуться. Ледве причвалав у свій двір. Мати вибігла з хати і ганьбить його:

— Луко, Луко, що ти наробив?! Хіба треба колішні нести? Прив’язав би до них мотузок і тягнув за собою.

— Но, та іншим разом так зроблю.

Коли пішов до дівчини знову, там різали свиню, й Луці дали ціле стегно. Він прив’язав до нього мотузок і волочить — тільки порох куриться. Пси нанюхали свіже м’ясо і сунуть за ним. Доки Лука дотяг стегно додому, лише сама кістка на мотузку лишилася.

Мати на дверях звідує:

— Що ти приніс від молодої?

— Дали мені свиняче стегно, айбо доки я його дотяг, кляті пси обгризли усе м’ясо.

— Луко, Луко! — ганьбить його мати. — Тобі не так було чинити: стегно в руках, засолити, повісити в комин і добре задимити.

— Не біда… Так і зроблю…

І коли іншим разом подарували ялівку, взяв її на руки, приніс додому і — у комин, аби закурилася.

— Чоловіче, чоловіче, — бідкається мати, — таж ялівку треба повести у хлів, прив’язати і дати їй сіна.

— Но, нич… Іншим разом я так і вчиню.

Минуло кілька днів. Лука знову прийшов до своєї нареченої. Старий каже:

— Но, Луко, тепер слухай. Ми вже тобі дали посаг дівчини: голку, рожен, вила, колішки, свиняче стегно й ялівку. Тепер бери собі й молоду.

Лука прив’язав дівці мотузок на шию й веде за собою. Вдома затяг її у хлів, прив’язав до ясел, кинув команиці й заходить до хижі.

— Но, синку, що нового?

— Привів собі жінку.

— Та де є?

— Там у хліві! Їсть…

Мати відразу побігла у хлів. Дивиться: дівчина і справді прив’язана до ясел.

Розв’язала заплакану дівку і веде до хижі. А Лука — за ними, сміючись.

Та що тут чинити? Раз дівчину дали Луці за жінку, треба їх поженити.

— Най з одної жебрачої тайстри будуть уже дві, — вирішила мати.

Молоді побралися й почали ґаздувати. День поза день, час минав. Жіночка була робітна. Що сама не встигала, свекруха їй допомагала.

Тільки Луці не хотілося робити. Ходив собі, витріщивши очі. А як стара мати віддала Богові душу, молода жінка не могла з лінивцем дати собі ради. Не жила, лише бідувала, бо Лука дуже тяжко прихилявся до якогось діла. Змагалася, аби в них було так, як у всіх людей.

— Знаєш що, Луко? — говорить раз жіночка. — Наші волики старі. Треба би обміняти.

— Як обміняти, обміняємо. Завтра поведу і продам.

Рано Лука воли на налигач і повів на торговицю.

Іде він, іде. До міста було ще досить далеко, та як сонце припекло, став собі спочити, а воли лишив при дорозі пастися.

Нараз наздогнав його чоловік на коні. Але ж то був не кінь, а шкапа така, ледве плела ногами.

— Добрий день! — вклонився чоловік.

— Добрий день! Куди йдеш із конем?

— Жену на торговицю — хочу його виміняти.

— А я жену на мінянку воли.

— Гм… і твої воли вже постарілі. Коби тобі такого коня, як мій татош, ти би добре мався. І сам їздив би на ньому й жінку на бричку посадив. Словом, усе ним можна робити. А грошей… йо-йой! — стільки з ним заробиш, що і не злічити. Й годувати коника не треба, лиш на ніч випустити в поле, а рано запрягай та й — на заробітки!

— Та ба! — каже Лука. — У мене не є за що коня купити.

— Слухай сюди! Ми можемо стати в пригоді один одному. Ти ведеш воли міняти, а я коника. Тоді поміняймося. Даси мені старі грибаки, а я тобі свого татоша — та й готовий торг…

— Хіба? — загойкав дурень і аж підскочив з радості.

І тої ж хвилини вдарили по руках. Чоловік узяв за налигач воли, а Луці дав шкапу. Ще його і підсадив на коника.

— Бувай здоровий! Та вважай на татоша, бо у нього натура дуже горда: йде, йде, а далі розсердиться, ляже — і не хоче встати, аж поки його люди не підіймуть.

Чоловік погнав воли, а Лука на татоші їде так пихато, наче якийсь везир. Айбо не довго нісся. Надокучило йому, бо у татоша хребет був такий гострий, як пленкач, та і хід кульгавий. Через це Лука подумав, що ліпше буде пішки йти.

Веде коня помалу. А кінь раптом — бух! — упав і не хоче встати. Оглядається Лука сюди-туди. Де б хоч які люди, щоб допомогли.

Раз лиш підійшов чоловік, який ніс гуску.

— Добрий день! — вклонився наперед Лука. — Куди се ти, чоловіче, йдеш?

— На торговицю. Гуску продати.

— А я вже з торговиці… Я за воли виміняв сього татоша.

— Недобре ти поторгував. Тобі треба було таку гуску, як моя, купити, то були б і яйця на яєшню, і гусята б вивела, і м’ясо, і пір’я, і грошей, скільки хочеш… Кінь може тебе й жінку в ярок перевернути і — боронь Боже! — покалічити. Гей, не добрі, не добрі ти поторгував! Але знаєш що? Я заміняю із тобою гуску за коня й лишу тебе біди.

— Згода! — зрадів Лука і луснув чоловікові в долоню. Взяв від нього гуску й передав йому вуздечку з конем. Та й пішов собі радіючи: що так легко обдурив якогось чоловіка.

Йде, йде… Несе гуску. Раз лиш побачив купку незнайомих: обступили майстра, який гострив ножі, ножиці і бритви. Той обертає колесо й приспівує собі. А люди сміються, аж за черева хапаються.

Став і наш Лука коло точильника, дивиться на нього, витріщивши очі, а той собі далі гострить і співає:

Ой добре тому, хто точить.

Повний міх він грошей носить

І подзвякує дрібними монетами.

А коли точильник побачив Луку, то ніби чорт йому шепнув, що з цим чоловіком можна побалакати.

— Чи хотів би й ти точильником стати і заробляти багато грошей?

— Та ба! Добре би! — говорить Лука.

— Що ж, можемо зробити ґешефт. У мене є камінь, що ним можна всі ножі гострити. Дай ти мені гуску, а я тобі камінь і жменю грошей. Згода?

— Згода! — сказав Лука й всунув гуску майстрові.

А той вийняв зі скриньки старий щербатий камінь й відсипав на нього жменю крейцерів.

Лука вхопив камінь, як чорт грішну душу, та й — ноги під себе! Боявся, що точильник передумає.

«Но й обдурив я майстра!» — думає собі. Зайшов до корчми, за крейцер купив децу паленки, випив і знову тікає.

Добіг до річки. Став собі на мості й дивиться у воду. А там риби плавають. Одна щука все під верхом в’ється. Наш Лука приглянувся, вийняв камінь, націлився в щуку, ще й поплював на камінь і — бух! Але не влучив. Камінь лиш булькнув у глибину. Тоді Лука полегшено зітхнув.

— Н-но, та й щасливий був у мене день! І воли заміняв, і татоша продав, і гуску згирив, і каменя позбувся. Так добре, що ліпше й вигадати не можна!

І з легким серцем рушив далі.

Йде, йде… Нараз дивиться: люди несуть мертвого на кладовище. Жони й діти плачуть, а піп та дяк співають. Лука дивиться збоку й посміхається. Але якийсь чоловік луснув його по голові:

— Коли таке бачиш, то не смійся, а проговори: «Задля кого сі люди зібралися, най йому буде блаженний покій і вічная пам’ять».

Ще раз вдарив Луку поза вуха й пішов собі за похороном далі.

Лука йде, йде — зустрівся з весіллям. Цигани грають, свати й свашки співають, звачі, дружбове і дружки танцюють, розмахують хустками.

Лука дочекав, як весільний поїзд проходив біля нього, й на весь рот загойкав:

— Задля кого сі люди зійшлися, щоб йому був блаженний покій і вічная пам’ять!

Коли таке почули гості, позіскакували із возів, вхопили Луку й почали лупити. Як досхочу оббокували, тоді йому кажуть:

— Коли таке побачиш, то настроми клебаню на палицю та й гойкай на всю вулицю: «У-йу-йуй! У-йу-йуй!»

І пішли собі. А наш Лука, побитий, також рушив далі.

Йде, йде. Нараз зустрівся з чоловіком, який жене свині. Це був купець. Накупував багато свиней і гнав їх додому. Свині котра куди розбігаються, а він їх завертає — вже аж тече з нього, так намучився.

А Лука приготувався: настромив на палицю клебаню, замахав нею й на всю горлянку:

— У-йуй-йуй!..

Свині так перелякались, якби межи ними скочив чорт — пропав би, щоб за морем йому була вечеря! — й зачали тікати. Купець кинувся за ними. А Лука і далі:

— У-йуй-йуй!..

Купець дуже розсердився. Налетів на нього й почав сповідати з усіх боків криванею. Як добре набив, каже:

— Коли таке побачиш, повінчуй: оце, із чим мучитеся, най в десять разів примножиться!

— Добре, — погодився Лука, — так буду робити.

Іде далі… Дивиться: чоловік поле пшеницю — колюх такий густий, що задавив ниву. Чоловік аж лається. А Лука йому:

— Най Бог дасть, аби те, з чим маєте муку, примножилося у десять разів!

Чоловікові не треба було більше. Скочив до Луки, почав його шмагати. Як добре набив, каже:

— Ще як подібне десь побачиш, допомагай людям!

— Добрі, так буду чинити.

Йде, йде. Вже недалеко від свого села бачить: двоє п’яних б’ються. Лука думає собі: «Котрому допомагати? Но, буду обом». І то одного, то другого почав мастити палицею. А ті бачать, що він не жартує, й обернулися на нього. Лука ледве вирвався. Так тікав, що став аж вдома. Ледве тримався на ногах.

Но нич. Жінку не застав у хаті, бо на полі копала картоплю. Покрутився, покрутився. Хотів чогось поїсти, бо дуже зголоднів, але нічого не знайшов.

Подумав собі: «Як маю ще ладити їсти, ліпше ляжу собі й відпочину». Перевернувся на постіль у платтю, запорошений, обдертий. Лежить і прислухається, як його болить з усіх боків.

Прийшла жінка з поля, дивиться: Лука лежить і крекче. Приступила ближче до постелі:

— Тьху-тьху! Нівроку, аби тобі не наврочила. Ти вже вдома? Бачу, що ти добре продав воли й випив.

Лука тоді якось тяжко встав і почав розповідати все від початку до кінця: як він красне заміняв воли на коня, коня на гуску, гуску за камінь… Не забув сказати і про те, як йому м’якшили цілу дорогу ребра.

Жінка слухала, слухала, а як Лука скінчив свою бесіду, озвалася:

— Но, втратив ти воли, й, може, тебе розуму навчили. Тепер здоровий зоставайся. Я тебе лишаю. Йду широким світом і проживу легше, як із таким дурним чоловіком!

І почала збирати пожитки. Зв’язала в рядно і — гайда! А Лука, коли побачив, що жінка не жартує, схопився з постелі:

— Гой-йой, жінко! Май Бога! Як ти мене лишиш, що буде зі мною?

І просить, і молить, і тягне їй із плеч клунок. Але жону ніяк не можна ублагати, лиш хоче йти геть!

Як зрозумів Лука, що біда, почав обіцяти:

— Я вже буду розумний, і тобі коло мене буде, як у Бога за дверима.

Доти її просив-молив, що погодилась.

— Но, добрі є, Луко. Ще сього разу не лишу тебе. Завтра йдемо до няня на пораду, а тоді видно буде, що чинити.

Переночували, а на зорях рушили до жінчиних родичів. Йдуть вони, йдуть. Вже доста далеко відійшли від дому й під лісом сіли відпочити та трохи поїсти, їдять, айбо бесіди не є межи ними. Раз лиш жінка звідує:

— Луко, чи ти замкнув двері в хижі?

— Ба, я не замкнув.

— Йо-йой! Що ж тепер буде? Злодії зайдуть і все покрадуть! Знаєш що? Вертайся й замкни двері, а я тут почекаю.

— Але щоб ти від мене не втекла!..

Ноги під себе — побіг додому. Хоче замкнути двері, але тут біда: ніде нема ключа! Поперевертав усе ґаздівство, а дарма. «Що чинити?» — питає себе. І здогадався: зняти двері! Зняв із одвірків двері, звалив собі на плечі й — бігцем, аби його жінка не лишила.

Вже й сонце пригріло. Лука зігнувся, але двері тягне, аж язика вивалив.

Тим часом жінка сиділа під лісом. Дивиться: той двері на плечах несе: такий мокрий, аж тече із нього, як з водяника. Гукає йому здалеку:

— Луко, що ти наробив?

— Та ключ десь загубився! От і додумався, що коли здійму двері, то не ввійде ніхто: хто захоче увійти до хижі, мусить спочатку двері відчинити, а тут дверей не буде, нічого відчиняти! Так ніхто й не зайде до нашої хижі. Розумно я вчинив?

— Ой, розумно… Дуже… Розумніше й вигадати важко! — говорить жінка, а сама аж труситься од злості. Та що вже робити? Треба іти далі…

Зібралися і йдуть. Як дійшли до середини лісу, стали відпочивати, бо Лука, хоч і здоровий хлоп, але вже вморився, тягнучи двері.

Раз лиш у лісі щось зашелестіло… Наставили вуха й прислухаються, приглядаються — побачили людей, які йшли шепочучись. Ближче, ближче, а то — дванадцять розбійників: несуть гроші, котрі десь накрали.

Що тут чинити? Коли злодії побачать, обох повбивають. Ніколи довго радитися, бо ті наближаються. Й вирішили, що найліпше буде вилізти на дуба і там переждати, доки злодії пройдуть.

Так і зробили. Раз, два! Жона перша підхопилася на дуба. Не тяжко було лізти, бо майже від землі на дереві виросло гілля. За нею й Лука, але й двері тягне, що аж крекче.

Причаїлися в галуззі та й чекають. А розбійники, коли дійшли до дуба, говорять межи собою:

— Но, тут поділимося грішми.

Висипали з міха золоті й почали рахувати.

А наш Лука з жінкою на дубі. Жона зі страху аж зубами цокотить. Лука голову далі та далі висував із-поміж галуззя — цікавить його, як злодії діляться грошима. Думає собі: добре би й мені хоч маленьку частину дістати.

Так доласився на гроші, що хряснула гілка. Лука зі страху вхопився за іншу, і двері — бух! — упали просто на голову ватага.

Злодії розскочилися, а тут за дверима гепнув і Лука. Впав межи них, як з неба!

Розбійники подумали, що ото погоня, і ноги під себе: хто куди, і гроші полишали! Не встигли взяти і пістолі.

А наш Лука, як опам’ятався, бо й він на смерть перелякався, вхопив пістоля й стрілив разів два. У лісі почулося, наче бозна-скільки жандармів стрілило. І розбійники — ще швидше. Якби був їх зі свічкою глядав по всьому лісу, і так би їх не знайшов.

Коли все утихло, злізла з дуба і Лукова жінка. Позбирали все золото-срібло. Насипали повний міх грошей.

Вернулися додому. Нікому не кажуть, що трапилося з ними. І почали собі ґаздувати. Бо звикли говорити, що з грошима і дурень розумний.

А все це правда, бо я там був і видів на свої власні очі.

Як верховинці сіль сіяли

Раз верховинці відправилися далеко за сіллю. Подорож була довга… І досудилися уже не ходити за сіллю, а посіяти її у себе на полі.

Чотири люди зорали ниву і збираються сіяти сіль.

Один каже:

— Не добре робимо. Той, хто сіє, не повинен ходити по ниві, бо потопче сіяння, а сіль дуже цінна культура.

— Бігме, братці, так є… Учинимо так: покладемо на носилки сіятеля і будемо ‘го носити по ниві.

Як говорили, так і зробили. Чотири носили одного на носилках по ниві. І засіяли ниву.

Розуміється, сіль не зійшла. Якщо сіллю посипати землю, то нич не виросте. Лиш через якийсь час — жалива…

А верховинці постійно ходили на поле і позирали, як ото буде рости.

Коли з’явилася жалива, відірвали лист, нюхали, лизали, чи солоний…

Жалива жалила їх, а вони радувалися, що «добра сіль, солена».

Потім жалива наросла така велика, що з краю в край нічого не було видно.

Один з верховинців рішив забратися в середину ниви, аби видіти, що там росте.

Другий каже:

— Бабраку, треба роздягтися, скинути плаття… Коли голі підемо, не потолочимо сіль.

І голі зайшли в жаливу. Жалива жалить, а вони раді. «Урожай добрий, смачний», — думають собі. Доходять до середини, а там ведмідь. Зазвідали:

— Чоловіче, чому ти зайшов у нашу ниву?

Ведмідь зморконів і далі собі сидить. Один з верховинців каже:

— Бігме, се буде німець або француз. По-руськи не знає.

— Треба йти за нашим попом. Піп учений, розуміє чужі мови, і він з ним договориться.

Привели попа. Не забули взяти і паленки.

Піп заговорив з «іноземцем». Пробує по-німецьки, по-французьки. Ведмідь лиш моркоче і нічого не слухає.

Один порадив:

— Пан превелебний, дайте йому штамплик, аби набрався сміливості.

Налили штамплики і для попа, і для «іноземця».

Піп випив і припрошує ведмедя. Тепер ведмідь розсердився, схопив попа і задрав на смерть.

Верховинці з страху повтікали.

Один дома увидів на межі жаливу і побіг до цімборів, гойкає здалеку:

— У мене на межі росте сіль!

А стара баба, його сусідка, почула сю розмову і сміється:

— Дурні, дурні… То жалива, її сіяти не треба.

Попа привезли з другого села, а сіль доставали, як і перед тим.

Казці кінець, купила баба горнець.

Як владика пас гуцулових свиней

Один цісар у біді завжди радився з гуцулом, що має робити. А владиці дуже не подобалося те, що цісар не до нього приходить за порадою. І одного разу він сказав:

— Чого це ти, цісарю, за першого міністра маєш того гуцула? Адже я розумніший від нього…

Цісар подумав і відповів:

— Як ти, святий отче, розумніший від мого гуцула, то завтра мені скажеш, що я думаю, й покажеш таке, чого я ще не видів. Не буде цього — підеш геть, аби тебе й близько не було!

Владика дуже зажурився. Цілу ніч не спав, але нічого не придумав. Побіг до гуцула порадитися, що має робити, аби якось викрутитися з тієї халепи.

Гуцул відповів:

— Ви самі, святий отче, не викрутитеся, бо у вас розум заслабий. Я зроблю за вас усе. Але у мене є робота, то ви її мусите зробити замість мене.

— А яка робота? — напудився владика.

— Треба вигнати на вулицю свиней. Будете пасти їх у шанцях, доки я не вернуся від цісаря.

— Добре, — погодився владика.

Він убрався в одежу гуцула, взяв патика в руки і вигнав свиней на вулицю. А гуцул одягнувся в чорну фаланду, приліпив собі бороду із клоччя і повісив на шию хреста. Так пішов до цісаря. Став перед ним і каже:

— Я прийшов, світлий монарху, відповідати на твої питання.

— Що я думаю, отче? — спитав його цісар.

— Ти, вельможний цісаре, думаєш, що я святий владика, а я — грішний чоловік, — і гуцул здер приліплену бороду.

Цісар сказав:

— Тепер мені покажи таке, що я ніколи ще не видів…

— Ходи, світлий цісаре, зі мною…

Гуцул повів цісаря на вулицю і показав йому владику, який попасував свиней.

— Таке ти колись видів?

— Ніколи не видів!

Другого дня, кажуть, цісар зробив гуцула владикою.

Кругленьке слово

Задумав один парубок жениться. От думає він, кого б тут у старости узяти? «Піду я до свого рідного дядька, візьму я його у старости». Так і зробив; прийшов до дядька і каже:

— Дядюню, дядюню, пособіть, пожалуйста, моєму горю, ходімте, я вас пошлю у старости.

Дядько питає:

— А до кого, племіннику, думаєш мене посилати?

— Я думаю, дядюню, хоч би і до Гордія Івановича Вертогора, у його дівка брава: очі чорні, сама моторна, треба б до неї посилати.

Дядько йому і каже:

— Я пособив би твоєму горю, якби ти був трошки розторопніший, а то підеш з тобою між люди, та тільки стиду через тебе наберемся і з тим вернемось.

Племінник каже:

— Як ви так, дядьку, кажете, що я нерозторопний, хіба я уже дурний, чи що?

— Та не то, що ти дурний, а тільки, що у тебе мова якось-то не дуже гарна, що скажеш, то усе не до діла.

— Як-то так?

— Та так! Оце як підемо, увійдемо в хату, то ти подумай, що там треба з людьми говорити!

— Як-то, що говорити?

— Як ти увійдеш у хату, поздоровкався б з людьми гарненько, подумав би, якого словечка там сказати гарненького, кругленького.

— Ну, спасибі, дядьку, за добру науку! Так я уже і буду казати.

Пішли вони до Гордія Івановича. Той попросив їх у хату, посадив за стіл. Начали вони про своє діло говорить, а молодий сидить за столом і думає: «Як би тут не забуть дядькову пораду? Якого б тут словечка сказать би гарненького і кругленького?» Та й надумав, як крикне на все горло:

— Обруч! Обруч! Обруч!

Гордій Іванович і вилупив на його очі, та й питає:

— Де це ти бачиш обруча?

А наш молодий і каже:

— Еге, що ж, що нема обруча? Мене дядько так учив, щоб я сказав словечко кругленьке, гарненьке: ну, я і сказав кругленьке; якого тобі ще круглішого треба, як обруч?

Живий мрець

У однієї жінки був чоловік, такий собі вахлакуватий та неповороткий, та ще і не мав усіх дома. Хоча він був і роботяга; але усе ж жінці нудно, що він небалакучий, і непоказний собі, і не такий красень, як інші людські мужики або як ось її кум, хай здоров буває. А той кум таки чимало спав їй на душу, вхибнув-таки жменьку куминої ласки. Не раз, не два балакали було куми, як би здихатись Максима — так звався кумин мужик. Жінка хитра на вигадки; от і прирозуміла Максимиха, що зробити: давай вона щодня провадити мужикові своєму, що він хворий, усе нездужає, хоча йому зовсім не чулося ніякого лиха.

Чи приїде чоловік з поля або з лісу — жінка зараз до його назустріч:

— Що ти, чоловіче, такий нездужащий, зовсім змарнів?

А тут, як нарошне, де не візьмись, і кум, і той йому тієї ж:

— Що ти такий блідий, куме? Зовсім ледве ноги волочиш?

Чоловік і справді пойняв віри, що він недужий.

Раз якось повернувся Максим з поля, дуже втомивсь, не здишеться. Жінка зараз до нього:

— Ляж, чоловіче, на лаву; ти зовсім вмираєш. І-і-і, ти, Боже мій!

Чоловік послухавсь, ліг, згорнув руки, мов перед кінчанням, а жінка як удариться об поли, як заголосить:

— Що мені робити на світі? Ти вмер, чоловіче. Побіжу до кума, спитаю, чи справді ти вмер?

Прийшов кум, поглянув на Максима та й пита:

— Чи давно він вмер?

А жінка й каже:

— Та він, як приїхав учора з поля, ледве коня розпріг та ввійшов У хату та й вмер. — Та як заголосить: — На кого ти мене, Максиме, покидаєш?

А кум і собі додає:

— Добрий був чоловік Максим, та вмер!

А Максим усе чує та дума, що справді він умер. «Бо якби не вмер, — міркує собі Максим, — то чого б же жінка голосила. Або і кум каже, що я вмер». Лежить собі, не ворухнеться. От жінка і каже кумові:

— Зроби, будь ласка, домовину, а я побіжу до попа, щоб прийшов завтра поховати!

Кум швидше за сокиру, зробив домовину, а жінка накрила його полотном, ніби мерця; а як уздріла, що йде піп, давай вбиватись за Максимом, підняла голос. Прийшов піп і пита:

— Чи давно він вмер?

— Та ще позавчора, як тільки приїхав з поля.

Відправив піп похорон, закрили Максима кришкою в домовину, а він усе мовчить; так його потирили і на гробовище.

А до гробовища, бач, було дві стежки; одна — у об’їзд кругом — дальша, друга — напрямець, через рудку, — ближча.

Понесли Максима у домовині…

Донесли вже його до того місця, де дорога стає розхідна, і товкуються собі люди, куди б його нести: чи в об’їзд, кругом, чи напрямки, через рудку.

Постановили домовину й рахубляться такеньки, і поклали нести напрямки, підняли домовину й несуть.

От тут уже Максим не втерпів, бо бачив, що люди зовсім не знали цього шляху, та як гукне з домовини:

— Не несіть напрямець, бо я позавчора втопив на рудці шкапу, насилу витяг.

Люди полякались, кинули домовину на землю і відскочили геть; кришка з домовини скочила, Максим випав і лежить мовчки. Опам’ятовався спершу піп, наблизивсь до Максима та й пита:

— Чого ти, Максиме, лежиш?

— Та я ж вмер!

— Хто тобі сказав, що ти вмер?

— Та жінка сказала, ще й кум сказав, що я вмер.

— Уставай же, Максиме, тепер ти ожив! — говорить піп.

— Та чи справді я ожив?

— Та ожив же, я тобі кажу!

Підвівсь Максим і пішов додому — не на радість ні кумові, ні жінці.

Злодій ченцем нарядився

Йшло собі двоє злодіїв; щоб їх не спиняли та не питали, звідкіля вони й що, то вони переодяглися ченцями, — мовбито вони з монастиря, по людях ходять.

От ідуть вони й бачать, що під ліском стоять запряжені коні, прив’язані до дерева, а, либонь, господар їх спить на возі, в холодку. Злодії й наважили тих коней випрягти та вкрасти; один випряг коня, що був у корені, й повів, а другий злодій лагодився другого коня вкрасти. Коли це хазяїн став прокидатись; як прокинувся зовсім, бачить — тільки один кінь єсть, а між оглоблями, там, де слід би бути другому коневі, стоїть людина, чернець.

— Що це таке? — міркує чоловік.

А той нібито чернець йому й каже:

— Не дивуйсь, добрий чоловіче! Се ось яка приведенція сталась: як був я ченцем і жив у монастирі, то сотворив я один гріх, і за ту провину була мені така покута, — щоб я кілька років конем був. Я й був: усе чисто робив, що коневі треба робить, і їв те, що коні їдять, — сіно, солому, овес. Усе як слід. А оце сьогодні, от якраз у сю годину, вийшов мені строк, себто кінець моєї покути, — і ось я й незчувся, як, стоячи отут, зробився знов людиною, такою самою, як був, — ченцем.

— Оце оказія! — каже чоловік. — Ну що ж, панотче, іди собі з Богом! Та гляди вже, шануйся!

Пішов «чернець», а чоловік якось упорався з упряжкою, щоб їхать уже одним конем, і поїхав собі додому.

Через якийсь час трапилося тому чоловікові бути на ярмарку з своїм сином. Походивши по ярмарку, син прибіга до батька й гукає:

— Тату! Наш кінь, лисий, тут, на ярмарку!

— Де?!

— Та отам у ряду, — ідіть, я покажу.

— Та, може, то не наш? — перепитує чоловік.

— Та як би то не наш, — доводить син, — коли наш! Хіба я свого коня не пізнаю? І масті такої, і лисина така сама, і білі латки на передніх ногах. Наш!

Пішов чоловік. Глянув на коня, — справді, такий самісінький!.. Тоді він тільки свиснув стиха й промовив сам собі: «Еге-ге!.. Погана штука!..» Далі підійшов близенько та й шепче нишком коневі у саме вухо:

— Що, ваше преподобіє? Уже знов щось напрокудили?

Кому зозуля накувала

Було собі два чоловіки, Тарас і Кузьма. Жили вони сусідами. У кожного був гарний садок і город, і притулювались вони один до другого помежно. От якось по весні був ясний теплий день. Повиходили обидва сусіди у садок, бач, на теплиню, повештались по садочку і полягали під сонцем. Один ліг опукою та, щоб не гуляти, дме собі потроху в квітку на огірковій огудині, якраз попавшійся під ніс; йому заманулося дмухнути у саму середину квітки, що б воно вийшло з того?

Другий ліг навзнаки, позира собі геть у небо та гада, що прийде на толк; а далі давай лічити ластівок, що так собі й снують попід небесами — от-от черкне крилом хмару. Став чоловік гадати, як вона може літати так прудко і так ізвилисто, а не так, як ото ворона або галка — прямо та тихо?

Довго вони собі так лежали мовчки, не чуючи один одного, як де не взялася зозуля, прилетіла та й сіла на вербі, якраз на перетиці і почала кувати. От і є нова забавка! Зараз і той і другий запитав у зозулі:

— Зозуленько, зозуленько, скільки я літ житиму на світі?

Накувала зозуля аж п’ятдесят раз. Зраділи обидва, що так довго їм жити, і біжить мерщій кожен до сусіди похвалитись — а вони, бач, жили собі гарно, по-сусідськи сябрували, та й зустрілись на перетиці.

— Кузьмо, а Кузьмо! Чи чув, скільки мені зозуля накувала?

— Та чув! — озвався Тарас. — Та то вона не тобі, то вона мені кувала.

— Ні, мені, Кузьмо!

Почали споритись, а далі пішли до отамана, щоб розсудив їх. Зібрав отаман громаду і почав розпитуватись: де сиділа зозуля, і кому кувала, і чия то верба, що зозуля сиділа? До півверби кожен був хазяїн. Давай міряти гілля — і гілля рівне, якраз порівну наобіруч!

Давай копати вербу, викопали, поміряли коріння — і коріння порівну! Як його розсудити? От отаман і каже:

— Тепер кати вас розберуть, кому зозуля кувала! Ідіть до пана сотника — хіба він вас розбере.

Пішли до пана сотника. От сотник вислухав наперед Кузьму, і взяв у його карбованець за свій суд, і поклав на стіл; а далі вислухав Тараса, взяв карбованець і каже:

— От бач, Кузьмо, і ти, Тарасе, зозуля не тобі, не йому кувала, а мені. Ідіть собі з Богом та не сваріться.

— Бач, — каже Кузьма, — як пан сотник розібрав діло!

— Еге, на те він і пан сотник, що розумніший нас з тобою і отамана з громадою.

На світі є і дурніші за мою жінку…

За сімома горами, за сімома ріками жив собі один багатий чоловік. Одного разу його жінка набрала повні жмені грошей і пішла до крамниці.

— Дайте мені щось за ці гроші!..

— Та що вам дати? Борошна, цукру, солі?

— Дайте будь-що, тільки дайте!

— Я не знаю, що вам дати…

Залишила жінка гроші й нічого не принесла.

Так чоловік бідував з дурною жінкою, що вже йому й надокучило. А коли вже не знав, що чинити, далі терпіти не міг, зібрався в світ. Думає собі: «Піду, куди очі мене поведуть. Може, без мене жінка і нарозумиться!» І пішов.

Іде і дивиться: стоїть на межі високий дуб, а коло дуба два чоловіки сперечаються. Не можуть ніяк поділитися, кому з них має належати дерево. Далі зрубали дуба, поклали на воза, запрягли до ярем волів так, щоб рушати в два протилежні боки.

— Що ви, люди чесні, робите? — питає чоловік.

— Хочемо розірвати дуба на дві частини. Скільки собі урвемо, стільки буде нашого, бо інакше поділитися не можемо.

Женуть чоловіки волів. Б’ють худобу, мучать. Та воли однаково міцні, воза з місця рушити не можуть.

Приступив чоловік ближче й каже:

— Людове чесні! Не мордуйте даремно худобу! Такої звірини на світі нема, щоб розірвала товсте дерево! Вам треба не так домовитися. Коли самі не знаєте, я вас поділю.

— Ой, чоловіче добрий, поділіть нас, ми вам добре заплатимо.

Чоловік згодився. Він поміряв довжину і товщину дуба, розрубав на дві частини. Але той, якому дістався товстіший і коротший кругляк, був незадоволений. Чоловік розповів, чому одна частина дерева коротша, друга довша, тоді ті, що не могли самі поділитися, все зрозуміли і вже дякували за добру дільбу.

— Ви нас так добре поділили. Що вам дати за вашу роботу? — питають чоловіка.

— Дайте мені три сотні! Я вас ще чогось навчу!

— Най буде! Залишайтесь у нас, ми маємо всього досить, вам буде добре.

Чоловік залишився. Пробув один рік, збирається в дорогу далі.

— Залишайтесь у нас, ми вам добре заплатимо за службу! — просять чоловіка знову.

— Не можу! Я мушу йти далі, щоб інших навчити розуму.

Йде, йде і бачить: стоїть дуже красна хата, а в хаті багато людей. Та вона без вікон. Жінки з хати вибігають з кошиками, з відрами, ситами і решетами надвір, а потім поспішають знову до хати.

Чоловік вклонився:

— Добрий день!

— Доброго здоров’я!

— Що ви, жіночки, чините?

— Носимо світло до хати!

— Як носите?

— Набираємо надворі, носимо до темної кімнати, та однаково в хаті темно.

— Добре! Я вам допоможу! Зараз буде світло в хаті.

— Ой, вчиніть світло, ми вам добре заплатимо! У нас гроші є! Ще і їсти, пити дамо вам.

Чоловік був добрий майстер. Він прорубав у хаті вікна, і відразу стало видно.

Жінки такі раді, що аж цілують майстра, дивуються:

— Ой, чоловіче добрий! Як ви це вчинили?

— А вчинив дуже просто! Впустив світло до хати.

Заплатили чоловікові за роботу три сотні, дали йому їсти й пити, просили, щоб залишився на цілий рік.

Минув рік, не пускають чоловіка далі йти:

— Майстре! Залишайтесь у нас! Тут вам буде добре! Їжте, пийте, скільки любо, грошей вам дамо досить.

Та чоловік уже зібрався і каже:

— Не можу у вас більше залишатися. Треба вчити розуму й інших. А до вас я ще повернуся.

Заплатили чоловікові, дали на дорогу поживу — ледве лантухи міг підняти від землі. І пішов собі далі.

Іде, іде й бачить: в одному селі жінка й дівчина тягнуть корову по драбині на стріху.

— Що ви чините? Чому корову тягнете на покрівлю?

— Ой, чоловіче добрий! Дивіться, яка зелена трава виросла на соломі! Ми хотіли б, щоб корова попаслася, тому й тягнемо її сюди! Шкода, щоб і травичка пропала марно.

Чоловік тільки головою покрутив:

— Ой, які ви немудрі! Не сердіться, що вам скажу! Корову нагору ви не витягнете, бо корова — не людина, щоб по драбині лізти.

Жінки подумали, подумали, а далі кажуть:

— Правду маєте, чоловіче! Та що нам чинити з травою зеленою?

— Я вам допоможу травицю зняти!

— Як?

— А так: вся трава впаде з даху на землю.

— Ой, який ви розумний! Ми такого ніколи не знали.

Взяв чоловік косу, направив, приставив до стріхи лазиво, вибрався на покрівлю, скосив траву.

— Ой, чоловіче добрий! Ми такого ніколи не знали, не виділи! — радіють жінки.

Заплатили чоловікові за роботу, дали їсти й пити. Хоче він іти від жінок собі далі, а вони просять його:

— Залишайтесь у нас! Ми маємо всього доста. Будете у нас жити, нас розуму вчити, дамо вам їсти й пити, ще й грошей.

Залишився чоловік на один рік. Рік минув, і він зібрався:

— Мушу йти далі. Треба інших людей вчити розуму.

Так чоловік поклав до кишені багато сотень і повернувся додому. А жінка за той час, коли вдома не було чоловіка, дечого навчилася, знала вже ґаздувати. Сусідка дала їй два гусячі яйця, а вона насадила гуску, вилізло двоє гусят. Коли чоловік прийшов додому, жінка йому каже:

— Чоловіче! За той час, доки ти блукав по світу, я вигодувала дві гуски.

— Невже?..

Дочекалися чоловік і жінка днини. Рано жінка встала, взяла на плечі кожуха, гуски під руки і понесла їх продавати.

— Ой так! Дивись, які гарні гуски!..

— Що просите, тітко, за гуску? — питають її.

— Я не знаю!..

— Та скільки просите?

— Не знаю…

Бачать купці, що жінка несповна розуму, і вже не підходять до неї. Та один вояк прислухався й каже:

— Тітко, я знаю, скільки коштує гуска. Тільки зараз не маю грошей. Дайте мені гуску і свого кожуха, щоб ви могли мене впізнати по ньому, коли прийду знову на торговицю.

— Добре, добре!.. — зраділа жінка. — Тут маєте кожуха!..

Прийшла весела жінка додому.

Питає її чоловік:

— Та чи ти продала гуски?

— Продала! Ще як добре продала!

— Та скільки тобі заплатили?

— Я дала гуски воякові. Він через тиждень принесе гроші.

— Та як ти його впізнаєш?

— Я впізнаю його по кожухові! Я дала йому кожуха. На торговиці мені ніхто нічого не давав. А потім прийшов вояк, ми з ним добре поторгувались, я йому передала гусей і кожуха, щоб могла впізнати, коли гроші принесе.

Чоловік очі витріщив на жінку. Бо в кишені кожуха були ті гроші, котрі він заробив.

— А бодай ти пропала! — плюнув.

Минув тиждень. Жінка прийшла на торговицю, дивиться за вояком, шукає свого кожуха. Та вояка ніде не видно.

— Та чи ти знайшла вояка?

— Ой, глядала його всюди, та ніде не знайшла. Та він прийде за тиждень.

Плюнув чоловік, подумав собі ще раз: «Важко з такою жінкою жити. Але на світі є і дурніші за мою жінку!» — потішався чоловік.

Та й казка уся! Оця минулася, нову би повідати…

Про дурних синів

Один коваль мав двох синів. Коли почув, що має прийти смерть, покликав їх до себе і сказав:

— Я, діти, буду помирати. Лишаю вам ковальське начиння, бо нічого більше не мав і не маю. Поділіться між собою чесно, аби по судах не тягались, чуєте?

— Чуємо, тату, чуємо…

Старий коваль сконав. Сини поховали його і почали ділитися. Все поділили так, що було добре. Біду мали тільки на ковадлі. Обзирали його довго і з усіх боків, але ніяк не могли розділити навпіл. Нарешті один із них сказав:

— Киньмо тото ковадло у Прут. Воно там розмокне, й легше буде його розділити.

— Най буде, брате, так, як кажеш, — погодився другий.

І кинули ковадло у річку. Потім щодня ходили та мацали, чи ще не розмокло. Як не повмирали, то, відай, ходять і тепер.

Шепелява Марія

Один багач із нашого села мав сина і доньку, що звалася Марія. Син як син, а донька… Зрідка вона виходила на вулицю, а на вечорницях і зовсім не з’являлася. І не тому, що дуже гонорилася, просто — шепелявила. Коли розкриє, було, рота, то парубки й дівчата повзають від реготу.

Звикли казати, що в багатої дівки горба не видно. Та це не зовсім так. Ади, минули вже роки, і Марії час був віддаватися, а старости до неї не приходили ні від заможних, ні від бідних.

Зажурилися старі. Цілими днями дивилися на свої набутки і плакали, плакали… Перестали плакати тоді, коли бідний парубок із сусіднього села, якого звали Гнатом, одного дня прислав старостів. Ото було радості у хаті багача!

Гнат також приїхав, та не зайшов до хати, а заліз у кукурудзу, що росла на городі.

Старости сказали «добридень», посідали на лаву і, відкашлявшись, почали своє:

— Ми, адіть, були на полюванні. Уздріли там дуже файну сарну і хотіли зловити її. Але вона, молода й швидка, почала тікати — лісами, полями, селами. Ми за нею, за нею, а вона — аж сюди. Виділи-сьме, забігла до вашої хати. Тому прийшли просити, аби ви нам віддали сарничку.

Щоб Марія щось не прошепелявила й не наробила сміху, мати поспішила:

– Іди, донько, принеси коновку води…

А Марія тільки того й ждала: вона теж боялася, аби її щось не запитали.

— Ну, як, мамо й тату, віддасте ту сарну нашому молодому мисливцеві? — провадили далі старости.

Мати відповіла:

— Донька зараз прийде. Най вона мені скаже, чи хоче йти із нашої хати.

Старости чекають. А дівчини нема та й нема.

– Іди, жінко, глянь, де вона поділася, — мовив багатій.

Мати вийшла. Прийшла до криниці, а її Марія сидить на цямрині та заливається сльозами.

— Чого ти, доню, плачеш?

— Та я плачу, бо, ади, віддамшя, і в мене буде дитиночка. Вона моше зашлабнути і вмерти. І що я тоді вдію? Так мені шаль, так мені шаль!..

Почувши ці слова, мати й собі почала ревіти.

А багач сидів із старостами в хаті. Мовчали вони — то мовчав і він. Нарешті сказав синові:

— Ану піди до криниці ти: що вони — потопилися?

Пішов син і видить, що коло цямриння мати з донькою ревуть, як перед кінцем світу.

— Чого ви плачете? — спитав.

Марія відповіла:

— Та я плачу, бо, ади, віддамшя, і в мене буде дитиночка. Вона моше зашлабнути і вмерти. Що я тоді вдію? Так мені шаль, так мені шаль!..

Як почув брат про такі жалі, обняв сестру й маму і заревів ще дужче від них.

А багач собі сидів із старостами. Мовчали вони, то мовчав і він. Нарешті встав і каже:

— Посидьте трохи, люди добрі, а я піду глянути, чи вони там, часом, не обкопують криницю, аби її принести до хати.

Пішов багач і видить: жінка, донька і син обнялися і так гірко ревуть, ніби їм гроші за то платять.

— Чого плачете? — спитав.

— Та я плачу, таточку, бо, ади, віддамшя, і в мене буде дитиночка. Вона моше зашлабнути і вмерти. І що, скашете, не шаль? Так шаль, таточку, так шаль! Що я маю робити?

Багач не міг байдуже дослухати. Заревів разом з ними, аж листя на деревах зашелестіло.

А старости сиділи самі в хаті. Чекали, чекали, а потім подумали, що багачі збиткуються з них, бо сватають їх доню за бідного парубка. Пішли до криниці. Там обнялися з усіма й ревуть, як воли!

— Чого ви плачете? — спитав Гнат, що вийшов з кукурудзи.

Марія відказує:

— Та я плачу, бо, ади, як віддамшя за тебе, то у мене буде маленька дитиночка. Вона моше зашлабнути і вмерти. І що тоді буде? Так шаль, так шаль!..

Гнат посміхнувся і щось довго думав. А потім сказав:

— Я піду по світу. Як здибаю дурнішу від тебе, то, бігме, вернуся і ще раз пришлю старостів.

Минули роки. Шепелява Марія зістарілася і посивіла, а Гнат не приходив більше сватати.

На дурнях світ стоїть

Був батько і мав двох дітей: доньку і сина — Марисю й Івана. Зібрався той Івась йти в поле косити. Насипала йому мати обід, він сів і каже до сестри:

— Йди-но мені води принеси, заким я пообідаю.

Взяла вона збанок і йде по воду. Стрічає по дорозі хлопця, та й каже він до неї:

— Добрий день, Марусю. Знаєш що, я йду до войська на три роки. А як я вернуся з войська, я на тобі оженюся. І ти будеш мати хлопця, і він умре.

А то він таке придумав, пожартувати хотів.

А Марися учепилася єму за шию, давай плакати. Плаче й плаче, що буде мати сина, і той умре.

А брат в хатині чекає — нема води… І каже:

— Мамо, йдіть за нею, бо вона десь пропала.

Стара виходить на село, дивиться: сидить Марися та плаче. Питається, що ся стало. Та й та розказала. Як мама то вчула, то й собі вчепилася того хлопця з другого боку і плаче. Вже обидві плачуть. Каже син вже татові:

— Тату, йдіть подивіться, може, утопилася…

Виходить тато на село, дивиться, стоїть той парубок, а ті обі вчепилися єго з обох сторін та й плачуть. Приходить до них старий і питається:

— Чого ви плачете?

Розказали вони єму ту байку, що той парубок видумав. Старий вчув, і собі учепився за шию та й плаче. Іван чекає в хаті — нема нікого. Виходить на село, дивиться, стоять усі троє і плачуть. Спитався він їх, чого плачуть. Марися розказала тото все. І як учув він то, то сказав:

— Відрікаюся я від усього. Іду в світ, може, здиблю ще трьох таких дурних, як ви.

Пішов до хати, взяв буханець хліба в торбу, палицю в руки, перехрестився і пішов у світ шукати таких трьох дурних — доти буде ходити, поки не знайде. Далеко він зайшов. Приходить до одного села, дивиться, у дворі купа людей стоїть і хотять вола витягти на хату. Він прийшов і дивиться на то. А той господар сніпками хату накрив, і хата поросла житом. То вони хотіли вола витягти на тоту хату, щоби він то жито з’їв. А він каже до них:

— Люди, що ви робите? Я вам пораджу. Ви витягнете вола, він проломить дах, впаде і заб’ється. Візьміть краще серпа, вижніть то жито і дайте до хліва волові їсти.

Господар так і зробив. І взяли того Івана до хати, дали єму їсти й пити, ще й пару ґрейцарів на дорогу за хорошу пораду.

Іван зібрався і дальше пішов дурних шукати. Іде він через ліс. Бачить, хатина стоїть, але без вікон. А навколо тої хатини бігає баба з решетом і хоче злапати в решето сонце і занести до хати. Він приходить до неї і каже:

— Бабуню, що ви робите?

А вона відповідає:

— Йой, синочку, не маю сонця в хаті, хочу сонечко злапати і до хати занести.

Іван каже до неї:

— Я вам пораджу. Ви сонця не злапаєте, а я вам поможу і занесу вам сонце до хати.

— Ну то як ти мені таке зробиш, то я тобі дам торбу грошей, — відповіла баба.

Запитався Іван баби, чи далеко село, та й побіг до него. Прибіг в село, зайшов до якогось господаря, та й позичив у него пилку, долото, сокиру. Взяв усе того, та й вернувся до баби. Вирізав їй вікно, вже й сонце є у хатинці. І сказав Іван бабі, щоб купила скло, привела скляра, і він їй вставить вікно. Баба втішилася, що вже має сонце у хатинці, красно єму подякувала і дала повну торбу грошей. Він пішов у село, віддав інструменти, далі рушив у дорогу, третього дурного шукати. Йшов він, йшов і прийшов на ніч до одного господаря переночувати. Ті господарі радо прийняли єго, тішаться єму, називають «зятьом», пригощають ковбасами та шинками. Та й питається він їх, де ж їхня дівчина. А вони дітей не мали, ті старі, а мали великий маєток, багачі були. То вони собі купили маленьку льошку, порося, і мали її за дочку. Вони її ніде не пускали, тримали за пічкою, просто у запічку. То коли Іван спитався за їхню дочку, вони покликали то порося:

— Маринцю, вилазь сюди.

А з того поросяти зробилася вже велика льоха, та й вона вилізла з-за пічки, та й «хрю-хрю, хрю-хрю».

Іван на них дивиться, та й бачить, що то є дурні. А він був розумним, та й подумав собі, що в них великий маєток, та й каже до них так:

— Ви хочете, щоб я у вас був за зятя, а у вас тут нема ні церкви, ні ксьондза — де ж ми тут поженимося? Я поїду до свого села, оженюся там, вернуся сюди і буду вам за зятя.

А ті старі кажуть:

— Добре! Бери витягай віз, запрягай єго і їдь.

Іван бере тую свинку на віз, хоче її мотузком прив’язати, бо їхати далеко, то щоб з воза не злетіла. А стара як то увиділа, побігла до хати, з скрині витягла гарний пояс і полотно дороге, щоб свинку накрити. Дала то все Іванові, він свинку прив’язав, накрив полотном і поїхав додому. Приїхав додому, посватав собі гарну дівку, оженився з нею. А ту свинку зарізали, наробили з неї ковбас, шинок, мали чим людей гостити. Відгуляли вони весілля, та й збираються додому. Та й в дорозі каже до тої дівчини:

— Пам’ятай, як там прийдеш, зараз уклонися татові і мамі в ноги і кажи: «Тату, у вас стільки літ була, ніц не виділа, а він мене лиш на поріг до церкви завів, і я зробилася така, як є».

Приїхали вони туди, вона зробила, як він їй казав. Батьки їм натішитися не могли. І вони зосталися там господарювати.

І так Іван через дурних прийшов до господарства, багачем став.

Дурневі бог щастя дає

Про Івана-дурника

Як був собі дід та баба, у їх був син Іван, та такий дурний, що нічого не вмів робити. От йому і зробили повозочку, щоб він з нею возився та не докучав старій своїй матері. От він її звезе на гору, а там сяде та й з’їде. Ідуть троє бурлаків і питають:

— Що се у тебе за возок, що сам, без коней, їздить?

— Се мені один пан подарував.

— Продай лишень його нам, бо нам треба його: ми ідем у велику дорогу, а у нас нема коней, усе треба наймати.

— Ну добре, купіть.

— А що ж тобі за нього?

— Та що? Сто карбованців.

— Ну так, то й так.

Купили вони той возок, а дурень і каже:

— Не сідайте ж на нього, аж поки не ввійдете в ліс, а там сядете та й поїдете безпечно.

От вони ввійшли в ліс, сіли на той візок, поганяють його, ні, не їде та й не їде.

— Ну що тепер будем робить? Пропали наші гроші; ходімо до Івана, нехай оддасть наші гроші назад, та й його уб’ємо.

От ідуть шляхом, дивляться — сидить Іван.

Вони до нього:

— Давай гроші, бо будем тебе бить.

— Хоч закусимо ж перед смертю.

— Ну добре, де ж та закуска?

— Постривайте, зараз.

Вийняв паличку, кинув у кущ і каже до них:

– Ідіть сміло, там чого душі забажається, те й буде!

А він уже давно заготовив тую закуску, бо він знав, що вернуться, то лихо йому буде. Пішли вони туди, аж там усього вдоволь. От вони його й питають:

— Де ти взяв цюю паличку, що як кинеш, то так ласощі і вродяться?

— Е! Де взяв — найшов!

— Продай нам її.

— Ні, не продам, бо мені самому треба.

— Та продай, будь ласка.

— Ну добре, як дасте дві сотні, так ваша буде.

Вони дали йому, не сказавши ні слова. Такі веселі, що нічого їм тепер журиться за харч. От їдуть та їдуть. Захотілося їм їсти. Кинули паличку, пішли — нема нічого. От вони і кажуть:

— Отепер же ходімо та уб’ємо Івана: не одурить тепер нас.

От і пішли, а він уже і чекає на них, бо зна, що прийдуть, та каже жінці:

— Візьми, Хівре, той пузир, що діти граються, та набери повен квасу з буряків, та й прив’яжи до бока.

Вона так і зробила. Він дивиться у вікно, аж ідуть. Ввійшли в хату та й кажуть:

— Прощайся, Іване, з жінкою, бо зараз тебе уб’ємо.

— Ні, коли мені умирать, так я і її зараз уб’ю.

Узяв ніж — та так у бік і штрикнув, а кров так і побігла. А ті:

— Що се ти, Іване, наробив, у тебе ж дітки маленькі.

— Та я, як захочу, то вона і оживе.

Взяв паличку та й каже:

— Пушка-живушка! Кинься, Марушка!

Вона і встала.

— Оце добре Іван видумав; нам самим такої пушки треба, бо в нас такі жінки, що підчас так розсердять, що як не ударить, то очі видеруть. Продай нам її.

— Купіть.

От вони купили і пішли собі додому. Уходять в хату.

— Здорові, жіночки!

— Здорові.

— А є що обідать?

— Оце! Заради вас у Страсну п’ятницю варили б. Ми й самі ще нічого не їли.

— Так ви ще будете спориться? — Взяли та й побили жінок, а далі кажуть: — Оживете, ще рано іти вам у пекло. — Узяли тую паличку і приговорюють: — Пушка-живушка! Кинься, Марушка!

А жінки лежать і не двинуться. Вони тоді і кажуть:

— О, тепер ходім та утопим Івана.

От пішли, положили його в мішок, зав’язали, а самі пішли шукать каменя, щоб прив’язать та й пустить на дно. А він кричить у тому мішкові:

— Рятуйте, хто в Бога вірує!

А крамар їхав через греблю, почув та й каже:

— Піду обрятую сердешного чоловіка.

От прийшов, розв’язав той мішок, а Іван виліз, та мерщій туди крамаря, та й зав’язав, а сам сів на повозку та й поїхав.

Прийшли туди бурлаки, прив’язали гарненько той камінь до мішка та й пустили на дно.

— Отепер же то одплатили ми тобі, Іване, за все. Гуляй собі на дні та не дури людей!

От ідуть собі додому і зустрічають Івана. Вони й руки опустили. А Іван їм дякує:

— Спасибі вам, добрі люди, що ви мене укинули у воду; там добра, що хто його й зна скільки… і повозки стоять, так я набрав собі повну повозку та й виїхав відтіль.

– Іване, повпихай і нас туди!

— Е, не хочу, дайте сто карбованців, то повпихаю!

— Ну на, тільки повпихай; наберемо і ми собі добра!

Повпихав Іван бурлаків, тільки бульби здіймаються. Засміявся наш Іван, та сів на свою повозку, та й поїхав собі.

Дев’ять неправд

Так були три брати — два мудрі, а наймолодший дурний. Та й вони пішли всі три в дорогу, та й захопила їх ніч у лісі. А там у лісі горів вогонь, та й вони хотіли йти за вогнем. Пішов найстарший брат, а то злодії клали собі там вогонь. Тоді його питається найстарший злодій:

— Чого ти прийшов?

— Дайте мені вогню.

Той каже:

— Дамо тобі, але скажи нам дев’ять неправд. А як не скажеш, то видремо тобі від голови аж до ременя пас і засиплем то ячмінною половою.

Але він не вмів сказати, та йому видерли пас, засипали половою та й нагнали його геть. Тоді пішов середущий брат за вогнем та й знову так той злодій каже:

— Як нам скажеш дев’ять неправд, то добре; а як ні, то видремо пас від голови аж до ременя.

Він не зумів відгадати, та й йому видерли пас і нагнали. Тоді пішов уже дурний ід ним, то знов йому так злодії кажуть:

— Скажи дев’ять неправд, бо як не скажеш, то тобі видремо пас, як твоїм братам.

Він тоді каже:

— Добре, я скажу. Але аби-сьте нікотрий не обзивалися, бо як котрий обізветеся, то я тоді видру вам усім по пасі.

— Добре!

Та й тоді зачав їм казати:

— Я молотив на дубі горох. Горохов’янка падала на землю, а горох на дубі лишився. Потому-м зліз із дуба та й іду дорогою, а там у вербі пищать шпаки варені-печені. Пхаю у дупло руку — не мож, пхаю ногу — не мож. Але як-єм добре потиснувся, то-м ся весь увійшов. Я забрав шпаки за пазуху, хочу йти вже назад. Але пхаю руку — не мож, ногу — не мож! А я собі нагадав, що в мого тата є старе топорище, та й я побіг і приніс. Тоді-м вирубав дуплище, аж-єм уже міг вилізти. Іду дорогою, прийшов-єм над море, та й мені схотілося води. А насеред моря була криниця. А я мав лупину із гороху, то-м на неї сів і поїхав по морю, напився води з криниці та й іду назад. Але топорище з-за ременя впало в море, не міг-єм його дістати. Тоді я пішов до діда, узяв залізні вила, вичерпав воду з моря та й найшов-єм топорище, і заткав знов за ремінь. Іду через пасовище, а там пасе стара кобилище. Я тоді сів на кобилище та й їду. А топорище як зачало цюкати в кобилу та й перецюкало надвоє. Я тоді зліз, зрубав з верби кий та й збив докупи кобилище. Та й іду я собі, аж — гов! — не мож далі! Я обертаюся, а на кобилі виросла верба аж до неба та й зап’яла у небо. Тоді я поліз горі тій вербі — аж на вершок. А там була хата. Я ввійшов до хати — там було пити, їсти, то-м собі попоїв і напився. Вихожу з хати, а верби вже нема — десь поділася. Але там була в кутику ячмінна полова. Та й я взяв, зачав з тої полови крутити вузище та й зачав-єм спускатися на землю. Але-м викрутив усю полову, та й не стало, — ще було до землі на штири сажні. Тоді я зачав згори вузище рвати, а надолині зсиляти, та й так лізу надолину. А тоді прилетіли пчоли та й залетіли мені у писок. То мені тоді зачав мед текти з писка, а люди поприлітали із банками та й набирали меду. А найстарший злодій з-межи вас прийшов та й лизав то, що на землю накапало…

Тоді той злодій каже:

— Ото вже неправда!

Тоді той дурний видер злодіям по пасі — від голови аж до ременя, узяв собі вогню та й пішов.

Казка про опиря

У одного чоловіка, опиря, було три сини: два розумних, а третій дурний — Іваном звався. І жоден не знав, що їх батько — опир. От умирає він і каже: «Як поховаєте мене, діти, то кожен приходьте на мій гріб одну ніч переночувати».

Як поховали батька, старший зоставсь уже головою і каже до найменшого:

— Йди ти, Іване, цю ніч переночуй, а на ту вже котрийсь із нас піде.

— Як іти, то йти!

Пішов дурень на татів гріб ночувати. Вночі тато і встає з гроба, а Іван десь там сидить, знітився.

— А то ти, Іване? — питає.

— Я, тату.

— А старший чому не прийшов?

— Казали, щоб я йшов, я і пішов, а з них котрийсь вже взавтра, мабуть, прийде.

— На ж тобі, — каже тато, — цей дзвінок; як буде чого треба, то подзвониш, та тим не кажи!

І зник. А син заховав дзвінок, переспав до дня і прийшов додому та тим і не каже.

Увечері середущий брат просить Івана:

— Йди, Іване-голубе, переночуй і за мене! Я тобі коника куплю.

Іван наче опирається, не хоче:

— А ти чому не йдеш? Аже ж то зарівно як мій, так і твій тато.

Як почав той просити, як почав, Іван пішов і на другу ніч до тата на гріб ночувати. Коло півночі тато і встає:

— А хто тут? — питає.

— Я, тату.

— Ти, Іване?

— Я, тату.

— А ті чому не йдуть?

— Просив середущий, що йди, я й пішов.

— Нехай же дурень вибачає, коли так! А тобі на, — каже, — і цей дзвінок. Як буде чого треба дуже пильно, то подзвониш.

І зник, наказав, щоб тим нічого не казати.

Переночував дурний і другу ніч. На третю вже черга найстаршого йти до тата на гріб ночувати; то він і почав просити Івана, щоб і за нього переночував: «Ти, каже, вже дві ночі ночував, то тобі зарівно і третю вже переночувати, а я боюся. Піди, каже, за мене, то я тобі сопілку куплю». Опирався Іван ще гірше — не хоче йти, та й годі. Насилу той упросив і різних гостинців обіщав йому накупити.

— А йти, то йти, — каже Іван. Зібрався і пішов ще й на третю ніч.

І знов батько з’явився, і знов запитав, чому вже старший не прийшов? Та й каже:

— Нехай же дурень вибачає, коли так, — а Іванові дав і третій дзвінок. — Як буде чого дуже-дуже треба, то подзвониш.

А сам ізнов зник. Забрав дурний Іван дзвоники за всіх трьох і прийшов додому, виліз на піч та й сидить, ще й за гостинці опоминається.

Через кілька місяців чи, може, й літ дійшла до цих трьох братів чутка, що з того ж царства царівна хоче заміж вийти. Але вона була дуже хороша, то цар, її батько, вимурував дуже високий стовп у сто сажнів вишини, обкопав його ровом в сто сажнів ширини і в сто глибини. Посадив її на тім стовпі і дав у руки хустку. Як знайдеться лицар, що до неї вискочить, візьме ту хустку і саму поцілує, того вона й буде. І гукнув на охочого. Рушили панство, лицарі зі всього царства, і ці два старших брати збираються в дорогу.

— Куди ви ідете, браття! Візьміть і мене з собою, — проситься Іван.

— Тебе, бач, там ще не було! От сиди на печі, коли тобі тепло, та не рипайся.

— Овва! Не хочете — не хочете! Я й просити не буду.

Поїхали ті розумніші, а дурень вдома зостався. Пройшло кілька часу, наш Іван сунеться з печі, бере кошик і йде начеб до лісу за печерицями. Приходить у ліс, як подзвонить у перший дзвінок! Являється кінь, як лялечка, аж землю рве під собою.

— Чого потребуєш, лицарю Іване?

— Так і так, — каже, — цар наш посадив дочку свою на стовпі, а стовп сто сажнів вишини, і навкруги яма сто сажнів ширини і глибини сто; поїду подивлюся, як будуть лицарі ту царівну здобувати.

— Може, й сам захочеш попробувати щастя?

— А що! Може, ми роздобудем?

— Роздобудем чи ні, а в ямі не будем. Дивись мені під сідло!

Подивився Іван під сідло, а там для нього найкраще вбрання лицарське, як до нього міряне. Убрався він, сів на коня, як зоря ясна.

— А як тебе везти, лицарю Іване? Попід небесами чи понад лісами?

— Звідтіля будеш понад лісами, а туди вези дібровою, козацькою дорогою; лицарі їздять — з ворогами не розминаються.

Ударив кінь копитами — земля загула, і лише курява за Іваном встала. Догнав своїх братів, дав їм по батогові, що з дороги не зминули; та й погнався дорогою.

— Оце, — кажуть вони, — лицар полетів! Мабуть, його буде царівна! Та як шкулько б’ється!..

Приїхав Іван до місця, а там панства! лицарів! — що й голці не впасти! Зі всього царства поназ’їжджались, шовками, оксамитами повбирані, сріблом-зло-том позаливані; а зглянув на себе — то його вбрання найкраще за всіх. Всі в одну лаву стоять, і Іван став на самім кінці. Дивиться — то той стовп стоїть високий-високий, що на верху царівна видає завбільшки як палець, — сидить на самім верхнім кружалі. Під тим кружалом, може, на півстовпа від землі, — друге таке, а під ним — ще й третє, сажнів на двадцять п’ять абощо від землі.

От виїхав і цар та й каже:

— Панове, панство! Значні лицарі! Оце стовп перед вами з трьома кружалами! На першім кружалі — лицарська збруя на столі; на другім кружалі — перстень на столі; на третім кружалі — царівна сидить, хусткою махає, лицаря піджидає! Хто її достане — на рушник стане!

Зашамотіло панство, заворушилось, здвигнулися лицарі, заіржали коні, задзвеніла збруя — і почали скакать… Хто скочить — та все в яму! Хто скочить — та все в яму! Ніхто і до стовпа не доскочив, а більше стояли та дивились! Скакали-скакали та й перестали, а царівна на стовпі хусткою махає-приманює. Гукнув цар раз, чи нема охочого, — всі мовчать. Гукнув другий раз — всі мовчать. За третім разом Іван виїхав з лави і почав конем вигравати. Та як розбігся! Як скочить! То аж повище першого кружала вискочив, і так каблукою та й назад до землі — аж по той бік ями. Чуть-чуть кінь в яму не впав задніми ногами — аж зашамотався — та ні! Вдарив копитами і, як сокіл ясний, звився, полетів, як вітер!.. Тут Іванові в долоні плещуть, гукають: підожди… Де-то не лихо! Як оком змигнути, так він щез з-перед очей.

Приїхав до лісу, склав одежу під сідло, пустив коня і знов зостався дурень дурнем; прийшов додому, виліз на піч та й сидить. От і браття приїхало.

— А що ви там бачили, де були? — питає Іван.

— Говори що! Та тобі такого дива й по смерть не видати! — І давай йому розказувати про нього самого, що там яма глибока-глибоченна та широка! І серед ями стовп; а лицарі все скачуть та все в яму, один лиш знайшовся такий з-межи всіх, що мало-мало не до половини того стовпа вискочив і яму перескочив та й утік! Мабуть, що цього буде царівна, як захоче приїхати за другим разом.

— То я був, — каже Іван.

— Та що ти! Хіба ж би ми тебе, дурня, не пізнали! Тобою там і не пахло!

— Отже, побачите, що то я!

— Ет! Говори собі, дурню! От нам треба ще збиратися, бо цар назначив скакати.

— А вам там нічого не було? — питає Іван.

— Ні, — кажуть, — нічого, тільки той лицар дав по батогові, що ми з дороги йому не зминули.

Засміявся на всю хату:

— Аже то я бив вас! — каже.

— Вези здоров! — кажуть Іванові браття; а самі поїхали до міста нове вбрання набрати собі для того другого разу дивогляду.

Пройшло скілька часу, ті два брати ізнов у дорогу рихтуються, бо вже приспіла пора, що цар зазначив, а Іван ізнов проситься:

— Візьміть і мене з собою.

Ті на нього посварились, а він:

— Овва! — каже, і просити не став. — Буду я й без вашої ласки.

От ті поїхали. Пройшло знов чи тиждень часу, чи два, як Іван знов злазить з печі і йде надвір.

— Ти куди? — питає мати.

— Піду, — каже, — в ліс, губів назбираю.

Взяв кошика і потяг до лісу. Прийшов, заховав кошик у корчі, як подзвонить у другий дзвінок! Прибігає кінь білий, як сніг, аж вилискує, а перший був карий, як ворон.

— Чого потребуєш, лицарю Іване?

— Поїдемо царівну здобувати, — вже каже Іван.

— Чи здобудем, чи не здобудем, — озвався кінь, — а в ямі не будем. Дивись мені під сідло!

Подивився Іван, а там для нього вбрання ще краще, як перше було. Убрався він, упав на сідло, як місяць ясний.

— А як скажеш везти тебе, лицарю Іване, попід небесами чи понад лісами?

— Звідтіля, — каже, — будеш понад лісами, а туди, коню, дібровою, козацькою дорогою; лицарі їздять — з ворогами не розминаються.

Ударив кінь копитами — лише курява встала. І знов Іван догнав браття своє, дав їм по батогові — уже по два, — що з дороги не зминули, та й полетів, як птиця. Приїжджає до місця, а там панів! лицарства! ще більше, як перше було! Хоч город будуй! Мало не зі всього світу поназ’їжджалися. І знов виїхав цар і сказав те ж саме, а лицарі й почали скакать. Хто скочить — та все в яму! Хто скочить — та все в яму! А Іван стоїть; стоїть собі на самім послідку та дивиться. Скакали-скакали та й перестали. От цар ізнов гука на охочого. За третім разом Іван і виїхав з лави.

— Оце, — кажуть, — той самий лицар, що перше був! — Аж тепер пізнали. — Вже, — кажуть, — коня перемінив, то докаже слави!

А Іван так грає конем по степу! Так виграє! Розбігся — як скочить, та аж на другім кружалі опинився. Взяв перстень і скочив.

— Браво! Браво! — закричали. А Іван так полетів, що й не завважили, де дівся. Приїхав до лісу, пустив коня і знов дурень дурнем. Назбирав губ чи ні, взяв кошик та й приходить додому. Замотав той перстень в ганчірки і встромив у стріху, а сам прийшов до хати.

— А де ти так забарився? — питає мати.

— Ліг, — каже, — під дубом та й заснув і проспав аж досі. А то за печерицями ходив по корчах… — Та й поліз на піч. От і браття приїхало.

— А що ви, братці, бачили? — питає Іван.

Вони ізнов розказали йому про його самого та й кажуть, що конче його буде царівна, бо де ж таки! Ніхто і до стовпа не доскочив, а той лицар аж з другого кружала перстень взяв.

— Оже то я, братці! — каже Іван.

— Куди тобі, бідному та нещасливому! Там нас б’ють, а ти б усіх перейшов. Красне було б лицарство, якби так, щоб ти був перший!

— Вірте не вірте, як собі хочете! — озвався Іван і замовк на печі.

Прийшла пора, ті два і третій раз поїхали, а Іван попросився, щоб узяли, — не взяли, та й зостався на печі. А згодом суне з печі, взяв кошика й пішов, ніби знов за печерицями. Прийшов у ліс. Як задзвонить у третій дзвінок — прибігає кінь морозоватий.

— Чого потребуєш, лицарю Іване?

— Поїдемо царівну здобувати, — каже.

— Здобудем! Але ж і лиха наберемся! Бери вбрання з-під сідла!

Взяв Іван убрання ще краще, як друге було, — але ж не втерпів, щоб не полюбуватись на себе, — впав на сідло, як сонце ясне.

— А як скажеш везти тебе, лицарю Іване! Понад лісами чи попід небесами?

— Звідтіля, — каже, — будеш понад лісами, а туди, коню, дібровою, козацькою дорогою; лицарі їздять — з ворогами не розминаються.

Ударив кінь копитами і поніс, землі не доторкаючись. Догнав Іван своїх братів і цього разу, і вже дав їм по три батоги, що з дороги не звернули, та й поїхав далі. Коли приїжджає до місця, а там ще нема й половини лицарів. Далі й ті поз’їжджалися; і його браття приїхали і стали ген-ген за плацом.

За цим разом вже мало хто й скакав: «Що ж, — кажуть, — на відважного бити, хіба лиш головою накласти! Коли всякому відомо, що приїде той лицар великий, і царівна все його буде — не чия!»

Тільки що виїхав Іван з лави, як всі його обступили і поздоровляють, що то він ті два рази скакав.

— Ні, — каже Іван, — я ніде не був, нічого не бачив і не знаю.

А тим часом дав коню трохи віддуху, поки піт в себе вбере, та як скочив, то аж на самий верх вискочив, на третє кружало, де вже царівна сиділа. Вона так і обняла його і поцілувала. А він її поки зібрався, то вона вспіла забити йому півперсня в чоло. Потім розірвала на дві половини ту хустку, що мала в руках, і своїми руками йому голову перев’язала.

Скочив Іван, а там хустка так далеко за ним розвівається на воздусі, то-то здорова була.

— Браво! Браво! Підожди! Підожди! — кричать йому зо всіх боків.

Цар зняв шапку, махає: «Сюди! сюди!» А Іван, що й не до нього мовиться — полетів, та й годі.

От приїхав до лісу, пустив коня та так шукає ганчірок, так збирає! Та все мотає на голову, все мотає. Намотав таку голову, мало не як стіжок завбільшки; взяв кошик із корча і приходить так додому.

— А що тобі? — питає мати.

— Еге, що! — крізь сльози озвався він. — Поліз на тополю за воронятами та й впав, і голову розвалив…

— Може, дуже? Ану покажи! Може, треба морової губки? Може, горілкою з милом прополоскати? — сказано мати — жалує сина.

— Ні! — каже Іван. — Я вже сам і промив, і лікарство знайшов, і приклав собі до рани.

— Ану! Покажи-таки! — Та до нього й руки протягнула — ганчірки розв’язувати та розмотувати. Як наробить він ґвалту!

— Гій! Навіжений! Мовчи! Схаменись! Не буду! — озвалась мати.

— То ж бо то! — Іван каже, — що не буду! А нащо братись!.. — Поліз на теплу піч, ліг та й стогне. От приїхали і браття його.

— О, вже, — кажуть, — по царівні! Якийсь лицар вискочив! А наш де?

— Он там на печі стогне! — озвалась мати. — Лихе понесло на тополю за воронятами чи що та й шибнуло ним звідтіля, і голову собі розвалив. Тепер і лежить як убитий.

— Якби кізка не скакала, — озвались браття, — то б і ніжка не зламалась. Так йому й треба, нехай дурень знає, що не про ньому писано. А вже ж бо! Де не посієш, там він і вродиться. Як відлежить, може, потихшає.

А Іван собі думає: «Ну-ну! Дурні! Такеє-то гречане! Як не перехрестить, то порепається». І тільки стогне, щоб не здогадались.

Пройшло чимало часу, а Іван все з зав’язаною головою і ходить, і на печі сидить, і нізащо не дається подивитись на ту рану. Як наробить крику, що аж на друге село чути, то від нього й відкинуться, аби лиш біди скараскатись. А цар тим часом розіслав комісарів по всьому світу шукати того лицаря, і насамперед по своєму царству, і такий приказ дав, щоб у всіх шукали — не минали ні старого, ні малого, ні бідного, ні багатого, ні жодної віри. Чи то жид буде, чи циган — шукай, та й годі. А дав знак: півперсня в чолі, а другого їм віддав, щоб приміряли, півхустки, що в царівни взяв, а другу півхустки дав ізнов, щоб приміряли. А третій знак — перстень з брильянтом самосвітним, що лежав на другім кружалі. «Як знайдете, — каже, — такого, що в нього будуть ці всі штуки, зараз везіть його до мене».

От і їздять ті комісари по всьому царству, по всіх закутках, шукають, чи нема де того лицаря, що в нього всі ті три знаки будуть. Шукали-шукали, їздили-їздили та й добрались аж до того куточка, де Іван на печі вигрівався. Прийшли до господи.

— Помогай-бі, люди добрі!

— Дай, Боже, здоров’я, великі гості.

— А чи нема між вами того лицаря, що царівну роздобув?

— Нема, — кажуть.

Подивились ті, — у всіх лоби цілі, та й питають:

— Чи всі ж ви тут?

— Всі, — кажуть, — тільки на печі один ще єсть, але то дурень зроду, на нього ніщо зважати.

— О ні! Нам казано все царство передивитись, бо коли сам не з’являється, то вже щось воно є такого. А злазь-но, Іване!

— Не хочу!

— Та ну-бо! Злазь!

— Не хочу! Або як злізу, то що?

— Та поїдемо до царя в гості!..

— Ого! Коли мені й тут так добре! Ще лучче, як в царя… Або ж у царя є й піч?

— Та що з ним панькатися!.. — каже старший брат. — Силою його з печі. Щоб людей не марудити.

– І я кажу! — озвавсь другий.

Кричав Іван, дерся, шарпався, проте таки стягнули його на землю.

— А чого це в нього голова зав’язана? — питають.

— Лихе понесло ворону за сороченятами! Упав з дерева і голову розвалив.

А хустка так і червоніється з-поміж ганчірок.

— А то що червоне?

— Кров, мабуть, коли не шматина яка, дрантя абощо! Чи то дурне розбирає!..

— Ану покажи!

Розв’язали, розмотали ганчірки, — аж то царівнина хустка, розмотали хустку, а півперсня в лобі. Прирівняли і то й то — якраз те саме.

— Ну, — кажуть, — голубе, тебе нам і треба! А де перстень?

— Який?

— Та ти вже й сам добре знаєш.

— Я не чув, не бачив жодного персня.

Як причепились вони, як почали то просьбою, то грозьбою коло нього, він пішов надвір і взяв із стріхи перстень та й каже:

— Осьде вам і перстень!

– Їдьмо хоч тепер до царя!

— А в його ж є піч?

— Та ну його, дурника вдавать! Годі тобі! — кажуть комісари.

А браття лиш язики повисолоплювали та й дихають.

Привезли Івана до царя — таке препогане, шмаркате, обшарпане, невмиване — аж гидко дивитись!..

— Оце, — кажуть комісари, — той, що мав усі знаки! — І показали півперсня, півхустки і перстень, що у Івана на пальці.

— Ти, — цар питає, — той лицар, що до царівни на стовп вискочив?

— Я не бачив і не знаю, — озвався Іван і стоїть ізгорбившись.

— Ніщо робити, — каже цар. — Хай побуде при нас, придивимся та й розпізнаєм, що в ньому кипить. — І відвели Івана на кухню.

Чи довго, чи недовго жив він при царевому дворі, як почалась війна, чи татари надійшли, чи то так якийсь ворог нападався. Цар поїхав на війну, а двораки царські давай глузувати з Івана, що він ніби такий лицар дуже великий, а на війну не виїжджає.

— Добре, добре! — озвавсь Іван. — Я там буду! — і сказав дати йому коня. Осідлали йому якогось возиводу і привели. Сів Іван на того коня, ізгорбився, взяв якусь ломаку в руки та й каже:

— На війну їду.

Хто хтів сміятися, хто й ні, а Іван поїхав.

Приїжджає в ліс, пустив царського возиводу на пашу, а сам і подзвонив у перший дзвіночок; перший кінь чорний, як ворон, що з землі виріс, став перед ним.

— Чого потребуєш, лицарю Іване?

— Завоюєм те військо, що на наше царство нападається?

— Ніщо й турбуватись! Бери лиш зброю з правого вуха, а з-під сідла вбрання! Та скоріш, щоб пізно не було.

Убрався Іван, такий лицар, що куди-куди! Сів на коня — сріблом-золотом сяє, аж іскрить…

— А як скажеш везти тебе, лицарю Іване?

— Так вези, щоб стріла не брала і меч не тяв.

Ударив кінь копитами, і незчувся Іван, як став на війні — військо з військом січеться, рубається, кров річками тече, але ні той того, ні той того не переможе. Як вмішався Іван! Як почав сікти! Царське військо й перестало воювати — на лицаря заворонилось. А він січе та рубає, що вороги летять від нього, як терміття! Ні душі живої не зосталося, тільки самі свої. Цар зняв шапку і махає: «Просим покорно! Дарую вам шаблю!» Іван підскочив, взяв шаблю й побіг, — каже: «Там і там, в такім-то царстві іще мене на війні виглядають», — і зник, мов його й не було.

— Оце — лицар, то так що лицар! — кажуть всі, і цар каже: — Це той, що за першим разом до царівни скакав! Якби такий мені зять, — каже цар, — не жалував би йому півцарства дати!..

А сам зібрав військо і пішов на чужі краї війною. Да з чужих країв його як попруть! То аж під саму столицю приперли. От цар і пише до дочки: «Бувай здорова з святим маковейком! Перше якийсь лицар визволив, а тепер поминай, як батька звали!..»

Плачу! Лементу! На всю столицю! Почув Іван з печі той галас і питає:

— Що за плач?

— До живого, — кажуть, — прикрутилося нашому цареві. Чи не поїхав би ти визволити? — додали на кпи.

— Поїду, — каже, — а як же не поїхати! Коня мені!

Засміявся, хто чув, але коня, проте, осідлали. Сів Іван ізнов на возиводу і поїхав за ворота з кимакою в руках.

Приїхав у ліс, подзвонив у другий дзвінок, з’явився другий кінь — білий.

— Чого потребуєш, лицарю Іване?

— Поїдемо царю своєму помагати, чуже військо воювати!

— Хоч воно трудно-трудно, але побачим — бери зброю з правого вуха, а з-під сідла убрання.

Зробив так Іван, убрався і сів на коня.

— А як скажеш везти тебе, лицарю Іване?

— Так, коню, вези, щоб стріла не брала і меч не тяв.

Ударив кінь копитами, земля застогнала. Та й лиш курява за Іваном встала. Приїздить на війну, а там ізнов така січа, така різня! Господи, сохрани та борони! Половину царського війська впень витяли.

— Стій, наше військо! — гукнув Іван. — Я буду воювати!

Розступилось військо, дало йому дорогу. Як піде наш Іван сікти на два боки! Так січе, так січе! Вороги летять, як солома від коси, як терміття!.. Пройшов раз, пройшов другий вздовж і поперек, а неприятель і крикнув:

— Згода!

Тоді Іван перестав сікти; підбігає до царя.

— Згода, — каже.

Цар подарував йому золотий перстень. Іван взяв і полетів.

— Ще, — каже, — в другім царстві ждуть від мене запомоги.

Цар з військовими своїми лиш стільки придивились до Івана, що пізнали його.

— Це — кажуть, — той лицар, що за другим разом до царівни скакав.

— Той самий, — каже цар. — Якби цей був моїм зятем, то я не пожалував би йому віддати три чверті свого царства, відступив би йому, а сам в одній чверті тільки царював би.

Військові спозирнули оком один на другого, думаючи: «Порядкує цар, немовби у своєму току!» А Іван собі приїхав до лісу, пустив свого коня і ліг під дубком відпочити: поклав ту шаблю коло себе і цей перстень на руці має. Лежить ще зовсім вбраний по-лицарськи. От приходить якийсь дуже великий заслужений чоловік — пан чи що, чи генерал.

— Не продаси, пане лицарю, тієї шаблюки часом?

— Ні, — каже, — не продам, а так віддам, лиш дай мені за неї мізинний палець з правої ноги.

Покрутився генерал, подумав, але що ж! За ту шаблюку царівну дадуть, і згодився дати палець. Відтяв його і дав Іванові.

— Може, — каже Іван, — і цей перстень тобі знадобився б?

— А добре, — каже.

— Дай мізинний палець з лівої ноги, то віддам.

Відтяв генерал палець і з лівої ноги і дав Іванові, а сам взяв перстень і шаблю та й поїхав. Тоді й Іван відпустив свого коня, а царського взяв, сів на нього, очима до хвоста, й їде додому.

— А що, — питають, — багато навоював?

— Багато, — каже, — повну пелену! — І висипав тріски та патички, що в лісі назбирав.

Другі кпили, сміялися, а царівна плакала, що таку тютю вибрала собі. А цар ще не вертався, бо розійшлась поголоска, що той цар — неприятель — ще третій раз хоче сили попробувати, та аж тоді згода буде. Надійшло чужого війська неприязного, як хмар восени, — може, там двоє або й троє царства докупи зійшлося, аби таки збити цього царя і його дочку силою віддати заміж за якогось там царевича горбатого чи що, а може, за німця, а вона німця не хотіла. Каже:

— Лучче за такого Івана піду, який він є, а німця не хочу і на очі бачить. І ні за кого не піду, тільки за Івана.

Вона добре придивилась на нього ще на стовпі і тепер пізнала, що це таки той самий лицар, лиш дурня дуже вдає.

Як пізнав батько, в чім діло, то й пише до дочки: «Так і так, дитя моє! Шукав я для тебе долі, а для себе запомоги, а знайшов собі лихо, а тобі напасть, отого Івана непотрібного. От, бачиш, збираються царі наше царство звоювати, тебе силою заміж взяти, а мене в неволю запродати або мечем стяти!» — І приписав: «Як почуєш, що ми завойовані, то кажи знести голову Іванові, бо то не він той лицар, що на стовпі був, а є хтось другий.

Той генерал уже дав о собі чутку. От дійшло письмо до царівни, вороги півкраю спустошили вогнем і мечем. А Іван собі на печі — нічого й не знає.

Як перечули царські двораки, що Іванові наказано голову знести, та й прийшли до нього і кажуть:

— Вигрівайся ж добре на печі, бо вже більше не будеш — цар казав тобі голову знести.

А Іван собі зареготався, як навіжений, та й каже:

— Що буде, то буде, а буде те, що Бог дасть! А тим часом — коня мені! Поїду на війну!

Цар не дав приказу, щоб не слухати Івана, ні царівна не дала; то й підвели йому коня, все того ж возиводу, і кимаку дали в руки. Іван сів на коня, як на лаву, і поїхав, посвистуючи під якусь думку. Приїхав до лісу, пустив коня та як задзвонить у третій дзвінок, так і з’явився кінь морозоватий.

— Чого потребуєш, лицарю Іване?

— Поїдемо на війну! А звоюєм?

— Тяжко воно, тяжко! Але побачимо! Бери зброю з вуха, а з-під сідла убрання.

Вбрався Іван, сів на коня, а кінь і говорить:

— Та не оглядайся, бо поранять! — І поніс Івана поверх лісів…

Прилітають на війну, а там цареве військо тільки що держиться — от-от і переможуть.

— Стій, військо! Дай дорогу! — гукнув Іван і почав сікти на два боки, а кінь бити на чотири. Як побачив цар лицаря, то душа і стала йому на мірі; бо вже знав, що його грало.

Проїхав Іван раз, другий, третій поміж неприязне військо, і зостався чоловік, як на пожарі стеблинка: і ті царі трупом валяються, і все військо їх. Глянув Іван вперед себе — нема з ким воювати; та й забувся й оглянувся назад себе, а з-між трупів і встає лицар.

— Ану, — каже, — зо мною на поєдинок!

Розійшлися, з’їхалися, брязнули шаблюками раз, другий, та й тому голова злетіла, а Іван зостався без мізинного пальця на правій руці.

— До царя! — каже кінь.

Іван підняв руку вгору.

— Рана, — каже і протепом до царя.

Цар щось там уже на собі такого, що міг розірвати, розірвав і зав’язав тому рану та й просить до себе.

— Нема часу! — Іван каже. — На весіллі буду.

І поїхав, бо, каже, ще й друге царство від його лицарської запомоги жде. Їде Іван додому у своїм лицарськім вбранні, з зав’язаною рукою, як перестріва його знов той генерал чи що.

— Продаси, — питає, — хустку?

— Ні, не продам, а так віддам, тільки дай мізинний палець з правої руки.

Втяв той собі палець і віддав Іванові, а собі взяв хустку і перев’язав рану та й поїхав прямо на столицю. А Іван звернув у ліс, пустив коня, назбирав ганчірок і замотав собі рану та й іде додому.

— Що тобі в руку? — питають двораки.

— Тріски збирав та й заскалив, — відказав Іван і поліз на піч.

От і цар приїжджає, розказує, що такий-то й такий лицар визволив його з біди, і розпитує, чи не бачив хто, куди він поїхав.

— А я, — каже, — не пожалую все царство своє відступити, як захоче бути моїм зятем.

Зараз йому і сказали про того генерала, що то він той лицар, бо в нього і коні такі єсть, як цар оповідав, і рана на руці, і царівниною хусткою рука перев’язана. Дав цар приказ привести того генерала. Він і прийшов; та шабля, що цар Іванові подарував, висить у нього при боці; і той перстень на руці сяє, і рука хусткою перев’язана.

— Це! Це! Мій збавитель! Мій оборонець! — закричав цар на першім кроці генерала до двора.

І зараз його за стіл засадили на самий покут і давай свататися і могорич запивати. Генерал той — чи то він був — і давай прибріхувати, як-то він на стовп скакав, як влюбився; а ті, що слухають, не можуть його нахвалитися, що він такий лицар, як на всім світі другого нема. Засватались — геть усе, і весілля назначили; а Іван сидить собі на печі, і байдуже йому, що там робиться у царських палатах.

От і весілля! Видає цар свою дочку за того генерала-лицаря. Гудуть музики, бенкет страшний! Вина ллються — аж по бороді тече. Коли ще до шлюбу підуть, а вже добре підгуляли; настала пора, що можна було ще лучче почванитись. Той молодик уже і розпустив губу. Як всі йому браво віддавали, а молоду вбирали до шлюбу, хтось вихопився зі словом:

— А Іван же що?

— Який-то Іван? — питає молодий.

Поки йому розказали, цар гукнув, і Івана пішли шукати. Знаходять його, а він умивається. Гукають, штовхають — скорій; цар потребує. А він собі з повагом умивається. Та ну вас, — каже, — дайте хоч умиться!

А ті шарпають. Сказано, вже двораки! Хіба в них людяне серце? От і царівна вийшла на рундук чи що, і побачила, що Іван палець замотує травою, — а добра душа була, то й питає:

— А то що тобі, Іване, в руку?

— Нема пальця, — каже.

— А де ж він?

— О! Далеко! Десь на полі.

— На якім полі?

— Там геть далеко! За лісами — де воювалися.

Але як умився Іван, то такий гарний хлопець став, що годі, а той генерал тільки брехав добре. Придивилася царівна до Івана і сама собі не вірить — чи їй лиш так здається, чи вона й справді бачила його на стовпі. І ще лучче придивляється, а цар виходить і собі туди, та й казав зараз Івана на кіл посадити. Схопили його прислужники і потягли на кару; а царівна і пристала до батька, що ще буде час невинну душу згубити! Хоч би весілля переждав. Пустили Івана на три дні пожити, поки весілля відійде.

А Іван, як вирвався з рук, вже й не вертався до двора, а пішов просто в садок, та як задзвонив у третій дзвінок, то так і з’явився перед ним його морозоватий:

— Чого потребуєш, лицарю Іване?

— Поїдемо до царя в гості.

— А що! Я тобі не казав, що буде клопіт? Та вже минулося! Вдягайся. — Одягся Іван в те вбрання, що стояло під сідлом у коня, надяг лицарську зброю, з правого вуха вийнявши, і йде до царських палат; а тут уже до шлюбу вирушають, і молода акурат на ридвані стоїть поморщується.

— Лицар, лицар, лицар їде, — загомоніли гості і всі лови-ворони; а царівна, як зобачила, то мало не вмліла з радощів, бо того генерала вона і на очі не терпіла, а треба з ним вінчатися.

Привітали Івана і цар, і царівна, і гості, а той молодий побілів, як глина.

— Устатчився в слові, пане лицарю, — каже цар.

— Я казав, що на весіллі буду, як наче моя душа чула.

— Ну, що ж! До шлюбу? — питає молодий. — Я ж не надарма кров свою проливав!

— Яку кров? Коли? — питає Іван.

— Ще й тобі знати! От мовчи та диш.

— Або що? От ти, то так, що мовчи та диш. А де то твої мізинні пальці, пане лицарю?

— Як-то де! — озвався молодий. — Чи то я мало войнів відбув, щоб без рани обійтися!

— А ось вони в кишені в мене!

І вийняв папірчик і показує пальці. Генерала роздягли. Правда, пальці якраз пристають. Тоді все розказав про того генерала, а самого вже й так всі пізнали. От тоді вже пішла гульня, то так, що гульня! І сама царівна гуляти пішла; а перше ходила сама не своя. І цар, як казав, так і зробив: віддав зятеві все своє царство. А генерала прив’язали дикому коневі до хвоста та й пустили в степ.

Іван оженився і пішов царювати, вже ніхто не смів сказати, що він дурень, та й годі.

Отак-то опир з дурного Івана та аж царя зробив. То-то, значиться, слухати батька!

Молодильна вода

Колись жив один цар і мав трьох синів. Два були розумні, а один дурний. Той цар був уже в глибокій старості. Одної ночі мав він красний сон: снилося йому, що є така вода, коли вмитися нею, то можна стати молодим. Рано пробудився він, став оповідати своїм синам і сказав:

— Котрий з вас дістане мені тої води, половину царства матиме.

Відізвався старший син:

— Я вам, тату, дістану води тої.

Зараз наказав майстрам робити корабель. Зробили корабель. Взяв він собі кілька жовнірів і поїхав за тою водою.

Вже рік немає його. Середульший син каже до тата:

— Я їду, аж я вам, тату, тої води дістану.

Поїхав і другий.

Нема і того вже рік, а старшого два роки. Тепер каже третій:

— Тату, я поїду, аж я вам тої води дістану.

Відповідає йому тато:

– Іди, дурню! Ті розумні поїхали та й стільки часу їх нема.

Почав просити тата. І дозволив йому цар їхати. Поїхав він, взяв собі лиш двох стареньких жовнірів.

Ну їдуть вони морем, їдуть місяць, ба й два місяці, нема ніде чужої землі, їдуть далі, побачили гору, таку високу, що аж страшно дивитись на неї. Каже царевич до своїх вояків:

— Будемо під нею ночувати.

Приїхали під неї, стали і уздріли світло в тій горі. Прив’язали корабель, а царевич пішов до того світла. Приходить туди, бачить старого чоловіка і каже:

— Добрий вечір, татуню!

Той відповів йому і питається його, звідки він там узявся. Царевич почав йому розказувати всю правду, який татові сон снився. Каже йому той пустельник:

– Є така вода, але далеко; я тут уже сто років живу, а ще не видів я ні пташки, ні мурашки, аж тебе перший раз. Що б тобі подарувати? Подарую тобі це весло — що раз погорнеш ним, то й сто миль проїдеш.

Подякував старому, а той каже:

– Їдь попід цією горою, там іще мої два брати живуть, щось і вони подарують тобі.

Подякував і поїхав. Приїхав до другого знов надвечір.

— Добрий вечір!

Відповів йому старий і питає його так, як той перший. Він і тому всю правду каже. А старий йому відповідає:

– Є вода, але ще далеко. Двісті років тут живу, не видів нікого, аж тільки ти до мене в гості прийшов. Треба тобі щось подарувати. На тобі цю сопілочку. Як приїдеш до тої води (а та вода на дуже високій горі), то заграєш, і все зсунеться на долину.

Взяв царевич ту сопілку і пішов. Але як відходив, казав йому той дідок:

– Їдь до мого найстаршого брата, він також тебе нагородить, а як усе зробиш, поверни до нас звідти.

Він пообіцяв, що поверне.

Поїхав королевич до третього діда. Приїздить він до нього, той вздрів та й каже:

— Куди ти, королевичу, в далеку дорогу пустився?

А він зачав розповідати, що за молодильною водою татові.

Старий каже йому:

– Є вода молодильна, вже не дуже далеко. На ж тобі три пляшечки: як приїдеш до тої води, набереш одну, — буде миша, — кинь; набереш другу, — буде щур, — кинь і другу; набереш третю, — буде чиста, — сховай!

Іще каже:

— Королевичу дорогий, триста літ тут живу, не видів ні пташки, ні мурашки, аж тебе, королевичу. Будеш вертатись назад, вступи знов до мене.

Ну і поїхав. Приїздять під гору, як подивився на неї, а вона така висока, більше як тисячу сажнів. Наказав від’їхати кораблем трохи, вийняв ту сопілочку, що йому дав дідок, як заграв у неї, а гора ізсунулася на долину. Приїздить королевич до берега, виходить з корабля, бере одного вояка з собою і йде на ту гору. Приходить до криниці, зачерпнув однією пляшечкою — є миша, — кинув; зачерпнув другою — щур, — знову кинув; зачерпнув третьою — чиста вода, — сховав її до кишені.

Їде уже звідти, дивиться: такий палац — самим сріблом і золотом оббитий, що він аж здивувався, та й каже до того вояки:

— Мій тато який багатий і не має такого палацу. Ану, зайду подивлюся.

Приходить до палацу, відкриває, входить до покоїв. В одному покої лежить сіно, в другому — жито і пшениця в великих мішках. Входить до третього покою — стоїть стіл, на нім стоїть три пляшки вина і лежить три хлібини. Сідає коло столу, п’є з одної пляшки і крає одну хлібину, п’є з другої, крає і другу хлібину, і так третю, і хліба знов, напився і наївся.

Дивиться — лежить панночка в ліжку, спить. Будить — не встає. Тоді бере перо в руки, пише картку, що такий-то був тут, і виходить до корабля. Сідає і їде додому, утішений тим, що є вода.

Як раз погорне веслом, то сто миль проїде, їде він, їде і приїхав до заклятої гори і вздрів здалека своїх братів на ній, що вже там пасуться, бо не було у них ні хліба, ні до хліба.

Тоді крикнув він до них:

— Видите, аж я татові дістав молодильної води. Ну, ходіть уже додому і нате вам їсти.

Посідали разом і їдуть. Але старші радяться між собою.

— Тато нас похвалять за воду, — каже старший до середульшого, — будемо татові казати, аби зробили бал, та й, може, уп’ється найменший, а ми вкрадемо у нього тую воду. Інакше як з’явимося на очі татові?

Той, бідолаха, дуже стомлений заснув. Брати добралися-таки до тої пляшки і вкрали, а йому положили іншу.

Приїжджають додому, каже той наймолодший:

— Аж я вам, тату, дістав воду.

Тато каже:

— Ану дай, умиюся!

Дав, умився тато — однаково старий. Тепер кажуть ті:

— Що ви, тату, дивитесь на дурного! То ми воду дістали, а не він.

Дали татові, умився — став молодий.

Тоді тато зненавидів того наймолодшого. Такий став він татові бридкий, що не хоче тато й дивитися на нього. Біда йому.

Одного разу пішов тато з мамою на прогулянку і забув ключі від каси. Наймолодший син взяв три череси, набрав повні самих червоних дукатів. (А тато уже наказав старшому синові, аби стратив наймолодшого). Той царевич обперезався одним чересом наголо, другим поверх сорочки, а третім поверх камізельки і хотів іти в світ. Коли входить кат до покою і каже:

— Прошу царевича, підем на полювання.

Той царевич утішився (гадав, що тато подобрішав до нього).

І пішли. Ідуть лісом, зайшли уже далеко. Тепер каже той кат:

— Знаєте, королевичу, що з вами маю робити?

Питається той:

— Що?

— Мушу вас стратити.

Царевич відповідає йому:

— Знаєш що, маємо тут пса, серце з нього виймем, а я палець дам утяти. Я до тата не признаюся ніколи.

І так зробили.

Царевич замотав руку, на якій відрізали палець, і пішов у світ. Той кат взяв серце і палець, приніс і віддав цареві.

Пішов царевич далеко в світ, найнявся в одного купця, який мав три кам’яниці. Перепродував різні речі, пустив дешево все. Як почули люди, що так дешево, то йшли дуже покупці. Спродав він усе до вечора і замкнув склеп. Тоді зняв з себе черес червоних дукатів і додав до виручки.

Прийшов додому, купець його питає:

— Чому прийшов?

А він відповідав, що спродав усе. Той здивувався:

— Там речі лежали понад два роки, а ти за один день спродав?

Прийшов гроші рахувати, порахував і каже:

— Якби мені ще і тих два склепи продати.

Але там пробудилася та панночка, якій він залишив картку, коли воду брав. І пише вона до його тата, аби царевич приїхав до неї, а тут його нема.

Тепер цар просить того ката, що царевича мав стратити:

— Може, ти його не стратив?

Той відповів, що ні. Тоді цар розписав по краю, де є такий без мізинного пальця, аби дали знати. Ксьондзи оголошували то по церквах, і той купець відізвався, що є в нього. Зараз подали диліжанс, і він поїхав.

Тато як уздрів його, обцілував.

От сів царевич у свій корабель і поплив. Припливав під гору, як заграв у сопілку — гора зсунулась, він вийшов і забрав панночку.

Приїхали до його тата, побралися, погостилися і поїхали до свого дому.

Тепер живуть собі, уже й синок у них є.

Одного разу синок розплакався. Батько не міг нічим його забавити і дав йому свою сопілочку, щоб дитина собі грала. А сам узяв рушницю на плечі і пішов у ліс на полювання та й забув сопілочку тую, що від неї гора зсувалась.

Вертається назад додому, а гора стала знов висока. Вздрів, що вже не вилізе на гору. Та й пригадав, що мав три сестри. Він собі гадає: «Десь вони тут недалеко».

Пустився в дорогу. Іде, знайшов одну сестру, наймолодшу. Приходить на подвір’я, а там миша з карабіном бігає. Вийшла сестра, оборонила. Почав він їй розповідати все, як було, та й каже:

— Сестро, я хочу знати, де інші мої сестри.

Вона йому каже:

– Іди, миша тебе поведе.

Іде миша спереду, а він за нею. Приходить до другої сестри, а там щур з карабіном. Щур підбіг до нього, сестра вийшла, оборонила. Увійшли до хати. Розповів і цій так, як тій сестрі, і каже:

— Я був би радий знати, де моя старша сестра.

Вона каже:

— Ці двоє звірят тебе поведуть.

Привели його до найстаршої сестри. Дивиться, а там кіт з карабіном. Кіт нявкнув, вона вийшла, оборонила. Увійшли до хати, почав розповідати всю правду: як він їздив за водою татові, як оженився, як пішов на полювання, все розповів.

Вона каже йому:

— На тобі цих троє звірят, як вони тобі не дістануть тої сопілки, то ніхто тобі уже не дістане.

Взяв він їх з собою і пішов з ними до тої гори. Прийшов, став і каже:

— Лізьте на гору.

Пішли, але треба було трохи через воду плисти. Забрав кіт усіх звірят на себе і поплив. Вилізли на гору. Трохи відпочили, бо втомилися були. Каже кіт до миші:

— Ти верти діру малу, а щур за тобою більшу.

Провертіли, прогризли двері, взяли сопілку і пішли. Приходять до води, взяв кіт на себе знов обох і пливуть. Щур сів котові на середину спини, а миша на голову. Миша з радості бігає по голові, кіт хотів сказати: «Сиди тихо!», та тільки розкрив рота, а сопілка і впала у воду.

Вийшли на берег і сваряться. Питає їх царевич:

– Є сопілка?

Вони відповідають, що втопили.

А він каже їм:

— Як не буде, то я вас поб’ю.

Пішли вони понад берегом, і найшов кіт рака, схопив його лапами, а рак каже:

— Королевичу, не їж мене, бо маю дрібні діти!

А він відповідає:

— Найди мені сопілку, що я втопив, тоді не з’їм.

Пішов рак і знайшов. Виносить. Взяв кіт сопілку і віддав царевичу. Як заграв той царевич, гора зсунулася, і він увійшов до свого палацу.

І з того часу жили вони собі в добрі.

Царевич-дурень

Був собі цар, і було в нього три сини: два розумних і третій дурний. Він був найменший. От цар до найстаршого й каже:

— Якби ти пішов у світ та походив, побачив би багато всього й мені б, старому, оповідав, що ти бачив.

— Добре, — каже той, — піду. Дайте ж мені грошей і хліба на дорогу.

Другого дня цариця пошила своєму синові таку торбу, як пани на полювання беруть, чи, може, ще й луччу, поклала туди хліба, масла, ковбас і оддала синові; а цар — йому грошей, карбованців, може, п’ятдесят, а може, й сто, й каже йому:

— На ж тобі, сину, ці гроші на дорогу, та гляди, не вертайся, поки не знайдеш де в якому царстві гарної звістки, щоб вона мене, старого, звеселила.

От той царевич узяв торбу з хлібом та з маслом, забрав гроші й пішов у дорогу.

Іде він та й іде, йде та й іде, вже, може, з місяць ходив, аж чує, що в такому-то царстві, далеко за синім морем, єсть така удова: вона перш була царева жінка, а як цар умер, то вона зосталась удовою, і скільки-то вже царів і царевичів, королів і королевичів до неї хотіли достатись, але ні один не зміг. У брамі перед палацом, де вона мешкала, стояла гостра варта: у першій брамі лежали два ведмеді, у другій — два леви, а в третій ходила гостра пила, й нікого крізь ті брами не пускали. Як часом ведмеді не доглядять, то леви роздеруть на кавалки; як леви не заборонять, то вже тут йому пила голову зотне.

Думав той царевич, думав, а далі каже сам до себе:

— Піду; може, й дістануся до неї.

От і пішов він. Іде та й іде, аж приходить до моря.

«Ну, — думає собі, — тут трохи сяду та спочину й пополудную».

Розложив він над берегом свої торби, накраяв по-панськи хліба, намазав зверху досить маслом, сів і їсть. Коли тут зараз виходить із моря дід старий-старий, аж мохом поріс, та такий білий-білий, як молоко; а борода аж блищить, як сніг на морозі. Підходить той дід до царевича та й каже:

— Дав би ти, синочку, і мені кавалок хліба.

— Е, — каже, — де ж я тобі візьму? Ти ж бачиш, що я й сам небагато маю.

Той дід посварився на того царевича пальцем, так він зараз і став каменем і лежить над морем.

Може, так через рік посилає цар другого сина по світу ходити.

Пішов і той; узявши в дорогу хліба та сала. Підходить він якраз до того моря, де його старший брат каменем лежить. Уже так утомився, що насилу ноги волочить. Підходить він до моря, аж дивиться — камінь.

«Сяду я, — думає собі, — на тому камені та пополудную, чи не хутчій піду».

Сів він на тому камені й полуднує, аж виходить із моря той самий дід.

— Дай, — каже, — синку, і мені, старенькому, кавалок хліба.

— Е, дай… У мене й самого нічого нема. Чи тобі повилазило, що ти не бачиш? Як же я тобі дам?

Не дав і той хліба. Дід посварився на нього пальцем, став уже й другий каменем і лежить.

Чекає цар своїх синів додому, — нема. От пройшов і рік, пройшов уже й другий, а сини — як у воду впали: нема та й нема. Звернуло вже й на третій рік. Цар і каже до найменшого сина, що всі його дурнем звали:

— Вибирайся, — каже, — й ти в дорогу: може, хоч ти мені яку звістку принесеш або, може, знайдеш своїх братів, то скажи, щоб хутчій вертались додому.

— Добре, — каже дурень. — Дайте мені грошей на дорогу.

Дав він йому грошей і вирядив з дому. Пішов дурень. Там чи довго він ішов, приходить до одного царства. Йому там і розказують, що єсть на такому-то морі острів, на тім острові стоїть шкляний палац, і в тім палаці живе така гарна цариця, що ні в письмі описати, ні в казках розказати. От дурень і думає собі: «Чи не дійду сам я до неї, чи не вдасться мені ще туди? Піду!»

Пішов. Іде, може, там місяць, а може, й рік. Доходить він до того моря, де і його брати. Захотілось йому сісти. Сів він на камені й почав їсти. Підходить до нього знову той дід і просить хліба.

— На, — каже дурень, — чоловіче добрий, на! Я сам знаю, як-то недобре бути голодним.

Той дід узяв хліб, подякував йому й каже:

— Куди ж тебе, сину, Бог несе?

— Я, — каже, — зачув, що за морем єсть така-то й така цариця, так от я до неї йду.

— Де там тобі, сину, самому дійти до неї? Як хочеш, то я тобі допоможу.

— Добре, — каже, — дідусю, допоможіть, як ласка ваша!

Дід той пішов до моря, коли так, може, за хвилинку виводить з моря коника та такого ж то маленького, що хто не знає, то й не сказав би, що то кінь, просто лоша.

— На, — каже, — синку, сядь на цього коня, може, й доїдеш.

Той наївся, сів на того коня й поїхав. Уже й сонце зайшло, вже й півні запіли, а той дурний царевич усе їде та й їде.

— Ей, — каже царевичеві кінь, — не гони хутенько, ще біля палацу гостра варта стоїть. Хоч ведмеді не заборонять, то леви роздеруть, а як і леви не заборонять, то вже пила певне стратить нас.

Зачекали ще трохи, так, може, як опівночі, йдуть — варта спить. Царевич хутчій у браму — ведмеді сплять. Він у другу — і леви сплять. Він до третьої підійшов — і пила спочиває. Він так хутенько попід нею пробіг і до палацу. Пройшов один покій — на столах стоять меди та вина; він напився й пішов до другого покою. А тут на столах і тарілки стоять, і ножі, і виделки, і страви всякі-всякі, які тільки на світі бувають. Він сів на кріселко, наївся й пішов далі. А там усе покої ліпші й ліпші — все люстра, та золото, та срібло. Коли дивиться він, аж на ліжку лежить сама цариця, та така гарна. Він так аж затрусився, побачивши її, і сам не знає, чи він злякався, чи він зрадів. Потім побіг до неї. Чи довго там був, чи недовго — пора хутчій од’їжджати, щоб варта не затримала. Дивиться — стоїть чорнило і папірець лежить коло нього. Він написав маленький лист, що такий-то такий тут був, те й те їв, те й те пив, заложив той лист за шибку і хутчій у двері. Приходить до першої брами — пила ще спочиває; він пробіг попід нею і сам не знає як. До левів — аж вони вже не сплять: один потягається, реве і лапою махнув, і другий теж. А царевич пригнувся попід лапами, проскочив і в третю браму йде. Аж і там уже ведмеді протягаються та ревуть так, що аж земля гуде. Він як почув, так і охолов, але все-таки поспішає до коня. Приходить до третьої брами — ведмідь його спросоння лапою цап! Він пригнувся, ведмеді заревли ще гірше. Він на коня, а кінь і каже:

— Еге, опізнились! Але, може, Бог дасть, що ще втечемо.

Проїхали вони там, може, день, а може, більш, — ніхто не женеться. Вони оддихали трохи й поїхали до діда. Приїжджають до моря, а дід уже стоїть край моря й виглядає їх.

— А що, синку, був у цариці?

— Був.

— А знаєш ти, що це за камені лежать?

— Ні, — каже, — не знаю.

— Оце ж твої ріднесенькі брати. Я у них хліба прохав, вони не дали. Я їм і поробив, що вони камінням стали.

— Ей, будь ласкав, діду, зроби так, щоб вони ще побачили світ Божий.

Дід знову на них посварився, — вони з каменя зробилися людьми, так і одягнуті, так і торби біля них лежать, як їх держали. Тоді дурень подякував дідові за коника, забрав своїх братів і пішов додому.

— Де ж ти, дурню, був? — питають брати.

— Де ж був? За морем у цариці.

— Що ж ти там бачив?

— Еге! Чого-то я тільки не бачив?!

— Що ж ти там робив?…

— Що ж я робив?.. Наївся, напився, переночував та й вернувся додому.

Ті й радяться між собою.

— А знаєш, — каже, — брате, що?

— А що?

— Встид нам буде перед батьком, перед мамою і перед людьми, що менший наш брат дурний, а до цариці доїхав, а ми розумні, та й не доїхали. Убиймо, — каже, — брате, його та скажемо вдома, що ми його не бачили в дорозі. А як спитають нас удома, де ми були і що ми бачили, то ми будемо казати, що були у цариці за морем, і будемо розказувати те, що нам дурень розказав.

— Ні, — каже другий, — жалко брата рідного убивати. Хоч він і дурний, а все-таки жалко. Лучче вкиньмо його у колодязь глибокий, що там край гостинця стояв, де ми воду пили.

– І то добре. Так і зробимо.

Взяли вони дурня, вкинули в колодязь, а самі й пішли додому. Прийшли й розказують те, що їм дурень казав. Батько й мати раді такі стали, бал зробили, гостей закликають, щоб усі знали, що їх сини бачили й чули.

А тим часом той дурень сидів у колодязі та кричав. Кричить та й кричить, коли їде якийсь-то купець. Під’їжджає до колодязя й кричить візникові:

— Стій!

Той став.

— Витягни води мені напитися!

Той візник до колодязя, аж там чоловік.

— Тут, — каже, — чоловік сидить.

— Ну, витягай, витягай і чоловіка.

Витяг візник того чоловіка. Пан подивився на нього й каже:

— Ти мені, братику, сподобався! Я тебе в льокаї візьму — ти будеш зо мною їздити по світу.

— Добре, — каже. — Дякую за те, що від смерті мене визволили. Я вже вам буду служити, скільки захочете.

Взяв його той купець із собою, сіли й поїхали. Пройшло, може, вже з рік — той царевич усе за льокая у купця служить, аж ось і купець умер. От царевич той і пішов до свого батька. А туди вже од тієї цариці, що дурень ночував, прийшов лист. Так і пише: «Такий-то й такий царевич із такої-то й такої землі у мене був; нехай він прибуде до мене: я його царем зроблю, все своє царство йому оддам, сама йому за жінку стану».

Прийшов той лист до царевича, а брати його й нарадились іти до тієї цариці. Пішов спочатку перший. Приходить він до цариці, вона його й питає:

— Ти був у мене?

— Я, — каже.

— Ну, як так, скажи мені, яка в мене була тоді варта?

— Солдати, — каже, — стояли скрізь на брамах.

— Не ти ж у мене був, коли так ти говориш.

І прогнала його від себе. Прийшов він додому та й хвалиться братові, що так-то й так цариця мене не пізнала; каже, що не я в неї ночував, а я заприсягну, що я — дійсно я!

А дурень слухає та й думає: «Підожду ще трохи, що то з того буде?»

Виряджають другого брата до цариці. Нарадилися цар із царицею, що лучче, як її царство перейде до їх рук.

— Пошлем, — кажуть, — ще другого, може, чи не пощаститься йому.

От послали й другого сина. Приходить він до цариці, вона його й питає:

— Ти був тоді й тоді у мене?

— Я, — каже.

— А в мене тоді яка варта стояла?

— Стояли, — каже, — москалі із крісами та з піками: були й такі, що й на конях коло палацу їздили.

Прогнала вона й того. Пішов і той. Приходить додому й хвалиться, що йому було. Тоді дурень каже:

— Піду я. Мені вдасться, ось побачите.

Ті всі сміються і глузують над ним.

— Куди тобі! — кажуть. — Кращі за тебе ходили та й то повертались, а тебе й до цариці не допустять…

— Нічого, — каже, — піду. Що Бог дасть.

Приходить він до тієї цариці, зайшов у палац, їй там сказали, що такий-то й такий царевич прийшов. Вона вийшла і питає:

— Був ти у мене тоді й тоді?

— Був, — каже.

— Що ж ти у мене пив і їв?

— От, — каже, — у тих палатах були накриті столи; там, на тих столах, різні напитки й наїдки; в тих покоях стояли вина: я те-то пив, те-то їв.

— Ну, тепер скажи мені, яка у мене тоді варта стояла?

— У першій брамі стояли ведмеді, у другій брамі стояли леви, а в третій брамі гостра пила ходила. А більш я ніякої варти не бачив.

— Так, — каже, — правда, правда. Все правда, що ти говорив.

Тоді обняла його, поцілувала й каже:

— Ну, тепер ти будеш моїм чоловіком і царем.

Другого дня взяли вони шлюб, і він написав до свого батька, що вже одгуляли весілля й живуть собі. А його брати — не знаю, мабуть, ще й досі не женились, бо їм було встид хвалитися, що вони, розумні, нічого не зробили, а дурний пішов та й другого дня шлюб узяв.

Три брати

Було собі три брати. От найменший усе робить не так, як люди. То ті брати на нього все кажуть: дурень! Дурень та й дурень — так уже всі його звуть. Розумні брати в хазяйстві порядок дають, а дурня посилають свиню пасти.

От посіяли ті брати лан пшениці. Зійшла та пшениця, почала рости. І внадилося щось у ту пшеницю: що ніч, то так і витовче. Старший брат і каже:

— Піду я на ніч у поле, може, впіймаю те, що толочить.

Ото пішов. Прийшов, сів на межі. Дожидав, дожидав — нікого нема, та й заснув. Прокинувся вранці, глянув на поле, аж знову шкода. Пішов він додому без нічого, думає: «Хіба ж його вловиш, коли таке, що й не побачиш?»

На другу ніч уже середульший брат каже:

— Я піду.

Пішов, сів на межі… Дожидав, дожидав — нікого нема, він і заснув. Прокидається вранці, глянув на поле — витолочене знову. Пішов і цей брат додому без нічого. «Де ж його, — думає, — впіймати?»

А найменший брат каже:

— Ану я піду, чи не вловлю!

Брати в сміх, аж за животи беруться:

— Коли ми не вловили, то де тобі, дурню, впіймати?

А він не слухає. Настигла ніч, убрався він та й пішов. Прийшов на поле до тернів, наламав терну, сів і колючим терном себе обклав. Сидів, сидів, а ніч темна, скрізь тихо — став сон знемагати. Та тільки задрімає, похилиться на колючки — так враз і прокинеться. І так щоразу: як стане дрімати, похилиться, то його колючки уколять — він і прокинеться.

Коли це так серед ночі чує він — біжить щось, аж земля гуде. Прибігає кінь, а в нього з очей іскри так і сиплються. Прибіг і почав пастися. От парубок і підлазить до нього, підлазить… Та як ухопить тоді за гриву — так і скочив на нього! Кінь як зірветься, як понесе. Земля гуде, вітер шумить, а парубок жене його. За одну ніч весь світ уздовж і впоперек тим конем об’їхав. Тоді втомився кінь, вернувся знов на те поле та й каже парубкові:

— Тепер уже ти мій господар, а я твій кінь. Пусти ж мене по широких степах пастися, а коли тобі буде треба мене, то тільки вийди в поле, гукни та свисни, я зараз коло тебе опинюся.

От парубок і пустив коня, а сам вернувся додому. Брати сміються:

— А що, впіймав, дурню? Жени краще свиню пасти, а то вже скучила без тебе.

Він їм нічого не сказав, погнав ту свиню пасти. І вже пшеницю з того часу ніхто не толочив.

Коли це пішла чутка по всьому королівстві: оповіщає король, що хто доскочить конем до королівни та здійме з її руки перстень, той одружиться з нею, і королівство йому король відкаже, бо синів у нього не було. А та королівна була така гарна, що й по інших країнах про її красу знали. Сиділа вона в золотому теремі на високій горі.

Як пішла по всьому королівству чутка, всі захотіли королівни доскочити. Старші брати взяли добрих коней і лагодяться й собі поїхати королівну здобувати. А менший брат каже:

— Може, і я поїхав би?

Брати аж розсердились:

— Куди тобі, дурню! Геть зараз же на поле свиню пасти! Вирядили його свиню пасти, а самі до королівни поїхали. Пригнав найменший брат свиню на поле, та як свисне, як гукне — аж земля гуде, — біжить кінь. Прибіг — так іскри з очей і сиплються. Хлопець і каже йому:

— Неси мене до короля!

— Господарю мій милий, господарю мій любий! — каже кінь. — Зазирни мені в праве вухо.

Той зазирнув і став пишно вбраний. Питає тоді кінь:

— Господарю мій милий, господарю мій любий! Як же тебе нести: чи понад землею, чи о половині дерев, чи поверх дерев?

— Неси, — каже, — понад землею!

Сів він, кінь як поніс його — аж земля гуде! Наздогнали вони братів та повз них — як вихор! От добігає найменший брат, коли бачить — аж там гора висока і крута, а на тій горі терем золотом сяє, на рундуку пишна та гарна королівна сидить. А кругом народу — сила: і селяни, і городяни, і пани, і козаки — всі зібралися подивитись, хто до королівни доскочить. Так хто ж би доскочив! Що розженеться котрий їздець, то й до половини гори не вихопиться. Коли це найменший брат як розігнав коня, як стрибнув — мало-мало не доскочив до терема. Люди в крик: «Хто це? Хто це?» Ніхто його не впізнав. А він не спинився та й зник з очей.

Вернувся найменший брат на поле, пустив коня, а сам погнав свиню додому. Приходить додому, а там брати розповідають:

— От так плигнув — мало не до терема!

Найменший брат каже:

— Може, то я?

Брати в сміх:

— Ой ти, дурню, дурню! Таке вигадав.

От другого дня брати знов їдуть до королівни, а найменшого брата виряджають свиню пасти. Погнав він свиню на поле, як свиснув, як гукнув — біжить кінь, аж земля гуде. Прибіг — так іскри з очей і сиплються. Хлопець і каже йому:

— Неси мене до короля!

— Господарю мій милий, господарю мій любий! — каже кінь. — Як же тебе нести: чи понад землею, чи о половині дерев, чи поверх дерев?

— Неси, — каже, — о половині дерев!

Сів він, кінь як поніс його, аж земля гуде! Наздогнав він братів та повз них — як вихор! От добігає найменший брат, а там знову народу-народу, як хмари! А королівна — ще краща, ще пишніша, високо-високо в золотому теремі. Як стрибнув кінь — доскочив до рундука, не доскочив до королівни. Люди в крик: «Хто це? Хто це?» Ніхто його не впізнав. А він не спинився та назад.

Найменший брат вернувся на поле, пустив коня, а сам погнав свиню додому. Приходить додому, а там брати розповідають:

— От так плигає! За малим не доскочив!

А найменший брат:

— Може, то я?

Брати тільки засміялись.

От третього дня вже востаннє старші брати їдуть до королівни, а найменшого знову з свинею вирядили. Погнав він свиню пасти, вигнав на поле, як свиснув, як гукнув — біжить кінь, аж земля гуде. Прибіг — так іскри з очей і сиплються. Хлопець і каже йому:

— Неси мене до короля!

— Господарю мій милий, господарю мій любий! — каже кінь. — Як же тебе нести: чи понад землею, чи о половині дерев, чи поверх них?

— Неси, — каже, — поверх дерев!

Сів він, кінь як поніс його, аж земля гуде. Наздогнали вони братів та повз них — як вихор! От приїжджає найменший брат до гори, а там стільки народу: з усього королівства люди зійшлися подивитися, що то буде — чи доскочить той їздець до королівни. Вже ніхто не намагався скакати — бачать, що незмога. Всі тільки й дожидаються того, який учора за малим не доскочив. А королівна, як сонце, пишна та гарна, високо-високо сяє.

Коли це враз приїжджає найменший брат. Як вихор між людьми промчав — та вгору. Скочив, до королівни доскочив, перстень з руки зняв та й назад. Люди в крик: «Хто це? Хто це?» Всі питаються, і ніхто не знає. А він не спинився та й зник з очей.

Поїхав найменший брат на своє поле, пустив коня, а сам погнав свиню додому. Перстень одяг на палець і ганчіркою зав’язав, щоб не було видко. Приходить додому, а там брати вихваляються:

— Таки доскочив! От так лицар!

А найменший брат:

— Може, то я?

Брати гніваються, глузують:

— Чи не загубив ти й останнього розуму?

От другого дня наказ від короля, щоб зібралися до нього всі — і старі й малі. Брати і говорять один до одного:

— Як нам везти дурня? Сором!

Та нічого не вдієш… Звелено!

От так зібрались усі в дворі королівському, а там столи понакривані й їжі багато-багато. Король почав пригощати людей медом і вином, а наостанку частувала всіх королівна. Частувала, частувала, підійшла й до найменшого брата. Той бере чарку лівою рукою. Вона питає:

— А правою чому ж не береш?

— Та збив палець.

— Ану, покажи!

Він як розв’язав палець — так той перстень і засяяв! Королівна руками сплеснула.

— Це ж, — каже, — він!

Привели хлопця до короля… Ну, тут уже королеві нічого робити, треба за нього дочку віддавати.

Звінчали їх та такий банкет учинили! А старші брати сидять на тому банкеті та тільки дивуються: був дурень, а тепер короленко.

Як Іван царя перебрехав

Мав один цар красну дочку і надумав заміж її видавати. На весь край проголосив, що дасть царівну за найпершого брехуна.

В одного ґазди було три сини. Старший, що вважав себе дуже мудрим, сказав до своїх братів:

— Царівна має бути моя, бо я можу найкраще брехати.

Прийшов до царя, а там брехунів видимо-невидимо. Входять один за одним до палати і виходять засмучені. Дійшла черга і до нього.

Ввійшов, а цар попереджає:

— Міркуй, небоже, бо як добре не збрешеш, дістанеш п’ятдесят палиць.

Вислухав цар хлопцеву брехню і сказав.

— Могло таке статися. Підставляй хребет!

Вернувся хлопець додому, а батько питає:

— Коли будемо, сину, весілля твоє з царівною гуляти?

— Ой, — жаліється хлопець, — не будемо, бо цар найбільший брехун.

Вирішив спробувати щастя і середущий син. Та й він заробив п’ятдесят палиць.

А наймолодший, Іван, котрого брати вважали придуркуватим, і собі проситься до царя.

— Куди ти, дурню, підеш? — не пускають його брати. — Лише ганьбу нам принесеш.

Не послухався Іван і пішов. Заходить у палату, а цар наказує:

— Бреши, хлопче, добре, як не хочеш п’ятдесят палиць дістати.

— Я так збрешу, — каже Іван, — що ти, царю, підеш свиней пасти.

Цар ледве стримав гнів.

— Бреши, бреши, — каже він. — Але царівна не буде твоя, якщо я не розсерджуся.

— Нас є три брати, а четвертий, наймолодший, няньо, — почав оповідати Іван. — Маємо велике поле. Надумали ми його взимку погноїти. Навозили гною і розкидали по землі. Навесні сніг розтав і ми побачили, що погноїли чуже поле. Взяли ми тоді ниву за всі чотири кінці, перенесли і висипали з неї гній на свою.

— Може бути, — згоджується цар.

— Посіяли ми на тій ниві пшеницю, — говорить далі хлопець. — І виросли з неї високі дуби, аж до хмар сягають. Покосили ми ті дуби, а жолуді склали в копиці. Накупив няньо багато свиней, більше, як у пресвітлого царя.

— А за що він міг купити більше свиней, як у мене? — заперечив цар. Та хлопець не розгубився:

— Не знаєш ти, царю, як бідняк уміє ґаздувати. Він годує воші і потім їх панам продає за великі гроші. Так і ми робили.

— Може бути, — видавив із себе цар. — Але до свиней і свинарів треба.

— Правду кажете, — говорить Іван. — Не могли ми самі доглянути свиней і найняли вашого батька за свинаря.

Як закричить цар:

— Брешеш. Мій батько був з царської сім’ї!

Та й замовк. Зганьбився, що простак його перебрехав. Не хотілося цареві віддавати дочку за Івана.

Та не міг він відмовитися від свого слова і наказав весілля гуляти.

Став Іван царем у тій державі. І тепер царює, коли не вмер.

Летючий корабель

Був собі дід та баба, а в них було три сини: два розумних, а третій дурний. Розумних же вони й жалують, баба їм щонеділі білі сорочки дає, а дурника всі лають, сміються з нього, а він, знай, на печі у просі сидить, у чорній сорочці, без штанців. Як дадуть, то й їсть, а ні, то він і голодує. Аж ось прийшла чутка, що так і так: прилетів такий царський указ, щоб зібралися до царя всі на обід, і хто построїть такий корабель, щоб літав, і приїде на тім кораблі, за того цар дочку віддає. Розумні брати й радяться:

— Піти б то, може, там де наше щастя закотилося!

Порадились, просяться в батька та в матері:

— Підемо ми, — кажуть, — до царя на обід: загубити — нічого не загубим, а може, там де наше щастя закотилося!

Батько їх умовляє, мати їх умовляє… Ні!

— Підемо, та й годі! Благословіть нас на дорогу.

Старі, — нічого робити, — взяли поблагословили їх на дорогу, баба надавала їм білих паляниць, спекла порося, пляшку горілки дала, — пішли вони.

А дурень сидить на печі та й собі проситься:

— Піду і я туди, куди брати пішли!

— Куди ти, дурню, підеш? — каже мати. — Десь тебе й вовки з’їдять!

— Ні, — каже, — не з’їдять: піду!

Старі з нього спершу сміялись, а то давай лаяти. Так ні! Вони бачать, що з дурнем, мовляв, нічого не зробиш, — та й кажуть:

— Ну йди, та щоб вже й не вертався й щоб не признавався, що ти наш син!

Баба дала йому торбу, наклала туди чорного черствого хліба, пляшку води дала й випровадила його з дому. Він і пішов. Іде та й іде, коли зустрічає на дорозі діда: такий сивий, борода біла, аж до пояса!

— Здорові, діду!

— Здоров, сину!

— Куди йдете, діду?

А той каже:

— Ходжу по світу, з біди людей виручаю. А ти куди?

— До царя на обід.

— Хіба ти, — питає дід, — умієш зробити такий корабель, щоб сам літав?

— Ні, — каже, — не вмію!

— То й чого ж ти йдеш?

— А хто його знає, — каже, — чого! Загубити — не загублю, а може, там де моє щастя закотилося.

— Сідай же, — каже дід, — та спочинеш трохи, пополуднуємо. Виймай, що там у тебе в торбі!

— Е, дідусю, нема тут нічого, самий черствий хліб, що ви й не вкусите.

— Нічого, виймай!

От дурень виймає, аж з того чорного хліба та такі стали паляниці білі, що він ізроду й не їв таких.

— Ну, що ж, — каже дід, — як його, не пивши, полуднувати? Чи немає тут у тебе в торбі горілки?

— Де б то вона в мене взялась? Є тільки води пляшка!

— Виймай! — каже.

Він вийняв, покуштував — аж там така горілка стала!

— От бач! — каже дід.

От вони розіслали свитки на траві, посідали, давай полуднувати. Пополуднували гарненько, подякував дід дурневі за хліб, за горілку та й каже:

— Ну, слухай, сину; йди ж тепер ти в ліс, та підійди до дерева, та й удар сокирою в дерево, а сам мерщій падай ниць і лежи, аж поки тебе хто не розбудить: тоді, — каже, — тобі корабель збудується, а ти сідай на нього й лети, куди тобі треба, тільки по дорозі бери, кого б там не стрів.

Дурень подякував дідові, і розпрощалися. Дід пішов своєю дорогою, а дурень пішов у ліс.

От увійшов у ліс, підійшов до дерева, цюкнув сокирою, упав ниць та й заснув. Спав, спав… Коли це за якийсь там час чує — хтось його будить:

— Уставай, уже твоє щастя поспіло, вставай!

Дурень прокинувся, коли гляне — аж стоїть корабель: сам золотий, щогли срібні, а паруси шовкові так і понадимались — тільки летіти! От він, не довго думавши, сів на корабель, той корабель знявся й полетів. Як полетів та й полетів: нижче неба, вище землі — й оком не зглянеш!

Летів-летів, коли дивиться дурень — припав чоловік на шляху до землі вухом та й слухає.

Він і гукнув:

— Здорові, дядьку!

— Здоров, небоже!

— Що ви робите?

— Слухаю, — каже, — чи вже позбирались до царя на обід люди.

— А хіба ви туди йдете?

— Туди.

— Сідайте зо мною, я вас підвезу.

Слухало сів. Полетіли.

Летіли-летіли, коли дивляться — іде чоловік шляхом — одна нога за вухо прив’язана, а на одній скаче.

— Здорові, дядьку!

— Здоров, небоже!

— Чого ви на одній нозі скачете?

— Того, — каже, — що коли б я відв’язав другу, то за одним ступнем увесь би світ переступив. А я, — каже, — не хочу.

— Куди ж ви йдете?

— До царя на обід.

— Сідайте з нами.

— Добре.

Скороход сів. Знов полетіли.

Летіли-летіли, коли дивляться — на дорозі стрілець стоїть і прицілюється з лука, а ніде не видно ні птиці, нічого. Дурень і крикнув:

— Здорові, дядьку! Куди ви цілитеся, що не видно ні птиці, нічого?

— То що, що не видно? То вам не видно, а мені видно!

— Де ви її бачите?

— Е, — каже, — там за сто миль, сидить на сухій грушці!

— Сідайте з нами!

Він і сів. Полетіли.

Летіли-летіли, коли дивляться — іде чоловік і несе за спиною повен мішок хліба.

— Здорові, дядьку!

— Здоров!

— Куди ви йдете?

– Іду, — каже, — добувати на обід хліба.

— Та в вас і так повен мішок!

— Що тут цього хліба! Мені й на один раз поснідати не стане.

— Сідайте з нами!

— Добре!

Сів і Об’їдайло. Полетіли.

Летіли-летіли, коли дивляться — ходить чоловік коло озера, мов чогось шукає.

— Здорові, дядьку!

— Здоров!

— Чого ж ви тут ходите?

— Пити, — каже, — хочеться, та ніяк води не знайду.

— Та перед вами ж цілісіньке озеро, чому ви не п’єте?

— Е, що тут цієї води! Мені й на один ковток не стане.

— Так сідайте з нами!

— Добре.

Обпивайло сів. Полетіли.

Летіли-летіли, коли глянуть — аж іде чоловік у село й несе куль соломи.

— Здорові, дядьку! Куди це несете солому?

— У село, — каже.

— Ото! Хіба в селі нема соломи?

— Е, — говорить, — та не така!

— А хіба це яка?

— А така, — каже, — що яке б душне літо не було, а тільки розкидай цю солому, то зараз де не візьметься мороз і сніг.

— Сідайте з нами!

Морозко сів. І полетіли далі.

Летіли-летіли, коли дивляться — іде чоловік у ліс і несе в’язку дров за плечима.

— Здорові, дядьку!

— Здоров!

— Куди ви дрова несете?

— У ліс.

— Ото! Хіба в лісі нема дров?

— Чому нема? Є, — говорить, — та не такі.

— А які ж?

— Там, — каже, — прості, а це такі, що як тільки розкидав їх, так зараз де не візьметься військо перед тобою!

— Сідайте з нами!

І той згодився, сів, та й полетіли.

Чи довго вони летіли, чи не довго, а прилітають до царя на обід. А там серед двору столи понаставлені, понакривані, бочки меду та горілки повикочувані: пий, душе, їж, душе, чого забажаєш! А людей, — сказано, півцарства зійшлося: і старі, і малі, і пани багаті, і старці убогі. Як на ярмарку. Дурень прилетів із товариством на тім кораблі, спустився в царя перед вікнами, повиходили вони з корабля й пішли обідати.

Цар дивиться у вікно — аж хтось прилетів на золотім кораблі. Він лакеєві й каже:

— Піди спитай, хто там золотим кораблем прилетів!

Лакей пішов, подивився, приходить до царя:

— Якась, — каже, — мужва обідрана!

Цар не вірить.

— Як, — каже, — можна, щоб мужики на золотім кораблі прилетіли? Ти, мабуть, не допитався!

Взяв та й пішов сам між людьми.

— Хто, — питає, — тут на цім кораблі прилетів?

Дурень виступив.

— Я! — каже.

Цар як подивився, що в нього свиточка — латка на латці, штанці — коліна повилазили, то аж за голову взявся: «Як-таки, щоб я свою дитину та за такого хлопа видав?!»

Що його робити? І давай йому загадки загадувати.

— Піди, — каже до лакея, — скажи йому, що хоч він і на кораблі прилетів, а як не добуде води живущої і цілющої, поки люди пообідають, то не то царівни не віддам, а оце меч — а йому голова з плеч!

Лакей і пішов.

А Слухало, той самий, що припадав до землі вухом, підслухав, що цар казав, та й розказав дурневі. Дурень сидить на лаві (такі лави кругом столів пороблено) та й журиться: не їсть, не п’є. Скороход побачив:

— Чому ти, — питає, — не їси?

— Де ж мені їсти! І в пельку не йде.

І розказав — так і так:

— Загадав мені цар, щоб я, поки люди пообідають, добув води живущої й цілющої… Як я її добуду?

— Не журись! Я тобі дістану!

— Ну, гляди!

Приходить лакей, дає йому царський наказ; а він уже давно знає, як і що.

— Скажи, — говорить, — що принесу!

От лакей і пішов.

А Скороход відв’язав ногу від вуха та як махнув, — так в одну мить і набрав води живущої і цілющої.

Набрав, утомивсь.

«Ще, — думає, — поки обід, вернуся, а тепер сяду під млином, відпочину трохи».

Сів та й заснув. Люди вже обід кінчають, а його нема. Дурень сидить ні живий ні мертвий. «Пропав!» — думає.

Слухало взяв приставив до землі вухо — давай слухати. Слухав-слухав.

— Не журись! — каже. — Під млином спить, вражий син!

— Що ж ми будемо тепер робити? — каже дурень. — Як би його збудити?

А Стрілець каже:

— Не бійся: я збуджу!

От як нап’яв лук, як стрельне — як торохне стріла в млин, аж тріски полетіли! Скороход прокинувсь — мерщій туди! Люди обід тільки що кінчають, а він приносить ту воду.

Цар — що робити? Ну загадувати другу загадку.

— Як із’їсть із своїм товариством за одним разом шість пар волів жарених і сорок печей хліба, тоді, — каже, — віддам свою дитину за нього, а не з’їсть, то от: оце меч — а його голова з плеч.

Слухало й підслухав та й розказав дурневі.

— Що ж мені тепер робити? Я й одного хліба не з’їм! — каже дурень.

Та й знов зажурився — аж плаче. А Об’їдайло й каже:

— Не плач, я за вас усіх поїм, ще буде й мало!

Приходить лакей: так і так.

— Добре, — каже, — нехай дають!

От зажарили дванадцять биків, напекли сорок печей хліба. Об’їдайло як почав їсти — усе дочиста поїв і ще просить.

— Ех, — каже, — мало! Хоч би ще трошки дали!..

Цар бачить, що нічого не вдіє, — знову загадав загадку: щоб сорок сорокових кухов води випив за одним духом і сорок сорокових кухов вина, а не вип’є: мій меч — його голова з плеч!

Слухало підслухав — розказав; дурень плаче.

— Не плач! — каже Обпивайло. — Я, — каже, — сам вип’ю, ще й мало буде!

От викотили їм сорок сорокових кухов води й вина. Обпивайло як узяв пити, всі до краплі випив, ще й підсміюється.

— Ех, — каже, — мало! Хоч би ще трохи — ще б випив!

Цар бачить, що нічого не вдіє, та й думає: «Треба його, вражого сина, зо світу звести, а то він мою дитину занапастить!» От і посилає до дурня лакея:

— Піди скажи, що сказав цар, щоб перед вінцем у баню сходив.

А другому лакеєві загадує, щоб пішов сказав, щоб баню чавунну напалили: «Так він, сякий-такий, зажариться!» Грубник натопив баню — так і пашить: самого чорта, мовляв, можна зажарити!

Сказали дурневі. От він іде в баню, а за ним слідом Морозко з соломою. Тільки що ввійшли в баню — аж такий жар, що не можна видержати! Морозко розкинув солому — й відразу так стало холодно, що дурень насилу облився, та швидко на піч, та там і заснув, бо намерзся-таки добре!

Вранці відчиняють баню, думають: тільки з нього попілець зостався!.. Аж він лежить на печі! Вони його збудили.

— Оце, — каже, — як я міцно спав!

Та й пішов із бані.

Доповіли цареві, що так, мовляв, і так: на печі спав, і в бані так холодно, наче цілу зиму не топлено. Цар засмутився дуже: що його робити? Думав-думав, думав-думав…

— Ну, — каже, — як дістане мені на ранок полк війська, то вже дам свою дочку за нього, а не дістане, то от: мій меч — йому голова з плеч!

А сам думає: «Де-таки простому мужикові полк війська добути? Я цар, та й то!..»

От і дав наказ.

Слухало ж підслухав і розказав дурневі. Дурень знову сидить та й плаче.

— Що мені тепер робити на світі? Де я того війська добуду?

Іде на корабель до товариства:

— Ой, виручіть, братця! Виручали не один раз з біди і тепер виручіть! А то — пропав я на світі!

— Не плач, — каже той, що ніс дрова, — я тебе виручу.

Приходить слуга.

— Казав, — каже, — цар, як поставиш завтра на ранок цілий полк війська, тоді твоя царівна!

— Добре, зроблю! — каже дурень. — Тільки, — каже, — скажи цареві, як не віддасть ще й тепер, то я на нього війною піду й силою царівну візьму!

Уночі повів товариш дурня в поле й поніс із собою в’язку дров. Як почав ті дрова розкидати, як почав розкидати, то що кине — то й чоловік, що кине — то й чоловік! І такого війська набралось, господи! На ранок прокидається цар — аж чує: грають.

Він питає:

— Що там так гарно грає?

— То, — кажуть, — той своє військо муштрує, що на золотім кораблі прилетів.

Цар тоді бачить, що нічого не вдіє, і звелів його покликати до себе. Приходить лакей, просить. А дурень такий став, що його й не пізнаєш: одежа на ньому так і сяє: шапочка золота, а сам такий гарний, що й не сказати! Веде він своє військо, сам на воронім коні попереду, за ним старшина. Підступив під дворець.

— Стій! — крикнув.

Військо у лаву стало, — як перемите! Він пішов у дворець; цар його обіймає, цілує:

— Сідай, мій зятю любий!

Вийшла й царівна; як побачила — аж засміялась: який у неї гарний чоловік буде! От їх швидко й повінчали, такий бенкет задали, що аж до неба дим пішов.

Про жар-птицю та вовка

Було у одного царя три сини — два розумних, а третій дурень. От прийшли вони до батька до свого та й просять, щоб він відпустив їх поїздити по світу, подивитися на інші царства. Батько вислухав їх і каже:

— Вибирайте собі коней з табунів, яких завгодно (а у нього багато було: звісно, цар!), і їдьте, куди хочете.

От пригнали ті табуни; почали вони вибирати. Обидва старші вибрали коней щонайкращих, а менший, дурень, узяв найпоганшого коня. Зібравшись, виїхали вони усі троє однією дорогою; їдуть та їдуть.

Коли дивляться — стоять три стовпи, і від кожного стовпа йде дорога: одна прямо, друга наліво, а третя направо. На тих стовпах було щось написано: вони і під’їхали прочитати. На однім стовпі значилось: «Хто поїде дорогою цією, той сам буде ситий, а кінь його голодний»; на другім: «Хто поїде цією дорогою, той сам буде голодний, а кінь буде ситий»; на третім: «Хто поїде цією дорогою, у того вовк коня з’їсть». Поїхали вони: старший по тій дорозі, що сам буде ситий, а кінь голодний; середульший по тій, що сам буде голодний, а кінь його ситий, а менший, дурень, — по тій, що вовк коня з’їсть.

Тільки що менший трохи проїхав, іде вовк назустріч його і каже:

— Злазь з коня, я його з’їм!

Нічого робити — узяв дурень сідло на плечі та й пішов собі дорогою, а коня покинув. Коли це доганяє його знову той же самий вовк.

— Сідай, — каже, — на мене і кажи, куди тебе везти?

А дурень йому відповідає:

— Вези, куди сам знаєш!

Привіз його вовк у великий ліс, а посеред того лісу стояла хата велика; біля тієї хати стоїть стовп, на стовпі висить клітка, а у клітці сидить птиця така, аж сяє. От дурень як уздрів її та й каже вовкові:

— Як би мені украсти цю птицю?

– Іди, — каже йому вовк, — та полізь по стовпу, та не берись за вірьовочку, а прямо бери клітку.

Пішов дурень, зліз на стовп та замість клітки і зачепив рукою вірьовку — коли це дзвоник: дзень-дзень! Вибігають сторожі, що стерегли птицю, та до нього:

— Чого тобі треба?

— Хотів, — каже він їм, — птицю вкрасти.

А сторожі й кажуть йому:

— Це не проста птиця, а жар-птиця. Коли хочеш, щоб ми тобі її дали, приведи нам коня до половини золотого, до половини срібного.

Пішов від них дурень, а вовк і питає його:

— Де ж птиця, що ти хотів украсти?

— Нема! — каже дурень.

Розказав йому все, як було, і що треба привести коня до половини золотого, до половини срібного.

— Сідай же, — каже вовк, — швидше та поїдемо.

Сів дурень на вовка і поїхали. Їхали, їхали — от вовк і привіз його знов-таки у ліс, а в тім лісі стоять усе кам’яні конюшні, а в конюшнях коні іржуть. Вовк і каже дурневі:

– Іди ж в оцю конюшню та бери першого коня, та не за уздечку, а за гриву.

Пішов дурень у конюшню та й забув знову, що йому наказував вовк, бере коня за уздечку, а удила тільки — брязь-брязь…

Тут зараз і вискакують сторожі та до нього:

— Чого тобі треба?

— Хотів украсти коня.

— Е, привези нам панну, що живе за сім верст відсіль у дубовім гаю, тоді візьмеш коня.

З тим і пішов дурень від них. Прийшов до вовка, а він його і питає:

— Де ж кінь?

— Нема! — Та й розказав йому, як було і чого вимагали сторожі.

— Сідай же швидше та поїдемо, — каже вовк.

От поїхали. Вовк і привіз його знов у гай дубовий. Коли дивляться — аж по горі ходить панна з дівчиною, своєю слугою.

– Іди ж, — каже йому вовк, — до тієї панни та скажи їй, що тобі дуже хочеться пити: нехай вона пошле ту дівчину по воду, а ти бери її скоріш на оберемок та й неси до мене.

Пішов дурень до панни та й просить її:

— Пошліть, панно, по воду: дуже пити хочеться.

Вона, почувши це, стала просить його зайти у хату; він відмовляється, що йому не можна зайти.

— Візьміть та пошліть дівку по воду.

Та й послала, а дурень тоді як ухопив її на оберемок та мерщій до вовка, сів на нього і полетів, як птиця. Прибігли до того місця, де він крав коня до половини золотого, до половини срібного, вовк став та каже йому:

— Я ж перекинусь панною, а ти мене відведи і віддай сторожам, та як візьмеш у них коня наполовину золотого, наполовину срібного, то сідай на нього та й їдь швидше по цій дорозі, що до жар-птиці; я дожену тебе.

Так і зробили. Вовк перекинувсь панною, дурень узяв його, підвів до сторожі та й проміняв на коня до половини золотого, до половини срібного.

Потім посадив на коня панну, ту, що вкрав собі, сів і сам та й поїхав тим шляхом, що йде до жар-птиці. А сторожі узяли ту панну, що він зоставив їм, принесли їй яблук, ягід і усього-усього та й давай годувати. От наївсь наш вовк гарно та й каже їм:

— Випустіть мене трохи погуляти.

Вони й випустили його, та тільки що випустили — він зараз і перекинувсь вовком, вони не уздріли й як, та й побіг собі скільки видно, тільки курява знялась. Біг-біг він, а далі й наздоганяє дурня аж там уже, де була жар-птиця, та й знову каже йому:

— Я ж знову перекинусь конем, а ти відведи мене і віддай сторожам, та як візьмеш жар-птицю, то сідай на коня та й їдь аж до тієї дороги, де ти розпрощався з братами, там і підождеш мене. Та тільки не спи, а то брати уб’ють тебе.

Дурень так і зробив, як казав вовк: виміняв жар-птицю, сів на коня, взяв панну та мерщій і дременув. От приїздить на те місце, де три дороги сходяться в одну, та й сів відпочити, а коня пустив пастись. Жар-птиця сидить у клітці та й співає, а панна й просить його:

— Не засни ж, будь ласка, а то брати уб’ють тебе і мене.

Коли дивиться вона: їдуть два парубки, вона зараз до дурня — аж він уже спить. Давай вона його будити: будила-будила — ніяк не розбудить. От під’їхали туди ж і ті парубки.

— Дивись-но, — каже один, — це ж наш брат-дурень. Давай уб’ємо його, а коня, жар-птицю і красну дівицю візьмемо собі.

Так і зробили, як сказали: убили брата і покинули там, а коня, жар-птицю і красну дівицю узяли та й поїхали. Незабаром прибігає й вовк. Дивиться, аж дурня вже клює сорока, а гадюка ссе з нього крові. От він зараз гадюку убив, а до сороки й каже:

— Як ти мені не принесеш води цілющої й живущої, то й тебе уб’ю.

— В чому ж я тобі принесу? — питає сорока.

Він узяв зробив з листя дві коробочки, одну прив’язав сороці до однієї ноги, другу до другої, та й пустив її. На другий день прилітає вона до нього в полудень і приносить воду. Тоді він узяв полив дурня цілющою водою, зцілив його, а далі — живущою — оживив.

— Та й довго ж як я спав, — каже дурень.

— Якби не я, заснув би ти навіки, — обізвавсь вовк. — Сідай швидше та поїдемо, а то старший брат обвінчається з панною.

Сів дурень на вовка і поїхали.

Приїжджає додому, коли дивиться — стоїть перед гайком коляска; а в тій колясці запряжений його кінь, до половини золотий, до половини срібний. Як побачив його кінь той, так і кинувсь до нього, поволік з собою і коляску ту, а як побачила його жар-птиця у вікно, — так і пурхнула до нього: розбила й вікно, вилетіла та й сіла йому на плече. Коли це виходить і панна та з його братом, така заплакана, — їхати до вінця. Як угледіла ж вона дурня — зараз до нього так і кинулась.

— Ось хто мене вкрав, — каже, — за нього й вийду.

Дивиться на це диво батько і сам не знає, що воно робиться. Тут дурень і розказав йому все дочиста, як було діло. А батько йому й каже:

— Роби ж з братами, що хочеш…

Тоді дурень поїхав до вінця, повінчався з панною, братів простив, а вовкові зжарив цілого барана. От вам казка, а мені бубликів в’язка.

Три брати й грабіна

Жив собі чоловік багатий. Мав трьох синів. Два старших були дуже мудрагелі великі, а третій — придуркуватий Іван.

Два мудрі парубочили, поміж людей ходили, а Іван по господарці роботу мав.

Якось мудрі брати вчули, що недалеко в одного граб’я вчутилася дочка, що була дуже добра картограйка. Приїде хлопець її сватати, а вона каже сісти з нею в карти грати. Виграє гроші, виграє коня, тоді на хлопця грає. Виграє хлопця й забирає собі — робить його невільником.

З цілого світу їхали грати з грабіною, а вона всіх полонила. Сказала грабіна колючим дротом обгородити велике поле, поставила вартових, і ті хлопці-невільники, які самі себе програли в карти, тягають на полі дерев’яний плуг — орють, сіють, жнуть, молотять і з голоду вмирають. Вона всякі кари на них напускає.

Ось старший із мудрих синів Петро й каже:

— Тату, дайте мені грошей, коня, поїду і тоту грабійську дочку провчу. Виграю її в карти, аби над хлопцями не знущалася, не насмівалася.

Тато відмовляє:

— Сину, не зачіпайся з нею, бо то пані з панів, а ми — івани з іванів.

— Тату, я все одно їду.

Сів син на коня — поїхав. Грабіна засміялася, запросила до столика. Сів Петро грати — програв гроші, програв коня; вже мече карти на себе. Виграла вона і його в карти. Закликала слуг, запровадили і його на той город. А там хлопців так погано годують, що вони ледве ноги тягають. Хто новий приходить, того в плуг запрягають, аби тягав. Кається Петро:

— Ой то добре тато мені говорив, а я не послухав.

Каже татові середущий син Василь:

— Поїду я до грабіни свого брата відіграю, аби не тягав полем дерев’яного плуга.

— Синку, поїдеш і пропадеш.

— Ні, тату, я маю надію, що відіграю брата.

Дав тато синові багато золота, дав коня — поїхав Василь. Сів грати з грабіною. Програв усе золото, програв коня, програв себе, схопили його слуги, кинули за колючий дріт до брата, запрягли в дерев’яний плуг.

А дурний Іван мовчав та підсміхався, нарешті каже:

— Тату, грошей не хочу, лише дайте коня. Я поїду, може, мої брати будуть дома.

— Йди-йди, придурку. Ще й ти пропадеш за колючим дротом.

Не пускає тато. А мама свариться:

— Та який ти ґазда? Дозволив дітям їхати в світ з якоюсь грабіною змагатися та й діти пропали! Що ти за батько? Яка в тебе совість?

Поки тато з мамою сварилися, дурний Іван пішов до стайні, вивів коня, сів і каже:

— Тату, я поїхав братів визволяти!

Тато вибіг надвір, а за дурним — дим і нитка. Тато лише крикнув услід:

— Що мені з тими синами робити?! Воліли замість них собаки породитися та й були би гавкали, хату стерегли від злодіїв!

Поїхав дурень, грає з грабіною на коня — відіграв найстаршого брата Петра, виграв і другого брата. Почав вигравати по одному тих невільників — виграв тисячу. Далі грає грабіна на свій палац — програла палац. Грає на маєток — програла маєток. Нарешті сама на себе грає. Кинула карти — виграв дурний Іван грабіну. А вона каже:

— Хитрий ти, Іване, але я ще не твоя.

Прибіг старий граб’я, заплакав:

— Донечко, що ти наробила?! Піду я тепер з торбами по світу, бо приймаємо хама за зятя.

А вона каже:

— Коли цей хлоп виконає три моїх завдання, тоді піду за нього, а коли ні — він звідси живим не вийде.

Іван за день дуже натомився, пішов спати, а рано кличуть його снідати. Каже він грабіні за сніданком:

— Ну, давай свої завдання.

— Маєш мені за одним махом ущибнути дванадцять яблук. Як не вщибнеш, голову тобі відотну, а ущибнеш — буду твоя. Лише пам’ятай: дванадцять яблук — не більше і не менше.

Іван узяв добрий бук і як ударив по гіллі — впало одинадцять яблук здорових, а дванадцяте гниле.

Каже грабіна:

— Я виграла!

— Нє, я виграв, — не погоджується Іван. — Ти казала дванадцять яблук ущибнути — є дванадцять, а що гниле одне, то мене це не обходить.

Подала грабіна Івана до суду, а суддя знає, що вона вже свій маєток програла, і питає:

— В чім справа?

— Та так, пане суддя, — починає Іван. — Оця панна казала вщибнути дванадцять яблук за раз. Я вщибнув, але дванадцяте було гниле. Панна каже, що я програв справу.

— Але було яблуко? — питає суддя.

— Було.

— То ви, панно, програли, — каже суддя. — Ви колись теж були, як здорове яблуко, а тепер — гниле.

Йде грабіна додому й не знає, що має робити, аж коси на собі рве. Каже Іванові:

— То ще не все. Я ще титул маю.

— Що від мене треба? — питає Іван.

— Маєш вночі пасти свого коня коло моєї конюшини, але дивися, як забіжить кінь у конюшину, то програєш, а як ні — я програю.

Іван узяв копач, прип’яв коня, а сам пішов спати. Грабіна підкралася, копач витягла з землі, і кінь пішов у конюшину. Рано встають: кінь у конюшині плаває. Каже вона:

— О! Я виграла!

А Іван розсердився:

— Як виграла?! Ти нащо коня спустила?

Знову йдуть до суду. А суддя:

— В чім вам розходиться? Знову прийшли голову морочити!

Іван розповідає:

— Так і так, пане суддя, ся панна сказала пасти коня коло її конюшини й аби кінь не зайшов у конюшину. Я присилив коня до копача, а вона вночі коня спустила — пішов кінь у конюшину.

— Свідків маєте, що вона дійсно до коня вночі підходила?

— Маю, — каже Іван.

А він постарався, аби свідки були.

Суддя каже:

— То ви виграли, а грабіна програла.

Йде панна грабіна, думає, як хлопа позбутися. Каже:

— Знаєш що, Іване, я втвору двері, а ти сідай на коня. Коли в’їдеш конем до мого покою, де ми в карти грали, то ти все виграв, а коли ні, то забирайся геть, аби твого духу тут не було!

Панна двері втворила, а він на коні влітає до палацу. Вона заперла двері, й кінь заніс Івана аж на кухню. Кричить грабіна:

— Програв! Програв!

Каже Іван:

— Підемо до суду, най нас суд розсудить.

Ідуть. Суддя встає і каже:

— Що вам, панно грабіно, так розходиться, що ви по судах тягаєтеся?

Вона розказує, куди мав Іван на коні заїхати, а куди заїхав.

Тоді слухає суддя Івана. Той говорить:

— Присуде ласкавий, я їхав конем до покою, але панна двері закрила, тому я заїхав на кухню.

Нічого не виграла грабіна. Мусила тих невільників усіх повипускати, весь маєток перейшов до Івана, а грабіна тоді:

– Іване, сватай мене.

Іван подумав-подумав та й говорить:

— Ти ще молода, то я з панни постараюся ґаздиню зробити. В мене ти в карти грати не будеш. А не захочеш, то прожену, як собаку.

І жив Іван з грабіною.

Ненькова сопілка й батіжок

Жив собі бідний чоловік і жінка. Вони мали трьох синів. Два були розумні, а третій — не дуже. Звали його Офермою.

Минули роки, чоловік і жінка зістарілися, а сини повиростали, стали леґенями, як дуби. Перед смертю чоловік покликав їх і каже:

— Як умру, аби-сьте по одному приходили на мою могилу ночувати — кожний один тиждень.

— Добре, неньку, — відповіли хлопці.

Чоловік помер. Його поховали. А тут на могилу треба йти ночувати.

— Я не піду, боюся, — відповів найстарший. — Може би, ти, Офермо, пішов за мене?

— А що? Можу піти.

Оферма повечеряв, одягнувся у теплий кожух і пішов на цвинтар. Ліг на ненькову могилу й збирається заснути. Раптом чує:

— Це ти, Офермо?

— Це я, неньку.

— А чому першим не прийшов найстарший?

— Сказав, що боїться.

– Їсти тобі дали?

— Дали.

— А не холодно?

— У мене є теплий кожух, неньку.

— За те, що ти добрий, дарую тобі сопілочку. Як на ній заграєш, то сповниться все, що захочеш. Тепер іди додому.

Оферма засунув сопілочку за пояс і прийшов додому. Поліз на піч спати. Найстарший спитав:

— Як там? Балакав з неньком?

— А чому би й ні?

— Що вони казали?

— Питали, чи я їв і чи не холодно мені.

Найстарший не повірив:

— Усе це тобі, дурному, приснилося!

— Най буде й так.

На другий тиждень мав іти на батькову могилу середульший син. Але він сказав:

— Я не піду, бо не маю часу. Ти б не пішов за мене, Офермо?

— А що, можу піти, — погодився дурний.

Його нагодували, дали теплий сардак і верітку — вирядили на цвинтар.

На могилі Оферма простелив верітку, накрився сардаком і ліг собі спати. Та вчув неньків голос:

— Ти знову тут, синку? А чому другим середущий не прийшов?

— Казав, що він часу не має.

— Коли так, візьми й цей батіжок. Він буде рятувати тебе від небезпеки. А тепер іди додому і можеш більше на мою могилу не приходити вночі.

Оферма засунув батіжок за пояс, подався додому і ліг на піч спати. Середущий спитав:

— Ну, балакав з неньком?

— Аякже!

— Що він сказав?

— Аби-м більше вночі не приходив.

Середущий не повірив.

— А щоб ти скис! Таке може тільки приснитися дурному.

Оферма захропів на цілу хату. Спав три дні й три ночі. А коли прокинувся, брати і їх жінки сказали йому:

— Ти нам, як сіль в оці та як хрін у носі. Іди звідси, куди очі дивляться, бо ми не будемо тебе, дурного, годувати.

— Най буде й так, — відповів Оферма. Одягнув на себе дрантивий сардак, засунув за черес сопілку й батіжок і поманджав до самої столиці. Питав одного, другого і третього, чи нема десь муки на руки, бо вже дуже хотілося їсти. Один чоловічок порадив йому:

— Нашому королеві треба вівчаря. Іди до палацу… Як попасеш п’ять років його вівці, то віддасть за тебе одну із своїх доньок.

Хлопець — до палацу. Поклонився королеві й каже:

— Хочу бути твоїм вівчарем.

Король утішився:

— Дуже добре, леґеню! Але одна умова: як поженеш отару в гори, то най вона пасеться там, де схоче…

— Най буде й так, — погодився Оферіїд.

Наступного дня погнав вівці в гори. Вони йшли і йшли, не хотіли стати ні на хвильку. Вийшли на галявину, яка була покрита шовковою травою. Оферма ліг під дубом і заснув. Його розбудило ревіння: то прилетів триголовий змій, який розкрив над ним страшну пащеку.

— Чого ти роззявився? — спитав Оферма.

— Твої вівці випасли і сталабували мою шовкову траву! За це я тебе з’їм!

Оферма схопив батіжок з-за череса — й почалася бійка. Як цьвохне один раз — голова змія котиться до ярка, як гарбуз. Цьвохне другий раз — уже друга голова летить.

Уздрів змій, що біда, і почав просити:

— Не вбивай мене, леґеню! Лиши хоч одну голову. Я тобі подарую свою золоту хату.

А в Оферми добре, м’яке серце. І він відповів:

— Най буде й так. Ходімо до твоєї хати.

Змій повзе за парубком і на кожному кроці хоче його вкусити. Але Оферма не ховає за черес батіг.

Стали перед порогом золотої хати. Змій сказав;

— У моєму лівому вусі є ключі від дверей — засунь руку, візьми й відчини.

— Твоя ж хата і твій ключ — то сам і відчиняй.

Змій стріпнув головою — ключ упав на землю.

— Підніми ключ, леґеню, — зманює змій далі.

Але Оферма теж не є дурний.

— Ти ж сам кинув — то сам підніми.

Коли змій нахилився, хлопець упік його батіжком — і фертик: змій більше не встав.

Оферма відімкнув двері, увійшов до хати і сів собі за стіл. Йому захотілося викурити люльку. Взяв золоту пушку-табакерку, але коли її відкрив, то звідти вискочив якийсь кудлатий псисько і спитав людським голосом:

— Чого хочеш, господарю?

— Спочатку люльку викурити, а потім коня, та не простого — золотого. Хочу об’їхати цю хату.

— Усе буде зроблено, господарю.

Не встиг Оформа затягтися димом, як під вікнами вже став золотий кінь. Хлопець вийшов до коня, схопив його за золоту гриву і сів у золоте сідло.

— Поїдемо над хмарами чи понад землею? — спитав його кінь.

— Понад землею.

Кінь пустився й летів цілий рік, доки Оферма обдивився свою золоту хату. Коли були знову на подвір’ї, кінь спитав:

– Їдеш і далі чи злізаєш?

— Та злізаю, бо мушу йти глянути, де ділися королівські вівці.

Оферма повернувся на галявину й шукає отару. Але вона гейби крізь землю провалилася — нема ніде жодної овечки, хоч реви до неба. Хлопець згадав про ненькову сопілку — витягнув з-під череса й заграв. Не минуло й хвилини, як вівці позбігалися й забекали довкола на весь ліс. Їх було ще раз так, як він залишив, бо за рік ягниці окотилися. Оферма погнав отару додому.

А найменша донька короля глипнула у вікно, уздріла його і радісно крикнула:

— Тату, вівчар вертається з вівцями!

— Не говори дурниць, — заперечив король. — Молодий змій давно його роздер на дрібні кавалки.

— Правду кажу, тату…

Король виліз аж на дах палацу. Дивився, придивлявся й зарепетував:

— …Я все одно уб’ю лайдака, як недорахуюся якоїсь вівці!

Хлопець пригнав отару на подвір’я. Король вибіг, почав рахувати. Рахував три дні й нарахував ще більше, ніж було перед тим.

— Завтра знову поженеш! — наказав Офермі.

— Най буде й так. Це ж моя служба, — погодився вівчар.

Уранці взяв торбинку з хлібом і цибулею, засунув за черес сопілку й батіжок й погнав вівці на зелену пашу. Ішли три дні й три ночі, доки не дісталися на галявину з шовковою травою.

Вівці паслися, а Оферма з’їв хліба з цибулею і ліг під старим дубом. Раптом чує — над ним хтось реве і ніби розмахує запаленим околотом. А то форкав на нього вогнем шестиголовий змій. Оферма схопився, як ошпарений.

— Гов, дурний змію, таж я не свиня, що хочеш мене обсмалити!

Змій відповів:

— Мой, твої вівці випасли і сталабували мою шовкову траву. Своїм життям маєш заплатити!

Змій роззявив шість пащек — кожна з них була така велика, як багацька стодола.

А Оферма витягнув із-за череса чарівний батіжок і як почав ним ляскати! За якусь хвильку п’ять голів полетіли в ярок. Змій почав просити:

— Змилуйся, леґеню, дарую тобі свій кришталевий дім, тільки не рубай мені останньої голови.

— Най буде й так, живи, доки сам не здохнеш, — відповів Оферма. — Ходімо до твого кришталевого дому.

Змій тягся за Офермою, щоб скочити на нього і з’їсти. Але хлопець теж не був дурним — як цьвохне батогом, то лиходій вдесятеро звивається.

Перед порогом змій сказав:

— Ключ у мене під язиком, засунь руку і візьми…

— Ага, шукай дурніших за себе — не дам тобі відкусити руку! — І вівчар свиснув батіжком: — Виплюни! Змій виплюнув кришталевий ключик.

— Бери й відчиняй! — наказав Оферма.

— Відчини ти сам! — відповів змій з такою злобою, що з пащі зі словами вирвався сніп вогню.

Леґінь відтяв змієві й шосту голову. Потім узяв ключик і відімкнув двері. Як увійшов — очам не повірив: довкола все блищало, аж сміялося. Оферма сів за стіл, почув себе господарем. Закортіло навіть запалити. Взяв зі столу пушку-табакерку й одкрив її. Звідти знову вискочив якийсь кудлатий псисько й запитав людським голосом:

— Чого треба, господарю?

— Подай мені люльку, аби-м собі посидів, бо зроду не бачив отакого дива. Приведи й коня, аби я міг об’їхати дім…

Не встиг Оферма й раз пакнути з люльки, як перед вікнами вже став кришталевий кінь з кришталевим сідлом. Оферма вийшов на подвір’я і сів на коня.

— Як ти хочеш їхати — понад хмарами чи понад землею? — спитав його кінь.

— Понад землею, аби видно все, що є довкола дому.

Оферма вівкав від утіхи — так йому подобався кришталевий дім. Вони їхали два роки. Вернулися на подвір’я, і кінь спитав:

— Поїдемо далі?

— Ні, мушу злізти, бо не знаю, де королівські вівці.

Оферма знову побіг на галявину — а там жодної овечки. Він витягнув ненькову сопілку і заграв. Тої ж хвилини почали збігатися до нього королівські вівці. А їх було у три рази більше, аніж передом, бо ягниці двічі окотилися.

Погнав овець додому. Як наближався до палацу, найменша королівна аж у долоні заплескала:

— Тату, ади, вівчар повертається з нашою отарою.

— Не кажи, його вже давно з’їв середущий змій! — відповів король.

— То Оферма, тату!

Король вибрався аж на комин палацу. Дивився, придивлявся і раптом загорлав:

— Знову той лайдак іде на мою голову. Та як недорахуюся хоч однієї вівці — тут йому кінець!

А Оферма йшов собі веселий, моргав найменшій королівні, яка сіла на вікно й сміялася до нього.

Король навіть не рахував вівці — так їх було багато. Став надутий, як сова. А Оферма каже:

— Та наймолодша королівна буде мені за жінку, правда, ваша милість?

— Не криши петрушку, бо риба ще в ріці, — сердився король. — Найстарший змій має тебе роздерти… Аби-сь знав! Завтра знову виганяй отару.

Уранці Оферма сунув у торбину хліба і цибулі та й погнав овець на пасовисько. Дійшли до галявини, на якій росла шовкова трава.

Леґінь з’їв кавалок хліба із цибулею й ліг під дубом спати. Нараз почувся такий рев, що листя на деревах затремтіло.

«Е-е, спати не можна, бо сюди летить найстарший змій», — подумав Оферма, згадавши, чим погрожував король.

Справді, на галявину налетів старий дванадцятиголовий змій. Сипав довкола себе такий страшний вогонь, що дерева і трави горіли. Уздрів Оферму й заревів:

— Нащо талабуєш тут мою траву?

— Бо мені так хочеться, — відповів Оферма.

— Я тебе з’їм, як пес муху!

— Подавишся, — вигукнув Оферма і вихопив батіжок.

А той аж засвистів. Голови змія котилися одна за другою до ярка. Як залишилася одна, змій почав просити:

— Змилуйся, леґеню, не рубай останню… Я тобі подарую діамантовий палац.

— Ні, я вже знаю вас, проклятих зміїв! Даруєте, аби мене з’їсти! Нема дурних!.. — Свиснув батіжок, і полетіла дванадцята голова. У ній під язиком Оферма знайшов діамантовий ключик і відімкнув двері у діамантовий палац. А там усе блищало, як сонце. Він закрив очі долонями, аби не осліпнути. Потім сів за стіл, хотів викурити люльку. Тільки відкрив пушку з тютюном, як вискочив знову кудлатий псисько.

— Чого потребуєш, мій господарю?

— Дай мені люльку й приведи коня, най зроблю обзорини.

Не встиг Оферма і три рази пакнути, як під вікнами постав діамантовий кінь. Оферма вийшов на подвір’я і сів на коня, у діамантове сідло.

— Гайда навколо палацу! Але понад землею, аби-м усе видів. Їхали три роки, доки об’їхали увесь діамантовий палац, й вернулися на те саме місце.

– Їдеш далі, господарю?

— Вже доста, бо не знаю, що там діється з королівськими вівцями.

Прийшов на галявину — ні одної овечки не видно.

Та парубок витягнув із-за череса сопілку і заграв. Вівці гейби з-під землі з’явилися, і їх було, як листя на старому дубі, бо ягниці всі три роки окочувалися.

Оферма погнав отару додому.

— Тату, вівчар вернувся живим! — зраділа наймолодша королівна.

А король розсердився:

— Ади, такий дрантюх — і хоче стати моїм зятем!..

Та мусив віддати за свого вівчаря найменшу королівну. Зіграли гойне весілля: було на ньому тисяча пар гостей, а музика грала цілий тиждень.

Оферма забрав жіночку і перейшов жити до палаців, які йому подарували змії. Один день жив у золотому, другий — у кришталевому, а третій — у діамантовому. На четвертий день сказав своїй жінці:

— Нудно в чужих палацах. Де я народився, там і кропива мила. Вертаймося в село, бо тут мені світ дошками забитий.

– Їдьмо, чоловічку!

У селі Оферма збудував собі хатку і жив у ній зі своєю жінкою у любові й злагоді.

Про трьох братів і пшеницю, що двічі на рік родила

Було це в сімдесят сьомій державі, за Скляною горою, де вітер не довіває, де сонце не догріває, де птахи не долітають. Жив собі один ґазда. Мав трьох синів. Двох розумних, а третього — дурнякуватого.

А мав той ґазда таку пшеницю на сіяння, що двічі на рік родила. Тільки зжати її ніколи не міг, бо як тільки сходила — якась мара все її випасала.

Каже своїм синам:

— Котрий із вас всокотить пшеницю?

Першим визвався сторожити пшеницю старший син:

— Няньку, я всокочу.

Поклав собі хлопець у тайстрину їжу, вийшов у поле й доглядав пшеницю. Минув день, стемніло. Дивиться: нема нікого. Хлопець сів на траву, положив під голову тайстрину й задрімав…

Уночі прибігла мишка, почала гризти в тайстрі хліб і збудила хлопця. Він одігнав її і спить далі.

Ранком пробудився, дивиться — пшениця попасена. Смутний вернувся він додому.

— Ну, чи всокотив ти пшеницю? — питає батько.

— Не всокотив. Я довго вартував, — й нікого не бачив. А потім ліг на траву й заснув.

Тепер вирішив піти середущий син.

— Няньку, я всокочу пшеницю.

Хлопець узяв у тайстру хліба, солонини і пішов у поле. Минув день, настала ніч. Біля дванадцятої години хлопцеві захотілося спати. Сів на траву, поклав тайстру під голову й заснув… Прибігла мишка й почала хліб гризти. Він прутиком одігнав її, ліг і спить далі.

Ранком пробудився, дивиться: пшениця попасена. Смутний вернувся він додому.

— Ну, чи всокотив ти пшеницю? — питає батько.

— Не устеріг. Я нікого не бачив. Сів на траву й задрімав…

Тепер хоче йти стерегти наймолодший син, дурнякуватий.

— Няньку, я всокочу вашу пшеницю. Увидите!

Старий аж розгнівався:

— Не всокотили твої брати, що розумні. А де ти, дурний, всокотиш!.. Тобі нічого й братися за таке діло…

— Лиш ви мене пустіть.

Отець махнув рукою:

— Та йди…

Поклав хлопець у тайстрину хліба, солонини, кинув через плече рушницю і пішов у поле. Розпалив собі ватру, вирізав прутик, зробив рожен, настромив на нього солонину, пече, мастить хліб і смачно закусує…

Прибігла мишка й каже:

— Дай і мені хліба.

Хлопець кинув їй хліба, ще й намастив солониною. Мишка вхопила хліб і понесла. Через пару хвилин вернулася і просить:

— Дай мені ще хліба, бо у мене є маленькі діти, вони теж голодні.

Хлопець відломив добрий окраєць хліба, намастив солониною і подав мишці.

— Неси своїм діточкам, най не голодують.

Мишка понесла… Через якісь хвилини вернулася й каже:

— За те, що ти не пошкодував мені й моїм діточкам хліба, я тобі буду на помочі… Ти прийшов сторожити пшеницю?

— Айно.

– Її пасе кінь. То вітровий кінь. О дванадцятій годині напустить на тебе такий сон, що мусиш заснути…

— Ба, що робити?

— Слухай, що тобі скажу. Лягай спати одразу. А опівночі я прийду й розбуджу тебе. А тепер ходи, покажу тобі, звідки кінь починає пасти пшеницю…

І повела його на те місце.

— Тут мусиш викопати яму — таку, аби тебе з неї не видно. Нагорни на яму найбільше пшениці. Кінь прийде пасти, ти висунеш руку та й схопиш його за кантар. Кінь тебе спитає: «Що ти від мене хочеш?» — «Нічого не хочу, лише тебе!» — скажеш.

Хлопець ліг спати і заснув. Опівночі прибігла мишка, пошкрябала його за вухо:

— Вставай і йди в ту яму, бо зараз прийде вітровий кінь…

Він швидко встав й побіг у яму. Чекає.

Раз чує: придуднів вітровий кінь. Став, роздивився і почав пасти пшеницю. Побачив у купці багато пшениці й подибав туди. А то було над ямою.

Хлопець приготувався, тихо витяг руку і схопив його за кантар.

Кінь проговорив людським голосом:

— Що ти від мене хочеш?

— Нічого не хочу, лише тебе!

А то був кінь, що де загадати, туди понесе.

— Ну, якщо ти лише мене хочеш, — каже кінь, — то бери з мене кантар… І коли тобі треба буде десь поїхати, потряси цим кантарем, і я зараз з’явлюся перед тобою.

Хлопець узяв кантар, вернувся додому.

— Ну, чи всокотив пшеницю? — питають його батько і брати.

— Всокотив!

— Не може бути…

— Не вірите, то йдіть, подивіться.

І вони поспішили на поле. Дивляться: справді пшениця стоїть непопасена, любо на неї глянути. І дуже здивувалися:

— Як ти міг уберегти пшеницю?

— Як бачите.

— А хто пас пшеницю?

— Кінь.

— Який кінь?

— Такий, що з моря виходить. Як вийшов із моря, я стрілив із пушки, і він утік назад, — пожартував хлопець.

Минуло пару днів. Наймолодшому братові не сидиться дома. Хоче іти світом. Потряс кантарем, нараз з’явився кінь.

— Що потребуєш, ґаздо?

— Хочу поїхати у світ.

— Ну, сідай на мене… Я тебе понесу, айбо ні на кого й ні на що не дивися, ні до чого не прислухайся.

Сів на коня і їде, їде і приїздить до одної кирниці… На землі заблищало золоте перо.

Хлопець загойкав:

— Йой, яке прекрасне перо!

Кінь проговорив:

— Що я тобі наказував? Ні на що не дивитися!

— Чи брати те перо?

— Як візьмеш — біда, як не візьмеш — і так біда…

Хлопець скочив з коня, взяв перо. Знову сів на коня і поїхав далі. Їде, їде. Приїхав до моря. І заблищав на березі діамантовий камінь.

— Йой, який прекрасний камінь! — загойкав хлопець.

Кінь проговорив:

— Ти знову забув про мій наказ!

— Чи брати той камінь?

— Як візьмеш — біда, як не візьмеш — і так біда.

Хлопець узяв каменя і скаче далі. Їде, їде. Раз на землі заблищав волос.

— Йой, який прекрасний волос! — загойкав хлопець.

Кінь проговорив:

— Ти справді забув про мої слова?

— Забув… Чи брати той золотий волос?

— Як візьмеш — біда, як не візьмеш — і так біда.

Хлопець узяв золотий волос і поїхав далі. Їде, їде. Приїхав у державу поганого царя. Тут його взяли у полон. Коня заперли у хліві, а хлопця повели в кімнату, де жили триста писарів поганого царя…

Хлопці-писарі щовечора показували цареві своє письмо. Цар дивився і хвалив того, хто найкраще написав.

А наш хлопець перед тим, як мав іти з письмом до царя, забився в куток, аби його не було видно, і теж писав… А писав він золотим пером.

Цареві дуже полюбилося його писання.

— Бачите, ви, тумани! Цей хлопець молодий, а вже як гарно пише!

Писарі розсердилися на хлопця й дорадилися, що будуть за ним слідкувати. І дослідили, що хлопцеві діамантовий камінь світить, а золоте перо пише!

Коли знову понесли своє писання до царя, цар похвалив хлопця, озвався один із писарів:

— Той молодий хлопець не своєю рукою пише!..

— А як?

— За нього пише золоте перо!.. Ану візьміть від нього перо, то побачите, що й так не напише, як ми.

На вимогу царя хлопець мусив віддати перо й дуже зажурився. Зайшов у хлів до коника.

— Чого ти журишся? — питає його кінь.

— Де би я не журився, коли поганий цар взяв від мене золоте перо… Чим тепер писати?

— Чи я тобі не говорив, щоб ти нічого не піднімав!

— То що робити?

— Не журися… Будеш писати отим золотим волоском!

І хлопець знову написав найкраще. Поганий цар чудувався і кричав на писарів:

— Тумани ви, осли! Цей хлопчик молодий, а пише краще за всіх вас!

Писарі ще більше розгнівалися на хлопця і знову слідкують за ним…

Коли поганий цар перевіряв писання, одий писар сказав:

— Той хлопець і тепер не своєю рукою пише.

— Як не своєю? А чим?

— Золотий волос за нього пише.

І цар дав наказ принести золотий волос.

Хлопець пішов у хлів.

— Що журишся, ґаздо? — питає кінь.

— Де би не журився, коли поганий цар узяв від мене і золотий волос… Що тепер робити?

— Ну, не журися… Діамантовий камінь буде тобі світити й писати…

І хлопець знову написав найкраще. Понесли писання до поганого царя, а він на писарів:

— Ну, бачите, тумани? Ви набрехали на хлопця. Тепер у нього вже не є ні золотого пера, ні золотого волоса, а написав найкраще.

Писарі аж волосся на собі рвуть, такі сердиті. І всі дивляться за хлопцем.

На другий день цареві доповіли:

— Хлопець не сам пише…

— А хто за нього пише?

— Йому допомагає діамантовий камінь.

І поганий цар дав наказ принести той камінь. Хлопець залишився без золотого пера, золотого волоса й діамантового каменя і дуже зажурився. Пішов до свого коника й опустив голову.

— Що журишся, ґаздо?

— Де би я не журився, коли поганий цар узяв від мене й діамантовий камінь…

— Не журися. Якось буде…

І кінь вчинив так, що писання хлопця й тепер було найкраще. Цар кричить на писарів, соромить їх.

— Пресвітлий царю, раз хлопець такий мудрий, най принесе тобі ту качку, що з неї це золоте перо, — сказав найстарший писар.

— Та де ота качка?

— Він має знати, бо він мудрий…

І поганий цар наказав хлопцеві принести золоту качку. Як ні — голова не його!

Хлопець дуже зажурився. Прийшов у хлів до коника.

— Що журишся, ґаздо?

— Де би я не журився, коли поганий цар наказав принести ту качку, з якої я знайшов золоте перо.

— Ну, не біда… Збирайся в дорогу, їдемо за золотою качкою.

Хлопець сів на коня, приїхав у державу другого царя. Каже кінь:

— Зараз зайдеш у хлів і увидиш дуже красну клітку. В тій клітці є золотокрила качка. Але над кліткою висять дзвінки. Щоб ти їх не рушив, бо задзвонять, і цар почує у своїй палаті… Я нажену на сторожів сон, тоді й візьмеш качку.

Хлопець пішов у хлів, тихенько відкрив клітку, взяв золотокрилу качку. Кінь під воротами чекав.

— Швидко сідай на мене і тікаймо, бо буде біда!

Хлопець скочив на коня і вихором помчав до поганого царя. Цар дуже зрадів золотокрилій качці й похвалив леґеня.

А старший писар, що готувався на міністра, знову думає, як би знищити хлопця. Раз каже:

— Той, котрий приніс золотокрилу качку, може привести й дівку, що з неї цей золотий волос.

Цар покликав хлопця і наказує:

— Як не приведеш мені ту дівку, що з неї цей золотий волос, — голова не твоя!

Смутний прийшов хлопець до свого коника у хлів.

— Що журишся, ґаздо?

— Де би я не журився, коли поганий цар дав мені наказ привести ту дівку, що з неї золотий волос.

— Не журися, збирайся в дорогу. Наперед зайди до поганого царя і попроси від нього такий корабель, що пливе проти течії. Най зробить той корабель так, щоб можна зайти в нього, а вода аби не запливала. В кораблі мусить бути музика, їжа, пиття на три місяці, бо попливемо аж у Червоне море… І нехай покладе у корабель красну одіж для дівчат, красні топанки, чоботи, персні, дзеркала…

Хлопець усе передав цареві.

Поганий цар узявся до роботи. Дав оголосити, що потребує доброго майстра і, як побудує такий і такий корабель, озолотить його.

З’явився мудрий майстер, що зробив корабель.

Усе було готове, і цар покликав хлопця:

— Ну, тут маєш, що просив. Я твою просьбу виконав. Тепер ти мусиш сповнити наказ… Як ні — голова не твоя!

Хлопець сів у корабель, рушив у дорогу. Довго плавав корабель, доки дійшов до Червоного моря. Став коло замку золотоволосої принцеси, і хлопець виклав на берег товар: прекрасну одіж, взуття, персні, дзеркала…

Раз лиш прибігла служниця золотоволосої дівчини й купила собі плаття. Принесла додому і показує своїй господині.

— Де ти усе купила?

— Там, на березі, якийсь купець з далекого краю на кораблі приплив і привіз усячину: одіж, взуття, персні, дзеркала…

— На гроші, йди купи й мені!

Служниця побігла до хлопця і каже:

— Продайте ще одне красне плаття моїй цариці.

— Скажи своїй цариці, що мусить сама прийти й вибрати собі… Лише спіши, бо мені ніколи чекати…

Служниця вернулася й передала слова купця.

— Мені не хоче продати. Мусите самі піти на берег й вибрати собі плаття.

Золотоволоса принцеса зібралася й пішла купувати собі красне плаття. А хлопець тим часом виклав усе, що мав найкраще. Коли дівчина побачила одіж, чоботи, персні — аж очі їй розбіглися. Все би хотіла приміряти й купити. А він каже:

— Там, у кораблі, є ще краща одіж. Я вас прошу зайти в корабель…

Золотоволоса погодилася. Зайшла в корабель, а там — дива! Не може надивитися. Примірює, дивиться у дзеркало — й не помітила, як корабель рушив і поплив у море…

Схопилася тоді, коли були вже серед моря. Витягла своїх триста ключів, кинула у море і смутно сказала:

— Най би ти віз мене собі, але ти мене везеш поганинові. — І гірко заплакала.

Поганий цар уже чекав їх. І коли побачив золотоволосу дівчину, нараз підбіг до неї, хотів поцілувати. Та вона не далася:

— Тоді буду твоя, як привезеш мій золотий замок.

— Та хто може привезти твій золотий замок?

— Той, котрий і мене привіз…

Поганий цар покликав хлопця й каже:

— Ти сповнив мій наказ. Тепер мусиш привезти і її замок. Як ні — голова не твоя!

Зажурився хлопець і прийшов до коника.

— Що журишся, ґаздо?

— Де би я не журився, коли поганий цар хоче, аби я привіз сюди і замок золотоволосої принцеси.

— Ну, збирайся в далеку дорогу.

Сів хлопець на коня, й летять через поля, через гори й ліси. Приїхав до Червоного моря. Кінь заіржав, і з води з’явився риб’ячий цар.

— Чого тобі треба?

— Треба, аби замок золотоволосої принцеси поставився коло поганого царя.

Риб’ячий цар свиснув, і збіглося стільки чортів, як трави. Вхопили той замок і понесли до моря, до палацу поганого царя…

Поганий цар пробудився ранком і думає, що так засвітило у його вікно. Виглянув, а то золотий замок. Зрадів і побіг до золотоволосої принцеси.

— Ну, тут є твій замок! Чи будеш моєю?

— Ще ні. Коли мене везли на кораблі, я кинула в море триста ключів від замку.

— Та хто може знайти ті ключі?

— Той, котрий міг принести замок.

Покликав цар хлопця і наказує:

— Ти мені служиш вірно, послужи іще раз. Знайди й ключі від сього замку!

Задумався хлопець і прийшов до коника.

— Що журишся, ґаздо?

— Де би не журився, коли поганий цар наказав знайти й принести ключі від замку.

— Збирайся в дорогу…

Сів хлопець на коня й рушив знову за Червоне море. Кінь заіржав, із води з’явився риб’ячий цар:

— Що ти хочеш?

— Хочу ті ключі, що їх золотоволоса дівка кинула в море.

Риб’ячий цар свиснув, і всі риби збіглися:

— Ви бачили такі й такі ключі?

— Ми не бачили.

Але одна риба, що припливла запізно, каже:

— Я бачила.

— Неси!

І риб’ячий цар передав ключі від замку.

Хлопець сів на коня, і вернулися до поганого царя. Цар зрадів ключам і нараз побіг до золотоволосої:

— Ну, тут маєш ключі!

— Я ще хочу і свою худобу!

Поганий цар покликав хлопця й каже:

— Мусиш пригнати всю худобу золотоволоски!

Задумався хлопець і прийшов до коника. Розповів йому, що наказав цар.

— Ну, сідай на мене!

Полетіли. Коло Червоного моря паслася худоба. Кінь порадив:

— Той найбільший віл — то голова череди. Мусиш підкрастися й взяти з нього кантар.

Хлопець підкрався, зняв кантар.

— А тепер тікаймо!

Почали тікати. Хлопець махає кантарем, а віл і всі корови за ним біжать.

І так привели стадо. Цар зрадів, коли побачив золоторогих корів.

— Тут є твоя худоба! — І він хоче поцілувати дівчину. Але вона каже:

— Ні, ще треба здоїти корови, напарити молока і дати гарячого напитися хлопцеві.

Поганий цар думає: «Це добре. Знебудуся слуги, і не потрібно буде нічого платити». І покликав хлопця.

— Мусиш напитися кип’ячого молока!

Аж тепер зажурився хлопець. Прийшов у хлів до коника.

— Ну, що знову журишся?

— Так і так… — і хлопець розповів.

— Скажи поганому цареві, що як будеш пити молоко, най тобі дозволить зі мною поговорити. Мене приведуть до котла з молоком, я тричі оббіжу котел, хухну на нього, і молоко вчиниться таким, що можна буде пити.

Так і було… Хлопець став коло котла і проговорив:

— Пресвітлий царю, дозвольте мені ще поговорити зі своїм вірним коником.

Цар наказав привести коня. Привели коня, а той тричі оббіг котел, хухнув на молоко. Хлопець узяв черпак, напився і став ще дужчим, як був доти. Підняв котел і приніс цареві:

— Наказ виконано!

— А тепер, царю, — каже дівка, — ти напийся молока і теж станеш дужим. Тоді буду твоя!

Поганий цар подумав: «Ну, раз хлопцеві не сталося нічого, то й мені не станеться». Черпнув молока, напився і… впав мертвий.

Дівчина підбігла до хлопця і поцілувала його.

— Ти мій!..

І хлопець залишився в тому царстві. Завів нові порядки, дав добре життя людям. Від старого батька привіз тої пшениці, що двічі на рік родить, роздав її ґаздам, і ті почали сіяти, добрий урожай збирати.

А наш хлопець ще й тепер любить свою золотоволоску.

Як дурень відрізав панові язика

В одному селі жив багатий дідич. Він нікому не давав життя — усіх людей гнав до роботи, а платити не хотів. Та в селі був також чоловік, що мав трьох синів. Два були розумні, а третій — дурний.

Якось чоловік сказав своїм синам:

— Гайда, хлопці, кудись на край світу, бо панисько не дає нам дихати.

— Тікаймо, неньку, — відповіли.

І рушили, куди очі дивилися. Третій син, якого звали дурнем, виходив останнім. Батько глип — а той не замкнув хату.

— А двері! Ти забув!

— Забув, неньку. Я вернуся, а ви йдіть помалу — наздожену вас.

Дурень повернувся, взяв двері на плечі й несе за своїм неньком.

Старий докорив:

— Я ж не казав забирати двері, а лише заперти їх. Ой дурний ти, хлопче!..

— Ви не кричіть, неньку, двері їсти не просять, — відповідає дурень.

Пішли далі. Коли настав вечір, якраз дійшли до лісу. Вирішили там заночувати. Щоб їх не з’їли звірі, повилізали на дерево. Вже почали дрімати, коли внизу, під деревом, зачулася розмова. То був сам дідич з гайдуками. Вони шукали тих, що повтікали, — хотіли завернути назад, до маєтку. Гайдуки розклали під дубом вогонь і почали смажити оленя, якого пан застрелив у лісі.

Дурень почув запах підсмаженого м’яса, що піднявся вгору, і не стримався:

— Яка то гостина, коли нема стола! Ану ловіть…

І кинув униз двері. Пани з несподіванки повтікали хто куди. Дурень зліз із дуба і почав вечеряти.

— Ану, неньку, ану, леґені, злізайте і ви.

Тоді й інші спустилися з дерева, добре повечеряли. Потім вони знову вибралися на дуба, а дурень так наївся, що не міг піднятися й ліг спати на двері. Як тільки розвиднялося, він прокинувся. Витягнув ніж з-за пояса, нагострив об камінь і почав шкрябати собі язика.

Шкребче дурень язика і ні про що не думає. А дідич, який виглянув з корчів, уздрів таке диво, підповз і спитав:

— Що ти робиш, парубче?

— Язика шкребу.

— Нащо?

— Го-го, аби диво сталося.

— Яке?

— Аби чув, що про мене говорять на світі, аби був такий моцний, як найбільший велет, і аби видів, де сховане золото в землі.

У дідича очі засвітилися, як у того вовка.

— Ти б не вишкребтав і мого язика?

— А що дасте?

— Даю, ади, жменю бринькачів. — І дідич витрусив на двері усі свої кишені.

Дурень утішився і каже:

— Сідайте, пане, на пеньок і вивалюйте свого язика.

Пан так і зробив. Дурень обмотав онучею пальці, схопив панський язик і почав його шкребтати. Помалу-помалу витягнув його на цілий лікоть з рота. Шкребтав, як кушнір баранячу шкіру, а пан терпів, бо дуже хотів видіти, де в землі є золото. А дурень — чвах ножем і відрізав йому язика. Панисько заревів, як ведмідь, і почав тікати лісом!

Чоловік зліз із дуба зі своїми синами. Вони пішли далі шукати гараздів. Не знаю, чи знайшли їх, бо казка, адіть, кінчається.

Брехня

Захворів десь якийсь-то цар та й наказує усім панам, усім мужикам, усім міщанам, щоб заходилися його розважать та брехні казать, та такої, щоб у ній і словечка правди не було. От пани що не збрешуть, так один одному заздрять, та й кажуть, хоч яка там брехня, що правда. Знайшовся один мужик.

— Я можу так збрехати, як цар хоче.

— Ну, бреши.

— Як жили ми, — каже, — ще з батьком та хазяйнували, так була у нас нива за тридцять верст від нашої оселі, а одного року та така добра пшениця зародила, одразу поспіла і осипається. А нас у батька було семеро братів; як пішли ж ми косити, а хліба і забули взяти, косили безперестанку сім днів і сім ночей, не ївши і не пивши; а як прийшла неділя, ми пішли додому вечеряти. Прийшли, а саме мати таких гарячих галушок подали. От посідали ми коло порога, а там лежав у нас камінь. Я як сів на той камінь, як ухватив галушку, так вона крізь мене і проскочила та ще і крізь той камінь пройшла, та аж на сім сажнів у землю ввійшла!

Тут пани зараз:

— Це, — кажуть, — може бути: сім днів чоловік виживе не ївши, а що камінь галушка пройняла, то, може, він млиновий, це, — кажуть, — ще не брехня.

От на другий день звуть його знову брехні казати.

— Я, — каже мужик, — як почав сам хазяйнувати, так усе ходив на полювання та був у мене такий хорт, що я його ніколи не годував.

От раз поїхав я з ним полювати та й зігнав зайця, тюкнув на хорта, хорт за ним; як догнав же, так і ковтнув: тільки задні ніжки трошки видно. Я тоді з коня та до хорта; як устромив йому руку в рот, так і вивернув, як рукавицю, та після того ще сім год з тим хортом полював.

Пани знову:

— Це, — кажуть, — не брехня, це все може статись.

Звісно, панів завидки беруть, що як це мугир та покрива їх перед царем. Почали царя розбалакувати, почали розбалакувати та й завірили, що це правда. От і на третій день іде він до царя. Цар сидить, а коло нього весь чин, генерали, сенатори усі. От мужик каже:

— Як хазяйнували ми з батьком, так оцей пан позичив у нас сто тисяч, а оцей п’ятдесят, а сей десять, — та так на усіх, по йменню зве і гроші вищитує.

Цар і питає:

— А що, чи правда?

А панам же сором сказати, що мужик краще за них збрехав, то й кажуть:

— Правда, правда.

— А коли правда, то й заплатіть.

Треба їм платити.

Той забрав гроші, та ще й цар йому щось дав, та й пішов собі.

Батько й три сини

Жив собі чоловік, а в його було три сини; найменший був дурний. От як умирав батько, та й сказав своїм синам, щоб вони кожні різдвяні свята носили йому вечерю. Прийшла черга старшому братові нести вечерю; він узяв цеглину, води та й пішов. Приходить на могилу та й каже:

— Тату, вставай, їж вечерю!

Батько встав, погриз цеглини, напивсь води, спитавсь, од якого сина вечеря, та й поліз знову в могилу. Прийшла черга середульшому нести; він боїться та й став просить найменшого брата, щоб той за його поніс вечерю. Середульший брат дав найменшому цеглину й води, той і поніс. Прийшов на могилу та й каже:

— Уставай, тату, вечерять!

Батько встав, погриз цеглини, напився води, спитав, од якого сина вечеря, та й поліз знов у могилу. Надійшли треті різдвяні свята; найменший брат узяв борщу, хліба та й поніс вечеряти батькові. Прийшов на могилу, покликав батька.

Батько наївся та й спитав:

— Од якого сина вечеря?

— Од найменшого.

Батько тоді як свиснув! Коли це прибігає до його три коні, — такі гарні! Батько вирвав з їх по волосинці, дав синові та й каже:

— Якщо тобі треба буде якого коня, то ти запали з його волосинку, він так і буде.

Син узяв волосинки, поклонився та й пішов додому. Коли це пішла чутка по всьому царству: хто доскоче конем до царівни (а царівна сиділа у високому теремі), зніме з неї перстень, то той візьме її за себе. Брати повибирали собі коней та й збираються в дорогу. Найменший син попросив і собі кобилу.

— Та куди тобі! — казали брати, а проте дали поганеньку кобилу.

Він виїхав з села, узяв ту кобилу убив, обідрав шкуру та й кричить:

— Сороки, ворони, свіже м’ясо!

Тоді сам вийшов у поле, запалив волосинку, коли прибігає до його сивий кінь. Він і каже йому:

— Неси мене до царя!

— Пане мій милий, пане мій любий! Лізь у ліве вухо, а в праве вилізь та бери мені убрання хороше, а собі ще й лучче.

Найменший брат поліз у ліве вухо, а в праве виліз та зробився таким козаком, що й не придумать! Кінь і питається його:

— Як же тебе, пане, нести: чи поверх дерев, чи в половину дерев?

— Неси в половину дерев.

Кінь як поніс його! Ото нагнали вони братів; найменший брат і кричить:

— Гей, ви! Простилайте сіряки, щоб кінь копитів не помазав.

Брати йому й послали сіряки. От розігнався кінь, як стрибоне! Підскочив до половини терема та й назад. Люди аж роти пороззявляли.

А брат найменший приїхав додому, поліз коневі в праве вухо, а в ліве виліз таким дурнем, як і був, прийшов додому та й сидить за грубою. Приїхали й брати та й хваляться:

— От так плигнув, — до половини терема!

Дурень виткнув голову з-за груби та й каже:

— Може, то я?

Брати аж за животи беруться та сміються. Дурень і поліз знов за грубу.

Стали збираться брати вдруге.

— Дайте й мені кобилу, і я поїду! — просить дурень.

— А та ж де? — спитали брати.

— Здохла!

Брати засміялись та й дали йому другу кобилу. Дурень убив і ту, обідрав шкуру та й кричить:

— Сороки, ворони, свіже м’ясо!

А сам вийшов у поле, запалив волосинку, — до його й прибіг кінь гнідий. Дурень і сказав йому:

— Неси мене до царя!

— Пане мій милий, пане мій любий! Лізь у ліве вухо, а в праве вилізь та бери мені гарне вбрання, а собі ще й краще!

Дурень поліз у ліве вухо, а в праве виліз таким козаком! Кінь і питає його:

— Як тебе, пане, нести; чи поверх дерев, чи до половини дерев?

— Неси поверх дерев!

Кінь і поніс його поверх дерев. Нагнали вони братів, дурень і кричить:

— Гей, ви! Простилайте сіряки, щоб кінь копитів не помазав.

Брати й прослали сіряки. От розігнався кінь, як стрибнув, — на сажень до царівни не доплигнув, тоді назад і вернувсь.

Як приїхав найменший брат додому, вліз коневі в праве вухо, а в ліве виліз таким дурнем, як був і перше; прийшов додому, заліз за грубу та й сидить. Прийшли брати та й хваляться тим, що бачили.

— Може, то я? — сказав дурень з-за груби.

Брати тільки засміялись.

От збирались брати і втретє. Дурень і собі попросив кобилу.

— А та ж де? — спитали брати.

— Здохла!

Вони дали й третю кобилу. Дурень обідрав з неї шкуру й кричить:

— Сороки, ворони, свіже м’ясо! — та й кинув.

А сам вийшов у поле та й запалив волосинку, — до його прибіг вороний кінь. Дурень і сказав йому:

— Неси мене до царя!

Кінь каже:

— Пане мій милий, пане мій любий! Лізь у ліве вухо, а в праве вилізь, та бери мені убрання хороше, а собі ще краще!

Дурень поліз у ліве вухо, а в праве виліз таким козаком, що й Господи! Кінь і каже йому:

— Як же тебе, пане, нести: чи поверх дерев, чи до половини дерев?

— Неси поверх дерев!

Кінь як поніс його вище лісу, нижче хмари. От догнали вони братів; дурень і кричить:

— Гей, ви, простилайте сіряки, щоб кінь копитів не помазав!

Брати й попростилали сіряки. От кінь розігнався, як стрибонув, — доскочив до царівни. Найменший брат узяв у неї перстень, поцілував її та й поїхав назад. Як приїхав додому, поліз коню в праве вухо, а в ліве виліз таким дурнем, як був перше, прийшов додому та й заліз за грубу. Приїхали й брати та й балакають:

— От так плига! Він хороший, та й кінь до його!..

Дурень виткнув голову з-за груби та й каже:

— Може, то я?

— Чи не згубив ти останнього розуму? — засміялись брати.

Дурень і поліз назад за грубу.

Тим часом цар знов послав сказать, щоб збирались до його в дворець усі: й старі, й малі, й калішне.

Брати й балакають між собою:

— Як нам вести дурня — сором; та треба вести — такий наказ!

От як зібрались усі в дворець, цар став їх гостити і медом, і вином, — усього такого багато! На останнє стала частувать усіх царівна. Частувала вона, частувала, коли прийшла й до дурня; дурень і бере чарку лівою рукою. Вона спитала:

— А правою чого ж ти не береш?

— Та забив палець.

— Ану покажи, чи здорово?

Дурень розв’язав палець, а перстень так і осіяв хату. Царські слуги тоді та того дурня умили, вимили з голови попіл, причесали, він і оженився з царівною, та й живуть собі!

Щастя нерозумного брата

Було три брати: два розумних і один дурний. А в тих краях ходила дика худоба, і люди городили великі обори, щоб ту худобу ловити. Городили й троє братів. Два розумних роблять пліт із пруття, а дурний — з бур’яну. Загородили, полягали спати. А на ранок встали два розумних брати, дивляться, у зелену загорожу найшло повно худоби, а в їхню, сплетену з пруття, лиш один паршивий бичок. Брати перегнали всю ту худобу в свою обору, а дурному в його зелену загорожу загнали того паршивого бичка.

Продали браття всю худобу, а дурний узяв того бичка на мотузок та й собі веде продавати. Веде його лісом, а стара липа скрипає: «Скрип, скрип…» Він думав, що то липа до нього говорить, та й каже їй:

— Я продаю бичка.

А липа все скрипає. Тоді дурний прив’язав бичка до липи та й каже:

— Я тобі продав бичка. Завтра прийду за грішми.

І пішов дурний додому.

— Продав бичка? — питають брати.

— Продав. Липі продав.

— Дурню ти. Як же можна липі продати!

Пішов дурний до липи за грішми, а там уже вовки бичка з’їли, лиш мотузок лишився.

— Давай, липо, гроші.

А липа все скрипає.

— Давай гроші, бо йду за сокирою та й зрубаю тебе.

Чекає дурний під липою, а липа все «скрип» та й «скрип», та й не дає грошей. Приніс дурний сокиру та й зачав рубати липу. Врубав трохи, коли це як блисне щось під сокирою. Глянув — золоті гроші! Прорубав дурний трохи більшу діру, а гроші все сиплються й сиплються. І насипалася їх ціла купа. Іде дурний додому та й каже братам:

— Треба фіри, бо не годен гроші за бичка принести.

Браття спочатку не вірили, але відтак узяли воза та й поїхали. Приїхали — правда, лежить ціла купа золота. Склали вони його на фіру та й привезли додому.

— Давайте розділимо його на три частини, — каже один із братів.

— А чим будемо ділити? — питає другий. Та й послали дурного до попа, щоб позичив четверика.

— Та не кажи, що гроші маємо міряти, а лиш зерно.

Але дурний любив усе по правді казати. Коли піп його спитав, він розказав усе, як було. Дав піп четверика та й каже:

— Там і мені хоч одного червінчика за обруч покладеш.

Приніс дурний четверика. Розумні зачали міряти гроші, а дурного поставили з макогоном на дверях, щоб нікого не пускав до хати.

А піп не витримав та й прибіг. Лиш тільки він заглянув у двері, дурний ударив його макогоном по голові та й убив. Убив та й поклав йому в рот червінчика, якого той просив.

Налякалися розумні. «Що нам тепер буде!» Кинули вони хату й ті гроші та й тікають у світ. А дурний за ними. І нічого не взяв із собою, лиш батькову ступу. «Я батькову ступу не лишу».

Ідуть вони, йдуть, та й захопила їх ніч. А кругом ліс. Де ночувати? І повилазили вони на високу липу, щоб їх звірі не поїли. А дурний за собою й ступу потяг на липу.

Сидять вони на липі, коли їдуть купці й везуть смирну і ладан. Подивилися, що така велика липа росте, і лишилися під нею на ніч. Наклали вогонь, варять собі їсти.

А дурний держав, держав ступу, і зімліли йому руки. «Не годен ступу тримати», — каже він братам. Та й пустив ступу. Почули купці, що падає щось із липи, налякалися та й повтікали. Налякалися й браття на липі. Вони швидко злізли з липи та й собі втекли. Лиш дурний не злякався. Зліз він із липи, сів коло вогню та й доварює їжу. Коли це з-за куща виглядає один із купців.

— Ти чого заглядаєш? — питає дурний. — Ходи сюди, будемо їсти.

Купець підійшов, сів та й їдять оба.

— Що то в тебе на язику? — питає дурний купця. Купець показав язика, а дурний схопив його та й відірвав. Купець зачав утікати, а його товариші побачили, що він утікає та й бекає, та й ще дужче налякалися. Налякалися й браття дурного і так далеко забігли, що більше він їх не бачив.

Лишився дурний під липою та й господарює, як знає. Повисипав усю смирну і ладан з возів на купу й запалив. Пішов такий гарний запах, що аж на небі почули. І питає звідти якийсь голос:

— Що ти хочеш за те, що такий гарний запах зробив?

— Нічого не хочу, лише жінку, щоб ні в кого такої доброї не було, як у мене.

Сказав це дурний, і зразу з’явилася перед ним дівчина. Та така гарна, що нема ніде такої більше на землі.

— Ходімо додому, — каже вона.

Повів її дурний додому. Але не туди, де жив з братами і лишив золото, а в друге село, до хати свого батька. Прийшли, а там уже нічого нема. Землею заволодів пан, і все лісом заросло. А від хати одне лиш печисько лишилося. Жінка й каже:

– Іди спитайся пана, чи дозволить нам хату на цьому місці поставити.

Запитав він, а пан каже:

— Ну що ж, бери та й став хату, коли це місце твого батька.

— Лягай спочивати. А як спочинеш, будемо починати ставити хату, — сказала дурному жінка.

Він ліг, а вона взяла хустку та як махнула нею на всі штири сторони, то така хата і такий двір зробилися, що і в пана таких нема. Встав чоловік, а вона й каже:

– Іди попроси пана, щоб прийшов до нас. Будемо посвячувати хату.

Прийшов пан, подивився та й каже свому кучерові:

— Як він за ніч таку хату поставив?

— Хата хатою, але подивіться, яку він жінку має, — каже кучер.

Пан глянув та й зажурився: чого ця жінка не його? А кучер йому:

— Ви не журіться. Задушіть свою паню, а йому загадайте таке, щоб він не міг виконати. Та й візьмете цю жінку собі.

Пан прийшов додому, задушив паню та й кличе дурного до себе.

— Як ти зумів за ніч таку хату поставити, то зроби й таке: за день зрубай ліс, зори землю, засій просом, і щоб з того проса мені завтра кашу приніс на сніданок.

— Чого пан кликав? — питає жінка.

— Е, насівся пан на моє життя, — сказав дурний та й розповів, яку роботу дав йому пан.

— Лягай спати, — сказала вона.

Він заснув, а жінка махнула хусткою на всі штири сторони, і зразу зрубався ліс, виоралася земля, засіялося просо. Поки він устав, каша була вже готова.

Приходить дурний до пана, приносить кашу. Подивився пан на кашу та й каже:

— Яка була, але була певна паня, а тепер і такої нема.

А кучер йому:

— Може, він десь купив тої каші.

Пішли, подивилися — все зроблено, як пан загадав. Кучер радить панові:

— Най він піде на той світ та спитає вашого тата, де тато заховав гроші.

Та й знову прикликають дурного і посилають його на той світ.

Приходить він додому, а жінка питає:

— Чого хоче пан?

— Пан на моє життя насівся. Посилає на той світ, щоби спитати, де його тато гроші заховав.

— То нічо’, — каже жінка. Та й дає йому клубочок. — Бери цей клубочок та й кинь на землю. Куди він покотиться, туди йди і тримайся за ниточку.

Він так і зробив, пішов за клубочком. Але не сам пішов, бо пан з ним і кучера свого послав. Клубочок котився, а вони все йшли та йшли. Раптом клубочок завертівся на місці. З’явилися якісь люди.

— Чого ви тут такого гуркоту наробили? — спитали ті люди.

— Нам треба знати, де нашого пана тато.

— Він на роботі. Як маєш кого поставити замість нього, то він прийде.

— Най іде за нього кучер, — сказав дурний.

Ті люди забрали кучера, а старий пан прийшов на розмову.

— Гроші замуровані в мурі, — сказав він дурному. Сказав та й пішов, але поки він це сказав, кучером на тім світі вивезли сім фір дров.

Ідуть вони оба додому та й радяться: «Не будемо казати панові, що його татом на тім світі дрова возять, бо він нам не повірить. Скажемо, що там є все, що хочеш: і їсти, і пити, і райські пташки співають».

Прийшли вони, а дурний і каже панові:

— У вашого тата там є, що хочеш: і їсти, і пити, і райські пташки співають. Коби й вам так було, як йому.

Пошукали гроші в мурі. Гроші знайшлися. А пан усе банує, що не годен у дурного жінку забрати. А кучер знову радить панові:

— У нас є череда корів. Най він їх подоїть і молоко зварить у котлі. А тоді ми скажемо йому, най скочить у те молоко. Він дурний. Скочить та й звариться.

Приходить дурний додому та й каже своїй жінці:

— Насівся пан на моє життя.

І розказав їй, що загадав йому пан.

— То нічо’, — каже жінка. — Роби все, як каже пан, а перед тим, як будеш скакати в кипляче молоко, попроси, щоб пан тобі позволив об’їхати навкруг дому. Але не на доброму коні, а на лошаті, обпаскудженому курми. То нічого тобі в молоці не буде.

Приготував дурний молоко та й каже панові:

— Дозвольте мені взяти обпаскуджене курми лоша.

— Нащо тобі лоша? Бери доброго коня.

— Я хочу лиш на тому лошаті перед смертю проїхатися.

Об’їхав дурний на паршивому лошаті три рази навкруг дому, а тоді підійшов до котла з киплячим молоком та й скочив туди. Лиш тільки скочив, як молоко зразу викинуло його з котла, і був він живий, і багато кращий зробився.

Як побачили це пан з кучером, то й собі захотіли кращими стати. Скочили в молоко та й зразу зварилися. Лиш кістки заторохтіли у котлі. А дурний стояв та все мішав ті кістки у киплячому молоці.

Про хлопця, що нічого не боявся

Один чоловік мав два хлопці. Старший був май розумний, а менший май простий. Старший був дуже боязливий. Він уночі боявся пройти коло цвинтаря. А менший, хоч і був трохи дурненький, але не знав, що таке страх. Де йшов, то все казав: «Що б я робив, щоб боявся? Що б я робив, щоб мені страшно було?»

У сусідстві з тим чоловіком жив піп. Почув він, як хлопець каже: «Що б я робив, щоб я боявся, що б я робив, щоб мені страшно було?» І каже піп його батькові:

— Дай свого меншого до мене. Я навчу його страху, він буде боятися.

— Беріть, — погодився старий.

Піп узяв хлопця до себе, а він усе: «Що б я робив, щоб я боявся?»

— Будеш боятися. Сьогодні вночі треба йти в церкву і дзвонити, — каже піп, а сам подався звечора в церкву, вбрався у білий халат і сховався. Приходить хлопець уночі, лізе на дзвіницю, а піп вийшов і став на сходах. Хлопець кричить:

— Хто це? Злазь, бо як трутю, то на землі опинишся!

А піп стоїть. Той, недовго думаючи, як утрутив попа, то він так полетів на землю, що аж ногу собі зломив. Віддзвонив хлопець. А як злазив, то побачив, що хтось у білому лежить на землі. Він подумав, що воно вбилося, та й пішов додому. А попадя питає:

— Ти там батюшку не бачив?

— Ні, не бачив.

— То він же пішов перед тобою в церкву.

— Так то піп був у білому? Я йому кричав, щоб зійшов зі сходів, а він стояв і не слухав. То я його утрутив. Він упав і вбився.

Попадя приходить до сусіда і каже:

— Забирайте його додому, бо він он що зробив! Утрутив батюшку зі сходів, і батюшка ногу зломив.

Старий пішов за сином та й каже:

— Збирайся і йди у світ. Мені не треба розбійника такого. Іди й не кажи, чий ти.

Пішов син. Іде дорогою і говорить сам до себе: «Що б я робив, щоб я боявся? Що б я робив, щоб мені страшно було?» Доганяє його балагура. Він спинив і попросив підвезти, його взяли, бо місце було на підводі.

— Далеко їдеш? — запитав мужик, що їхав із балагурою.

— Хочу десь навчитися, щоб я боявся, щоб мене страх брав.

— Я, — каже, — завезу тебе до такого місця, що будеш боятися.

А там був ліс, і в ньому вішали тих, хто провинився. І як назбирається десять повішених, то знімають усіх разом і ховають. А тоді їх уже висіло семеро. Лишився у тому лісі хлопець. Розіклав він вогонь і гріється. Тут звіявся вітер і почав гойдати повішених. Він подивився догори і побачив їх на дубі, думає: «Їм там студено». Та поліз на дуба, познімав усіх і посторцював коло вогню.

А мертві, як мертві — той на вогонь валиться, на тому одежа починає горіти. Він розсердився, повитягав їх по одному назад на дуба і повісив.

Посидів хлопець там до ранку, а тоді встав і пішов далі. І попав він у столичний город, де жив цар. Зайшов у корчму, а там народу! П’ють, їдять. Сів і він. Їсть та все каже:

— Що б я робив, щоб я боявся?

У корчмі був слуга царя. Вчув він це і каже:

— Гай ходімо зі мною до царя. Там ти навчишся боятися.

Цар збудував новий дім, і в тім домі ніхто не міг жити. А кого посилали стерегти новий дім, той назад не вертався. Приходить слуга до царя і каже:

— Я привів хлопця, що хоче навчитись боятися. Послати б його в новий дім.

А хлопець був на вид непоганий. Цар подивився на нього та й каже:

— Як доведеш, що в тім домі можна жити, то віддам за тебе дочку і живіть там.

А він каже цареві:

— Дайте мені в той дім токарний верстат, і я піду туди.

— Завезіть йому верстат, — наказав цар.

Сидів він там до дванадцятої години ночі. Ось приходять три коти і кажуть:

— А, ти тут? Давай будемо грати в карти.

— Як же з вами грати в карти, якщо у вас довгі кігті? — каже він. — Давайте я їх трохи постружу.

Погодилися коти. Він закрутив одному лапи у верстат, відрубав кігті та й відпустив. А той місця собі не може знайти. Каже хлопець другому котові:

— А в тебе голова не кругла. Давай я обстружу її трохи.

Коти злякалися і втекли.

Приходить рано цар, забачив, що він живий, і каже:

— Як ще дві ночі постережеш, то будемо робити весілля.

Сидить він там на другий вечір. І приходять до нього багато людей. Приносять вони людські черепи і кажуть:

— Зіграємо цими черепами в футбол.

А він каже:

— Почекайте, бо я ще маю трохи роботи.

Та й узявся точити залізяку.

— Що це ти робиш? — питають його.

— Це буде палиця. Як хто погано зіграє в футбол, то я його цією палицею вб’ю.

Ті полякалися і так втікали, що аж не влазили в двері.

Приходить рано цар, а хлопець живий.

— Ну, ще одну ніч постережеш, і робимо весілля.

Сидить він на третю ніч. Стукнула дванадцята година. Дивиться він, якісь люди несуть до нього мерця. Поклали труну і пішли. Подивився хлопець, а той мрець — його старший брат. Він умер ще тоді, як хлопець був дома. Помацав хлопець холодного трупа, хоче якось нагріти його. Але як? Витягає він мертвого з труни і кладе до себе на ліжко. Укрився він із мерцем і хоче нагріти його. Через якийсь час ожив мрець і каже:

— Ти мене воскресив, а я тебе зараз уб’ю.

— Як ти мене маєш убити, то кладу тебе назад у труну і замерзай там.

І лиш поклав він померлого, прийшли ті самі люди, забрали труну і понесли.

Приходить рано цар, а хлопець живий. Цар каже:

— Цей дім уже чистий, у нім можна жити.

І оженився хлопець на царівні.

Живе він із царівною та й усе каже:

— Що б я робив, щоб я боявся? Що б я робив, щоб мені страшно було?

Набридли жінці ті його слова. А в них була служниця. Каже вона царівні:

— Я зроблю, що ваш чоловік буде боятися.

Пішла та служниця на річку, наловила піввідра дрібної риби і долила водою, щоб було повне. Та принесла і сховала.

Лягли вони з жінкою спати. Служниця почекала, поки він добре засне. Тоді жінка встала, а служниця як узяла те відро з рибою, та як вилляла на нього! Він схопився і почав кричати «Ґвалт!». Відтоді він і почав боятися. І сьогодні не знає, чий він, якого роду і звідки він.

Іван і чарівні коні

Один чоловік мав три хлопці. Була в нього десятина пшениці, і щось приходило ту пшеницю толочити. Каже батько:

— Що робити, хлопці? Треба стерегти.

Старший син Василь каже:

— Я буду стерегти.

Стеріг він, стеріг, а десь коло середини ночі заснув і не встеріг. Подивилися рано — паслося щось у пшениці. Каже тоді син Николай:

— Я вже буду стерегти.

І теж стеріг, але десь коло середини ночі заснув і він.

На третю ніч каже найменший син, Іван:

— Я буду стерегти.

А вони його за дурного мали.

— Куди ти, дурняко, збираєшся? — кажуть. — Ми розумні, та не встерегли, де вже тобі!

Але Іван не послухав їх. Всукав собі вужище, вибив із стільця ніжку, взяв з собою усе те і пішов пазити.

Прийшов він у поле, сів на стілець і стереже. Лиш придрімає, а стілець перевертається, і хлопець пробуджується. Стереже до половини ночі — нема нічого. Пройшло ще трохи часу, і прилітають три коні, як змії. Іван закинув на них вужище і всіх трьох половив. А коні файні такі: один гнідий, другий сивий, а третій вороний. Кажуть йому коні:

— Висмикни з нас по шерстині, ми тобі в пригоді станем. Як треба буде, то припечи шерстину.

Він висмикнув по шерстині і відпустив їх.

А цар на той час оголосив: «Хто дістане мені морське порося, того зроблю першим міністром». Морське порося жило на крутій скалі, і треба було доскочити до нього конем.

У призначений день з’їхалися з усієї держави хлопці на конях до тої скали. Василь і Николай вибрали найфайніших коней і теж поїхали. А Іван знайшов якусь нещасну кобилу та їде й собі. Та запхався з тою кобилою під міст. Іде весілля, сміються з нього. А він вийняв сиву шерстину і припік її вогнем. І зразу прилетів до нього сивий кінь та й каже:

— Влізь мені у ліве вухо, вилізь правим.

Вліз Іван у ліве вухо і виліз правим убраний, як панок. Та сів на сивого коня і поїхав туди, де було морське порося.

Усі скачуть на конях — не годні доскочити. А Іван підлетів, забрав порося і поїхав.

Повернулися Василь і Николай, розповідають:

— Якийсь панок узяв морське порося. А в нього кінь, що кінь!

Та й не знають, що то був їх брат.

А цар дає нове оголошення: «Хто дістане звіра льогу, тому даю півцарства».

Їдуть браття діставати льогу, а Іван і собі збирається. Вони сміються:

— Куди тобі, дурному!

Поїхали браття, а він узяв якогось замордованого коня і їде. І знов запхався під міст. А люди сміються, кажуть браттям:

— Ади, ваш брат.

Сидить він під мостом. Усі попроїжджали, а він припікає червону шерстину, прилетів гнідий кінь та й каже:

— Влізь мені у ліве вухо, а вилізь правим.

Як вліз Іван, то виліз такий вбраний! Панок! Приїхали всі до високої гори. Підлітають, а досягти льо-ги не годні. А Іван під’їхав і раз! — забрав льогу. Та завіз додому і заховав. Браттям нічого не каже. А ті приїхали й розповідають:

— Якийсь панок узяв льогу та й поїхав.

Та й не знають, що то був їх брат.

На третю неділю цар посадив свою дочку у палаці на шостому поверсі й оголошує: «Хто дістане перстень з руки моєї дочки, за того її віддам».

Почало з’їжджатися багато людей з цілої держави. Поїхали й Василь з Николаєм. А Іван знову знайшов замордованого коня. Їхав, їхав, забився у болото під мостом та й смикає того коня, а як проїхали всі люди, вийняв чорну шерстину та й припік, і прилетів вороний кінь.

— Влізь мені у ліве вухо, вилізь правим, — каже кінь.

Вліз він у ліве вухо, а правим виліз у золото вбраний!

— Сідай на мене, Іване, і добре держися, — попереджає кінь.

Приїжджають вони до того палацу. Ніхто не може перстень дістати, а Іван розігнав коня, підлетів — хап! — і взяв. Привіз він перстень додому та й заховав його.

Цар оголошує: «Хто взяв перстень, морське порося і льогу, най приїжджає». А Николай та Василь дізналися про Іванів сховок, та й хочуть всім заволодіти.

— Я віддам перстень, морське порося і льогу, а що ж мені? — запитує Іван.

— Усе, що хочеш, — кажуть брати.

— Врубай собі букатку з голови, то дам тобі морське порося й льогу, — каже Іван Николаєві. — А ти врубай собі мізинний палець на правій руці, — каже Василеві, — то матимеш перстень.

Старші брати дали все, що Іван хотів, а він дав Василеві перстень, а Николаєві — морське порося й льогу.

Показав Василь перстень цареві, і той дає за нього дочку. А середущого робить міністром і дає половину царства.

Василь не має пальця і сидить на весіллі в рукавицях, а Николай — ватажел у нього — не має кавалка голови і сидить у шапці.

І сказав Іван:

— Ану, скиньте з ватажела шапку!

Скинули з Николая шапку, а там нема кавалка голови. Іван вийняв із кишені той кавалок і показав — точно з Николаєвої голови букатка.

— Ану, скиньте з молодого рукавиці! — сказав Іван. Скинули рукавиці, бачать — бракує пальця. Іван витягає палець з кишені. Приклали — Василів палець! Аж тоді всі дізналися, хто насправді здобув морське порося, льогу й перстень.

І цар прогнав Василя й Николая, а дочку віддав за Івана, зробив його першим міністром і дав половину царства.

Як Іван хазяїнові носа відрубав

Один чоловік мав три сини, двох розумних і одного дурного. Жили вони бідно. Старший син пішов до багача служити. І так вони домовилися з тим багачем: якщо наймит на хазяїна розсердиться, то хазяїн відрубає йому ніс, а якщо хазяїн розсердиться, то наймит рубає ніс хазяїнові.

Послав його хазяїн у поле орати. Дав із собою торбу з хлібом і пса та й каже:

– Іди ори. І щоб поле було зоране, і воли ситі і пес щоб був ситий, і хліб у торбі цілий.

Приїхав наймит із поля і віддає торбу з хлібом. А хазяїв питає:

— Може, тобі це діло не подобається?

— Не подобається, — каже наймит. А багач узяв та й відрубав йому ніс. І той пішов додому без носа.

Пішов найматися середущий син. І попав до того ж хазяїна. А хазяїн йому те саме каже:

— Дам тобі завдання, і ти його зроби. Як не виконаєш, відрубаю тобі ніс. Як виконаєш і будеш сердитися, теж відрубаю. А як я буду сердитися, рубай ніс мені. — І послав його хазяїн у ліс. — Привези мені з лісу таких грубих дубів, — каже, — яких ні в кого нема.

Той поїхав у ліс. Але що він сам зробить? Не годен зрубати такого дуба і покласти на візок. Приїхав без дубів. І відрубав йому багач носа.

Іде служити найменший син, дурний. Мати каже:

— Як ті такі файні без носів прийшли, то цей дурний хай би вже й зовсім не вертався.

— Я вас ще всіх нагодую, — каже їй Іван та й іде прямо до того хазяїна.

Вітається Іван з хазяїном та й запитує:

— Вам треба наймита?

— Треба. Але з такою умовою, щоб усе, що я скажу, виконував і щоб не сердився, бо лишишся без носа.

— Добре. А як ви розсердитеся, то я врубаю носа вам.

Відпочив Іван, поспав. Устає він рано, а хазяїн приготував йому двадцять мішків полови і посилає до млина, щоб намолов з тої полови муки. А то був млин чорта Сковородського. І хто їхав туди, то назад не вертався. Приїхав Іван до млина, ловить того Сковородського і чіпляє його до колеса. А хлопці з млина скинули з візка полову та наклали Іванові двадцять мішків справжньої муки.

Їде Іван селом. Як хто вздрить у колесі Сковородського, то втікає. А Іван не їде до хазяїна, а до себе додому. Приїхав та й каже:

— Браття файненькі, скидайте муку. Їжте, годуйте собі ці воли. А я йду до хазяїна, бо ще не розрахувався з ним.

Узяв батіг та й пішов. А чорт Сковородський побіг до свого млина.

Приходить Іван до хазяїна. Той питає:

— А де ж воли й візок? Де мука?

— Я завіз додому. Ви ж моїх братів покалічили, то вони хочуть їсти. Може, ви сердитеся?

— Ні, я лиш питаюся.

Іван вийшов, а хазяїн радиться з жінкою: «Яке завдання йому дати?» І надумалися. Приходить Іван, а хазяїн каже, що їде з жінкою в гості, а як буде вертатися, то треба зробити так, щоб візок по дорозі не гуркав і щоб видно було, як удень.

Поїхав хазяїн, а Іван сів на коня, об’їхав село і сказав хлопцям:

— У нас є п’ятсот овець. Будемо їх різати. Приходьте всі. Мені шкіри, а м’ясо вам.

Збіглися всі і порізали хазяйських овець. М’ясо люди собі забрали, а шкірами Іван встелив дорогу, щоб не гуркало, як буде їхати пан. А щоб панові було видно, як вдень, підпалив скирту.

Приїхав хазяїн, побачив, що нема овець, і знову радиться з жінкою. Та й вирішили: «Треба його знищити».

Покликав хазяїн Івана і каже:

— Будемо переїжджати на нове місце. І ти поїдеш з нами.

Та й поїхали вони. Їхали вночі попри став, а хазяїн каже:

— Тут перепочинемо, а вдосвіта поїдемо далі.

І шепнув хазяїн жінці, щоб, як лягатимуть спати, стелилася коло нього, посередині, а Іван хай лягає скраю від обриву. «Він засне, і ми скинемо його у став».

Так вони й зробили: ліг хазяїн, потім жінка, а Івана поклали коло обриву. Як заснули, Іван потихеньку відкотив жінку на край, а сам ліг на її місце. Хазяїн прокинувся серед ночі, ухопив свою жінку за ногу і скинув у воду. Він думав, що то Іван.

Як розвиднілося, хазяїн устав. Дивиться, Іван тут, а жінки немає. Схопився й Іван.

— Може, вам не подобається? — питає Іван хазяїна. — Може, ви сердитеся?

— Як не сердитися, коли хазяйство пропало і жінки нема.

— То давайте сюди свою торбу з грішми.

І хазяїн віддав йому торбу з грішми та й каже:

— Роби зі мною, що хочеш, тільки не кидай у став.

Іван йому:

— Мої брати покалічені навік. То я й вам те зроблю, — і відрубав хазяїнові носа.

Приходить Іван з тими грішми додому, а його брати пізнали торбу.

— Це торба хазяїна, в якого ми служили.

А Іван каже:

— Як я дурний, то будьте ви розумні. Беріть гроші та йдіть до якогось лікаря. Може, він вам носи попришиває; щоб були на людей схожі.

Але брати не знали, куди йти. Та так і жили без носів.

Кінь Горбіньок

Жив-був мужик ні в которому селі, просто неба на землі. Було в нього три сини: Данило, Гаврило і Ванька-дурачок. Посіяв він жито під селом. Почало щось те жито спасати. Каже батько до синів:

— Треба йти стерегти.

День відходить, ніч приходить, старшому синові Данилові в калавур іти приходить. Бере він вила, топор і відправляється в дозор. Темна ніч настала, калавурщика слабість напала. Калавурщик як мужик заховався в сусідки під пасільник.

Ніч відходить, день приходить, калавурщик до-дом’ приходить.

— Ей ви, сонні браття, чого ви спите? Брату двері створіть. Я ж бо цілу ніч не спав, калавур держав. Від голови до ніг дощ мене зілляв.

День відходить, ніч приходить, середущому сину в калавур іти приходить. Бере він вила і топор і збирається в дозор. Темна ніч неясна стала, калавурщика слабість напала. Калавурщик із своїм дозором ночував у сусідки під забором.

Ніч відходить, день приходить, калавурщик до-дом’ приходить.

— Ей ви, сонні браття, ви не спіть, брату двері створіть. Я ж бо цілу ніч не спав, калавур держав. Від голови до ніг дощ мене зілляв.

Він увійшов, умився, вліво, вправо поклонився. Питає його батько:

— Як, Гаврило?

— Все благополучно.

День відходить, ніч приходить, самому меншому синові Ванькові в калавур іти приходить. Каже йому мама:

— Йди, Ванюша, вже ти, тобі в калавур приходить час іти.

Ванюша на печі сидить, в ніс пісні співає і вухом не веде. Каже йому батько:

— Йди, Ванюша, батько тобі купить сіру шапку, сірий костюм і жовті чоботи. Тільки йди, Ванюша.

Ванюша з печі злізає, все лахмаття на себе надіває, цілушку хліба за пазуху кладе і в калавур іде.

Сів він під кущем і озирається кругом. На небі зірниці щитає і цілушку хліба уплітає. Глянув він під рукавицю і заздрів білу-білу кобилицю. Підійшов Ванюша і скочив на неї, тільки задом наперед. Стала та кобила бігати полями, горбами, долинами. А він говорить:

— Я не прост, я держусь тобі сильно за хвост.

Та кобила почала проситися:

— Пусти мене, Ванюша, я приведу тобі коня Горбінька. З золотою гривою, з золотими вухами. Іван говорить:

— Ні, не пущу, ти перше приведи.

Кобила побігла до лісу. Як заіржить! Іванко чує, кінь біжить, земля дрижить, йому з вух пара садить. Приїжджає Іванко додому.

— Ей ви, браття, чого спите?! Не спіть, брату ворота відтворіть! Я ж бо цілу ніч не спав, я вам ворога спіймав…

А я накосила сінця накруг хлівця. Файна моя казка без кінця?

Три чарівні кантари

Було раз що не було. Жив один чоловік, котрий мав трьох синів, молодший — дурнякуватий.

Похворівся чоловік і перед смертю наказав старшому сину ночувати на його могилі першу ніч, середущому — другу ніч, а молодшому — третю…

Як вмер отець і похоронили ‘го, треба було йти на могилу ночувати. Старші сини боялися, думали, що отець вийде з гроба і замучить їх. І порадилися, що пошлють замість себе дурнякуватого… Та якщо загине, не велика біда…

Каже старший:

– Іване, іди замість мене на нянькову могилу.

— Я піду, чому ні…

Пішов і ліг на могилу. О дванадцятій годині встав отець з гроба і передав Іванкові кантар.

— Понеси під міст і поклади так, аби ніхто не знав…

Поклав Іван кантар під місток і вернувся до хижі. Браття лиш очі витріщили, бо думали, що отець замучить його…

— Чи ти був на могилі?

— Ой, був…

— Та що тобі нянько казав?

— Вам нич до того…

Браття думають: дурний, напевно, ніде не був.

На другу ніч треба йти середущому.

— Брате, — каже він, — іди замість мене…

– І піду, чому ні?

Іван ночував і другу ніч на вітцьовій могилі і знов отець йому дав кантар…

Сховав кантар під місток і вернувся до хижі. Браття ще більше чудуються, що Іван залишився живий… Треба йти і третю ніч. Ліг Іван на могилу і чекає. О дванадцятій годині вийшов отець з могили і дав молодшому сину й третій кантар:

— На, сину, та поклади під місток, аби ніхто не знав. А як будеш кудись іти, буде тобі у пригоді.

І благословив сина.

Дома Іван сказав, що нянько його благословив. Тепер пішли на могилу і старші браття, але отець уже не з’являвся…

Раз у тому селі, де жили браття, оголосили, що цар хоче віддавати свої доньки. Та котрий леґінь підскочить на верх палацу на коні і візьме від царської дівки хустинку і жуковину, той буде жених.

Старші браття посідали на коні і поїхали до царя. А Іван швидко під місток, взяв срібний кантар і потряс ним. І прибіг прекрасний кінь і каже:

— Посягни мені у праве вухо.

Іван посяг і вийняв срібне плаття. Як одівся у те плаття, позвідав ‘го кінь:

— Як хочеш нестися: у вітрі чи у гадці?

— У гадці…

Не встиг Іван сісти на коня, і вже були на місці. Розбіглися, підскочили, але ледь-ледь не досягли хустинку. Розбіглися вдруге і понад верх палацу перелетіли…

Вернулися домів, Іван сховав кантар під місток, і чиниться, що нич не знає, ніде не був…

Браття говорять межи собою про те, що вони виділи у царя, про витязя на срібному коні…

— Ой, той усіх побідив, всіх вас заганьбив…

— Тихо будь, дурню. Ачей ти видів?

— Ой я видів, я сидів на тополі і все видів…

Браття спересердя стяли тополю…

Але треба другий раз іти до царя… Як старші браття поїхали, Іван знов під місток, вийняв золотий кантар, потряс ним і прибіг золотогривий кінь:

— Посягни мені у праве вухо.

Іван посяг і витяг золоте плаття. Одів його на себе…

— Но, як хочеш нестися: у вітрі чи в гадці?

— У гадці…

Чим сів Іван на коня, уже були на місці… Розбіглися, айбо не доскочили до царівни… і хустинку не взяли.

Вернулися домів. Іван переодівся, кантар сховав під місток, і як прийшли браття, став їм докучати:

— Чи так, що там були не такі жебраки, як ви?

Браття сердито звідують:

— Хіба ти видів?

— Ой, видів! Я виліз на дуба і дивився.

Браття спересердя стяли і дуба…

Треба третій раз іти до царя. Наперед поїхали старші браття. Тоді Іван вийняв з-під містка діамантовий кантар, потряс ним, і прибіг прекрасний кінь з діамантовою гривою:

— Посягни мені в праве вухо.

Іван посяг і витяг діамантове плаття.

Коли вбрався, каже кінь:

— Як хочеш нестися: у вітрі чи в гадці?

— У вітрі.

Сів Іван на коня і помалу йдуть, ідуть, ідуть. Зустріли мишине військо. Мишиний цар загойкав на них:

— Пресвітлий царю, мало станьте!

Іван зупинив коня… Як мишине військо пройшло, їх цар красно подякував, вирвав трохи шерсті і говорить:

— Загорніть сю шерсть у папір, і буде вам в пригоді.

Ідуть далі… Видять: марширує риб’яче військо. Риб’ячий цар загойкав:

— Пресвітлий царю, станьте мало, най моє військо перейде.

Іван зупинив коня. Пройшли риби, і їх цар красно подякував, вирвав трохи луски і передав Іванові:

— Сховайте, і буде вам у пригоді.

Ідуть далі і видять: проходить бджолине військо, їх цар загойкав:

— Пресвітлий царю, станьте мало, най моє військо перейде.

Іван зупинив коня. Бджоли пройшли, їх цар подякував Іванові, вирвав шерсті і каже:

— Коли будеш у царя, сим потряси, і вилетить бджола і почне літати над головою дівчини. Від тої дівчини візьми перстень і шириночку…

Так і було. Іван скочив на своїм коні на верх хижі і хоче взяти від царської дівки шириночку й перстень. Потряс шерстю, і нараз прилетіла бджола і почала літати над головою молодшої царівни…

Іван вхопив від молодшої дівки жуковину й шириночку і втік…

Всі залящали:

— Вхопив, вхопив!

А витязь пропав безвісти.

Царівна плаче. А цар пустив у новинки: хто знає такого і такого, най заголосить царю. Айбо ніхто не голосив нич. А браття втямили у Івана перстень і шириночку.

— Звідкіль у тебе ото? — звідають.

— Що вам до того?

Браття заявили царю, що у того і того є царська ширинка і перстень…

Цар наказав, аби Івана привели в його палату.

Привели Івана — цуравого, брудного. І чудуються, як перстень і ширинка потрапили в руки цуравого Івана.

Витязь, котрий на коні скочив до царівен, був не такий…

І дівка не хоче Івана, лиш мусить… Цар каже Іванові:

— Я за тебе дам доньку, кедь учиниш те, що тобі доручу.

Повів його в комору:

— Видиш се зерно?

Комора засипана була пшеницею, житом, вівсом, але зерно змішане було з піском, глиною.

— До ранку перебереш ‘го, аж ні — голова долів!..

Іван сів і журиться. А потім здогадався, що у нього є шерсть з миші… Потряс шерстю, і миша прибігла:

— Пресвітлий царю, що треба?

— Се зерно до ранку мушу перебрати…

— Не журися нич. Лягай та спи…

Як Іван ліг, миша свиснула, і нараз збіглися тисячі мишей і швидко перебрали зерно…

Цар вранці аж напудився: як один чоловік міг таку роботу зробити? Каже:

— Но, ще одно маєш учинити: знайди і вийми з моря сю жуковину — і верг у море.

Іван сидить і журиться. А потім здогадався, що у нього є луска з риби. Потряс нею, і з’явилася риба:

— Що треба, пресвітлий царю?

— Цар верг жуковину в море і наказав її вийняти…

— Не журися нич. Лягай і спи.

Риба свиснула, і нараз збіглися всі риби. Рушилися шукати. Шукають, шукають… Виплили на берег — нема жуковини! Ще раз попливли на дно моря… Шукають, шукають — вийшли на берег… Порахувалися — однієї маленької рибки нема…

— Напевно знайшла жуковину і не може її винести.

Пустилися шукати малу рибку. І знайшли її: засунулася в жуковину і не може плавати. Просять від неї:

— Дай нам жуковину, і ми винесемо.

— Не дам! Винесіть і мене!

Винесли, а жуковину передали Івану.

А Іван вранці показав цареві… Цар чудується, не хочеться йому давати дівку за простака, айбо мусить, бо пообіцяв…

Спіхуються на свадьбу. Посвадьбували. І молодих цар відправив у гусячу комору…

Раз виповіли царю війну. Військо готується на фронт, а Івана цар не пускає:

— Знайдеш мені ганьбу…

Іван осідлав шкалу, що на ній кури сиділи, і збирається також на фронт…

А як військо було уже далеко, потряс срібним кантаром, і прибіг до нього срібногривий кінь. Каже:

— Посягни мені у праве вухо.

Іван посяг і вийняв срібне плаття.

— Посягни в ліве вухо…

Посяг і вийняв срібну шаблю.

— Но, як хочеш іти: у вітрі чи у гадці?

— У гадці…

Лиш подумав, де хотів би бути, і нараз був там…

Неприятель уже перемагав. А Іван налетів на неприятельське військо і своєю чудесною шаблею все побив…

Цар, його старий, радується, кличе витязя в гості, айбо Іван сів на коня і, як вихор, помчався!..

Став коло своєї шкапи, сховав кантар і знову зробився таким, як був… Військо обходить його, всі сміються над ним…

Дома цар свариться з донькою:

— Нащо ти його пустила, аби мені ганьбу робив?

— Я його не пускала… Він сам насилу вирвався…

— Не такого зятя я хотів… А такого, як той витязь, що з’явився на фронті і побив неприятеля і мене вивільнив із біди…

Але почалася війна знову… Цар, коли відправлявся на фронт, наказував Іванові:

— Ану, аби ти мені знову не знайшов ганьбу.

Айбо Іван не слухав його.

Сів на шкапу і помалу їде… А як військо було далеко, потряс золотим кантаром, і прибіг до нього золотогривий кінь. Каже:

— Посягни мені у праве вухо.

Іван посяг і вийняв золоте плаття.

— Посягни у ліве вухо.

Посяг і вийняв золоту шаблю.

— Но, як будемо їхати — у вітрі чи у гадці?

— У гадці…

Лиш подумали, і вже були на місці. Витязь побив усе неприятельське військо і вернувся туди, де лишив свою шкапу. Сів на шкапу і помалу їде. Всі сміються над ним…

Дома цар знову журить доньку:

— Чому ти його пустила, аби мені ганьбу знайшов?

Через якийсь час знов виповіли царю війну… Військо помарширувало на фронт. А Іван знов сів на свою шкапу і смішить людей…

А як остався сам, потряс діамантовим кантаром, і прибіг до нього діамантовогривий кінь і каже:

— Посягни мені у праве вухо.

Іван посяг і вийняв діамантове плаття.

— Посягни у ліве вухо.

Посяг і вийняв діамантову шаблю…

— Но, як хочеш їхати — у вітрі чи у гадці?

— У гадці…

Лиш подумали, і уже були на фронті. Витязь духом побив усе неприятельське військо і поранив собі руку… Цар загорнув йому руку своїм шарфом…

Но нич. Кінчилася війна. Всі вертаються домів… Іван сховав кантар і стався таким, як був, сидить на шкапі і помалу шкандибає. Вояки сміються над ним, а цар дуже ганьбиться своїм зятем.

Дома журив доньку, чому пустила Івана на фронт.

Вечором, коли лягали в постіль, царівна втямила поранену руку Івана, загорнуту шарфом.

Впізнала вітцьовий шарф і побігла казати.

Цар не вірить і прийшов у гусячу комору своїми очима подивитися.

– Іване, покажи руку.

Іван показав, цар упізнав свій шарф… Тепер Іван потряс кантарами, прибігли до нього коні, одівся в прекрасне плаття, взяв у руки шаблю і звідає:

— Но, пресвітлий царю, чи такого витязя ви виділи?

— Такого…

І цар передав на Івана свою державу.

І казка минулася.

Дурень і чарівна сопілка

Три сини було в чоловіка: два розумних, а третій, Іван, дурний. Батько їх поділив хазяйством та й умер.

Пішли всі брати щастя шукати. Тільки розумні своє хазяйство покидали вдома, а в Івана була з хазяйства одна ступа, то він і ту з собою взяв.

Ідуть вони та й ідуть, і вже стало смеркати. Дійшли до лісу та й кажуть:

— Давайте виліземо на дуба та переночуємо, а то щоб розбійники не напали.

Один і каже:

— А цього дурня з ступою де дінемо?

Іван на те:

— Дбайте за себе, а я сам вилізу на дуба та й заночую.

Полізли розумні аж на самий вершок дуба і сидять. А Іван і собі лізе, та й ступу тягне на дуба. Виліз, сидить і ступу держить.

От ідуть розбійники та й стали ночувати під тим дубом. Назбирали дров собі, почали варити у великому казані куліш на вечерю. Наварили, посідали кругом казана, побрали ложки та тільки що стали їсти та студити, бо дуже гарячий був, а Іван як пустить ступу та просто в казан. Гарячий куліш геть чисто позаляпував їм очі. Вони з переляку як схопилися та й ну тікати в ліс. Забули й крам, який награбували в крамарів.

Іван тоді зліз з дуба та й каже братам:

— Лізьте додолу.

Брати позлазили, забрали увесь крам, коней і поїхали додому, а Іван узяв собі тільки сопілку. Узяв він ту сопілку і ну грати. А була та сопілка не проста, а чарівна: як заграє, так усе живе й танцює. От заграв Іван — і пішло все танцювати: і вовки, і зайці, і лисиці, і ведмеді. А Іван все грає та сміється. Уже ті звірі сердешні танцювали, танцювали й поморилися. Вже за дерева хапалися та трималися, щоб не танцювати, так ні, не вдержаться.

Уморився Іван, ліг відпочивати. Трохи відпочивши, встав і пішов у місто. Люди саме несли на базар продавати хто паляниці, хто крашанки в кошику, а хто квас у відрах. Іван як заграв у дудочку, так і пішли всі танцювати. Один чоловік ніс кошик яєць та й побив їх чисто, танцюючи, і сам, як чортяка, убрався в яєчню. Ті, що спали, посхоплювались та давай і собі танцювати: хто голий по хаті, хто без штанів, хто без сорочки, а хто без спідниці. Пішло все місто перевертом: і собаки, і свині, і кури, все чисто, що було живе, пустилося танцювати.

Уморився Іван, граючи, і пішов у слободу найматися в робітники. Зустрічає його піп.

— Наймись до мене, добрий чоловіче, в робітники.

— Добре, — каже Іван.

— А що ти візьмеш за рік?

— Та я не дорого візьму: п’ять карбованців.

— Як так, то й так, — каже піп.

Найняв він робітника та на другий день і послав воли пасти.

Погнав Іван воли на сінокіс, а сам виліз на стіг і сидить, а воли пасуться. От згадав він про свою сопілку і заграв. Як заграв, а воли зараз і пішли танцювати. Танцюють і танцюють, уже вони чисто поперепадались. Пригонить Іван волів увечері додому, а вони голодні, ревуть та з загати смичуть гнилу солому й їдять. Сам Іван повечеряв та й ліг спати.

На другий день погнав знову волів пасти. Пас, пас, а потім знов заграв, і все пішло танцювати. Дограв до вечора і погнав волів додому голодних і замучених танцями. Дивиться піп на худобу та й каже:

— Де він їх у чорта пасе, що вони такі худі та голодні?

От він вирішив сам піти і подивитися, де той Іван їх пасе. На третій день погнав робітник волів пасти, а піп і собі слідком за ним. Пішов та й сів у тернику. Сидить і вигляда, що Іван буде робить. А той знов виліз на стіг та й давай грати. Як пішло все танцювати — воли і всяка тварюка, а далі і піп у тернику. Терник був густий, і піп як почав по ньому плигати, як почав, та й порвав собі штани, рясу, а косу та бороду чисто вискуб терном.

Бачить піп, що лихо, та давай кричати, щоб робітник перестав грати. А той грає собі і не чує. А далі зирк у терен, коли піп плига, як оглашенний, він тоді й годі грати. Піп вискочив та й дав тягу додому.

Добіг до села та й чкурнув вулицями. Люди його не пізнали, дивляться, що в нього тільки клапті висять з одежі, і давай тюкать. Він тоді звернув з вулиці, переліз через тин та як гайнув по городах бур’янами, а собаки за ним. Дехто думав, що розбійник, та давай його цькувать собаками.

Прибіг піп додому увесь в реп’яхах. Попадя не впізнала та з переляку і каже наймитам:

— Біжіть виженіть з двору скаженого чоловіка.

Ті побігли з дрючками, аж він до них забалакав. Тоді робітники впізнали попа, привели його в хату, і давай він попаді розказувати про Івана. Попадя слухає та тільки дивується.

Увечері пригнав Іван волів, загнав у загін, дав сіна, а сам пішов вечеряти. Увійшов у хату, а піп йому й каже:

— Ану лишень, Іване, заграй попаді коротенької пісні.

А сам узяв та й прив’язав себе до стовпа, котрим був підпертий сволок у хаті. Іван сів долі біля порога і почав грати. Попадя вмостилася на лаві, щоб послухати, як він грає, та як схопиться з лави і давай танцювати. А далі як закрутить якоїсь панської, та й мало їй місця. Де в чорта взялась кішка, вискочила з-під припічка та давай і собі плигати. А піп державсь, державсь за стовп руками, так ні: уже і сили нема. Тільки пустився руками, а воно його так і сіпа біля стовпа. Сіпало, а далі канат ослаб, і давай тоді піп стрибати кругом стовпа. Стрибав, стрибав, вже аж боки понамулював канатом, а тоді давай кричати Іванові:

— Годі! Спинись! Хай тобі біс!

Іван перестав грати, сховав у пазуху свою сопілку та тоді й пішов спати. Піп і каже попаді:

— Давай проженем Івана завтра, а то він зовсім замучить і нас, і наших волів.

Іван брав одежу в сінях та й чув, що піп казав попаді. Уранці встав, пішов прямо до попа та й каже йому:

— Коли ти, попе, задумав мене проганяти, то заплати мені гроші, і я собі піду. Як не даси, то буду грати, поки ви обоє з попадею позамучуєтесь, танцюючи.

Піп поскріб потилицю, бачить, що треба-таки платить, вийняв з гаманця гроші і віддав Іванові.

Іван заграв на прощання однієї, поки піп з попадею потомились, аж язики висолопили з рота, та й пішов по білому світу блукати.

Наречена купина

В одному селі жили три брати. Два були розумні, а третій — дурний. Задумали вони оженитися. Старші брати сподобали собі багацьких дівок, послали старостів, і весілля скоро загуділи на ціле село.

Дурень три роки заловляв до багатих і бідних, але кожна дівчина відверталася. Казали, що у нього в голові сім днів не метено.

Зажурився парубок, ходить, як сновида. Одного дня сів собі на пень і похилив голову ще нижче. Несподівано хтось заговорив:

— Чим гризешся, леґеню?

— Своєю бідою, — відповів нещасник. — А хто мене питає?

— Що, ти недовиджаєш? Я, ади, Купина.

— Хіба купина вміє говорити?

– Інші не вміють, а я вмію.

Довго кліпав очима, доки знайшов її в болоті. Підійшов, нахилився. А вона спитала:

— Яка в тебе біда?

— Така, що я хочу оженитися, а дівки подуріли — кожна дає мені гарбуза ще й на мене показує пальцем. Кажуть, що я вдарений порожньою торбою.

— Не вір, леґеню. Ти розумніший від них, — мовила купина. — Я піду за тебе, хочеш?

— Ти-и? І ти смієшся?..

— Будеш мене слухати, то ніхто не буде сміятися з тебе.

Тоді парубок каже:

— Я ніц не маю проти, купинко. Скажи, що робити?

— Принеси рискаль, обкопай мене з усіх боків і загорни у вишиваний рушник. Відтак мене понеси до своєї хати. Як прийдемо до шлюбу, то не забудь ударити мною три рази об землю.

— Файно, моя купинко!

Дурень побіг додому. Вернувся з рискалем і вишиваним рушником. Обкопав купину, вибрав її із землі й загорнув до рушника. Відтак поніс до своєї хати, почав готувати весілля.

А люди ще більше збиткувалися з дурного, як почули, що бере за жінку звичайну купину, яка виросла в болоті. Та він був веселий і відповідав:

— Леґінь не ожениться, доки його не оббреше все село! Най собі говорять…

У неділю гості прийшли на весілля. Дурень узяв вишиваний рушник, поклав на купину барвінковий вінок і крикнув:

— Рубай, музико, марша, бо я йду до шлюбу.

Музики заграли, і дурень вирушив до церкви. Став перед вівтарем і — геп купиною об землю. Половина болота обсипалася з неї. Геп другий раз — стала ще чистішою. Як гепнув третій раз — із купини вийшла дівчина, як сонечко. А дурень коло неї зробився такий файний, як молодий принц.

Вони повінчалися і пішли додому. Відгуляли весілля й жили собі, як люди. Може, й тепер ще живуть, як не повмирали.

Як дурень став царем

Жив у нашому селі ґазда, який мав одного-єдиного сина. Але той син не тішив свого ненька, бо був великим дурнем, ліньтюхом. Спав би день і ніч, а їв би лише добренького і масненького. Не хотів знати більше ні про що. Коли дурень підріс, ґазда не знав, що з ним робити, аби трохи розуму навчити й вигнати з нього лінощі. Радився з людьми, думав, прикидав. Нарешті придумав. Запріг коня до воза і каже:

— Ану, сину, сідай на фіру. Поїдеш у світ учитися розуму. Може, між людьми покинуть тебе лінощі.

Дурень пошкрябав потилицю і відповідає:

— А нащо мені розум? Мені й без нього добре.

— Без розуму ти — як сліпе цуценя… До того ще й лінивий.

— Лінивство мені теж не заважає. Пани, адіть, чого не роблять, а добре живуть.

— Не рівняйся до панів, дурню… Най вони собі пухнуть, а ми маємо увихатися. Ану сідай на фіру!

— Сідаю, сідаю, аби-сьте не били… Але я не хочу кудись їхати…

Ґазда траснув батогом, і фіра з дурним сином покотилася.

— Тату, а ви будете мене увесь час возити? — запитує дурень.

— Ні, відвезу на третє село, аби-сь не вернувся додому, і лишу самого. Шукай свого гаразду.

— А мені було б гаразд, якби ви мене возили.

Виїхали за село. Там сонечко гріє, вітрець повіває, жайворонок співає. Дурень не міг на околоті спокійно лежати. Встав і роздивляється по полю. Глип — сірий зайчисько пасеться в люцерні. Дурень крикнув:

— Утя-тя-тя, куций злодію!

Скочив на землю і — за куцим. Але заєць є заєць — він спудився і драпанув так, аж закурилося за ним. А хіба втечеш від дурня? Дурень такий напасний і жвавий, що ні на крок не відстає від нього. Забіг так далеко, що батько його вже більше не видів і повернув додому.

Дурень зловив зайця:

— Від мене не втечеш!

Заєць запищав:

— Не тисни вуха, дурню, бо голова болить!

— Най тобі болить, що мені до того?

— Я ж твоє щастя, дурню, аби-сь знав!

— Ти є моє щастя? Виходить, через тебе мене вигнали з дому. Зараз шкіру з тебе злуплю!

— Який ти дурний, братчику! Хіба з щастя можна шкіру лупити? Я ж тебе царем зроблю.

— Мене? — здивувався дурень. — Ото буде файно, як я стану царем! Ходім, зайчику!

Потеліпалися обоє до столиці. Як підійшли до царського палацу, заєць сказав:

— Бери мене за вухо і неси цареві в подарунок.

Дурень схопив зайця, поніс до палацу.

— Ти куди? Ану вернися! — крикнули жовніри.

— Мовчіть! Хіба не видите, що я несу дарунок вельможному цареві?

Його пропустили. Дурень став перед царем і каже:

— Світлий монархо, я приніс тобі зайця, аби-сь мав що їсти.

Цар дуже любив, коли йому щось дарували. Схопив зайця за вуха. Той заплющив очі, скривився, але все стерпів. І цар сказав дурневі:

— Який ти розумний, леґеню! В неділю скажу, аби з твого зайця зробили мені печеню.

Дурень поніс куцого до заячої кошари, а той заговорив:

— Я дізнаюся, чи нема в царя доньки на відданні. Через три дні підійдеш до цього паркану.

— Най буде, зайчику, — відповів дурень.

Через три дні дурень підійшов до заячої кошари. Заєць йому каже:

— Забери мене звідси. Я вже знаю, що в царя є дівка, що має віддаватися. Вона дуже файна, але не вміє сміятися. Цар оголосив, що той, хто зробить так, аби вона сміялася, буде її чоловіком.

Дурень схопив зайця і втік із ним за місто. Там відгородили кавалок землі, збудували собі хатку з патиків і стали ґаздувати.

Одного дня заєць пройшовся по полю, роздивився й потім сказав дурневі:

— Посій, братчику, всюди гарбузів.

Дурень цілий день розкидував по полю гарбузові зернята. Не минуло багато часу, як поле довкола вкрилося гарбузами, але не простими, а такими, як копиці сіна. Дурень схопився за голову:

— Божечку, та як я їх позвожую додому?

Заєць заспокоїв:

— Не гризися, братчику… Відірви лише одному хвіст і потручай трохи. Побачиш, що буде.

Дурень втішився. Вийшов на поле, відірвав першому гарбузові хвоста і заштовхав його вперед. Гарбуз покотився, а за ним усі інші гарбузи. Прикотилися до хатки. Та гарбузів було так багато, що хатка гейби пропала між ними. Дурень знову забідкався, не знав, що робити. Заєць каже:

— Не гризися, братчику, завтра прийдуть купці із столиці. У тебе має лишитися один гарбуз.

На другий день прибули купці. Зійшлося їх стільки, що на одного гарбуза припадало двоє. За якусь хвильку коло хати залишився лиш один гарбуз і гора грошей. Дурень накрив гроші гарбузинням і ліг собі спати. Вранці заєць розбудив його:

— Збирайся, йдемо знову до столиці. Може, десь оженимо цього гарбуза. Він, ади, лишився в нас без пари.

— Най буде так, як ти, зайчику, кажеш.

Дурень штурхнув гарбуза під бік, той покотився уперед. Прийшли до столиці, ходять від будинку до будинку. Дурень питає кожного пана:

— Чи нема у вас файної нареченої для нашого гарбуза?

Пани тільки лупали очима і нічого не казали дурневі. Він тручав гарбуза до інших воріт і знову питав:

— Чи нема у вас файної дівки для нашого гарбуза?

Так дійшов із зайцем до царського палацу. Царівна сиділа якраз у вікні — сумна і похмура. Як уздріла їх, то вибігла надвір і спитала:

— Куди тручаете гарбуза?

— Ади, хочемо його оженити, та не можемо найти файної нареченої.

— Ха-ха-ха-ха! Хі-хі-хі-хі! — царівна так сміялася, що всі повибігали і почали ззиратися на неї.

— Чого смієшся, доню? — спитав цар.

— Ади, вони хочуть гарбуза оженити, ха-ха-ха!..

Заєць сказав дурневі:

— Підходь до царя і сватай царівну. Скажи, що це ти навчив її сміятися.

Дурень послухав зайця, став перед царем:

— Пресвітлий монархо, давай доньку за мене, бо це я навчив її сміятися.

Цар від свого слова не міг відступити. Як відгойкали весілля, дурень зробився принцом. А як помер старий цар, він сів на престол. Заєць був завжди коло нього і вчив його розуму.

Як Іван з панською дочкою оженився

Був в одного пана дурний Іван (той, який у грубі палив), а той пан мав дуже красиву дочку, і всі до неї сваталися, сваталися навіть до неї крулі. Але той пан не хотів задурно віддавати її, хто сватався, то він казав: «Я ні за кого не віддам, тільки за Бога». Присватався один полковник до неї (той найстарший, який є при регенті), і той батько так каже:

— Я її не віддам, тільки за Бога.

Дурний Іван палив у грубі, а той полковник питає в него:

– Івасю, скільки тут кавалерів було?

А він відповідає:

— Вже було чотирнадцять з одного боку і з другого чотирнадцять.

А той пан знову питається:

– І скільки то разом буде?

— Двадцять вісім.

— Но, то каже, — дурний, а вгадав!

Але той дурний знову каже:

— Прошу пана, я ту дочку сам візьму…

Пішов той полковник до регента і каже: так і так, дурний Іван казав, що він того пана великого дочку візьме…

Але ті усі регенти з’їхалися знову до пана, вахтмірші приїжджали і офіцери, і той полковник знову назад приїхав, а пан не хоче дочку віддавати, каже:

— Я її віддам тільки за Бога…

Всі повиходили, і той полковник також вийшов, і питаються Івана:

– Івасю, як ти можеш взяти ту дочку?

— Я її візьму, — каже, — але нехай пани віддадуть мені свою одежу.

Той полковник віддав свій палаш, свою одежу, а сам поїхав додому, але щоб панна не знала. А той дурний Іван вбрався і виліз на гору, на ту Клебаніву гору, і о дванадцятій годині почав стукати на горі. Раз постукав, а батько питає:

— А хто то?

А Іван каже:

— То я, Господь Бог, прийшов по твою дочку.

Батько зрадів і каже:

— Бачиш, стара, таки Господь Бог прийшов по нашу дочку…

А Іван знову каже:

— О другій годині буду з твоєю дочкою шлюб брати. Полотнами, — каже, — вистеліть дорогу від самої церкви до вашого замку, і щоб уся Вінниця приїхала на мій шлюб, дерева позасаджували по обидва боки до самої церкви.

О другій годині злізає Господь Бог з гори з панночкою вже шлюб брати. Але до хат не зайшов, бо не хотів, щоб єго всі бачили, бо ж сам Господь Бог, — сказав, аби заклали дванадцятеро коней, червоними биндами повбирали коси і аби стріляли до самої церкви. Повсідалися молоді на той повіз і їдуть. Взяли вони шлюб і знову їдуть вже назад. Вона каже:

— Йой, Господе Боже, поволі їдьте, бо там дурний Іван в буді сидить.

А Іван каже:

— Твій батько дурний, твоя мати дурна, ти з дурним Іваном шлюб взяла.

Вона почала плакати, заломила руки:

— Ой, тату, що ви мені зробили! Ви ж казали, що то Господь Бог, а то дурний Іван!

Коли приїхали від шлюбу, не хочуть Івана до хати впустити. Але шаржа вся встановила, мусять пустити до хати, бо вже шлюб взяли. Батько поїхав до найстаршого ксьондза радитися:

— Духовна особо, порадь мені. Я гадав, що то Господь Бог прийшов по мою дочку, а то був дурний Іван, що в грубі палив.

— Глупий ти, пане. Де Господь Бог може дочку взяти! Я тобі нічого не пораджу, видно другому Господу Богу присягала, то вже присяг ніхто не зломить…

Приїхав батько додому і нічого тому Івану не хоче дати, ані землі, ані грошей. А Іван з тою дочкою вже полюбилися і дитинку придбали. А батько мав дуже багато худоби і овець, і наказав тому Івану дурному пасти, взяв єго до череди. А вони обидвоє змовилися, та жінка з чоловіком, він худобу пас, а потім загнав її до убору (а було їх двісті шістдесят п’ять) і всіх подушив, тільки одну залишив. Коли батько прийшов до Івана, то вже не називав єго Іваном, тільки сином:

— Сину мій, дитино, навіщо ти мені таку шкоду зробив? Та ти ж мені всю худобу подушив!

— Е, тату мій коханий, то звір прийшов до хліва та й подушив.

Пішов батько до хліва, чи дійсно звір подушив. Коли він зайшов до хліва, той звір з хліва втік (а то Іван привів вовка, а вівці сам подушив).

Коли приїхав пан до старої, почав плакати:

— Немає вже моїх овець.

А потім каже:

— Зятю мій коханий, сину! Знаєш, дитино, що є ще вісімдесят штук товару, будеш знову худобу пасти (але господарки єму не дає). Той пасе худобу, дивиться, йде купець великий дуже, з грішми. Іван і каже єму:

— Купи, пане, в мене худобу.

Дивиться пан до пастуха, файно вбраний, сам, як пан, і питається:

— А скільки хочеш?

— Дві тисячі.

— Ні, тільки півтори.

От дав пан єму півтори тисячі грошей за товар, і той пастух з тим паном пігнав той товар двадцять п’ять миль.

Цілий тиждень не було дурного Івана (а він зі своєю жінкою змовився). Батько шукає — нема ні Івана, ні товару. Ходять один день, другий, третій день шукають, і на четвертий, і на п’ятий день шукають, а на шостий день приходить Іван, такий обдряпаний, такий наглий… Жінка єго питає:

— Чоловіче, де ти ходив, бідний мій?

Батько прийшов:

— Сину, де худоба поділася?

— Ой, тату, та худобу злодії вкрали.

— А чому ж ти дав?

— Мене взяли, руки, ноги зв’язали й до сосни прив’язали…

Зажурився пан. Бо в него немає вже ані овець, ані худоби. Тільки залишилося двадцять коней. Та й наказав Іванові вести коней на нічліг. Він тих коней пігнав, побачив злодіїв і їм всіх коней продав. Взяв сімсот ринських за них і всі ті гроші заложив до того полковника. Бо вони мали таку згоду, що вони тими грішми мали поділитися за те, що пан той дав Івану своє вбрання до шлюбу. Тільки прийшов Іван додому, а жінка питає:

— Чоловіче, де ти ходив?

(А вони знову змовилися).

Та прийшов знову батько, такий заплаканий вже:

— Де ти, зятьку, подів худобу мою?

— Та злодії їхали верхами і забрали всіх коней, а мене прив’язали до коня верх сідла і завезли мене далеко в ліс, а самі повтікали з кіньми…

— Но, Іване, нехай би ти пропав на ціле життя! Ти всю мою господарку змарнував. Не хочу я тебе знати!

Але той пан дуже великі гроші мав. От жінка з чоловіком знову змовилися обоє, полягали вночі і домовилися:

— Ягусю, я зроблю тепер так: викопаю яму й у ту яму ляжу та й помру. А тато великі гроші мають, вони мені на катафалк гроші складали.

І от прийшов батько:

— Де зять?

Жінка й каже:

— Десь пішов там на піджарок до льоху картоплю брати.

А він ту яму викопав, широка і висока була, дошки поклав, такий катафельок зробив, і сам вбрався, буцімто він уже помер. А жінка прийшла до батька і каже:

— Тату, вже чоловік помер.

Але батько не пішов до него, пішов до своїх братів (братів мав панських). Один був дуже розумний, другий дурний. Він і каже:

— Брате мій коханий, дочка — шельма, й зять — шельма, пішли, хоча б поховаємо його!

Вони пішли до Івана, хотіли поховати як жебрущого діда, вивезти й поховати, але дочка почала плакати:

— Я з ним присягала, треба єго поховати як найліпшого пана.

З’їхалися ксьондзи й офіцери, але дочка батька підмовила, аби шмат грошей дав ксьондзам. Ксьондзи почали розглядати Івана, чи ще ноги м’які. А жінка каже:

— Смердить вже, можна єго ховати.

Батько і собі понюхав, а він хап за носа, носа й відкусив. Третій той брат — дурніший — собі заглянув, — а він хап! І носа відкусив і тому, вже третьому. Той третій каже:

— Мені носа відкусив!

Другий брат каже:

– І мені носа відкусив!

Батько каже:

– І мені носа відкусив!

Ну що тут робити — вже всі без носів, без худоби, вже нічого немає. Тоді Іван встав. І зробився Іван господарем, бо вже всім носи повідкушував. А той пан з тієї жадоби пішов пукатися та й втопився з того всього. А Іван став великим паном, а на старості ще й куркулем став (а такий був дурний та бідний). І прожив дев’яносто один рік. Коли Іван помер, всі замислилися, чи то він куркулем був, то єго треба вимурувати, чи він був святим. Але він пролежав два тижні і вже почав смердіти. Взяли єго й так поховали. Але він не був Господу Богу вірний, бо тестю велику прикрість зробив. На тому світі, як він помер, ним всі чорти дрова возили, і так буде навіки — поки світ буде, то він у небі не буде.

Як дурний злих духів перехитрив

Був собі батько, бідний батько, називався Іван. Мав він дванадцять синів. Одинадцять було розумних, а дванадцятий — дурний. Той дурний сидів у запічку. А батько з тими синами не знав, що робити. Взяв він їдного, до ліса повіз, здибав сосну:

— Що з теї сосни буде, сину?

Син каже:

— Буде тертиця.

— Отже, він називається трач.

Взяв він другого сина, везе до ліса. Стоїть дуб.

— Що з того дуба буде?

— То буде клепка.

— То той буде боднар.

Взяв третього сина. Стоїть граб.

— Сину, що з того граба буде?

— Та будуть до млина пальці (до коліс).

— То буде мельник.

Веде четвертого. Стоїть осика.

— Що з тої осики буде?

— Будуть нецьки.

А як же єго назвати? Буде столяр.

Веде п’ятого до ліса. Стоїть явір.

— Що то буде з того явора?

— Калатало буде.

Назвав єго пастухом.

Везе шестого. Стоїть берест.

— Сину, що з того береста буде?

— Та колеса, обіддя.

— То буде стельмах.

Везе семого до ліса. Стоїть вільха.

— Що з тої вільхи буде?

— Будуть ліжка.

Того є столяр.

Взяв восьмого, везе до ліса. Стоїть бук.

— Що з того бука буде?

— Будуть рискалі.

— То той буде називатися столяр.

Взяв дев’ятого, везе до ліса. Стоїть ясен.

— Що з того ясена буде?

— Буде віз, снасть до воза.

— То буде стельмах.

Взяв десятого до ліса. Стоїть ялина (ялиця) — боднар.

Одинайцятий — смерека — боднар таже.

Взяв він того дванадцятого дурного, везе в ліс — стоїть липа, кучерява липа груба, памолодки широко розпустила.

— Сину, що з тої липи буде?

— Будуть мотузки з лика.

Став дурний мотузки з лика робити.

Якось прийшов до нього «дух святий при хаті», питає:

— Що ти робиш з тих мотузків?

Той каже:

— Де йно є ви всі, то я вас буду вішати на тих мотузках.

Отже той злий злякався, пішов до старшого, кривого:

— Що з ним робити?

— Задаймо єму покуту, чи зроби… Там стоїть коло багна кобила, чи він її обнесе три рази навколо багна?

Взяв єго менший дідько до багна. Каже тому дурному:

— Бери!

Дурний каже:

— Бери перше ти, хто хутше обнесе.

Той злий дух взяв, обніс, аж єму очі вилізали, а дурний сів на кобилу та й три рази обігнав багно, та єму легко пішло. Пішов дідько до старшого, каже:

— Біда! Я взяв наперед себе, аж мені вочі вилізали, а він взяв межи ноги, аж лист свистав.

Старший знов єго післав до того дурного:

— Вийди з ним у чисте поле (він мав таке яйце), хто вище кине.

Як кинув дідько, трудно оком зглянути — впало на землю, сім локтів в землю впало. Той дурний каже так:

— Як я кину (а місяць світить), то мій брат (тото місяць він називав братом своїм) наставляє руку, то як я кину, то він тобі не дасть.

А дідько злякався, каже:

— Не кидай!

Пішов до старшого:

— Що з ним робити?

— Виведи єго у чисте поле, там стоїть корч. Котрий котрого злапає.

І дідько каже до дурного:

— Я побіжу наперед, чи ти мене злапаєш.

А дурний каже:

— Ти, дурний, я маю такого брата маленького, що як я свисну, як він піде, то ти єго не доженеш, не то мене.

І дідько злякався, і пішов до старшого:

— Що з ним робити?

А старший каже:

– Іди, спитай єго, що він хоче за то — треба єму заплатити.

А дурний каже:

— Я ніц не хочу, йно жидівський шаламок грошів.

Викопав він яму шість ліктів глибока і шість ліктів широка, а зверху діра до теї ями, йно тілько що шаламок влізеться. І ті злі духи носять мішками гроші, насипали повну яму. А він не мав з ким покинути яму з грішми і сидить під липою. Аж прилітає сова і сіла на липі, і крикнула:

— Гуп! Гуп!

А дурний каже:

— Ти вже от тут пильнуй моїх грошей!

І сова сиділа на липі, і дідько сів на грошах і пильнували, а дурний побіг додому. Прибіг додому, каже:

— Тату, беріть дванадцять фір і їдьте за мною.

Але батько єму каже:

— Ти дурний, що ти говориш, чи я маю їхати з дванадцятьома фірами за тобою, коли ти не маєш розуму!

А він каже до вітця:

– Їдьте, ніц не питайте, а будуть гроші.

І отець запряг коні, дванадцять фір, поїхав з ним, а на грошах сидить дідько, стереже тих грошей. А він перехрестився, а дідько з грошей втік, вступився.

Зачали брати тії гроші на фіру, набрали дванадцять фір, але половина ся лишила.

Завезли тії гроші і приїхали другий раз по ті гроші. Знов було дванадцять фір. І з дурного дванадцятого сина зістав наймудріший. Привіз він гроші додому, дав на службу Божу і на посвячення дому, і спросив багато людей на тую ціль.

А старший брат, котрий зістав трачем, був бідний, хоть сі писав богач, але був бідний. Каже до дурного:

— Брате, як ти до того дійшов, що ти маєш тілько всього маєтку?

А той брат наймолодший єму відказує:

— Проси Бога, і тобі Бог дасть.

І тоди просить той брат найстарший у нього, того дурного, чвертку жита. А дурний до него каже:

— Дай я тобі вийму їдно око і дам тобі чвертку жита.

І найстарший дав єму вийняти око, і наймолодший вийняв єму око. І дав єму чвертку жита. І що з того? Не вистачило того жита навіть на дві неділі. Прийшов другий раз найстарший брат і каже:

— Брате, дай мені ще одну чвертку жита.

А дурний каже:

— Ну, давай друге око я тобі виколю і дам чвертку жита.

Але ж помислив дурний над тим, встид ся зробило.

— Я тобі, брате, не виколю ока, тільки відпусти мені за те око, що я тобі виколов, а я тобі дам їще збіжжя і більше, як чвертку.

І дав єму збіжжя на стілько, що старший брат справляв баль і посвячування дому, за то, що єго брат помилував і дав єму збіжжя і грошів, котрі єму потрібні для посвячування.

Про дурня Терешка

От був собі дід та баба. Було в них три сина: два розумних, а третій дурень. А коло них жив один пан, у нього була дочка, та така гарна, що як кинеш оком на неї, то аж на душі стане весело. Той пан узяв і збудував скляну гору — таку височенну, що як глянеш на вершечок, — голову так задереш, аж шапка спаде. І посадив там дочку геть на самий верх, і сказав так:

— Хто скочить до неї конем, тому вона буде жінкою.

Занедужав старий дід і каже:

— Сини мої! Як я умру, то щоб ви кожної ночі читали наді мною книжку, — один одну ніч, другий другу, а третій третю, поки й кінчаться дев’ятини.

Сказав і помер. Пішов старший син Кіндрат на могилу, прочитав слів троє та й пішов у хату. Настала друга ніч, пішов другий, постояв трохи й пішов у ясла, та там і проспав до самого світа. Настає й третя ніч. Береться дурний Терешко за книжку, іде на могилу, стає й читає та б’є поклони аж до землі. От ледве стало на світ благословлятись, ще й півні не співали, виходить старий дідусь із ями і каже:

— На тобі три палички: цю дай старшому братові, цю середульшому, а цю собі візьми.

Він приходить додому й хвалиться своїм братам, а ті давай сміятись з нього та вигадувать. Кажуть:

— Пішов понаходив десь на дворі паличок та й хоче нас одурити.

Старший брат Кіндрат узяв — як жбурне об землю свою паличку. Коли це не взявся кінь, такий вороний, як галка; Кіндрат мерщій на того коня та й побіг до гори, де сиділа панночка, спинив коня й каже:

— Отепер доскочу, моя буде!

Розігнався, скочив, та тільки до половини сягнув; з тим і вернувся додому. Середній брат і питає:

— А що, доскочив?

— Ні!

— Е, це, мабуть, вона мені судилася! — каже.

Кинув паличку, коли біжить кінь гнідий, аж вилискує. От він мерщій на нього, та й поїхав до тієї гори. Скочив, трохи до панночки не сягнув… Приїхав додому, а брат питається:

— Ну, що, доскочив?

— Та ні! Мабуть, в усьому світі нема такого коня, щоб до панночки доскочив.

Дурний сидить, тільки слухає й сміється з них, а далі устав з печі та як кинув паличку — де не взявся кінь, такий, наче золотий, що й глянути не можна, — аж очі засвічує. Терешко мерщій на того коня та як скочить — враз доскочив.

На другий день музика грає у пана, танцюють дівки й парубки, а люди проходять мимо й питають:

— Де це музики так грають?

— Е, це у пана, мусив дочку віддати за Терешка дурного, це сьогодні весілля!

Що люди роблять, то те й ти роби

Отець лежить на смертній постелі. Син приходить до нього і, ревучи, каже:

— Няньку мій солодкий! Що я буду чинити, як ви умрете?

Отець:

— Не реви, сине! Не реви! Що будуть люди робити, і ти те роби. Хліб аби все з медом їв, в кожному селі аби в тебе хижа була та й аби все у нових чоботях ходив. Так спомагайся, і нічого тобі не буде; однако, як тобі круто прийдеться, то візьми мотуз і на цей чіп, що тут у сій геренді забитий (вказує на чіп), завісся.

Отець був розумний і видів, що сину тяжко буде ґаздувати і на світі жити. Та що мав чинити — умерти мусиш.

Так і сталося. Отець умер, а син остався. Ось, як погребли няня, син приходить додому і тяжко реве, зітхаючи: що він буде чинити. І тут приходить йому на гадку: «Гей, таж няньо, дав би йому Біг царство, казав мені, аби те чинив, що буду ви діти, що люди чинять». Ось видить, а недалеко у сусідах верх хижі розбивають. Пішов і він, розбив на своїй хижі верх. Як розбив, знову дивиться, що чинять люди. Вийшов подивитися і видить, що уже покривають. Так чинить і він.

Так і далі він дивиться, що люди чинять, те й він чинить.

Раз, як виголоднівся, думає собі: «Та що б я їв?» — і нагадав собі: «Няньо на прощання, коли умирав, наказав мені, аби хліб з медом їв. Піду куплю собі меду і буду з хлібом їсти».

І так чинив усе.

Раз і те прийшло йому на гадку, що няньо йому казав, аби в кожнім селі хижу мав. Пішов з села на село і всюди собі хижу робить. А щоб нянів наказ не похибити, все нові чоботи собі купував і лиш у нових чоботах ходив. Накінець так виґаздував, що все няньове добро розґаздував; все, що було, пішло.

Ось, як уже не було нічого і прийшлося йому круто, купив собі мотуз і каже:

— Гей, няньо прощений, гаразд мене нарадив, що я так доґаздувався, що тепер нічого не маю. Однак учиняв всячину так, як він казав. Учиню і це ще: піду і на той чіп, на котрий мені казав, завішуся. Бо учинив я другі няньові поради, учиню і це.

Так і учинив. Узяв мотуз, прив’язав на той чіп, що няньо вказав, поклав на шию і пробує, як ото завіситися.

Раз, як мотуз торгнув, чіп витягся, а із геренди червоні (дукати) так, як полова, стали сипатися. Він скоро розсилив мотуз, ізібрав червоні у міх, і лиш тоді йому мозок прозрів. Лиш тоді він зачав усе у нових чоботах ходити, в кожнім селі собі хижу чинити і лиш тоді дотолкував собі, що няньо (прощений би був!) гаразд йому казав на смертній постелі, аби те чинив, що люди чинять, аби так ґаздував, як і другі люди. В чоботах нових аби так ходив, щоб все нові були, тобто аби їх честував. На кожнім селі аби у нього хижа була, тобто аби чесний був, щоб люди всюди, куди піде, хоть у яке село, його любовно приймали.

Ну і те няньо знав, що син трохи неповного розуму, дурнякуватий, і у біді буде майже настільки, що мусить завіситися. І наперед йому червоних у геренду напрятав. Однак син по тому, як добув червоні і як уже його біда наїлася, так гаразд ґаздував, як няньо. І лиш тому, що так чинив, як йому наказав няньо на смертній постелі. Відтоді хто на смертній постелі, тобто перед смертю, що просить або напоминає, звикли додержувати й виповняти.

Словничок рідковживаних слів

Айбо — але.

Айно — так.

Ачей — може.

Ая — авжеж, звичайно.

Балагура — візник з возом для перевезення вантажів і людей на далекі відстані.

Біскуп — католицький духовний сан.

Букатка — шматок.

Вадаска — полювання.

Вандрувати — мандрувати.

Ватажел — дружка молодого на весіллі.

Вельон — фата.

Верета, верітка — рядно, ряднина.

Вибачкуватися — вилізти, виїхати.

Визіскати — відшукати.

Вирихтувати — тут: обманути.

Вівкати — вигукувати звук «і».

Віткуватися — харчуватися.

Волока — мотузок, яким зав’язують постоли та обв’язують онучі на ногах.

Гейби — ніби, немов.

Гешефт — торг, прибуток.

Гойне — щедре, багате.

Гостинець — шлях.

Гостра — тут: пильна.

Готар — межа між полями.

Граб’я, грабіна — граф, графиня.

Гулити — вабити, заманювати.

Двораки — слуги.

Деца — 100 грамів рідини.

Джавр, джавратий — погань, поганий.

Долі — вниз.

Дучка — отвір, дірка.

Жовняр — солдат.

Жуковина — перстень.

Заантеблюватися — доповісти.

Зашамотіло — зашепотіло.

Звідати — питати, взнавати.

Зіновать — рокитник.

Калавур — караул.

Кантар — вуздечка.

Кедь — коли, якщо.

Кимака — обрубок дерева.

Клебан — капелюх.

Когут — півень.

Команиця — конюшина.

Коновки — дерев’яні відра.

Корець — стара міра сипких тіл, дорівнює 100 кг.

Коробейник — мандрівний продавець дрібного краму.

Кпити — насміхатися.

Криваня — крива палиця.

Кріс — рушниця.

Кросна — рама для натягування ниток у ручному ткацькому верстаті.

Крятати — повертати у кінці гону в нову борозну.

Кульбака — сідло.

Ліцитувати — продавати за борги.

Льога — фантастичний птах.

Льокай — слуга.

Манджати — швидко йти.

Маточка — названа мати.

Мельдувати — доповідати, заявляти.

Міх — мішок.

Моркотати — бурчати.

Морозоватий — сріблистий, ніби в інеї.

Мочар — болото.

Нім — доки.

Окоманка (команичка) — конюшина.

Опирь — за народними повір’я ми, — мрець, що нібито виходить ночами з домовини.

Опоминається — нагадує.

Пазити — пильнувати, стерегти.

Парада — парад, урочистість.

Перезнати — дізнатися.

Пасільник — пасіка.

Пивниця — льох, підвал.

Підрихтовувати — готувати.

Піхати — бити в ступі просо, пшеницю.

Пленкач — теслярська сокира.

Постоли — селянське взуття з цілого шматка шкіри без пришивної підошви.

Протепом — прожогом.

Пуцувати — чистити.

Рата — частина (на рати — почастинно).

Ридван — велика карета для далеких подорожей, запряжена 6—12 кіньми.

Рихтувати, рихтуватися — готувати, готуватися.

Сажень — давня східнослов’янська лінійна міра, що дорів нює 2,134 м.

Сардак, сардачина — рід верхнього теплого одягу.

Свальба — весілля.

Скрижуватися — вигнутися.

Спудитися — злякатися.

Стонихнути — зітхнути.

Стрий — дядько по батьковій лінії.

Тайстра — полотняна гуцульська торбина, яку носять через плече.

Татош — чарівний кінь.

Терміття — внутрішня здерев’яніла частина стебла волокнистих рослин льону, конопель, яка під час м’яття подрібнюється й відокремлюється.

Трунва — труна, домовина.

Торшук — капуста без головки.

Ущибнути — збити.

Файний — гарний.

Фамілія — рідня.

Фашега — злодій, волоцюга.

Фая — буря, ураган.

Фермонізно — доладно.

Фертик — кінь.

Фіглі — жарти.

Фіра — підвода.

Форналь — панський конюх.

Фурман — візник.

Хосен — вигода.

Цимбора — товариш, друг.

Цуравий — подертий.

Ширинка — платок.

Шкулько — дошкульно.

Штамплик — рюмка.

Шуфля — совкова лопата.

Джерела текстів

Зачаровані казкою: Укр. народні казки Закарпаття в записах П. В. Лінтура /[1]. — Ужгород: Карпати, 1984. — 528 с., іл. — (Б-ка «Карпати»).

З живого джерела: Укр. нар. казки в записах, переказах та публікаціях укр. письменників / Упоряд., літ. оброб., вступ. ст. та приміт. Л. Ф. Дунаєвської. — К.: Рад. шк., 1990. — 512 с.: іл.

Золота вежа: Укр. народні казки, легенди, притчі, перекази, загадки та приповідки / Передм., упоряд., запис і підгот. текстів, словник С. Г. Пушика; Худож. Л. І. Тафічук. — Ужгород: Карпати, 1983. — 224 с., 6 л. іл.

Золота книга казок: Укр. народні казки: Для ст. шк. віку / Упоряд., передм. та примітки Л. Ф. Дунаєвської; Іл. І. А. Вишинського; Худож. оформл. В. П. Вересюка. — К.: Веселка, 1990. — 431 с.: іл. — (Золота б-ка учня).

Казки Буковини. — Ужгород: Карпати. 1973. — 240 с.

Казки Карпат: Укр. народні казки / Упоряд., вступ. ст., прим. та слов.

I. В. Хланти; Оформл. і мал. Б. Р. Пікулицького. — Ужгород: Карпати. 1989. — 418 с.: іл.

Правда і кривда: Казки /[2]. — Ужгород: Карпати, 1981. — 352 с., іл. — (Б-ка «Карпати»).

Таємниці віків. Укр. народні думи, легенди, перекази, пісні, казки: Навч. посібник / Упорядник О. Г. Мукомела. — К.: Грамота, 2001. — 511 с. — (Серія «Шкільна бібліотека»).

Українські народні казки: Для мол. та сер. шк. віку /[3]; Худож. І. А. Вишинський. — К.: Веселка, 1992. — 415 с.: іл. — (Скарбниця світової казки).

Українські народні казки. — Донецьк: ВКФ «БАО», 2001. — 288 с.

Українські народні казки, легенди, анекдоти / Упоряд., передм. та прим. В. А. Юзвенко; Худож. В. І. Бариба. — К.: Молодь, 1989. — 432 с.: іл.

Українські народні казки. — Львів: Каменяр, 1970. — 280 с.

Українські народні казки та байки. — Львів: Львівське кн. — журн. вид-во, 1960. — 138 с.

Чарівна квітка: Укр. нар. казки з-за Дністра / Запис, упоряд., прим. та слов. М. А. Зінчука; Худож. Н. В. Кирилова і П. А. Гулін. — Ужгород: Карпати, 1986. — 301 с.: іл.

Чарівна торба: Укр. народні казки, притчі, легенди, перекази, пісні та прислів’я, записані від М. І. Шопляка-Козака / Худож. М. М. Дем’ян;[4]. — Ужгород: Карпати, 1988. — 170 с.: іл.

Примітки

1

Упоряд. І. М. Сенька та В. В. Лінтур; Вступ. ст., прим. та слов. І. М. Сенька; Післямова П. В. Лінтура; Редкол.: В. І. Данканич, O. І. Дей, П. К. Добрянський та ін.; Худож. М. М. Дем’ян

2

Передм., упоряд. і прим. І. В. Хланти; Худож. М. М. Дем’ян

3

Упоряд., передм. та адаптація текстів Л. Ф. Дунаєвської

4

Упоряд., передм., приміт. та слов. І. М. Сенька; Запис текстів І. М. Сенька, В. М. Сенька

Content

Країна дурнів: Казки про дурнів. Небилиці

Хоч у голові пусто, аби грошей густо

Лихо над лихами

Багач, що народив теля

Дурні багачки

І туди гаряче, і сюди боляче

Як пан гавкав на старого пня

Ошуканий пан

За потрійну платню

Плодівник

Як Микола був коровою

Вівчар, пан, його внук та бичок

Дурний пан

Чарівна палиця

Свинка-Парасинка та попова льоха

Заморське яйце

Циган, пан і киселиця

Циганська манта

Бімбо

Як дурня женили

Кобилячі яйця

Багач та хлопець із села Розумовичів

Бричка з того світу

Як Іван обдурював багатіїв

Про попа, наймита і пса Муцика

Як мужик пана дурив

Як пан по-німецькому балакав

Про Василя Жагалюка, який мав дев’яносто п’ять літ, був бідаком і ошукав пана

Як гуцул наймався до попа

Про скупого багача

Іван і корчмарі

Як солдат царя обдурив

Як бідняк видоїв трьох цапів

Запряжений пан

Гордий дурному брат

Вороняча парасоля й попові пригоди

Про цигана й ковбасу

Дурнів не сіють, не орють, а вони самі родяться

Вперта жінка

Дурні жінки

Поради соловейка

Як сватали ліниву дівчину

Баба і гладущик молока

Про дурня

Вчений вовк

Як солдат із зуба борони юшку варив

Як москаль долотом рибу ловив

Три бажання

Дурному ні в людях, ні дома

Нетямущий піп

Про дурнів

Дурний дає, мудрий бере

Захований скарб

Дурний Іван та Хвеська — його сестра

Міна

Кому трудніш правитись

Докучливі казки

Чарівна торба

Як чоловік шукав дурніших від себе

Як чоловік нарозумив жінку

Як дурень розбагатів

Як верховинці сіль сіяли

Як владика пас гуцулових свиней

Кругленьке слово

Живий мрець

Злодій ченцем нарядився

Кому зозуля накувала

На світі є і дурніші за мою жінку…

Про дурних синів

Шепелява Марія

На дурнях світ стоїть

Дурневі бог щастя дає

Про Івана-дурника

Дев’ять неправд

Казка про опиря

Молодильна вода

Царевич-дурень

Три брати

Як Іван царя перебрехав

Летючий корабель

Про жар-птицю та вовка

Три брати й грабіна

Ненькова сопілка й батіжок

Про трьох братів і пшеницю, що двічі на рік родила

Як дурень відрізав панові язика

Брехня

Батько й три сини

Щастя нерозумного брата

Про хлопця, що нічого не боявся

Іван і чарівні коні

Як Іван хазяїнові носа відрубав

Кінь Горбіньок

Три чарівні кантари

Дурень і чарівна сопілка

Наречена купина

Як дурень став царем

Як Іван з панською дочкою оженився

Як дурний злих духів перехитрив

Про дурня Терешка

Що люди роблять, то те й ти роби

Словничок рідковживаних слів

Джерела текстів

Примітки