Робин Кук

Непрогледност

Въведение

Кокаинът проникна в лакътната вена на Дънкан Андрюс във вид на плътно малко топче, изстреляно от буталото на спринцовка. Сигналът за химическа опасност отекна незабавно. Голям брой кръвни клетки и плазмени ензими разпознаха молекулите на кокаина — представители на химически съединения, наречени алкалоиди, които се извличат от растения и включват такива физиологически активни вещества като кофеин, морфин, стрихнин и никотин.

В отчаян, но напразен опит да защитят тялото от това внезапно нашествие, плазмените ензими, наречени холестерати, атакуваха кокаина, разбивайки някои от чуждите молекули на физиологически инертни части. Но кокаинът беше взел надмощие. Само за секунди мина през дясната камера на сърцето, обходи белите дробове и продължи нататък из тялото на Дънкан.

Фармакологичното въздействие на наркотика се прояви почти мигновено. Част от кокаиновите молекули нахлуха във венечните артерии, свиха ги и намалиха притока на кръв към сърцето. В същото време кокаинът запрониква в извънклетъчната течност и обля неуморно работещите сърдечни мускулни влакна. Чуждото съединение започна да пречи на движението на натриевите йони през клетъчните мембрани на сърцето, толкова важни за свиването на сърдечния мускул. В резултат проводимостта и ритъмът на свиване спаднаха.

В същото време кокаиновите молекули, проникнали в черепа през сънните артерии, нахлуха в мозъка. Като нож в масло кокаинът прекоси хематоенцефаличната бариера. Проникнал вътре в мозъка, заля беззащитните мозъчни клетки, съсредоточавайки се в местата, наречени синапси, където се свързват нервните клети.

Вътре в синапсите кокаинът започна да проявява най-пагубното си въздействие. По зла ирония на химията част от външната обвивка на кокаиновата молекула бе възприета погрешно от нервните клетки като адреналин, норепинефрин или допамин. Досущ като шперцове молекулите на кокаина се промъкнаха в молекулярните помпи, които абсорбират невротрансмитерите, блокираха ги и ги принудиха внезапно да спрат.

Резултатът бе предсказуем. Тъй като реабсорбирането на невротрансмитерите беше блокирано, стимулиращото им въздействие се запази. Стимулацията пък доведе до освобождаването на още невротрансмитери по една възходяща спирала на самоосъществяваща се възбуда. Нервните клетки, които би трябвало да се върнат в състояние на покой и безметежност, започнаха неистово да се възпламеняват.

Мозъкът се възбуждаше все повече, особено центровете на удоволствието, разположени дълбоко под кората на главния мозък. Тук допаминът беше главният невротрансмитер. С пагубно пристрастие кокаинът блокира допаминовите помпи и концентрацията на допамин нарасна стремително. Невроните, свързани помежду си верижно, в причудлива система, която да осигури оцеляването на индивида, преливаха от възбуда и изпълваха аферентните пътища до кората на главния мозък с възторжени послания.

Но центровете на удоволствието не бяха единствените засегнати части в мозъка на Дънкан, те бяха просто първите. Скоро пролича и по-мрачната страна на кокаиновото нашествие. Малко по малко бяха засегнати и филогенетически по-старите центрове на задния мозък, които координират мускулите и регулират дишането. Активизираха се дори терморегулиращият участък и участъкът на мозъка, контролиращ повръщането.

Така че нищо не беше наред. Посред прилива от импулси на удоволствие се оформяше опасно състояние. На хоризонта се задаваше тъмен облак, предвещаван ужасна нервна буря. Кокаинът бе на път да разкрие истинската си измамна същност: любимец на смъртта, скрит под аурата на привидното удоволствие.

Пролог

Умът на Дънкан Андрюс препускаше като влак, излязъл от контрол. Само преди миг той беше замаян и отмалял от наркотика. За секунди унесът и апатията му се бяха изпарили като капка вода, паднала върху нагорещен тиган. Обзе го прилив на възбуда и енергия, от който Дънкан внезапно се почувства могъщ. Струваше му се, че би могъл да направи всичко. Озари го непозната дотогава яснота и той разбра, че е безкрайно по-силен и по-умен, отколкото някога е съзнавал. Но тъкмо когато започна да се наслаждава на този водопад от оптимистични мисли и на ясното съзнаване на своите възможности, почувства, че го заливат силни вълни на удоволствие, които можеше да определи единствено като върховен екстаз. Идеше му да закрещи от радост, стига устата му да можеше да изрече подходящите слова. Но той не бе в състояние да говори. Мислите и чувствата отекваха в съзнанието прекалено бързо, за да бъдат изразени с думи. Всички страхове и опасения, които бе изпитвал само допреди минути, се разтопиха в този новооткрит възторг и блаженство.

Но подобно на апатията удоволствието не трая дълго. Блажената усмивка, която се бе появила върху лицето на Дънкан, се изкриви в гримаса на ужас. Някакъв глас извика, че хората, от които се страхува, се връщат. Стъписан, той огледа стаята. Не видя никого, но гласът пак се чу. Дънкан погледна бързо през рамо към кухнята. Беше празна. Той обърна глава и погледна през хола към спалнята. И там нямаше никой, ала гласът не си отиваше. Сега му нашепваше по-зловещо предсказание: че всеки момент ще умре.

— Кой си ти? — изкрещя Дънкан. Сложи ръце на ушите си, сякаш за да не чува гласа. — Къде си? Как влезе тук?

Очите му отново заоглеждаха трескаво стаята.

Гласът не отговори. Дънкан не знаеше, че той идва от главата му.

Изправи се на крака. Беше изненадан, когато си даде сметка, че е лежал на пода на всекидневната. Докато ставаше, си удари рамото в масичката. Спринцовката, която преди малко беше в ръката му, се търкулна на пода. Дънкан се загледа в нея с омраза и съжаление, после посегна да я вземе и да я смачка между пръстите си.

Ръката му се спря съвсем близо до спринцовката. Той зяпна от смущение, примесено с нов страх. Изведнъж почувства безпогрешния сърбеж, сякаш стотици насекоми пъплеха по кожата на ръцете му. Забравил спринцовката, ги протегна с дланите нагоре. Усещаше как буболечките пълзят по китките му, но колкото и да се напрягаше, не можеше да ги види. По кожата му нямаше нищо. После го засърбяха и краката.

— Аааа! — изкрещя Дънкан.

Направи опит да изтрие ръцете си, решил, че насекомите са прекалено малки, за да ги види, но сърбежът само се усили. Разтърси го дълбок страх, хрумна му, че животинките навярно са под кожата му. Кой знае как бяха проникнали в тялото му. Сигурно са били в спринцовката.

Дънкан зачеса ръцете си в трескав опит да прогони насекомите. Те го ядяха отвътре. Отчаяно се дръгнеше все по-силно, забивайки нокти в кожата, докато не потече кръв. Болката беше силна, но сърбежът от насекомите бе още по-нетърпим.

Въпреки ужаса Дънкан спря да се чеше, тъй като забеляза един симптом. Вдигна разкървавената си ръка и видя, че цялото му тяло се тресе, направо се гърчи. В миг му мина през ума да позвъни на „Бърза помощ“. Но междувременно усети нещо друго. Беше му топло. Не, беше му горещо!

— Господи! — успя да каже Дънкан, когато осъзна, че лицето му е плувнало в пот.

С трепереща ръка се пипна по челото: целият гореше! Опита се да си разкопчае ризата, но не успя — дланите му се тресяха. Изнервен и отчаян, я разкъса и свали. Копчетата се разхвърчаха във всички посоки. Направи същото и с панталоните. Запокити ги на пода. Остана само по долни гащи, но пак се задушаваше от горещина. После съвсем неочаквано се закашля, задави се и повърна на силен фонтан, като опръска стената под оригиналната литография на Дали.

Дънкан се отправи, залитайки, към банята. Със свръхусилие на волята напъха треперещото си тяло под душа и пусна студения кран до края. Застана под плискащата се вода, едвам си поемаше дъх.

Облекчението трая кратко. Неволно от устните му се откъсна жалостив вик и дишането му стана трудно: нажежена до бяло болка го прободе отляво в гърдите и проряза отвътре лявата му ръка. Дънкан интуитивно разбра, че получава сърдечен пристъп.

Стисна гърди с дясната си ръка. Кръвта от издраните му ръце се сля с водата от душа и се застича към канала. Като се олюляваше и се препъваше, Дънкан излезе от банята и се насочи към входната врата на апартамента. Нищо че беше почти гол, имаше нужда от въздух. Разбуненият му мозък беше на път да се взриви. Със сетни сили Дънкан сграбчи дръжката на вратата и я отвори.

— Дънкан! — извика Сара Уедърби. Не би могла да бъде по-изненадана. Ръката й беше на сантиметри от вратата на Дънкан. Тъкмо се канеше да почука, когато Дънкан отвори и се изправи пред нея. Беше гол-голеничък, ако не се броят подгизналите му долни гащи. — Господи! — ахна Сара. — Какво ти се е случило?

Дънкан не позна жената, с която ходеше от две години и половина. Това, от което имаше нужда, беше въздух. Смазващата болка в гърдите се бе разпростряла и в белите му дробове. Болеше го така, сякаш някой непрекъснато го пробождаше. Той залитна слепешката напред, протегнал ръце да отмести Сара от пътя си.

— Дънкан — извика отново Сара, вперила очи в почти голото му тяло, в кървящите драскотини по ръцете му, в подивелите му, разширени очи и болезнената гримаса на лицето му. Вместо да се отмести, тя го сграбчи за раменете и го спря. — Какво е станало? Къде отиваш?

Дънкан се поколеба. Гласът на Сара проникна за момент в замъгленото му съзнание. Устата му се отвори, сякаш той се канеше да каже нещо. Но от нея не излезе нито дума. Вместо това Дънкан отрони жалостив стон, който завърши с пристъп на задух, тялото му вече не трепереше, а се гърчеше на спазми, очите му хлътнаха в орбитите. За късмет той загуби съзнание и се свлече в ръцете на Сара.

Отначало тя напразно се мъчеше да го задържи прав. Но не успя — гърчовете ставаха все по-силни. Възможно най-внимателно Сара го остави да падне на прага, до половината в коридора. Почти в мига, в който докосна пода, гърбът на Дънкан се изви нагоре като дъга и той се замята ритмично, като от апоплектичен пристъп.

— Помощ! — изкрещя Сара и огледа площадката.

Както и можеше да очаква, не се появи никой. Освен шума, който вдигаше Дънкан, единственото, което тя чуваше, бе пронизителното думкане на някаква стереоуредба.

Търсейки отчаяно помощ, Сара успя да прекрачи разтърсваното от гърчове безжизнено тяло на Дънкан. Стрелна с очи окървавената му, покрита с пяна уста и се отврати и изплаши. Чудеше се как да му помогне, не знаеше какво друго да направи, освен да повика линейка. С треперещ пръст набра номера на „Бърза помощ“ по телефона във всекидневната на Дънкан. Докато чакаше нетърпеливо да я свържат, чуваше как главата му час по час се удря о дървения под. Единственото, което можеше да направи, бе да потръпва при поредния отвратителен звук и да се моли помощта да дойде по-скоро.

Сара махна ръце от лицето си и погледна часовника. Наближаваше три след полунощ. Бе прекарала повече от три часа, без да помръдне, на пластмасовата седалка в чакалнята на Манхатънската болница.

За стотен път огледа претъпканото помещение, което миришеше на цигарен дим, пот, алкохол и мокра вълна. Точно срещу нея имаше голяма табела „Пушенето забранено!“, но никой не го спазваше.

Пострадалите бяха тук заедно с придружаващите ги. Имаше хленчещи деца и току-що проходили бебета, пребити пияници, други, стискащи с кърпа я порязан пръст, я разбита брадичка. Повечето гледаха невиждащо пред себе си, примирени с безкрайното чакане. Някои бяха очевидно зле, други направо страдаха, един доста добре облечен мъж придържаше с ръка жената, която придружаваше — и тя бе облечена изискано. Само преди минути се бе изпокарал със застрашително едра сестра, която ни най-малко не се трогна от заплахите му, че ще повика адвоката си, ако приятелката му не бъде прегледана веднага. Примирил се накрая, той също гледаше с празен поглед някъде в пространството.

Сара отново затвори очи. Още усещаше пулсът й да тупти в слепоочията й. Все така я преследваше гледката как Дънкан се гърчи на прага на апартамента си. Тя знаеше, че каквото и да се случи тази нощ, никога няма да прогони тази картина от съзнанието си.

След като повика линейката и даде адреса на Дънкан, се върна при него. Спомни си смътно, че на човек, обхванат от гърчове, трябва да му се сложи нещо в устата, за да не си прехапе езика. Но колкото и да се опитваше, не можа да разтвори стиснатите зъби на Дънкан.

Точно преди да пристигне линейката, Дънкан най-после се успокои. Отначало Сара изпита облекчение, но после забеляза с подновена тревога, че той не диша. Избърса пяната и част от кръвта по устата му и се опита да му направи изкуствено дишане, ала усети, че й се повдига. Бяха се появили някои от съседите на Дънкан. За нейно облекчение някакъв човек каза, че бил санитар във флотата, и заедно с един друг мъж се заеха с изкуственото дишане, докато пристигне екипът на „Бърза помощ“.

Сара нямаше представа какво се е случило с Дънкан. Само час преди това той й се беше обадил и я бе помолил да дойде при него. Беше й се сторило, че гласът му звучи малко напрегнато и странно, но въпреки това тя беше напълно неподготвена за състоянието, в което го завари. Потрепери отново, като си го представи застанал пред нея в рамката на вратата с разкървавени ръце и разширени, подивели очи. Сякаш бе полудял.

За последен път Сара видя Дънкан, след като пристигнаха в Манхатънската болница. Хората от „Бърза помощ“ й разрешиха да се качи в линейката. По време на това ужасяващо пътуване продължиха да поддържат изкуственото дишане. За последен път Сара го зърна, когато го откараха с количката през двукрилата бяла врата към отделението за неотложна помощ. Пред очите й все още беше санитарят, който, коленичил върху количката, продължаваше да натиска гърдите на Дънкан, докато вратата се затвори след тях.

— Сара Уедърби? — попита някой, изтръгвайки Сара от мислите й.

— Да — каза тя и вдигна поглед.

Пред нея бе изникнал млад лекар, чиято бяла престилка бе изпръскана тук-таме с кръв.

— Аз съм доктор Мъри — представи се той. — Бихте ли дошли с мен? Трябва да поговорим.

— Разбира се — отвърна нервно Сара.

Стана и намести дръжката на чантата си върху рамото. После забърза след доктор Мъри, който пое нанякъде още преди тя да е успяла да попита нещо. Същата бяла врата, която преди три часа бе погълнала Дънкан, сега се затвори след Сара. Доктор Мъри спря и се обърна с лице към нея. Тя се взря с тревога в очите му. Лекарят бе капнал от умора. Сара безуспешно затърси някакъв проблясък на надежда.

— Както разбрах, вие сте приятелката на господин Андрюс — каза доктор Мъри.

Дори гласът му звучеше уморено. Сара кимна.

— Обикновено разговаряме най-напред със семейството — рече доктор Мъри. — Но знам, че сте дошли с пациента и чакате. Извинявайте, че се наложи да стоите тук толкова дълго, но не успях да дойда по-рано, веднага след господин Андрюс постъпиха няколко души с рани от огнестрелно оръжие.

— Разбирам — каза Сара. — Как е Дънкан? — Бе длъжна да попита, макар да не бе сигурна дали иска да знае.

— Не особено добре — отвърна доктор Мъри. — Можете да бъдете сигурна, че екипът опита всичко. За беда е починал още преди да го докарат. Моите съболезнования.

Сара се взря в очите на доктор Мъри. Искаше да види искрица от същата мъка, която се надигаше в нея. Но единственото, което забеляза, беше умора. Привидното му равнодушие й помогна да запази самообладание.

— Каква е причината? — попита тя почти шепнешком.

— Деветдесет на сто сме сигурни, че непосредствената причина за смъртта е тежък инфаркт на миокарда, или сърдечен пристъп — обясни доктор Мъри, видимо по-спокоен със своята медицинска терминология. — Но същинската причина, изглежда, е наркотично отравяне, или свръхдоза. Още нямаме резултатите от кръвните проби. Иска се малко повече време.

— Наркотици ли? — каза невярващо Сара. — Какви наркотици?

— Кокаин — отвърна доктор Мъри. — Санитарите са донесли дори спринцовката, която е използвал.

— Никога не съм знаела, че Дънкан взема наркотици — рече Сара. — Твърдеше, че не употребява наркотици.

— Хората винаги лъжат, когато става дума за секс и за наркотици — каза доктор Мъри. — А при кокаина стига и една-единствена доза. Хората не разбират колко смъртоносен може да бъде. Мнозина посягат на него и това създава погрешно чувство за сигурност. Но както и да е, трябва на всяка цена да се свържем със семейството. Знаете ли телефонния номер?

Потресена от смъртта на Дънкан и от разкритието, че явно е вземал кокаин, Сара издекламира с вцепенена монотонност телефона на семейство Андрюс. Мисълта за наркотиците й помагаше да избегне мисълта за смъртта. Зачуди се откога ли Дънкан е започнал да взема кокаин. Всичко беше толкова трудно за разбиране. А мислеше, че го познава добре.

1

Ноември, 6:45 ч сутринта, понеделник

Ню Йорк

Звънецът на стария будилник неизменно изтръгваше Лори Монтгомъри от блажените дълбини на съня. Макар че притежаваше този часовник от първата си година в колежа, тя така и не успя да свикне с неговото ужасно дрънчене. То винаги я стряскаше и тя неизменно се хвърляше към проклетата чудесия, сякаш животът й зависеше от това да спре дрънченето колкото е възможно по-скоро.

И тази дъждовна ноемврийска сутрин не беше по-различно от друг път. Докато преместваше будилника върху перваза на прозореца, Лори усети лудото биене на сърцето си. Сутрешната струйка адреналин бе причината за особеното въздействие на този всекидневен епизод. Дори ако можеше пак да легне в леглото, Лори нямаше да заспи. Същото се отнасяше и за Том, нейния тъмнориж котарак с тигрови шарки, който при звъна на будилника се беше заврял в дъното на килера.

Примирила се с началото на поредния нов ден, Лори стана, напъха пръстите на краката си в пантофите от овча кожа и включи телевизора на местните сутрешни новини.

Апартаментът й беше малък, с една спалня, намираше се на Деветдесета улица, между Първо и Второ авеню в шестетажна жилищна сграда. Беше на петия етаж откъм гърба. Двата й прозореца гледаха към голите тревясали задни дворове.

Лори отиде в малката кухня и включи машинката за кафе. Предната вечер я бе заредила с пакетче кафе и с нужното количество вода. След като се погрижи за кафето, тя се запъти към банята. Влезе вътре и се погледна в огледалото.

— Уф! — въздъхна Лори и обърна лицето си първо на едната, после на другата страна, оглеждайки разрушителните последици от поредната нощ без достатъчно сън.

Очите и бяха подпухнали и зачервени. Лори не беше от ранобудните. Беше заклета нощна птица и често оставаше да чете до среднощ. Обичаше да чете, все едно дали книгата беше някой скучен текст по патология или нашумял бестселър. Що се отнася до художествената литература, интересите й бяха разностранни. Лавиците на библиотеката й бяха отрупани с какво ли не — от трилъри до любовни саги, историческо четиво, разни научни трактати и дори книги по психология. Предишната вечер беше изчела от кора до кора някакво криминале.

Когато загаси лампата, не посмя да погледне колко е часът. Както обикновено, на сутринта се зарече никога вече да не стои толкова до късно.

Под душа умът й взе да се прояснява и тя се замисли над проблемите, с които й предстоеше да се сблъска през деня. Караше вече петия си месец като младши съдебен лекар в Службата по съдебна медицина на Ню Йорк. Миналия уикенд беше дежурна, което означаваше, че бе работила и в събота, и в неделя. Беше направила шест аутопсии: три през първия и три през втория ден. Много от тези случаи се нуждаеха от допълнителна работа, преди да бъдат приключени, и тя се зае да прави наум списък на нещата, които трябваше да свърши.

Излезе изпод душа и енергично се разтри с кърпата. Бе благодарна, че днешният ден щеше да бъде „за писмена работа“, което значеше, че няма да й възлагат други аутопсии. Щеше да има време да опише аутопсиите, които вече беше направила. Непрекъснато очакваше някакви материали — било от лабораторията, от съдебномедицинските следователи, от местните болници и лекари или от полицията — засягащи около двадесетина случая. Именно тази лавина от хартия постоянно заплашваше да я затрупа.

Лори отиде в кухнята и си приготви кафето. После се върна в банята, за да се гримира и да си подсуши косата. Косата винаги й отнемаше най-много време: беше гъста и дълга, кестенява на цвят с червени оттенъци и тя обичаше да я къносва веднъж в месеца. Гордееше се с косата си. Смяташе, че е най-доброто у нея. Майка й непрекъснато я караше да я подстригва, но на Лори й харесваше да я поддържа дълга под раменете и да я носи на плитка или завита на кок. Колкото до грима, тя се придържаше към теорията „колкото по-малко, толкова по-добре“. Линия с молив, за да подчертае синьо-зелените си очи, няколко щриха, за да изпъкнат светлите й, червеникаворуси вежди, мъничко грим и ето че бе готова. Една мазка ален руж и червило, и това бе всичко. Доволна, тя взе тоалетната си чантичка и тръгна към спалнята.

Вече бе започнало предаването „Добро утро, Америка“. Лори слушаше с половин ухо, докато си обличаше дрехите, които беше приготвила от предишната вечер. Съдебната патология все още бе област, запазена за мъже, но това само караше Лори да се стреми да подчертава своята женственост с облеклото си. Облече зелена пола и поло в същия цвят. Остана доволна от отражението си в огледалото. Досега не бе обличала този тоалет. Кой знае защо, с него изглеждаше по-висока от своите метър и шестдесет и пет и дори по-лека от петдесет и двата си килограма.

След като си изпи кафето, изяде едно кисело мляко и сипа суха храна за котки в купичката на Том, Лори облече припряно шлифера си. После грабна дамската чантичка, сандвича за обяд, който също бе приготвила предната вечер, куфарчето си и излезе от апартамента. Бързо се справи с многобройните ключалки на вратата, завещани й от предишния наемател. Отиде до асансьора и натисна бутона за слизане.

Сякаш по знак, в мига, в който старият асансьор започна да се изкачва със скърцане, Лори чу как ключалките на Дебра Енглър изщракаха. Извърна глава и видя, че вратата на средния апартамент се открехва и предпазната верига се опъва. Кървясалото око на Дебра се вторачи в нея. Над окото се виеше сива къдрица.

Лори отправи предизвикателен поглед към любопитното око. Имаше чувството, че Дебра дебне зад вратата си всеки звук на площадката. Тази постоянна натрапчивост й играеше по нервите. Тя й се струваше насилие над вътрешния й свят, независимо че площадката беше обща.

— Не е зле да си вземеш чадър — рече Дебра с гърления си глас на закоравяла пушачка.

Дебра имаше право и това само засили още повече раздразнението на Лори. Наистина бе забравила да си вземе чадъра. Без да показва и капчица благодарност към Дебра, за да не насърчава нейната вбесяваща бдителност, Лори се върна до вратата на апартамента си и отключи отново всички ключалки в цялата им сложна последователност. Пет минути по-късно, когато влизаше в асансьора, видя, че кървясалото око на Дебра все още дебне напрегнато.

Докато асансьорът се спускаше надолу, раздразнението на Лори премина. Мислите й се върнаха към случая, който я бе разтревожил най-много през уикенда: дванадесетгодишното дете, ударено с топка в гърдите.

— Животът е несправедлив — едва чуто прошепна Лори, докато си мислеше за преждевременната кончина на момчето.

Смъртта на дете бе толкова трудна за възприемане. Беше си въобразявала, че медицинският институт ще я направи безчувствена, но не стана така. Не стана и докато работеше като патолог. А сега, когато се бе посветила на съдебната медицина, този род смъртни случаи бяха дори още по-тежки за възприемане. А те бяха толкова много! До злополуката детето, станало жертва на топката, е било прекрасно момче, преливащо от здраве и жизненост. Лори сякаш и досега виждаше малкото му телце върху масата за аутопсии — въплъщение на здраве, все едно че бе заспало. И въпреки това тя трябваше да хване скалпела и да го изкорми като риба.

Преглътна с мъка, когато асансьорът се заклати и спря. Случаи като това малко момче я караха да се пита дали не е сбъркала в избора на професия, дали не е трябвало да се насочи към педиатрията, където щеше да се занимава с живи деца. Областта на медицината, която бе предпочела, понякога беше зловеща.

И все пак изпита благодарност за подсещането на Дебра, когато видя какво е времето. Вятърът духаше на силни тласъци и предреченият дъжд вече бе завалял. Видът на улицата този ден я накара да се замисли правилно ли е избрала и мястото, където живее, и професията си. Осеяната с боклуци улица не бе приятна гледка. Може би трябваше да се премести в някой по-нов, по-чист град като Атланта или в друг — с вечно лято като Маями. Лори отвори чадъра и приведена срещу вятъра, пое с труд към Първо авеню.

Докато вървеше, си мислеше за една от ирониите в своя избор на професия. Беше се спряла на патологията по редица причини. Преди всичко смяташе, че с нормално работно време по-лесно ще съчетае медицината със семейния живот. Но проблемът беше, че нямаше семейство, ако не се смятаха родителите й, макар на практика те да не влизаха в сметката. Всъщност Лори нямаше дори някаква смислена интимна връзка. И през ум не й бе минавало, че на тридесет и две години няма да има деца, още по-малко, че ще е неомъжена.

Един таксиметров шофьор, чиято националност не можа да отгатне, я откара набързо до ъгъла на Първо авеню и Тридесета улица. Беше изненадана, че успя да хване такси. Обикновено в дъждовно време и в натоварените часове таксита нямаше. Тази сутрин обаче някакъв човек слизаше от едно такси точно когато Лори стигна Първо авеню. Но дори и да не беше успяла да намери кола, нямаше да е беда. Това бе едно от предимствата да живееш само на единадесет преки от работата си. Много често тя отиваше и се връщаше пеша.

След като се разплати с шофьора, Лори се изкачи по стълбите на Нюйоркската служба по съдебна медицина. Шестетажната сграда се засенчваше от останалата част на Медицинския център на Нюйоркския университет и от болничния комплекс „Белвю“. Фасадата й бе от гледжосани в синьо тухли, с алуминиеви прозорци и рамки на вратите, с непривлекателен съвременен дизайн. Обикновено Лори не обръщаше внимание на сградата, но в този дъждовен ноемврийски ден тя не убягна от критичния й поглед точно като професията й и улицата, на която живееше. Мястото беше потискащо. Лори трябваше да го признае. Все още клатеше глава и се питаше дали има архитект, който да се чувства истински удовлетворен от подобна чудесия, когато изведнъж забеляза, че фоайето е претъпкано. Входната врата беше оставена отворена въпреки сутрешния студ и се виждаше как през нея бавно излиза цигарен дим.

Любопитна да разбере какво става, Лори се запровира с доста мъки през навалицата към пропуска. Марлин Уилсън, която обикновено дежуреше на рецепцията, бе видимо замаяна, тъй като поне десетина души се тълпяха край бюрото й и я обсипваха с въпроси. Бяха нахлули журналисти, въоръжени до зъби с камери, касетофони и прожектори. Беше ясно, случило се е нещо необичайно.

След кратка пантомима, с която да привлече вниманието на Марлин, Лори най-после бе изтласкана към вътрешността на сградата. Изпита известно облекчение, когато затворилата се след нея врата заличи гълчавата и лютивия цигарен дим.

Надникна в мрачната стая, където водеха близките да идентифицират покойниците, и малко се изненада като видя, че е празна. Отвън имаше толкова много хора, че тя очакваше да види поне неколцина в стаята за идентификация. Сви рамене и се запъти към кабинета си.

Първият човек, на когото попадна, бе Вини Амендола, един от санитарите в моргата. Без да обръща внимание на врявата в приемната, Вини пиеше кафе от пластмасова чашка и разглеждаше спортните страници на „Ню Йорк Поуст“. Бе опрял крака в ръба на една от сивите метални маси. Както винаги преди осем сутринта, бе единственият човек в стаята. Негово задължение беше да прави кафе за колегите. Голяма професионална кафемашина бе инсталирана в кабинета, помещение, използувано за какво ли не, включително и за неофициалните сутрешни събрания.

— Какво става тук, за бога? — попита Лори, както вземаше графика на аутопсиите за деня.

Макар че днес не й предстояха аутопсии, й бе любопитно да види какви случаи са пристигнали.

Вини свали вестника.

— Лоша работа — каза той.

— Какво по-точно? — не го оставяше на мира Лори.

През вратата, която водеше към телефонната централа, видя, че телефонистките от дневната смяна са затънали в работа. По таблата пред тях просветваха лампички. Лори си наля кафе.

— Още едно убийство на млад човек — каза Вини. — Момиче в пубертет. Изглежда, я е удушил приятелят й. Секс и наркотици. Ясно, богаташки дечица. Станало е до заведението „На зелено“. Помниш колко шум се вдигна с първия такъв случай преди няколко години. Сега журналистите пристигнаха веднага щом бе докаран трупът.

Лори изцъка с език.

— Ужасно и за единия, и за другия. Момичето — мъртво, животът на момчето — съсипан. — Тя си сложи захар и малко сметана в кафето. — Кой пое случая?

— Доктор Пол Плоджет — каза Вини. — Извикал го дежурният и трябвало да отиде на местопрестъплението. Някъде към три часа сутринта.

Лори въздъхна. Беше й жал за Пол. Сигурно му беше напрегнато да се занимава с този случай, нали като нея бе сравнително неопитен. Бе младши съдебен лекар някъде от година, а колкото до Лори, тя работеше тук от четири месеца и половина.

— Къде е сега? Горе в кабинета си ли?

— Нее — каза Вини. — Прави аутопсията.

— Вече? — попита Лори. — Защо бързат толкова?

— Знам ли! — сви рамене Вини. — Но санитарите на смяна, преди да си тръгнат, ми казаха, че Бингам дошъл към шест часа. Сигурно го е извикал Пол.

— Този случай с всеки изминал миг става все по-любопитен — изкоментира Лори. Доктор Харолд Бингам, петдесет и осем годишен, бе главният съдебен лекар на Ню Йорк, което го превръщаше в могъща фигура в техния свят. — Отивам в „трапа“ да видя какво става.

— Не е лошо да внимаваш — предупреди Вини, като се мъчеше да си сгъне вестника. — И аз мислех да ходя там, но се чу, че Бингам бил в лошо настроение. Не че е нещо необичайно…

Лори му кимна и излезе. За да избегне тълпата репортери в приемната, заобиколи и мина през телефонната централа. Телефонистките бяха твърде заети, за да й кажат дори едно „здрасти“. Лори махна с ръка на един от двамата полицейски детективи, прикрепени към Службата. Той си седеше в будката до централата и също говореше по телефона.

Лори мина през още една врата, надникна във всички кабинети на съдебните следователи, за да им каже „добро утро“, но там нямаше никой. Щом стигна главния асансьор, тя натисна бутона за нагоре и както обикновено, трябваше да изчака старата машина бавно да се помръдне. Погледна към залата вдясно и видя как тълпата в приемната ври и кипи. Дожаля й за бедната Марлин Уилсън.

Докато пътуваше нагоре към кабинета си на петия етаж, си мислеше какво ли означава това ранно присъствие на Бингам не само в кабинета, но и в залата за аутопсии. Такова нещо се случваше рядко и затова разпалваше любопитството й.

Колежката й доктор Рива Мехта, с която деляха кабинета, още не бе дошла, затова Лори остана там само няколко минути. Заключи куфарчето, дамската чанта и сандвича в шкафчето и си облече зелена престилка. Тъй като нямаше да прави аутопсия, реши да не си слага обичайния втори кат защитно непромокаемо облекло.

После слезе с асансьора в сутерена, където бе моргата. Не беше точно сутерен, всъщност се намираше на равнището на улицата — на Тринадесета улица. Труповете биваха сваляни и качвани с малък асансьор.

В съблекалнята — Лори рядко я ползваше, предпочиташе да се преоблича в кабинета си — си сложи калъфи на обувките, престилка, маска и шапка. Облечена като за операция, влезе в помещението за аутопсии.

„Трапът“, както помежду си наричаха тази зала, бе стая със средни размери — петнадесет на девет метра. Навремето минаваше за върховно постижение в бранша, но не и сега. Както за всички други общински институции, и за нейното поддържане и ремонт липсваха средства. Осемте маси от неръждаема стомана бяха стари и зацапани от безбройните аутопсии. Над всяка висяха старомодни пружинени везни. По стените имаше мивки, тезгяхи, екрани за рентгенови снимки, стари шкафове със стъкла отпред и водопроводни тръби, които се виждаха. Помещението беше без прозорци.

Бе заета само една маса — втората от края, вдясно от Лори. Докато тя затваряше вратата зад себе си, и тримата лекари с халати, маски и шапки, събрани край масата, вдигнаха глави и я погледнаха, след което продължиха ужасното си дело. На масата бе проснато голото момичешко тяло с цвят на слонова кост. Осветяваше го само редица синьо-бели флуоресцентни лампи точно отгоре. Ужасът се засилваше и от всмукващия шум на водата, която се лееше по ръба в долния край на масата.

На Лори й идеше да се обърне и да излезе, но не го стори. Отиде до групата. Разпозна ги всичките въпреки очилата и маските. Бингам бе отсреща, с лице към Лори. Беше набит и нисък, с груби черти и нос като патладжан.

— Дявол да те вземе, Пол! — сопна се той. — За пръв път ли правиш дисекция на шия? Аз съм насрочил пресконференция, а ти се суетиш като първокурсник. Я ми дай скалпела!

Бингам грабна инструмента от ръката на Пол и се наведе над трупа. По острието от неръждаема стомана блесна лъч светлина.

Лори се приближа още до масата. Беше вдясно от Пол. Усетил присъствието й, той се обърна и за миг двамата се спогледаха. Лори усети, че Пол вече е объркан. Опита се да го окуражи с поглед, но той извърна глава. Лори погледна санитаря, ала и той отклони очи. Атмосферата бе взривоопасна.

Лори сведе поглед и се загледа в ръцете на Бингам. Той отвори шията с малко старомоден разрез, който минаваше от върха на брадичката до края на гръдната кост. После обели кожата встрани, сякаш отвори горната част на блуза с висока яка. Сега освобождаваше мускулите от щитовидния хрущял и подезичната кост. Лори забеляза следи от смъртоносна травма с кръвоизлив в тъканите.

— Едно нещо не мога да разбера — продължи ядосано Бингам, без да вдига очи. — Защо не си прибрал ръцете? Можеш ли да ми отговориш?

Лори и Пол отново се спогледаха. Тя веднага усети, че той няма извинение. Искаше й се да му помогне, но не знаеше как. Разбра неудобството му и се дръпна от масата. Макар че си бе направила труда да се облече, за да наблюдава, излезе от залата. Напрежението бе твърде голямо, за да остане. А и не искаше да притеснява Пол, като увеличава публиката, която слуша забележките на Бингам.

Върна се горе, свали си защитното облекло, седна на бюрото и се залови за работа. Най-напред трябваше да завърши документацията по трите аутопсии, които бе правила в неделя. Първият случай бе дванадесетгодишното момче. Вторият явно се дължеше на свръхдоза хероин, но тя прегледа отново фактите. Следователите бяха намерили в близост до жертвата какви ли не средства за приемане на наркотици. Знаеше се, че покойникът е наркоман. При аутопсията по ръцете му бяха открити много следи от венозни инжекции, стари и нови. На дясната му ръка имаше татуировка: „Роден, за да губи“. Бяха установени обичайните признаци на смърт чрез задушаване от белодробна едема. Въпреки че лабораторните и микроскопските изследвания все още се чакаха, Лори бе уверена, че смъртта е причинена от свръхдоза наркотик и че това е станало случайно.

Третият случай далече не бе толкова ясен. Двадесет и четири годишна стюардеса бе намерена в дома си по хавлия, свлякла се в коридора до банята. Открила я съквартирантката й. Била здрава и предишния ден се прибрала у дома след пътуване до Лос Анджелис. Не било известно да взема наркотици.

Лори бе извършила аутопсията, но не бе намерила нищо. Всичко бе съвсем нормално. Търсейки причината, тя бе помолила един от следователите да открие гинеколога на жената. Бе говорила с него и бе разбрала, че стюардесата е била напълно здрава. Само преди няколко месеца ходила на преглед при него.

Тъй като наскоро бе имала подобен случай, изпрати следователя в апартамента на жената, за да донесе всичките й електрически уреди от банята. Сега на бюрото й я чакаше кашон с бележка от следователя, че това е всичко, което са намерили.

Лори отлепи скоча с нокътя на палеца си, отвори кашона и погледна вътре. Имаше сешоар и маша за къдрене. Извади ги и ги сложи на бюрото, а от долното дясно шкафче взе волтметър.

Първо изследва сешоара, като провери електрическото съпротивление между двата края на щепсела и самия сешоар. И в двата случая уредът показа безкрайно число омове или никакъв ток. Вече си мислеше, че отново е на погрешна следа, докато пробваше машата. Изненада се, щом видя, че резултатът е положителен. Между единия край на щепсела и обвивката на машата волтметърът показа нула омове, което означаваше свободен електрически поток.

Лори взе няколко основни инструмента от бюрото си, между които отвертка и клещи, отвори машата и веднага откри оголената жица, която правеше късо съединение с обвивката. Стана й ясно, че горката стюардеса е починала от електрически шок със слаб ток. Както обикновено в такива случаи, жертвата получава шок, но има достатъчно време да хвърли уреда убиец и да излезе от стаята, преди фаталната сърдечна аритмия да я порази. Причина за смъртта в случая бе електрическият ток, който бе убил случайно стюардесата.

Лори остави „аутопсираната“ маша на бюрото си, извади фотоапарата и нареди частите така, че да се вижда опасната повреда. След това стана, за да снима отгоре. Докато гледаше през визьора, се чувстваше доволна, че е установила причината за смъртта. Не устоя и на една малка скромна усмивка, защото знаеше колко различно си представят хората нейната работа. Не само бе разкрила тайната на преждевременната смърт на клетата жена, но в бъдеще щеше да спаси някой друг от същата съдба.

Ала преди да е заснела машата, телефонът иззвъня. Тъй като доста се бе съсредоточила в работата си, звънят я стресна. Лори вдигна слушалката със зле прикрито раздразнение. Телефонистката я попита дали ще говори с лекар, който се обаждаше от градската болница на Манхатън. Добави също, че той искал да разговаря с шефа.

— Тогава защо го свързвате с мен? — попита Лори.

— Защото шефът е зает в залата за аутопсии, а не мога да намеря доктор Уошингтън. Някой ми каза, че говорел с журналистите. Затова започнах да звъня на другите лекари. Вие първа вдигнахте.

— Свържете ме — рече Лори примирено и се отпусна на стола.

Беше сигурна, че разговорът ще е кратък. Щом някой иска да говори с шефа, няма да е доволен, че го свързват с човека, най-ниско в йерархичната стълбица.

Когато мъжът отсреща се обади, Лори се представи, като подчерта, че е младши съдебен лекар, а не шефът.

— Аз съм доктор Мъри — каза човекът по телефона. — Старши лекар съм тук. Искам да ви питам нещо във връзка с един случай на свръхдоза наркотик, при който пациентът беше докаран мъртъв тази сутрин.

— Какво точно ви интересува? — попита Лори.

Смъртните случаи от наркотици бяха всекидневие в Службата по съдебна медицина. Вниманието й отново се насочи частично към машата. Хрумна й нещо по-добро за снимките.

— Пациентът се казва Дънкан Андрюс — продължи доктор Мъри. — Тридесет и пет годишен, бял. Докараха го без сърдечна дейност, без спонтанно дишане, с телесна температура 42,2 градуса.

— Аха — каза Лори спокойно и като притискаше телефона с глава към врата си, подреди по друг начин частите на машата.

— Има доста данни за апоплектичен удар — рече доктор Мъри. — Направихме изследване — отрицателно. От лабораторията съобщиха, че нивото на кокаина е 20 микрограма на милилитър.

— Гледай ти! — Лори се засмя изумена. Доктор Мъри бе привлякъл вниманието й. — Но това е много високо равнище! Какъв е начинът на приемане, орален? Да не е от тези „мулета“, които се опитват да внасят контрабанда, като гълтат презервативи, пълни с кокаин?

— Едва ли. — Доктор Мъри също се засмя. — Този човек е някакво дете чудо от Уолстрийт. Не, не е орално. Венозно.

Лори преглътна, като се опитваше да прогони стари нежелани спомени. Гърлото й внезапно бе пресъхнало.

— Има ли хероин? — попита тя.

През шестдесетте години бе станала особено популярна сместа от хероин и кокаин, която се наричаше „бърза топка“.

— Хероин няма — каза доктор Мъри. — Само кокаин, но явно огромна доза. Щом температурата му беше 42,2 градуса, когато я премерихме, бог знае каква е била приживе.

— Е, случаят ми се струва доста ясен — рече Лори. — Какъв е въпросът? Ако се чудите дали е за съдебен лекар, отговорът е „да“.

— Не, това го знаем — отвърна доктор Мъри. — Не е там проблемът. По-сложен е. Мъжът е бил намерен от приятелката си, която пристигна с него. После дойдоха и родителите му. И да ви кажа, имат страхотни връзки, нали разбирате… С една дума, сестрите установиха, че Дънкан Андрюс носи в портфейла си картон за даряване на органи, и се обадиха на съответния служител. Без да знае, че случаят е за съдебен лекар, той се свързал със семейството и попитал дали може да вземе очите, тъй като те са единствената тъкан, освен костите, която може да се използува. Нали разбирате, не обръщаме особено внимание на тези карти за дарения на органи, освен ако близките не са съгласни. Но те пък се съгласиха. Казаха, че определено държат да зачетат желанията на покойния. Мен ако питате, просто им се иска да повярват, че синът им е умрял от естествена смърт. Но както и да е, решихме да проверим при вас как се постъпва в подобни случаи, преди да предприемем каквото и да било.

— Близките наистина ли са се съгласили? — попита Лори.

— Казвам ви, при това настояват — отвърна доктор Мъри. — Според приятелката му те двамата с покойния са си говорили няколко пъти, че липсват органи за присаждане, и заедно са отишли в хранилището за органи в Манхатън, за да се запишат за дарители в отговор на призива на хранилището по телевизията миналата година.

— Господин Дънкан Андрюс си е бил доста голяма доза кокаин — каза Лори. — Оставил ли е писмо, че се самоубива?

— Не — отговори доктор Мъри. — Нито е бил в депресия, поне така твърди приятелката му.

— Доста странна ситуация — каза Лори. — Аз лично смятам, че можете да изпълните желанието на близките, това не ще попречи на аутопсията. Но нямам право да вземам такова решение. Затова ще питам началниците и веднага ще ви се обадя.

— Много съм ви благодарен — рече доктор Мъри. — Ако ще правим нещо, добре е да не губим време.

Лори затвори, остави с известно нежелание разглобената маша и се върна в моргата. Без да си слага необходимото облекло, тя показа глава през вратата и веднага забеляза, че Бингам го няма.

— Шефът те е оставил да продължиш сам? — попита тя Пол.

— На мен малко ми трябва — отвърна й той, като се обърна към нея. Маската леко заглушаваше гласа му. — Имам късмет, че трябваше да се връща горе за пресконференцията, която сам е насрочил. Сигурно си мисли, че мога поне да зашия трупа.

— Стига, Пол — опита се да го окуражи Лори. — Не забравяй, че край масата за аутопсии за Бингам всеки е некадърник.

— Ще гледам да го запомня — отвърна Пол все още неубеден.

Лори остави вратата да се затвори зад нея и по стълбите в дъното на моргата се качи на първия етаж. Нямаше смисъл да чака асансьора за един етаж.

Коридорът на първия етаж бе пълен с журналисти и Лори не можеше да направи нищо, за да стигне до двойните врати, които водеха към заседателната зала. Над главите на репортерите виждаше лъскавото плешиво теме на Бингам, което отразяваше прожекторите, пуснати заради телевизионните камери. Той отговаряше на въпросите и се потеше обилно. Лори веднага разбра, че е изключено да обсъди с него проблема на Манхатънската болница.

Изправена на пръсти, потърси с поглед в пълната стая доктор Калвин Уошингтън, заместник-главния лекар. Лесно различи в тълпата този почти двуметров чернокож мъж, който тежеше над сто килограма. Стоеше близо до вратата, която от заседателната зала водеше към кабинета на шефа.

Лори мина през главната приемна, а после през кабинета на шефа и успя да се приближи изотзад към Уошингтън. Щом стигна до доктора, се поколеба. Той бе известен с буйния си нрав. С тази физика и с характерните си настроения бе взел страха на доста хора, между които и на Лори.

Тя събра кураж и го потупа по рамото. Той са обърна веднага. Тъмните му очи я огледаха. Не беше доволен, личеше от пръв поглед.

— Какво има? — попита я доктор Уошингтън, принуден да шепти.

— Мога ли да поговоря с теб? — попита Лори. — Има един случай в Манхатънската болница, който трябва да се реши.

Калвин хвърли поглед към своя потящ се шеф и кимна, тръгна след Лори и затвори вратата на заседателната зала. После поклати глава.

— Вече се вдига страхотен шум около това второ убийство на тийнейджър. Боже, как мразя журналистите. Не „истината“ търсят те, каквато и да е тя. Като хрътки са, които душат за клюки, а горкият Харолд се опитва да се оправдава защо ръцете не са били прибрани до тялото още на местопрестъплението. Какъв цирк!

— Защо не са били прибрани? — попита Лори.

— Защото дежурният лекар не се е сетил — отвърна Калвин отвратен. — Когато Плоджет пристигнал, трупът вече бил качен в колата.

— Как така дежурен съдебен лекар е разрешил трупът да се мести, преди да дойде Пол? — поинтересува се Лори.

— Откъде да знам? — избухна Калвин. — Голяма каша е станала. Беля след беля.

Лори се сви.

— Не ми е приятно, но искам да ти кажа, че долу забелязах още нещо.

— О, какво? — поиска да знае Калвин.

— Дрехите на жертвата са в найлонова торба на един от тезгяхите. Поне така ми се стори.

— По дяволите! — ядоса се Калвин.

Отиде до телефона на Бингам и набра номера на „трапа“. Щом долу вдигнаха, доктор Уошингтън кресна, че ще просне още някого на масата за аутопсии, ако дрехите на жертвата на второто убийство на тийнейджър са в найлонова торба.

Без да чака отговор, тресна слушалката. После погледна Лори така, сякаш приносителят на лоши новини е виновен за тях.

— Не ми се вярва някакви гъбички да унищожат доказателствата толкова бързо — подхвана Лори.

— Не е само това — сопна се Калвин. — Да не сме случайно някъде на къра! Подобни грешки са недопустими, особено под погледа на журналистите. С този случаи хич не ни върви. Както и да е, какъв е проблемът в Манхатънската болница?

Лори разказа на Калвин възможно най-сбито за Дънкан Андрюс и за молбата на лекаря. Подчерта, че близките искат да зачетат желанието на покойния да стане дарител.

— Ако в този щат имаше свестен закон за съдебномедицинско разследване, подобни проблеми нямаше да възникват — изръмжа Калвин. — Мисля, че трябва да зачетем молбата на близките. Кажи на доктора, че в такъв случай може да вземе очите, но преди това трябва да ги фотографира. А също така да вземе проби от стъкловидното тяло от вътрешната им страна за токсикологично изследване.

— Веднага ще му се обадя — каза Лори. — Благодаря.

Калвин махна разсеяно с ръка, вече отваряше вратата към заседателната зала.

Лори се върна през стаята на секретарката и накара Марлин да я пусне през автоматичната врата в централното фоайе. Трябваше да си пробива път през журналистите и да прескача кабелите на телевизионните прожектори. Пресконференцията на Бингам още продължаваше. Лори натисна копчето на асансьора.

— А-а! — изпищя тя, усетила как някой я ръгва в ребрата.

Обърна се, за да се скара на човека, който го бе направил. Очакваше да види някой колега, но се излъга. Пред нея стоеше непознат на около тридесет и няколко години. Беше с разкопчан шлифер и с разхлабена вратовръзка. Хилеше се като дете.

— Лори?

Изведнъж тя се сети: Боб Талбът, репортер от „Дейли Нюз“, с когото бяха заедно в колежа. Известно време не го беше виждала и не можа да го познае в друга обстановка. Въпреки раздразнението си се усмихна.

— Къде се губиш? — попита той. — Не съм те виждал от векове.

— Нещо не излизам напоследък — призна Лори. — Много работя, а освен това почнах да уча за изпитите по съдебна медицина.

— Работата не е заек, че да избяга — каза Боб.

Лори кимна и се опита да се усмихне. Асансьорът дойде. Тя влезе и задържа с ръка вратата.

— Какво мислиш за новото убийство? — попита Боб. — Голям шум се вдигна.

— Естествено — рече Лори. — Случаят е като поръчан от някой жълт вестник. Освен това и ние сме я оплескали. Напомня ми на първия такъв случай. Моите колеги дори смятат, че си приличат твърде много.

— За какво говориш? — попита Боб.

— Първо, ръцете на жертвата не са били прибрани до тялото — обясни Лори. — Не чу ли какво каза доктор Бингам?

— Да, но той наблегна, че нямало значение.

— Има — възрази Лори. — Освен това дрехите на жертвата са сложени в найлонова торба. Това е абсолютно недопустимо. Влагата стимулира развитието на микроорганизми, които могат да повредят доказателствения материал. Още една грешка. За съжаление съдебният лекар, който се занимава със случая, е от стажантите тук. По правило трябва да е някой по-опитен.

— Но нали приятелят на момичето вече си е признал? — попита Боб. — Всичко това не е ли излишно задълбочаване?

Лори сви рамене.

— Докато почне делото, може да му дойде друг акъл. Във всеки случай адвокатът му ще бъде на друго мнение. Тогава вече всичко ще зависи от доказателствата и уликите, освен ако няма свидетел, а в такива случаи рядко има.

— Може и да си права — рече Боб, като кимна. — Ще видим. Сега да се връщам в залата. Какво ще кажеш да вечеряме заедно тази седмица?

— Не знам — отвърна Лори. — Не искам да се правя на свенлива, но наистина трябва да уча, ако ще вземам тези изпити. Защо не ми се обадиш, ще го обсъдим.

Боб кимна, а Лори пусна вратата на асансьора да се затвори. Натисна петия етаж. Щом се върна в кабинета си, звънна на доктор Мъри в Манхатънската болница и му предаде какво я е посъветвал доктор Уошингтън.

— Благодаря ви, че си направихте труда — каза доктор Мъри, когато тя свърши. — Добре е в подобни случаи човек да има някакви указания.

— Непременно се погрижете снимките да са хубави — посъветва го Лори. — В противен случай може да бъде взето друго решение.

— Няма страшно — каза доктор Мъри. — Имаме си фотографски отдел. Ще бъдат направени професионално.

След като затвори, Лори се зае пак с машата. Направи й няколко снимки под различни ъгли и при различно осветление. Щом свърши с нея, се захвана с последния случай от неделя, който най-много я смущаваше: дванадесетгодишното момче.

Стана от бюрото си, върна се на първия етаж и отиде при Черил Майърс, също съдебна лекарка. Обясни й, че трябват повече свидетели на случката с топката. След като при аутопсията не се бе намерило нищо, имаше нужда от разказите на очевидци, които да потвърдят диагнозата й за комоцио кордис, или смърт от удар в гръдния кош. Черил обеща веднага да се заеме с това.

Лори се върна на петия етаж и отиде в хистологията, за да види дали не може да ускори диапозитивите на момчето. Много добре знаеше колко ужасени са близките му, затова бързаше да сложи край на тяхната трагедия. Вече бе установила, че хората някак се примиряват, след като узнаят истината. Атмосферата на несигурност при смърт по неизяснени причини прави мъката на опечалените още по-тежка.

В хистологията тя взе вече готовите диапозитиви на случаите, които бе аутопсирала миналата седмица. После слезе няколко етажа по-долу и взе резултатите от токсикологията и серологията. Занесе всичко това в кабинета си и го струпа на бюрото. Сетне се зае за работа. Прекъсна малко за обяд и продължи до края на деня с диапозитивите от хистологията, като ги сравняваше с лабораторните резултати. Приключи възможно най-много папки.

Работеше така припряно, защото знаеше: на другия ден ще има най-малко два, че и четири случая за аутопсия. Ако не води бързо документацията, ще затъне. В Службата по съдебна медицина на Ню Йорк нямаше нито миг скука, тъй като всяка година през нея минаваха между петнадесет и двадесет хиляди случая. Това означаваше близо осем хиляди аутопсии. Всеки ден биваха докарвани средно по двама убити и двама починали от свръхдози наркотик.

Към четири часа следобед Лори забави темпото. Работата й беше много и напрегната, и това започна да й се отразява. Когато телефонът позвъня за стотен път, тя отговори с уморен глас. Щом разбра, че се обажда госпожа Санфорд, секретарката на доктор Бингам, по рефлекс се изпъна на стола. Шефът й не я търсеше всеки ден.

— Доктор Бингам иска да говори с вас в кабинета си, ако ви е удобно — рече госпожа Санфорд.

— Идвам веднага — отговори Лори.

Усмихна се на думите на госпожа Санфорд: „Ако ви е удобно“. Познаваше добре доктор Бингам — той сигурно й бе казал: „Доктор Монтгомъри да дойде веднага!“, а тя бе „редактирала“ думите му. По пъти Лори напразно се опитваше да се сети защо ли я вика.

— Заповядайте! — Госпожа Санфорд погледна Лори над очилата си и й се усмихна.

— Затворете вратата! — заповяда Бингам, щом видя Лори в кабинета си. Той седеше на голямото бюро. — Седнете!

Лори се подчини. Сърдитият тон на Бингам бе първото предупреждение за това, което предстоеше. Тя веднага разбра, че не я викат за похвала. Проследи с поглед Бингам, който си свали очилата с метална рамка и ги сложи върху тефтера си. Дебелите му пръсти извършиха движението с изненадваща сръчност.

Лори разглеждаше лицето на шефа си. Стоманеносините му очи гледаха студено. Едва се виждаше паяжината от тънки капиляри по върха на носа му.

— Нали знаете, че имаме прессекретар? — започна Бингам, гласът му бе саркастичен и гневен.

— Да, разбира се — отговори Лори, когато той зачака.

— Тогава сигурно знаете и че само госпожа Донатело може да дава информация на средствата за масова информация и обществеността.

Лори кимна.

— Не може да не знаете също така, че освен мен целият персонал в Службата трябва да пази за себе си личното си мнение за работата тук.

Лори не отговори. Все още не разбираше накъде бие Бингам. Внезапно той скочи от стола и започна да се разхожда зад бюрото.

— Не съм убеден, че разбирате едно нещо: съдебният лекар носи голяма обществена и политическа отговорност. — Бингам спря да се разхожда и погледна Лори. — Разбирате ли какво ви говоря?

— Да, струва ми се — каза тя, но сякаш все още й се изплъзваше нещо важно от разговора. Нямаше представа какво е породило тази филипика.

— Не е достатъчно да ви се струва — изсумтя Бингам, като се облегна на бюрото си, вперил свиреп поглед в нея.

Най-много от всичко Лори искаше да запази спокойствие. Не желаеше да показва чувствата си. Мразеше подобни ситуации. Не я биваше никак за сблъсъци.

— Нещо повече — каза гневно Бингам, — тук са недопустими нарушенията на правилника за поверителната информация. Ясно ли е?

— Да — отговори Лори, като се опитваше да сдържи сълзите си. Не беше ядосана, нито натъжена, само разстроена. След като напоследък бе свършила толкова много работа, едва ли заслужаваше подобна тирада. — Мога ли да ви попитам за какво точно става дума?

— Много естествено — отсече Бингам. — Към края на моята пресконференция за убийството в Сентръл Парк един от репортерите стана и започна да ми задава въпрос, като заяви, че според вас Службата е допуснала грешки по този случай. Наистина ли сте казали подобно нещо на репортера?

Лори се сви на стола. Опита се да устои на погледа на Бингам, но трябваше да отвърне очи. Заля я вълна от смущение, вина, гняв и ожесточение. Постъпката на Боб я потресе — как може да не се съобрази с нея и да я предаде! Тя си възвърна дар словото и каза:

— Споменах нещо такова.

— Знаех си — отвърна Бингам доволен. — Бях убеден, че репортерът няма да има наглостта да измисли подобно нещо. Е, смятайте се за предупредена, доктор Монтгомъри. Това е всичко.

Лори излезе неуверено от кабинета на шефа си. Унизена, тя дори не посмя да размени погледи с госпожа Санфорд, да не би да даде воля на сълзите, които едва възпираше. С надеждата, че няма да срещне никого, хукна по стълбите. Не искаше да чака асансьора.

Слава богу, колежката й все още беше в залата за аутопсии. Лори заключи вратата и седна на бюрото. Чувстваше се смазана, сякаш всичките тези месеци тежък труд се бяха обезсмислили от няколко глупави издайнически думи.

Внезапно грабна телефона. Искаше да се обади на Боб Талбът и да му каже какво мисли за него. Но се поколеба, после остави слушалката. В момента нямаше сили за още един сблъсък. Пое дълбоко дъх и бавно изпусна въздуха.

Опита се да продължи работата, но не можа да се съсредоточи. Отвори куфарчето си и хвърли вътре част от недовършените папки. Като си взе и другите неща, отиде с асансьора до сутерена и излезе през асансьора на моргата на Тринадесета улица. Не искаше да рискува да се засече с някого на рецепцията.

В унисон с настроението й навън валеше. Тя пое на юг по Първо авеню. Градът изглеждаше още по-зле от сутринта — облак задушливи изгорели газове висеше между сградите. Лори вървеше с наведена глава, за да не стъпва в мазните локвички и боклука, и за да избягва погледите на бездомниците.

Дори нейният блок изглеждаше по-мръсен от обикновено. Докато чакаше асансьора, я лъхна миризмата на цяло столетие запръжка и тлъсто месо. Слезе на петия етаж и отвърна дръзко на кървясалия поглед на Дебра Енглър — предизвикваше я да каже нещо. Щом влезе в апартамента си, тресна вратата с такава сила, че репродукцията на Климт, която си бе взела от „Метрополитън“, се килна настрани.

Дори темпераментният Том не можа да повдигне настроението й, въпреки че се отърка в краката й, докато тя си закачваше палтото и прибираше чадъра в тесния килер. Влезе в хола и се тръшна на креслото.

Котаракът обаче не прие пренебрежението, скочи на облегалката на креслото и замърка направо в дясното ухо на Лори. Пак не постигна целта си и започна да я потупва по рамото. Най-накрая тя откликна, взе го в скута си и го загали разсеяно.

Дъждът почукваше по прозореца й като падащи песъчинки, а Лори оплакваше живота си. За втори път днес се сети, че не е омъжена. Критиките на майка й сега й се сториха по-оправдани от обикновено. Помисли си пак дали не е сбъркала с избора на професия. Какво щеше да стане с нея след десет години? Дали пак щеше да е затънала в тресавището на самотното ежедневие, в тежка борба с документацията на аутопсиите, или щеше да поеме още по-голяма административна отговорност като Бингам?

Донякъде стъписана, тя осъзна за пръв път, че не иска да става началник. До този момент винаги се бе старала да изпъква — и в колежа, и в медицинския институт — да искаш да станеш шеф също се включваше в програмата на отличниците. За Лори старанието да се отличи бе нещо като бунт, опит да накара баща си, великия сърдечен хирург, най-после да я признае. Но нищо не се получи. Вече знаеше, че никога няма да може да замени в сърцето на баща си по-големия си брат, който умря в крехката възраст деветнадесет години.

Лори въздъхна. Депресията не бе обичайно състояние за нея и фактът, че бе изпаднала дотам, още повече я потискаше. Не бе предполагала, че е толкова чувствителна към критика. Може би бе просто нещастна и досега, но претрупана с работа, не го бе съзнавала.

Забеляза, че червената светлина на телефонния й секретар мига. Първо не й обърна внимание, но колкото повече се стъмваше в стаята, толкова по-настоятелно ставаше мигането. След като погледа светлинката още десетина минути, любопитството й надделя и тя изслуша записа. Беше се обадила майка й, Дороти Монтгомъри, и я молеше да й звънне веднага щом се прибере.

— О, добре! — каза си Лори на глас и се замисли дали да го направи.

Знаеше как майка й й играе по нервите дори когато беше в добро настроение. Не бе готова да поеме още една доза майчински натяквания и съвети, които не е искала. Лори изслуша още веднъж записа и след като се убеди, че гласът на майка й издава истинска загриженост, се обади. Дороти вдигна веднага.

— Слава богу, че звънна — рече задъхано тя. — Не знам какво щях да правя иначе. Мислех дали да не ти изпратя телеграма. Утре вечер съм поканила гости и искам да дойдеш. Да се запознаеш с един човек.

— Майко! — отвърна Лори вбесена. — Не съм сигурна, че ставам за гости. Имах лош ден.

— Глупости! — възкликна Дороти. — Тъкмо затова трябва да излезеш от този свой ужасен апартамент. Чудесно ще си прекараш. И ще ти се отрази добре. Човекът, с когото искам да те запозная, се казва Джордан Шефилд, лекар е. Превъзходен офталмолог, известен по целия свят. Баща ти ми каза. И най-важното: наскоро се е развел, жена му била ужасна.

— Не искам да ми уреждаш среща с непознат — каза Лори с раздразнение.

Не вярваше на ушите си — майка й не само не обърна никакво внимание на душевното й състояние, но и се опитваше да я подреди с някакъв разведен очен лекар.

— Време е вече да срещнеш някой подходящ човек — не отстъпваше Дороти. — Така и не разбрах какво намираше в този Шон Макензи. Мързелив хулиган, влияеше ти много зле. Така се радвам, че накрая скъса с него завинаги.

Лори извърна очи в отчаяние. Няма що, днес майка й бе в страхотна форма. Дори в това, което казваше, да имаше известна истина, точно сега Лори не искаше да го чува. След колежа се срещаше от време на време с Шон. Още от самото начало връзката им бе бурна. И макар че не беше точно хулиган, той й харесваше именно с чара си на декласиран човек, с мотоциклета си и с лошото си поведение. Беше време, когато неговата „артистична“ душа вълнуваше Лори. Преди години дори се бе разбунтувала дотам, че опитаха заедно наркотици. Но сега се надяваше, че поредното им скъсване ще бъде последно.

— Ела в седем и половина — каза Дороти. — И си облечи нещо по-хубаво, например оня вълнен костюм, който ти подарих за рождения ден през октомври. И си вдигни косата. Иска ми се да си поговорим още, но имам много работа. До утре, скъпа. Дочуване.

Лори отдалечи телефона от ухото си и го погледна в затъмнената стая, без да вярва на ушите си. Майка й бе затворила. Не знаеше дали да ругае, да се смее или да плаче. Остави слушалката. Накрая се разсмя. Голям образ беше майка й. Повтори си пак разговора, не можеше да повярва, че се е състоял. Сякаш тя и майка й говореха на различни вълни.

Тръгна из апартамента, запали осветлението и дръпна завесите. Защитена по този начин от света, си спусна косата и се съблече. Кой знае защо, се почувства по-добре. Смахнатият разговор с майка й в миг я бе измъкнал от потиснатото й настроение.

Докато се пъхаше под душа, си призна, че е склонна да хаби повече емоции в службата, отколкото би искала. Това я подразни. Нямаше нищо против да се облича елегантно, но не искаше да се представя като типично крехка, капризна женичка. В бъдеще щеше да се опита да бъде по-делова. Осъзна също каква голяма грешка е направила, като се е доверила на Боб. Непременно трябваше да пази мнението си за себе си, особено когато си имаше работа с преса. Извади голям късмет, че Бингам не я уволни.

Застанала под струята вода, Лори си мислеше дали да не си направи салата, а след това да поучи малко за изпитите по съдебна медицина. После се сети за вечерята на другия ден в дома на родителите си. Макар че първоначалната й реакция бе абсолютно отрицателна, сега се позамисли. Може би това ще й донесе малко разнообразие. После си каза колко ли нетърпим ще бъде този току-що разведен офталмолог. И на каква ли възраст е.

2

9:40 ч вечерта, понеделник

Куинс, Ню Йорк

— Трябва да направя нещо — заяви Тони Руджеро. Не го свърташе на едно място и той се прехвърли отдясно на предната седалка на черния линкълн на Анджело Фачоло. — Вече четири нощи седим тук пред бакалията на Д’Агостино. Не мога да понасям това бездействие, разбираш ли? Аз имам нужда да правя нещо, каквото и да е.

Огледа нервно лъсналата от дъжда улица пред него. Бяха паркирали колата до един водопроводен кран на авеню Рузвелт.

Анджело извърна бавно глава. Очите му с тежки клепачи се спряха на двадесет и четири годишния „хлапак“, когото му бяха натресли. Нервността и припряността на Тони му играеха по нервите. Според него хлапакът, чийто прякор беше Животното, само му пречеше и той го бе казал на Серино. Но не последва нищо. Все едно бе говорил на стената. Серино отсече, че ценното на хлапака било, дето нямал страх от нищо, бил див и честолюбив, нямал никакви угризения и почти никаква съвест. Имал нужда от повече хора като Тони. Анджело не беше толкова сигурен.

Тони беше нисък и мускулест. Липсата на страховитост в осанката се стараеше да компенсира с мускули. Тренираше редовно в гимнастическата зала в Джаксън Хайтс. Бе казал на Анджело, че взема протеинови добавки и понякога стероиди.

Чертите му бяха заоблени, характерно южноиталиански, косата — лъскава, черна и гъста. Носът му бе леко сплеснат и изкривен надясно — навремето се бе боксирал като любител. Бе израснал в Удсайд и не бе успял да завърши гимназия, затова пък често се бе сбивал заради своята физика и сестра си Мери, която беше според неговия израз „хубавелка“. Открай време я защитаваше, смяташе, че всички мъже имат същата цел като него, опре ли до жени.

— Не мога да седя повече тук — рече Тони. — Трябва да сляза от колата.

Той посегна към дръжката на вратата.

Анджело сложи ръка на рамото му.

— Стой мирен — сопна се той доста заканително, за да задържи Тони.

Серино бе донякъде прав да ги събере двамата. Анджело Контето беше пълна противоположност на дръзкия Тони. Изглеждаше по-възрастен от своите тридесет и четири години. Тони бе нисък, Анджело — висок и слаб, с остри, сякаш изсечени черти. Докато Тони се притесняваше от ръста си, Анджело се притесняваше от кожата си. По лицето му личаха следи от шарка, която на шестгодишна възраст едва не го беше отнесла в гроба, и от жестоко акне, което го бе мъчило между тринадесет и двадесет и една години. Тони беше див и избухлив, Анджело беше внимателен и пресметлив: наглед спокоен социопат, чийто характер се бе оформил в безброй поправителни домове и накрая от тежката, твърде поучителна присъда, излежана в затвор с особено строг режим.

И двамата бяха доста суетни, станеше ли дума за облекло. Тони така и не успяваше да постигне фигурата, за която мечтаеше; неговите костюми, колкото и скъпи да бяха, винаги стояха зле на несъразмерното му мускулесто тяло. От друга страна, Анджело бе истинско предизвикателство дори за най-закоравелите последователи на модата, когато ставаше дума за елегантност. Не че се обличаше крещящо, но бе изваден като от кутийка. Носеше само скъпи костюми, ризи, вратовръзки и обувки. Както мускулестото телосложение на Тони отговаряше на ниския му ръст, по същия начин изисканото облекло на Анджело отговаряше на лицето му, за което той не даваше дума да се каже.

Тони се облегна на седалката. Погледна Анджело. Беше сред малцината, от които се страхуваше и които уважаваше, дори му завиждаше. Анджело беше човек с връзки, истински мъж, за когото се носеха легенди.

— Поли ми каза, че Франки де Паскуале щял да се появи в бакалията — рече Анджело. — Така че ако трябва, ще чакаме тук до края на другия месец.

— Господи! — промълви Тони.

Вместо да слезе от колата, бръкна в широкото си яке и извади двадесет и пет калибровия пистолет. Освободи пружинния предпазител на дулото, издърпа магазина и преброи патроните, сякаш някой от осемте би могъл да изчезне, след като ги бе броил за последен път само преди половин час.

Когато Тони натисна спусъка на празния пистолет, Анджело опули очи.

— Скрий пистолета! — каза той. — Какво те прихваща?

— Добре де! — рече Тони, върна магазина обратно и прибра пистолета в кобура под рамото си. — Я не се занасяй, какво си изкара ангелите! — Извърна очи към Анджело, който го гледа известно време. Тони вдигна ръцете си. Познаваше Анджело достатъчно добре, за да разбере, че е ядосан. — Пистолетът е прибран. Вече можеш да се успокоиш.

Анджело не каза нищо. Пак насочи поглед към входа на бакалията — следеше кой влиза и излиза оттам.

Тони въздъхна тежко.

— Цял месец вече, откакто ония копелета плиснаха киселината в лицето на Поли. Може гадовете да са се изпокарали, да са се омели от града. На тяхно място аз бих постъпил така. Още на другия ден щях да се чупя оттук. Щях да отпраша към Флорида или някъде по крайбрежието. Дали не висим тук за тоя, що духа? Мислил ли си за това?

— Видели са Франки. Видели са го тук, в бакалията на Д’Агостино.

— И как е станало? — попита Тони. — Как все пак са успели да се доберат до Серино?

— Много лесно — каза Анджело. — Вини Доминик повикал Серино на среща. Уговорката била никой да не носи оръжие. Всеки трябвало да остави своето в колата си. Дори използвахме метален детектор, който Серино беше задигнал от летище „Кенеди“. Когато почнал да поднася кафето, Тери Мансо плиснал чаша с киселина в лицето на Пол. Знаем, че Франки е замесен, защото пристигна с Мансо.

— А Франки как успя да се измъкне? — поинтересува се Тони.

— В мига, в който Поли бе облян с киселината, осветлението угасна — обясни Анджело. — После Поли се разпищя така, че всеки хукна да се крие в тъмното. Бях при витрината. Счупих я с един стол и се измъкнах ни лук ял, ни лук мирисал. Видях как и Мансо се изнизва през вратата. Франки вече се качваше в колата. Всичко се разигра светкавично, почти никой нямаше време да реагира.

— А как спипа Мансо? — поинтересува се Тони.

— Хукнах да го гоня — рече Анджело. — Мансо загуби. Колата ми беше точно пред ресторанта, пистолетът лежеше на предната седалка, за да го грабна веднага, в случай че нещо се обърка. Дадох два изстрела, докато Мансо се опитваше да се вмъкне в колата си. Така и не успя. И двата куршума попаднаха в гърба му.

— Колко души бяха замесени? — попита Тони.

Гризеше го любопитство за случката с киселината, откакто беше чул за нея, но се побоя да отвори дума.

— Според мен най-малко още двама, освен Мансо и Де Паскуале — уточни Анджело. — Искаме да говорим с Франки именно за да разберем със сигурност.

— Божичко, умът ми не го побира! — ахна Тони и поклати глава. — Не мога да си представя колко ли са обещали да платят хората на Лучия за такъв удар.

— Никой не знае със сигурност — каза Анджело. — Всъщност говори се, че сополанковците го били направили на своя глава, мислели, че ще бъдат възнаградени от хората на Лучия за смелостта си. Но както личи, тях изобщо не ги е еня.

— Ама че нагло — промърмори Тони. — Киселина в лицето. Господи!

— Добре че ме подсети — додаде Анджело. — Взе ли киселината за акумулатори?

— Да, разбира се — рече Тони. — На задната седалка е, в старата лекарска чанта на доктор Травино.

— Добре — каза Анджело. — На Поли ще му хареса. Бива си я хватката.

Тони се протегна. Около минута мълча. После прочисти гърлото си.

— Какво ще кажеш, ако сляза от колата само за миг? Искам да направя няколко лицеви опори. Раменете ми се схванаха.

Анджело изруга през зъби и каза на Тони, че да седи с него в колата е като да е заключен в стая с двегодишно дете.

— Извинявай — рече Тони с повдигнати вежди. — Свикнал съм на повече движение.

Сключи двете си ръце и направи няколко упражнения. По средата на едно от тях спря и се загледа навън през страничния прозорец.

— Мале! Тоя, дето идва насам, не е ли Франки де Паскуале? — развълнувано произнесе Тони.

Анджело се наведе напред, за да погледне край Тони.

— Наистина прилича на него.

— Най-после! — възкликна радостно Тони и затърси пипнешком пистолета си, като се пресегна към дръжката на вратата.

Усети ръката на Анджело върху своята и погледна учудено наставника си.

— Не бързай толкова — каза Анджело. — Трябва да се уверим, че е сам. Не бива да изпортваме работата. Това може да е единственият ни шанс, а Поли не желае повече неприятности.

Като настървена хрътка, която едвам се сдържа да не хукне към показалата се плячка, Тони наблюдаваше как Франки де Паскуале изчезва в претъпканата бакалия. За негова изненада Анджело подкара колата.

— Къде отиваш? — попита Тони.

— Само ще дам малко назад — обясни Анджело. — Изглежда, Франки е сам. Ще го пипнем, когато излезе.

Анджело паркира колата под ъгъл до бордюра, край автобусната спирка. Остави двигателя включен. Зачакаха.

Двадесет минути по-късно Франки излезе от магазина с пакети в двете ръце. Анджело и Тони го наблюдаваха, докато идваше право към тях.

— Има вид на хлапе — обади се Анджело.

— Такъв си е — каза Тони. — На осемнадесет години е. Беше в един клас със сестра ми, преди да се хване с бандитите и да зареже училището.

— Хайде! — рече Анджело.

Двамата с Тони светкавично слязоха от колата и се изправиха пред изненадания Франки де Паскуале. Той ги зяпна с широко отворени очи, челюстта му увисна.

— Здрасти, Франки! — каза спокойно Анджело. — Трябва да поговорим.

В отговор Франки изпусна покупките. Торбите се скъсаха, когато паднаха на мокрия тротоар, и няколко консервени кутии с доматено пюре се търкулнаха в канавката. Франки се обърна и побягна.

Тони го настигна в един миг. Сграбчи го грубо отзад и го събори на тротоара. Притисна го надолу, набързо го претърси и измъкна малък пистолет. Прибра го в джоба си и обърна стъписаното момче към себе си. Отблизо Франки изглеждаше дори по-малък от осемнадесет години. Всъщност май още не се бръснеше.

— Не ме бий! — примоли се Франки.

— Затваряй си човката! — сряза го Тони.

Хлапакът беше пълна отрепка. На Тони му стана отвратително.

Анджело докара колата до тях. Остави двигателя включен и изскочи на улицата. Неколцина минувачи се бяха спрели с чадърите си, за да позяпат. Анджело си проби път през тях.

— Хайде, чупка! — изкомандува той. — Ние сме от полицията.

Размаха им лъскава стара значка на полицейското управление, която държеше в джоба си точно за такива случаи. Това, че на нея пишеше квартал Озоун Парк, а те бяха в Удсайд, нямаше никакво значение. Формата и блясъкът на метала оказаха желания ефект. Малката тълпа започна да се разпръсва.

— Не са полицаи! — изкрещя Франки.

В отговор на неговия изблик Тони опря пистолета до главата му.

— Още една дума, и си на оня свят, малкият!

— В колата! — нареди Анджело.

Хванаха Франки от двете страни, изправиха го и го повлякоха към колата. Отвориха задната врата и натиснаха главата му надолу, после го напъхаха вътре. Тони се качи след него. Гумите изскърцаха и те се понесоха на запад по авеню Рузвелт.

— Защо постъпвате така? — попита Франки. — Нищо не съм ви направил.

— Затваряй си устата — обади се Анджело от предната седалка.

Не изпускаше от погледа си огледалото за обратно виждане. Ако имаше нещо тревожно, щеше да завие по булевард Куинс. Но всичко беше спокойно, така че продължи направо. Авеню Рузвелт свърши, излязоха на Грийнпойнт и Анджело се поотпусна.

— Е, сополанко! — рече Анджело, като хвърли поглед в огледалото. — Време е да поговорим.

Франки се беше свил в ъгъла възможно най-далече от Тони. Тони държеше пистолета в лявата си ръка, която беше опрял на облегалката. Нито за миг не изпускаше от очи Франки.

— За какво искате да говорим? — попита Франки.

— За това, което вие с Мансо направихте на Поли Серино — поде Анджело. — Сто на сто вече си се досетил, че работим за господин Серино.

Очите на Франки се прехвърлиха от лицето на Тони към пистолета му, след това нагоре, към отражението на Анджело в огледалото. Обзе го ужас.

— Не съм го направил аз — каза той. — Само присъствах. Идеята беше на Мансо. Те ме принудиха да отида. Аз не исках, но заплашиха майка ми.

— Кои са тези „те“? — попита Анджело.

— Тери Мансо — рече Франки. — Само той.

Най-неочаквано Тони цапардоса с дулото на пистолета Франки през лицето. Франки изкрещя и притисна с длани лицето си. Между пръстите му потече струйка кръв.

— За какви ни вземаш? За глупаци ли? — с насмешка попита Тони.

— Не го бий още — каза Анджело. — Може би ще е сговорчив.

— Моля ви, не ме бийте повече — изхлипа Франки.

Тони изруга презрително и провря със сила дулото на пистолета през пръстите на Франки в устата му.

— Ще ти размажа мозъка по колата, ако не поумнееш и не престанеш да ни будалкаш.

— Кой друг беше замесен? — отново попита Анджело.

Тони измъкна дулото на пистолета си, за да даде възможност на Франки да говори.

— Само Мансо — изрида Франки. — Той ме накара да отида с него.

Анджело поклати с погнуса глава.

— Явно не искаш да ни помогнеш, Франки. Я си спомни осветлението. Точно когато Мансо хвърли киселината, осветлението угасна. Не беше съвпадение. Кой изключи осветлението? Ами колата? Кой караше колата?

— Нищо не знам за осветлението — проплака Франки. — Не си спомням кой караше. Не го познавам. Беше го взел Мансо.

Анджело кимна погнусено. Нямаше да е толкова лесно. Мразеше да се занимава с такива гнусотии. Беше хранил слаби надежди, че Франки ще издаде и майчиното си мляко още щом го вкарат в колата. Очевидно се бе излъгал.

Погледна в огледалото и за миг зърна лицето на Тони в трепкащия отблясък на пробягващите улични лампи. Беше се ухилил самодоволно и по това Анджело разбра, че се забавлява. Дори човек като Анджело си помисли, че понякога Тони е ужасен.

Щом стигнаха кея на Грийнпойнт в Бруклин, Анджело зави надясно към Франклин, после наляво към Джава стрийт. Всичко наоколо беше запуснато, особено районът при брега. Покрай улицата се нижеха изоставени складове. Допреди седемдесет и пет — сто години тази част от града е била една от процъфтяващите, но отдавна се бе преобразила, ако не се броят няколкото предприятия, например заводът на „Пепси-кола“ нагоре, по посока на Нютаун Крийт.

В дъното, където Джава стрийт свършваше при Ийст Ривър, Анджело мина с колата през портал, който се заключваше с верига. Над портала имаше табела: „Американ Фреш Фрут къмпани“. Колата започна да подскача по грубата чакълеста настилка, но Анджело не намали скоростта. Спря чак когато вече нямаше накъде да кара.

— Излизайте всички — каза той.

Бяха паркирали под прикритието на огромен склад върху кея, врязал се стотина метра навътре в Ийст Ривър. Точно зад реката се виждаше грамадата на окъпания в светлини Манхатън. Тони слезе от колата, хванал в ръка малката черна чанта на доктор Травино, и подкани Франки също да излиза.

Анджело отключи висока врата, която водеше към вътрешността на склада, и направи знак на Франки да влиза. Момчето се поколеба на тъмния вход.

— Казах ви всичко, което знам. Какво искате от мен?

Тони блъсна Франки така, че той влетя, препъвайки се, вътре. Щракването на електрическия ключ отекна в приличния на пещера склад, когато Анджело включи шалтера, задействащ лампите с живачна пара. Отначало те едва мъждукаха, но докато вървяха към края на кея и мъкнеха дърпащия се Франки, светлината ставаше все по-ярка. Скоро беше достатъчно силна, за да освети огромните наръчи зелени банани, с които бе пълен складът.

— Моля ви — простена Франки, но Анджело и Тони не му обърнаха внимание.

Продължиха чак до края, където отключиха врата, обкована с дъски. Анджело откри електрическия ключ за единствената крушка, висяща на оголена жица. В помещението имаше старо метално бюро с липсващи чекмеджета и няколко стола, в пода зееше широка дупка. Под дупката водата на Ийст Ривър приличаше повече на нефт, вихрено понесен по посока на течението, край подпорите на кея.

— Истина ви казвам — изплака Франки. — Всичко беше работа на Мансо. Закараха ме там насила. Нищо повече не знам.

— Разбира се, Франки — рече Анджело. Обърна се към Тони и добави: — Вържи го за някой от столовете.

Тони сложи чантата на доктор Травино на бюрото и я отвори. Бръкна в нея и извади отвътре въже за простиране. След това с крива усмивка каза на Франки да седне на един от столовете с дървена облегалка. Момчето се подчини. Докато Тони го връзваше, Анджело си запали цигара.

Тони подръпна въжето, за да изпробва здравината на възлите. Доволен, се изправи и кимна на Анджело.

— Още веднъж, Франки — каза Анджело. — Кой още беше замесен в номера с киселината? Кой, освен теб и Мансо?

— Никой — проплака Франки. — Казвам ви истината.

Анджело духна подигравателно дим в лицето на Франки. Погледна към Тони и рече:

— Време е за серума на истината.

Тони извади от чантата на доктор Травино стъклено шишенце и капкомер. Подаде ги на Анджело. Анджело развинти капачката и предпазливо помириса съдържанието. Когато почувства дъха му, бързо отдръпна главата си назад.

— Уха! Бива си го.

Премига няколко пъти и изтри сълзите от ъгълчетата на очите си.

— Има ли вероятност да промениш мнението си? — попита спокойно Анджело, като се приближи до Франки.

— Истината ви казвам — упорито повтори Франки.

Анджело погледна Тони.

— Дръж му главата назад.

Тони сграбчи кичура от косата на Франки точно над челото и дръпна главата му назад.

— Кажи, Франки! — рече Анджело, наведен над обърнатото нагоре лице на момчето. — Чувал ли си някога израза „око за око, зъб за зъб“?

Едва тогава Франки разбра какво става. Но колкото и да се опитваше да стисне очи, Анджело успя да изпразни капкомера в долната част на клепача на дясното му око.

Чу се слаб съскащ звук като от вода, капнала върху горещ тиган, сетне пронизителен вик, последвал врязването на сярната киселина в нежните очни тъкани. Анджело погледна Тони и забеляза, че лицето му е изкривено от усмивка. Докъде ли ще стигне светът с това ново поколение, помисли си Анджело. Този хлапак, Тони, изпитваше наслада. За Анджело това бе не забавление, а работа. Ни повече, ни по-малко.

Анджело остави шишенцето със сярната киселина на бюрото и дръпна няколко пъти от цигарата. Когато виковете на Франки поутихнаха и преминаха в задавено хълцане, Анджело се наведе към него и спокойно го попита дали иска да промени мнението си.

— Отговори! — заповяда той, когато му се стори, че Франки не му обръща внимание.

— Истината ви казвам — успя да каже момчето.

— Да му се не види! — промърмори Анджело, докато отиваше да вземе отново киселината. — Дръж му пак главата назад — извика той през рамо на Тони.

— Чакайте! — извряка Франки. — Не ме мъчете повече. Ще ви кажа каквото искате да знаете.

Анджело върна шишенцето с киселината на бюрото и отново се приближи до Франки. Погледна сълзите, които струяха от затворените очи на хлапака, особено от онова, в което беше капнал от киселината.

— Добре, Франки — подхвана Анджело. — Кои бяха замесени?

— Дайте ми нещо за окото — проплака Франки. — Адски боли.

— Ще се погрижим за него веднага щом ни кажеш каквото искаме да знаем — рече Анджело. — Хайде, Франки, започвам да губя търпение.

— Бруно Марчезе и Джими Лансо — измънка Франки.

Анджело погледна Тони.

— Чувал съм за Бруно — кимна той. — От тукашните е.

— Къде можем да намерим тези типове, ако решим да поговорим с тях? — попита Анджело.

— Петдесет и пета улица, номер тридесет и осем двадесет и едно, първи апартамент — каза Франки. — Близо до Северния булевард.

Анджело извади лист хартия и записа адреса.

— Чия беше идеята? — попита той.

— На Мансо — изплака Франки. — За това не съм ви лъгал. Идеята му беше, че ако направим това, всички до един ще станем войници на клана Лучия, част от близкото му обкръжение. Но аз не исках. Те ме принудиха да отида с тях.

— Защо не ни го каза в колата, Франки? — поинтересува се Анджело. — Щеше да си спестиш куп неприятности, а на себе си — излишните мъки.

— Беше ме страх, че онези ще ме очистят, ако разберат, че съм проговорил — каза Франки.

— Значи се боиш повече от своите приятели, отколкото от нас? — попита Анджело и мина зад Франки. Това стигаше, за да нарани чувствата на Анджело. — Виж ти! Но карай! Вече няма защо да се страхуваш от приятелите си, ние ще се погрижим за теб.

— Дайте ми нещо за окото — каза Франки.

— Непременно — отвърна Анджело.

С леко движение, без да се колебае нито секунда, той извади автоматичен валтер и простреля Франки отзад в главата, точно над врата. Главата на момчето отскочи напред, след това клюмна на гърдите му.

Внезапното последно действие изненада Тони, който премигна и отстъпи назад в очакване да бликне кръв. Но не последва нищо такова.

— Защо не ми даде да го направя аз? — изплака той.

— Дръж си устата и го развържи — рече Анджело. — Не сме дошли тук да се забавляваш. Ние работим, запомни това!

След това Тони развърза Франки. Анджело му помогна да пренесат безчувственото тяло до дупката в пода. Преброиха до три и го хвърлиха в реката. Анджело гледа известно време, колкото да се убеди, че течението е поело трупа и го е отнесло.

— Да се връщаме в Удсайд, предстои ни да направим светско посещение на останалите — рече Анджело.

На адреса, който бе дал Франки, имаше малка двуетажна къща с по един апартамент на всеки етаж. Входната врата беше заключена, но механизмът й се задействаше с кредитна карта. Само след минути двамата бяха вътре.

Заеха позиция от двете страни на вратата на първи апартамент и Анджело почука. Не последва никакъв отговор. От улицата бяха видели, че вътре свети.

— Разбий я — нареди Анджело и кимна към вратата.

Тони отстъпи няколко крачки назад, след това ритна вратата. Страната откъм пантите се разцепи от първия ритник и вратата зейна. След миг Анджело и Тони бяха в малкия апартамент, стиснали с две ръце пистолетите си. Апартаментът беше празен, ако не се броят няколкото недопити бутилки бира на масичката. Телевизорът беше включен.

— Какво ще кажеш? — попита Тони.

— Сигурно са се уплашили, след като Франки не се е върнал, и са духнали — рече Анджело. Запали цигара и се замисли за момент.

— Какво ще правим? — каза Тони.

— Знаеш ли къде живее семейството на тоя Бруно? — попита Анджело.

— Не, но мога да разбера — отвърна Тони.

— Действай! — рече Анджело.

3

7:55 ч сутринта, вторник

Манхатън

Беше чудесна утрин. Лори Монтгомъри вървеше на север по Първо авеню към Тридесета улица. В хладния свеж въздух дори Ню Йорк изглеждаше прекрасен, измит и лъснат от валелия два дни дъжд. Беше определено по-студено, отколкото предишните дни, и това тревожно напомняше, че приближава зимата. Но слънцето грееше, подухваше лек ветрец, достатъчен, за да разсейва отработените газове от автомобилите, проправящи си път в посоката, в която се движеше и Лори.

Когато приближи Службата по съдебна медицина, тя закрачи по-енергично. Усмихна се на себе си при мисълта колко различно се чувства тази сутрин в сравнение с предната вечер, когато си тръгваше за вкъщи. Мъмренето на Бингам беше неприятно, но заслужено. Лори си бе виновна. Ако беше шеф, щеше също да се ядоса.

Докато наближаваше предното стълбище, се чудеше какво ли ще й донесе денят. Обичаше си работата най-вече защото беше непредсказуема. Единствено знаеше, че по график й предстоят аутопсии. Нямаше никаква представа на какви случаи с главоблъсканици ще се натъкне през деня. Почти всеки път, когато правеше аутопсия, се сблъскваше с нещо, което никога не беше виждала, за което понякога дори не бе чела. Това бе професия, която непрекъснато й поднасяше открития.

Тази сутрин приемната беше относително спокойна. Пак се навъртаха неколцина журналисти, жадни да научат нещо повече за случая с второто убийство, извършено в Сентръл Парк, то беше запълнило първите страници на жълтите вестници и местните сутрешни новини.

Лори спря нерешително пред вътрешната врата. На една от пластмасовите пейки забеляза Боб Талбът, потънал в разговор с друг репортер. След моментно колебание тя се приближи до тях.

— Боб, бих искала да поговорим — каза. След това се обърна към другия и добави: — Извинете, че ви прекъсвам.

Боб стана енергично и се отдалечи с Лори. Тя беше изненадана от държането му. Очакваше да е по-притеснен и разкаян.

— Сигурно е своеобразен рекорд да те видя два дни поред — рече Боб. — Това е удоволствие, с което е възможно да свикна.

Лори започна направо:

— Не мога да повярвам, че не си проявил малко повече уважение към доверието ми. Това, което ти казах вчера, беше предназначено само за твоите уши.

Боб видимо беше изненадан от упрека на Лори.

— Страшно съжалявам. Не съм мислил, че това, което ми каза, е тайна. Не ме предупреди.

— Би могъл да се досетиш — тросна се Лори. — Не се иска много ум, за да си дадеш сметка, че подобно изявление ще ме злепостави.

— Извинявай — рече Боб. — Няма да се повтори.

— Прав си, няма да се повтори — каза Лори.

Тя се врътна и се отправи към вътрешната врата, без да обръща внимание на виковете на Боб. Но въпреки това вече не бе така ядосана. В края на краищата предния ден беше казала истината. Мина й през ума, че май трябва да се притеснява повече от социално-политическия момент в работата си, за който бе споменал Бингам, отколкото за постъпката на Боб. Патологията и по-конкретно съдебната медицина я привличаха и с това, че хората, които са им се посветили, се опитват да открият истината. За нея бе неприемлива мисълта за компромис, какъвто и да е той. Надяваше се, че никога няма да й се наложи да избира между своята съвест и политиканстването.

Марлин Уилсън й отвори с бутона вратата и Лори се насочи право към отделението за идентифициране. Както обикновено, Вини Амендола пиеше кафе и прелистваше спортните страници. Ако датата върху вестника не бе различна всеки ден, Лори бе готова да се закълне, че Вини изобщо не излиза от Службата. Той не показа с нищо, че е забелязал Лори. Рива Мехта, колежката й, с която деляха един кабинет, също беше в отделението за идентифициране. Беше тъничка индийка с мургава кожа и мек, копринен глас. В понеделник двете не се бяха виждали.

— Изглежда, днес имаш късмет — подкачи я Рива.

Беше си взела кафе, преди да се качи в кабинета. Вторник беше нейният ден за оформяне на документацията.

— Защо? — попита Лори.

Вини се изсмя, без да вдига очи от вестника.

— Имаш един убит, от „плувците“ — обясни Рива.

„Плувци“ наричаха труповете, престояли известно време във вода. Общо взето, подобни случаи не бяха желани, тъй като обикновено труповете бяха доста разложени.

Лори хвърли поглед на графика, който Калвин беше съставил сутринта. В него бяха посочени аутопсиите за деня и хората, които трябваше да ги направят. Срещу нейното име имаше два случая на смърт от свръхдоза наркотици и един от огнестрелна рана.

— Тялото било извадено от Ийст Ривър тази сутрин — поде Рива. — Някакъв бдителен служител от охраната го видял във водата край пристанището на Саут стрийт.

— Прекрасно — каза Лори.

— Не е чак толкова страшно — обади се Вини. — Не е бил дълго във водата. Само няколко часа.

Лори кимна с облекчение. Значи вероятно нямаше да й се наложи да аутопсира трупа в „залата за разложени“. В подобни случаи я притесняваше не толкова миризмата, колкото изолацията. „Залата за разложени“ беше съвсем отделно, в другия край на моргата. Лори предпочиташе много повече да е във водовъртежа на нещата, заедно с колегите си. В централната зала за аутопсии си разменяха опит. Често тя научаваше от случаите на другите толкова, колко и от своите.

Погледна името на жертвата и възрастта му: Франк де Паскуале.

— Горкичкият — каза тя, — бил е само на осемнадесет. Колко жалко. И както с повечето такива убийства, случаят вероятно ще остане неразкрит.

— Вероятно — съгласи се Вини, мъчейки се да сгъне вестника на следващата страница.

Лори каза „добро утро“ на Пол Плоджет, когато той се показа на вратата. Имаше тъмни кръгове под очите. Тя се поинтересува как върви работата с неговия прословут случай.

— Хич не ме питай — рече Пол. — Същински кошмар.

Лори си взе чаша кафе и прибра трите папки със случаите за деня. Всяка папка съдържаше работен лист, отчасти попълнен смъртен акт, списък на съдебномедицинските данни за случая, два листа за бележките от аутопсията, телефонното известие за смъртта във вида, в който е получено, попълнен формуляр за идентифициране на трупа, следствено заключение, формуляр за заключението от аутопсията и един лабораторен фиш за изследване на антитела.

Докато прелистваше материалите, Лори видя имената на другите двама убити: Луис Херера и Дънкан Андрюс. Спомни си името Дънкан Андрюс от предишния ден.

— Това е случаят, за който ме питаше вчера — каза някой зад гърба на Лори.

Тя се обърна и вдигна поглед към черните като въглени очи на Калвин Уошингтън. Той се бе приближил откъм гърба й и сложи пръста си до името на Андрюс.

— Когато го видях, си помислих, че ще поискаш случая.

— Нямам претенции — отвърна Лори.

Всеки съдебен лекар си имаше свой подход към началото на работния ден. Някои грабваха материалите и слизаха направо долу. Лори постъпваше по-различно. Обичаше да носи всичките документи в кабинета си, за да планира деня възможно най-рационално. С кафето в едната ръка, с куфарчето и трите нови папки под мишница тя се запъти към асансьора. Беше стигнала до телефонната централа, когато сержант Мърфи, един от полицаите, прикрепени към Службата по съдебна медицина, я извика по име. Изскочи от полицейската будка, помъкнал след себе си още един мъж. Сержантът беше преливащ от здраве червендалест ирландец.

— Д-р Монтгомъри, искам да ви запозная с лейтенант Лу Солдано, детектив — изрече гордо Мърфи. — Той е един от шефовете в отдел „Убийства“ в централното управление.

— Приятно ми е, докторе — каза Лу и протегна ръка.

Беше симпатичен мургав мъж, среден на ръст, с приятни черти и светли очи, които сега бяха приковани в лицето й. Косата му бе късо подстригана, както подхождаше на набитото му мускулесто тяло.

— И на мен — рече Лори. — Тук, в Службата по съдебна медицина, не виждаме много лейтенанти от полицията.

Лори се почувства малко притеснена от вторачения поглед на мъжа.

— Не ни пускат твърде често от клетките — каза Лу. — Почти не се отлепвам от бюрото си. Но въпреки това обичам да се измъквам от време на време, особено в някои случаи.

— Надявам се тук да ви хареса — рече Лори. Усмихна се и понечи да си тръгне.

— Един момент, докторе! — спря я Лу. — Казаха ми, че сте определена да аутопсирате Франк де Паскуале. Дали имате нещо против да присъствам? Вече уредих това с доктор Уошингтън.

— Заповядайте — каза Лори. — Ако сте в състояние да го изтърпите.

— Присъствал съм на няколко аутопсии — поясни Лу. — Едва ли ще има проблеми.

— Чудесно — рече Лори.

Настъпи неловка пауза. И двамата мълчаха. Най-после Лори си даде сметка, че човекът очаква да го упъти.

— Отивам в кабинета си — обясни тя. — Обикновено първо преглеждам документацията. Искате ли да дойдете с мен?

— С удоволствие — отвърна лейтенантът.

В асансьора Лори разгледа Солдано по-отблизо. Той беше як, атлетично сложен, явно умен мъж, чийто неугледен вид малко й напомняше Коломбо, телевизионния детектив, прославен от Питър Фолк. Ръбовете на панталоните му бяха изчезнали много отдавна. Въпреки че беше малко след осем сутринта, лицето му бе доста посърнало, като да бе късен следобед.

Сякаш прочел мислите й, Лу несъзнателно прокара длан по лицето си.

— Сигурно изглеждам ужасно — каза той. — На крак съм от четири и половина, когато тялото на Де Паскуале доплавало до брега. Не можах да се обръсна. Дано това не ви обижда. Не съм тръгнал на конкурс за най-красив мъж.

— Не съм обърнала внимание — излъга Лори. — Но защо един лейтенант от полицията се интересува така живо от убийството на осемнадесетгодишен младеж? Има ли в случая нещо особено, което трябва да знам?

— Всъщност не — каза лейтенантът. — Интересът е по-скоро личен. Преди да ме повишат в лейтенант и да ме прехвърлят в отдел „Убийства“, шест години работих в отдела за борба с организираната престъпност. При Де Паскуале двете области се покриват. Младежът беше гангстер от периферията на престъпната организация на клана Лучия. Макар да беше само на осемнадесет, вече имаше доста голям актив.

Асансьорът спря на петия етаж и Лори направи знак, че трябва да слязат.

— Както вероятно вече се досещате — продължи Лу, следвайки я по коридора, — смъртта на Де Паскуале очевидно е екзекуция.

— Така ли? — попита Лори. Засега нищо не беше очевидно за нея.

— Сто на сто — каза Лу. — Ще установите, че е застрелян от близко разстояние с малокалибрен куршум в основата на мозъка. Това е обичайният, изпитан начин. Тихо и кротко.

Влязоха в кабинета. Тя представи Лу на Рива, която вече беше погълната от работата си. Лори взе един стол за Лу и го сложи до бюрото си. Седнаха.

— Сигурно сте виждали този род смъртно наказание в мафиотски стил — осведоми се Лу.

— Не съм сигурна — уклончиво отвърна Лори.

Докато следваше медицина, се беше научила как да избягва ясния отговор, когато й задават целенасочен въпрос. Не искаше да остави впечатление, че е неопитна.

— Такива случаи обикновено издават търкания между съперничещи си организации — обясни Лу. — А този път явно има търкания между престъпните кланове Лучия и Вакаро. Те дърпат конците в Куинс, а интересите им се отстояват от двама босове среден калибър — Вини Доминик и Пол Серино. Според мен Пол Серино има пръст в очистването на клетия Франк де Паскуале и ако е така, не искам нищо повече, освен да го притисна с един обвинителен акт. Бях по следите на този тип през всичките шест години, докато работех в отдела за борба с организираната престъпност. Така и не успях да събера материали срещу него. Но ако докажа участието му в престъпление, предвиждащо смъртно наказание, каквото е убийството на Де Паскуале, ще съм безкрайно доволен.

— Тежестта ляга върху нас — каза Лори, отваряйки папката на Де Паскуале.

— Ако вие или вашата лаборатория откриете нещо, ще ви бъда признателен до гроб — рече Лу. — Нужен ни е някакъв пробив. Проблемът при типове от рода на Серино е, че те държат толкова много хора между себе си и престъпленията, извършени заради тях, че рядко се сдобиваме с улики, на които да се опрем.

— О, по дяволите! — неочаквано каза Лори. Слушаше Лу и в същото време проучваше материалите в папката на Де Паскуале.

— Какво има? — попита лейтенантът.

— Липсва рентгенова снимка на Де Паскуале — рече Лори. Тя взе телефона и набра номера на моргата. — Трябва да направим рентгенова снимка преди аутопсията. За съжаление това ще позабави работата. Няма как, ще започна с някой от другите два случая. Извинявайте.

Лу сви рамене.

Лори каза на техника от моргата, който вдигна телефона, веднага да направи рентгенова снимка на Франк де Паскуале. Той обеща да стори каквото може. Когато Лори оставяше слушалката, вратата на кабинета се отвори и влезе Калвин Уошингтън.

— Лори — каза той, — имаме проблем, за който трябва да те уведомя.

Тя стана от мястото си.

— За какво се касае? — попита. Забеляза, че Калвин гледа въпросително Лу. — Доктор Уошингтън, мисля, че се познавате с лейтенант Солдано.

— А, да — рече Калвин. — Не ми обръщайте внимание. Изглежда, ме е налегнала болестта на Алцхаймер. Запознахме се сутринта. — Той се ръкува с Лу, който стана, когато Лори го представи. — Седнете и двамата — избоботи Калвин. — Лори, трябва да те предупредя, че вече ни посмъмриха от кабинета на кмета заради случая с Дънкан Андрюс. Изглежда, починалият има големи политически връзки. Така че се налага да сме по-сговорчиви. От теб искам да потърсиш хубавичко някаква естествена причина за смъртта, за да изместиш на заден план наркотиците. Семейството предпочита така.

Лори вдигна поглед към лицето на Калвин с известна надежда, че то ще разцъфне в широка усмивка и той ще каже, че просто се е пошегувал. Но изражението на Калвин остана непроменено.

— Май не те разбирам — поде тя.

— По-ясно от това не мога да ти го кажа — рече Калвин. Прословутата му избухливост беше на път да се прояви.

— Какво искаш да направя, да излъжа ли? — попита Лори.

— По дяволите, не, доктор Монтгомъри! — изсъска Калвин. — Какво да направя, да ти напиша дума по дума какво се иска от теб ли? Просто те моля да се съобразяваш, и толкова! Открий там някаква сърдечна недостатъчност, аневризъм, каквото и да е и го напиши. И не се прави на толкова учудена и влюбена в истината. Политиката играе роля тук и колкото по-рано го разбереш, толкова по-добре за всички ни. Просто го направи.

Калвин се обърна и си тръгна така внезапно, както беше дошъл.

Лу подсвирна и седна.

— Серт човек — каза той.

Лори поклати глава — не можеше да повярва на ушите си. Обърна се към Рива, която не беше спирала да работи.

— Чу ли? — попита я Лори.

— И на мене ми се случи веднъж — каза Рива, без да вдига поглед. — Само че моят случай беше самоубийство.

Лори седна с въздишка на стола зад бюрото и погледна Лу.

— Не съм сигурна, че съм готова да пожертвам истината и етиката заради политиката.

— Не смятам, че доктор Уошингтън искаше от вас това — рече Лу.

Лори почувства, че се изчервява.

— Така ли? Извинявайте, но според мен искаше точно това.

— Нямам намерение да ви се бъркам — продължи лейтенантът, — но доколкото схванах, доктор Уошингтън иска да наблегнете на евентуалната естествена причина за смъртта, каквато и да е тя. Останалото е въпрос на тълкуване. Кой знае защо, е важно в случая. Едно е реалността, съвсем друго — светът, за който мечтаем.

— Май ви харесва да замазвате подробностите — каза Лори. — В патологията наш дълг е да търсим истината.

— И таз добра, истината! — възкликна лейтенантът. — Какво е истината? Почти във всичко в живота има сиви оттенъци, защо да ги няма и в смъртта. Моята работа е законността. Тя е идеал. Аз се стремя към него. Но ако си въобразявате, че политиката понякога не играе водеща роля в правораздаването, много се лъжете. Винаги има известно разминаване между правото и правосъдието. Слезте на земята.

— Добре, но никак не ми харесва — отвърна Лори. Всичко това й припомни, че когато преди половин час е идвала насам, си е мислела за компромиса.

— Не е задължително да ви харесва — каза Лу. — На малцина им харесва.

Лори разгърна папката на Дънкан Андрюс. Запрелиства материалите, докато стигна до заключението на следователя. Почете малко и вдигна поглед към Лу.

— Започвам да схващам — каза тя. — Покойникът е бил някакво дете чудо във финансите, едва на тридесет и пет години, а вече пръв заместник на председателя на инвестиционна банка. На всичкото отгоре тук има бележка, че баща му се е кандидатирал за сенатор.

— Каква по-голяма политика от това! — възкликна Лу.

Лори кимна. После продължи да чете заключението от следствието. Когато стигна до графата за лицето, идентифицирало починалия, се натъкна на името Сара Уедърби. В графата за връзката на свидетеля с починалия следователят бе написал „приятелка“.

Лори поклати глава. Това, че някой е открил любимия си, умрял от наркотици, извика неприятен спомен у нея. Мислите й светкавично я пренесоха седемнадесет години назад във времето, когато тя беше на петнадесет и току-що бе постъпила в училището „Лангли“. Още помнеше хубавия слънчев ден, сякаш е било вчера. Беше средата на есента, времето бе свежо и ясно и дърветата в Сентръл Парк пламтяха от цветове. Беше минала покрай „Метрополитън“ с неговите знамена, плющящи под напористия вятър. Бе завила по Осемдесет и четвърта улица и бе влязла в масивната жилищна сграда на родителите си откъм западната страна на Парк авеню.

— Прибрах се! — извика Лори и метна ученическата си чанта на масичката в антрето.

Не отговори никой. Чуваше се само шумът от уличното движение по Парк авеню, примесен с неизбежните клаксони на таксита.

— Има ли някой вкъщи? — извика Лори и чу как гласът й отеква през стаите.

Изненадана, че апартаментът е празен, тя мина през антрето и влезе в кухнята. Дори Холи, прислужницата, не се виждаше никъде. Но тогава Лори си спомни, че е петък, почивният ден на Холи.

— Шели! — изкрещя Лори.

По-големият й брат се беше върнал вкъщи от колежа, където бе първокурсник, за ваканцията по случай Деня на Колумб. Лори предполагаше, че ще го открие или в кухнята, или в кабинета. Надникна там — нямаше никой, но телевизорът работеше с изключен звук.

За момент се загледа в безмълвните гримаси на някакво дневно шоу. Видя й се странно, че телевизорът е оставен включен. Реши, че вкъщи все пак би трябвало да има някой, и продължи да обикаля апартамента. Кой знае защо, тихите стаи я изпълниха с лошо предчувствие. Завтече се, усетила, че не бива да се бави.

Пред стаята на Шели се поколеба. След това почука. Когато не получи отговор, почука отново. Отново не отговори никой и тя натисна дръжката. Беше отключено. Лори отвори вратата и влезе в стаята.

Пред нея на пода беше брат й, Шели. Лицето му беше бяло като порцелановия сервиз с цвят на слонова кост в трапезарията. От носа му се стичаше струйка кръв. Над лакътя му се виждаше гумен турникет. На пода, на двадесетина сантиметра от полуотворената му длан се търкаляше спринцовка, която Лори бе забелязала предишната вечер. На ръба на писалището бе оставен пергаминов плик. Лори се досети какво има в него — нали Шели й бе казал предната вечер. Сигурно това беше „бързата топка“, с която се перчеше той, някаква смес от кокаин и хероин.

Няколко часа по-късно същия ден Лори преживя най-ужасния сблъсък в живота си. На сантиметри от носа й беше гневното лице на баща й с изхвръкнали очи и поморавяла кожа. Той беше извън себе си от ярост. Пръстите му се бяха забили в кожата й над лакътя, където я държеше. Малко по-нататък майка й ридаеше в носната си кърпичка.

— Знаеше ли, че брат ти взема наркотици? — попита баща й. — Знаеше ли? Отговори ми! — Хватката му се стегна.

— Да — изтърси Лори. — Да, да!

— Защо не си ни казала? — изкрещя баща й. — Ако ни беше казала, щеше да е жив.

— Не можех — изплака Лори.

— Защо? — кресна баща й. — Кажи ми защо!

— Защото… — извика Лори. После рече: — Защото той ме помоли да не го издавам. Накара ме да обещая.

— Е, това обещание го е убило — просъска баща й. — То го е убило точно толкова, колкото и проклетият наркотик.

Лори почувства, че някой я сграбчва над лакътя, и подскочи. Стъписването я върна обратно в настоящето. Тя премигна няколко пъти, сякаш излизаше от унес.

— Добре ли сте? — попита я Лу. Беше се изправил и я държеше за ръката.

— Няма ми нищо — рече малко смутена Лори. Освободи се от ръката на лейтенанта. — Да видим докъде бяхме стигнали.

Дишането й се бе учестило. По челото й беше избила пот. Тя погледна изписаните листове пред себе си, опитвайки се да си спомни какво е извикало в съзнанието й такива стари болезнени спомени. Сякаш се бе случило вчера — спомняше си мъчителното лутане между думата, която бе дала на брат си, и отговорността, която носеше пред родителите си — и ужасната вина и бремето, че бе избрала първото.

— За какво си мислехте? — попита Лу. — Сякаш бяхте много далеч от тук.

— За това, че умрелият е бил намерен от приятелката си — рече Лори, тъй като погледът й отново се спря на името на Сара Уедърби.

Нямаше намерение да разказва миналото си на лейтенанта. И до ден-днешен й бе неприятно да говори за този трагичен епизод с приятели, камо ли с някакъв непознат. „Какво ли е изживяла горката жена“ — помисли си тя.

— За нещастие жертвите често пъти биват намирани от най-близките им — обади се лейтенантът.

— Шокът сигурно е бил страшен — каза Лори. Тя съчувстваше на Сара Уедърби. — Според мен Дънкан Андрюс не е типичен случай на смърт от свръхдоза наркотик.

Лу сви рамене.

— Опрем ли до кокаина, едва ли има типични случаи. След като през седемдесетте години този наркотик стана моден и сред каймака на обществото, смъртни случаи вече има във всички прослойки, от него умират спортисти и естрадни изпълнители, държавни служители, колежани и гангстери от старата част на града. Една доста демократична напаст. За кокаина няма социални прегради.

— Тук, в Службата по съдебна медицина, се натъкваме главно на представители от по-бедните слоеве — каза Лори. — Но като цяло сте прав. — Тя се усмихна. Беше впечатлена от Лу. — С какво сте се занимавали, преди да постъпите в полицията?

— Какво имате предвид? — попита лейтенантът.

— Учили ли сте в колеж?

— Разбира се, че съм учил! — тросна се той. — Що за въпрос!

— Извинете — каза Лори. — Не знаех, че тази тема ще ви подразни.

— Не че ме дразни — отвърна лейтенантът. — Понякога малко се смущавам от института, в който съм следвал. За мен бе достъпен само един общински колеж в Лонг Айлънд, не някоя кула от слонова кост за интелектуалния елит. А вие къде сте учили?

— В Уезлианския университет в Кънектикът — каза Лори. — Чували ли сте за него?

— Разбира се, че съм чувал — рече Лу. — Вие какво, да не си мислите, че всички полицаи са невежи? Уезлианският университет. Би трябвало да се досетя. Както казва Били Джоуел, вие, момичетата от центъра на града, живеете в центъра на света.

— Как познахте, че съм от Ню Йорк?

— По акцента, докторе — обясни лейтенантът. — Той е така неизличим, както моят, лонгайлъндският.

— Ясно — каза Лори.

Не й харесваше, че е ясна като отворена книга. Чудеше се какво ли още би могъл да й каже за нея този мъж, изхождайки от следователския си опит. Лори смени темата.

— Не е толкова важно къде си учил, по-важно е какво си правил, докато си бил там — каза тя. — Не бива да се притеснявате от колежа, в който сте следвали. Очевидно имате добро образование.

— Лесно ви е да го кажете — рече Лу. — Но ви благодаря за комплимента.

Лори погледна материалите върху бюрото си. Изведнъж се почувства малко гузна, задето е имала привилегията да учи в частна гимназия и да следва в Уезлианския университет и в Медицинския институт към Колумбийския университет. Надяваше се, че думите й не са прозвучали покровителствено.

— Ще прегледам набързо третия случай — поде тя. — Луис Херера, двадесет и осем годишен, безработен, открит в кофа за боклук зад магазин за хранителни стоки. — Лори вдигна поглед към Лу. — Вероятно е умрял в някоя пушалня на наркотици и буквално е бил изхвърлен на бунището. Обичаен случай на смърт от свръхдоза, с каквито непрекъснато се срещаме. Още един тъжен пропилян живот.

— В някои отношения може би по-трагичен, отколкото на богаташа — намеси се Лу. — Сигурно е имал много по-малък избор в живота.

Лори кимна. Реализмът на лейтенанта беше ободряващ. Пресегна се към телефона и набра номера на Черил Майърс от отделението по съдебна медицина. Помоли я да събере всички данни за здравословното състояние на Дънкан Андрюс. Каза, че се надява да открият някакво заболяване, което да свържат със смъртта му.

Остави телефона и извърна очи към Лу.

— Както и да го погледна, все ми се струва, че мамя. — Лори стана и събра всички материали.

— Ами, мамите! — успокои я Лу. — Пък и защо не изчакате, докато получите цялата информация, включително и от аутопсията? След това ще му берете грижата. Кой знае, може би всичко ще се оправи?

— Добър съвет — каза Лори. — Да вървим долу и да се залавяме за работа.

Обикновено Лори се преобличаше в облеклото за аутопсия в кабинета си, но нали и лейтенантът беше тук, реши да използва съблекалнята. Когато слязоха с асансьора в сутерена, посочи на Лу мъжката съблекалня, а тя влезе в дамската. Пет минути по-късно се срещнаха във фоайето. Лори беше с кат дрехи за операция, върху тях с друг кат непромокаемо облекло и накрая с широка престилка. На главата си носеше шапка. На шията й висеше маска за лице. Лу си беше сложил само хирургическа престилка и носеше в ръка маската за лице.

— Приличате на някой от лекарите — каза Лори, оглеждайки Лу, за да се увери, че е облякъл подходящо облекло.

— Чувствам се така, сякаш влизам на операция, а не за да присъствам на аутопсия — рече Лу. — Миналия път не съм се обличал така. Сигурна ли сте, че трябва да сложа и маската?

— Всички в залата са с маски — обясни Лори. — Заради СПИН и другите инфекции правилата станаха много по-строги. Ако не я сложите, Калвин направо ще ви изхвърли навън.

Тръгнаха по централния коридор на моргата, покрай вратата от неръждаема стомана на големия хладилник и дългата редица хладилни камери за отделните трупове. Камерите образуваха огромно „П“ в средата на моргата.

— Това място наистина е ужасно — подметна лейтенантът.

— Предполагам — каза Лори. — Но не чак толкова, когато свикнеш.

— Прилича на холивудски декор за филм на ужасите — допълни Лу. — Кой е избрал тези сини плочки за стените? Ами циментовият под? Защо няма никаква облицовка? И всички тези петна.

Лори спря и се вгледа в пода. Макар че беше лъснат, петната си личаха.

— Отдавна беше предвидено да се облицова — каза тя. — Но въпросът потънал в дебрите на нюйоркската бюрократична машина. Поне така съм чувала.

— А какво търсят тук всички тези ковчези? — попита лейтенантът. — Хубава изработка. — Той посочи камарата чамови сандъци, струпани почти до тавана. Други стояха изправени.

— На фирмата „Потърс Фийлд“ са — обясни Лори. — В Ню Йорк има много неидентифицирани трупове. След аутопсията ги държим в хладилника няколко седмици. Ако никой не ги потърси, накрая ги погребват за сметка на общината.

— Няма ли къде другаде да складират ковчезите? — поинтересува се Лу. — Прилича на битпазар.

— Аз поне не знам да има — отговори Лори. — Но никога не съм се замисляла за това. Толкова съм свикнала да ги виждам тук.

Влезе първа в залата за аутопсии и задържа вратата пред лейтенанта. За разлика от предишната сутрин на всичките осем маси имаше трупове, на палеца на крака на всеки беше вързано картонче. На пет от масите колегите й вече бяха започнали аутопсиите.

— Браво, браво, доктор Монтгомъри, започвате преди обяда — подхвърли един от лекарите — не се виждаше кой под дрехите и шапките.

— Някои сме достатъчно умни да пробваме водата, преди да се хвърлим в басейна — върна му го Лори.

— Вие сте на шеста маса — извика един санитар от мивките, където миеше черва.

Лори погледна назад към Лу, който се бе спрял вътре до самата врата. Видя, че преглъща с усилие. Макар да бе казал, че вече е присъствал на аутопсии, тя имаше чувството, че лейтенантът намира тази „конвейерна“ операция за леко потискаща. Тъй като миеха вътрешностите, не миришеше особено приятно.

— Можете да излезете по всяко време — каза му Лори.

Лу вдигна ръка.

— Нищо ми няма — рече той. — Щом вие понасяте това, защо да не го понеса и аз.

Лори тръгна към шеста маса. Лейтенантът я последва. Появи се Вини Амендола, и той с хирургическа престилка и шапка.

— Днес сме заедно, доктор Монтгомъри — каза Вини.

— Чудесно — рече Лори. — Иди да вземеш всичко, от което ще имаме нужда, и да започваме.

Вини кимна и се отправи към шкафовете с инструменти. Лори извади папките с материалите и ги сложи на място, където да ги стига, после погледна Дънкан Андрюс.

— Красив мъж — каза тя.

— Не предполагах, че лекарите мислят по този начин — рече Лу. — Смятах, че всички сте нещо като безполови.

— Не бих казала — отвърна Лори.

Бледото тяло на Дънкан бе проснато върху стоманената маса, сякаш той бе заспал. Клепачите му бяха затворени. Единственото нещо, което го загрозяваше, освен нездравата бледост, бяха изподраните му китки. Лори ги посочи.

— Тези дълбоки драскотини вероятно са резултат от така нареченото изтръпване — сетивна халюцинация, при която имаш усещането, че под или по кожата ти са полазили насекоми. Наблюдава се и при кокаинова, и при амфетаминова интоксикация.

Лу поклати глава.

— Не мога да проумея защо хората вземат наркотици — поде той. — За мен е неразбираемо.

— Правят го за удоволствие — отговори Лори. — За нещастие наркотици като кокаина засягат части от мозъка, които в процеса на еволюцията са се развили като центрове за насърчаване: те насърчават поведение, което да увековечи човешкия род. Ако искаме борбата срещу наркотиците да се увенчае с успех, трябва да признаем, че те доставят наслада, а не да го отричаме.

— Защо имам чувството, че не одобрявате особено официалната кампания срещу наркотиците „Кажете просто не“? — попита лейтенантът.

— Защото не я одобрявам. Тя е глупава — каза Лори. — Или най-малко късогледа. Според мен политиците, които са съчинили тази програма, нямат никаква представа как израстват децата в днешното общество, особено бедните градски деца. Опиатите са навсякъде, децата ги опитват и виждат, че са приятни, и затова си мислят — силните на деня ги лъжат, че те имат и отрицателен, опасен ефект.

— Някога посягали ли сте към наркотиците?

— Опитвала съм кокаин.

— Наистина ли?

— Изненадан, ли сте? — попита Лори.

— Май да, донякъде.

— Защо?

Лу сви рамене.

— Не знам. Сигурно не приличате на такава.

Лори се засмя.

— Сега той много повече прилича на такъв, отколкото аз — каза тя и посочи Андрюс. — Но се обзалагам, че когато е бил жив, също не е приличал на такъв. Да, опитвала съм дроги в колежа. Въпреки това, което се случи с брат ми, или може би тъкмо заради това.

— Какво се е случило с брат ви? — поинтересува се лейтенантът.

Лори сведе поглед към тялото на Дънкан Андрюс. Не бе смятала да намесва брат си в разговора. Забележката й се бе изплъзнала, сякаш разговаряше с някой близък човек.

— Брат ви от свръхдоза ли е починал? — продължи Лу.

Погледът на Лори се премести от трупа на Дънкан към него. Тя не умееше да лъже.

— Да — каза тя. — Но не ми се говори за това.

— Добре — рече Лу. — Не искам да се бъркам в чужди работи.

Лори се обърна отново към тялото на Дънкан. За миг си представи, че на студената маса пред нея е тялото на брат й. Изпита облекчение, когато видя Вини да се връща с ръкавици, епруветки за пробите, консерванти, етикети и набор инструменти. Гореше от желание да се заеме с аутопсията и да забрави мъчителните спомени.

— Да почваме — подкани Вини.

Той се зае да слага етикетите по епруветките, Лори разгъна ръкавиците и си ги сложи. После намести защитните очила и внимателно огледа Дънкан Андрюс. След като видя главата му, направи знак на Лу да мине от другата страна на масата. Раздели косата на Дънкан и показа на лейтенанта множество синини.

— Обзалагам се, че е имал поне един гърч — каза Лори. — Нека видим езика му.

Отвори устата на Дънкан. Езикът му беше разкъсан на няколко места.

— Точно както очаквах — рече Лори. — Да видим сега колко кокаин е поел господинът. — С малко фенерче и лекарски разширител тя огледа носната кухина на Дънкан. — Няма перфорации. Изглежда нормално. Май не е смъркал много.

Изправи се. Забеляза, че вниманието на Лу е насочено към една от съседните маси, където разрязваха горната част на череп. Погледите им се срещнаха.

— Добре ли сте? — попита Лори.

— Не бих казал — отговори лейтенантът. — Всъщност всеки ден ли правите това?

— Средно три-четири дни в седмицата — рече Лори. — Защо не поизлезете малко? Ще ви извикам, когато започнем с Де Паскуале.

— Не, ще се оправя. Да продължаваме. Какво следва по-нататък?

— Обикновено проверявам очите — обясни Лори.

Наблюдаваше Лу. Никак не й се искаше да припадне и да си удари главата в циментовия под. Вече се беше случвало с един посетител.

— Продължавайте — подкани я лейтенантът. — Нищо ми няма.

Лори сви рамене. После сложи палеца и показалеца си върху клепачите на Дънкан и ги отвори. Лу зяпна и се извърна. За момент Лори се почувства объркана. Очите ги нямаше! Сочните червени очни ябълки бяха запълнени с обагрени в розово тампони. С тях трупът изглеждаше ужасен.

— Да! — поде Лу. — Капитулирах. Помогнахте ми да се съвзема и после капитулирах. Трябва да ви го призная. — Той се обърна отново към Лори. Лицето му, поне онова от него, което се виждаше между маската и шапката, беше пребледняло като платно. — Сещам се, това беше нещо като посвещаване на новак, нали?

Лори се изсмя нервно.

— Извинявайте — каза тя. — Бях забравила, че очите са извадени. Честно. Това беше случаят, в който семейството настояваше да се зачете желанието на починалия да бъде донор на органи. Ако очите бъдат извадени до дванадесет часа, често пъти могат да бъдат използвани, в случай че няма някакви противопоказания. Понякога това може да стане и по-късно, стига трупът да е бил замразен.

— Нямам нищо против да се шегуват с мен — поде лейтенантът.

— Но това не беше шега — възрази Лори. — Съжалявам, наистина. Вчера ми се обаждаха за този случай. Ала покрай всичко останало, което стана, бях забравила. Помнех само, че покойният си е бил кокаина венозно. Я да видим дали ще открием следи от инжекциите.

Лори обърна дясната длан на Дънкан, за да разгледа ръката между китката и лакътя откъм вътрешната страна. Вини направи същото с лявата ръка.

— Ето — възкликна Лори и посочи мъничката следа от спринцовка над една от вените в лакътната област.

— Не знаех, че кокаинът може да бъде вкарван венозно — рече Лу.

— Може да бъде приеман, кажи-речи, по всички начини, които си представяте, а и по такива, за които изобщо не се сещате — обясни Лори. — Венозно се взема рядко, но все пак се взема.

Докато го казваше, паметта й я върна назад, в нощта, преди да открие Шели мъртъв в стаята му. Току-що се беше върнал от Йейлския университет и Лори отиде при него — изгаряше да чуе как върви следването. Отвореният му несесер за бръснене беше на леглото.

— Какво е това? — попита тя и извади опаковка презервативи.

— Дай ми го — извика Шели, видимо раздразнен, че невръстната му сестра е намерила такова нещо в несесера.

Лори се изкиска, когато Шели грабна презервативите от ръката й. Докато той ги слагаше в горното чекмедже на писалището си, Лори надникна в несесера да види какво още има там. Но онова, което видя, беше по-скоро тревожно, отколкото интересно. Много внимателно извади от чантичката спринцовката. Беше иглата, която щеше да види на другия ден.

— Какво е това? — попита тя.

Шели отиде до нея и се опита да грабне иглата, но Лори му се изплъзна.

— Взел си я от кабинета на татко, нали? — попита момичето.

— Дай ми я, иначе зле ти се пише — сопна се той. Беше я хванал натясно до стената.

Лори стискаше спринцовката с две ръце зад гърба си. Беше израснала в Ню Йорк и знаеше какво означава едно момче да има спринцовка.

— Боцкаш ли се? — попита тя.

Шели й надви и взе иглата. Отиде до бюрото и я скри при презервативите. След това се обърна към сестра си, която не бе помръднала от мястото си.

— Опитвал съм няколко пъти — каза той. — Викат му „бърза топка“. Много от колегите го правят. Не е кой знае какво. Но не казвай на мама и на татко. Ако им кажеш, никога вече няма да ти говоря. Разбра ли? Никога.

Мимолетният спомен на Лори бе прекъснат от боботещия глас на Калвин Уошингтън.

— Какво, по дяволите, става тук? — извика той. — Защо още не сте започнали този случай? Отбих се, за да видя дали сте открили нещо, на което бихме могли да се опрем, а вие дори не сте започнали. Хайде, по-чевръсто!

Лори се разбърза. Огледа трупа отвън — забеляза освен следите от спринцовка само няколко синини над лактите на Дънкан. След това взе скалпел и направи обичайния У-образен разрез от раменете надолу до срамната кост. Подпомагана от Вини, тя работеше мълчаливо и бързо. Махна гръдната кост и откри вътрешните органи.

Лу гледаше да не пречи.

— Извинявайте, ако съм ви забавил — каза той, когато Лори спря, за да даде възможност на Вини да приготви епруветките за пробите.

— Не се притеснявайте — рече Лори. — Когато се заемем с Де Паскуале, ще ви обясня още някои неща, само че искам да приключа с Андрюс. Ако Калвин наистина побеснее, може да си имам неприятности.

— Разбирам — каза Лу. — Ако искате, да се махна?

— Не, няма такова нещо — отвърна Лори. — Само не се засягайте, че ще ви пренебрегна за малко.

След като огледа всички вътрешни органи, Лори взе с няколко спринцовки различни течности за токсикологична проба. Те с Вини пипаха много внимателно, така че всеки образец да попадне в епруветката със съответния етикет. После се зае да вади органите един по един. Най-много време отдели за сърцето, докато накрая бе извадено и то.

Вини отиде на мивката да измие стомаха и червата, а Лори грижливо изследва сърцето и взе множество проби за микроскопско изследване. След това взе подобни проби и от някои други органи. В това време Вини се върна. Без да чака да го подканят, се зае с главата, отделяйки скалпа. Щом огледа черепа, Лори му кимна да го среже с електрическия скалпел на две точно над ушите.

Лу продължаваше да стои настрана, когато Лори извади мозъка и го пльосна в легена, подложен от Вини. Хванала нож с дълго острие, който приличаше на касапски, тя започна да реже с него, сякаш кълцаше разфасовано месо. Двамата с Вини работеха вещо, без много приказки.

След половин час Лори изведе Лу от залата за аутопсии. Свалиха си престилките и халатите и се качиха в стола на втория етаж да си вземат кафе. Разполагаха с петнадесетина минути, докато Вини махне останките на Дънкан и „настани“ следващия „пациент“, Франк де Паскуале.

— Благодаря, но няколко дни май няма да сложа и залък в уста — рече Лу, когато тя му предложи да си вземе нещо от автоматите за закуски в стола.

Лори си наля още една чаша кафе. Двамата седнаха на пластмасова маса до микровълновата печка. В помещението имаше още петнадесетина души, погълнати от оживен разговор.

Лу видя, че някои пушат, извади кутия „Марлборо“ и кибрит и запали цигара. Но забеляза израза на Лори и я извади от устата си.

— Нали нямате нищо против? — попита той.

— Щом се налага — отвърна Лори.

— Само една — обеща лейтенантът.

— И така, Дънкан Андрюс нямаше никакви съществени патологични отклонения — поде тя. — Сигурна съм, че няма да открия нищо и при хистологичните изследвания.

— Все пак опитайте — посъветва я Лу. — В най-лошия случай ще прехвърлите всичко на Калвин. Нека той реши какво да прави. Нали е от ръководството, това е негова работа.

— Смъртният акт трябва да бъде подписан от човека, извършил аутопсията — обясни Лори. — Но все пак ще опитам.

— Направи ми впечатление начинът, по който боравехте с онзи нож в моргата… — рече лейтенантът.

— Благодаря за комплимента — каза Лори. — Струва ми се обаче, че предстои да чуя едно „но“.

— Просто съм учуден, че привлекателна жена като вас си е избрала такава професия — допълни Лу.

Лори затвори очи и изпъшка раздразнена.

— Забележката ви е доста високомерна. — Тя се взря в Лу. — За съжаление заличава комплимента ви. Може би искахте да кажете: „Какво търси едно толкова хубаво момиче на такова място?“.

— Ей, не се засягайте — каза Лу. — Изобщо не съм искал да ви обидя.

— Щом говорите за външността и за способностите ми и ги свързвате, значи се отнасяте отрицателно и към двете — рече Лори и отпи глътка кафе. Забеляза, че Лу е объркан и притеснен. — Не че ви упреквам — каза тя. — Но ми е дошло до гуша да защитавам професията, която съм си избрала. А също да слушам, че външността и полът ми нямат нищо общо с длъжността, която заемам.

— Може би е най-добре да си мълча — рече Лу.

Лори повдигна поглед към часовника на стената.

— Вече трябва да слизаме долу. Вини сто на сто е сложил Де Паскуале на масата.

Изгълта остатъка от кафето и стана. Лу загаси цигарата и забърза подире й. След пет минути двамата стояха с халатите пред екрана в моргата и разглеждаха рентгеновите снимки на Франк де Паскуале. Отзад и отстрани на главата ясно личеше очертанието на куршума, заседнал в теменната част.

— Оказахте се прав за местоположението на куршума — каза Лори. — Ето го — в основата на мозъка.

— Гангстерите не си поплюват — рече Лу.

— Така си е, пипат безпогрешно — добави Лори. — Мине ли през основата на мозъка, куршумът засяга жизненоважните центрове на дишането и сърдечната дейност.

— Ако трябва да умра, предпочитам да ме очистят по този начин — каза Лу.

Лори погледна детектива.

— Приятна мисъл.

Лу сви рамене.

— С професия като моята, човек си мисли за тези неща.

Лори отново извърна очи към рентгеновата снимка.

— Прав сте също и че куршумът е с малък калибър. Вероятно двадесет и втори, най-много двадесет и пети.

— Най-често използуват този калибър — поясни лейтенантът. — По-големите създават главоболия.

Лори го поведе към шеста маса, където бяха положени тленните останки на Франки. Трупът беше леко подут. Дясното око беше отекло повече от лявото.

— Изглежда по-млад от осемнадесет години — каза Лори.

— На около петнадесет — съгласи се Лу.

Лори помоли Вини да обърне тялото, за да огледат главата отзад. С едната ръка раздели мократа му сплъстена коса и оголи кръгла рана, около която кожата беше охлузена. След като направи няколко измервания и снимки, внимателно обръсна косата при раната, за да я разкрие напълно.

— Явно са стреляли отблизо — каза Лори. Тя посочи плътния пръстен барут около мястото, където бе проникнал куршумът.

— От колко близо? — попита Лу.

Лори се замисли за миг.

— Осем-десет сантиметра. Там някъде.

— Както обикновено — каза детективът.

Лори направи още някакви измервания и снимки. След това внимателно изчегърта с чист скалпел малко от барута вътре в прободните рани. Чукна лекичко острието на скалпела откъм вътрешната стена на една епруветка, за да съхрани материала за лабораторен анализ.

— Никога не се знае какво ще кажат химиците — рече тя, подавайки епруветките на Вини, за да им сложи етикети.

— Нужен ни е някакъв пробив — рече Лу. — Няма значение какъв.

Когато Вини прикачи етикетите към епруветките с пробите, Лори го накара да й помогне да обърнат Франк отново по гръб.

— Какво му има на дясното око? — попита детективът.

— Не знам — каза Лори. — На рентгеновата снимка не личи куршумът да е проникнал в очната кухина, но знае ли човек!

Клепачът беше мораво-синкав. През очната цепка се подаваше отекла конюнктива. Лори повдигна внимателно клепача.

— Уф — изпъшка Лу. — Лоша работа. На първия му ги нямаше очите, този изглежда така, сякаш някой му е премазал окото с тежкотоварен камион. Дали не е станало, когато трупът се е носел по Ийст Ривър?

Лори поклати глава.

— Станало е, преди да настъпи смъртта. Вижте кръвоизливите под лигавицата. Това означава, че сърцето още е биело. Бил е жив, когато се е случило.

Лори се наведе по-близо и внимателно огледа роговицата. По отражението на лампите върху нея заключи, че е разкъсана. Освен това беше млечнобяла. Лори се пресегна към лявото око и повдигна клепача. За разлика от дясната, лявата роговица беше бистра; изцъкленото око се бе втренчило в тавана.

— Възможно ли е да е от куршума? — попита Лу.

— Едва ли — отговори Лори. — Така роговицата може да бъде засегната само от химикал. Ще вземем проба за токсикологията. Ще я разгледам отблизо на части под микроскопа. Честно казано, за пръв път виждам такова нещо.

Продължи да оглежда трупа отвън. Спря поглед върху китките и ги посочи.

— Виждате ли охлузванията и раничките?

— Да — потвърди Лу. — Какво означава това?

— Клетото момче явно е било връзвано. Може би увреждането на окото е някакъв вид мъчение.

— Гадни типове — рече лейтенантът. — Яд ме е, че уж се прикриват зад някакъв морален кодекс, а всъщност в техния свят действа само законът на джунглата. А най̀ ме е яд, че с безчинствата си създават лошо име на всички американци от италиански произход.

Докато оглеждаше ръцете и краката на Франк, Лори попита Лу защо враждуват престъпните кланове Вакаро и Лучия.

— За територия — каза детективът. — Всичките са струпани на едно място, в Куинс и отчасти в Насау. Открай време си оспорват територията. Водят безжалостна война за надмощие в престъпния бизнес с наркотици, в отпускането на кредити, за игралните домове в укриването на крадени вещи, изнудвачеството, кражбите на коли, контрабандата… За какво ли не. Вечно се боричкат и избиват помежду си, но това не води доникъде, така че им се налага да се търпят. Друг свят!

— Нима и сега се вършат подобни престъпления? — попита Лори.

— Безусловно — отвърна Лу. — И онова, което знаем за тях, е само върхът на айсберга.

— Защо полицията не предприеме нещо?

Детективът въздъхна.

— Стараем се, но не е лесно. Трябват ни доказателства. Както вече ви обясних, те се намират трудно. Шефовете не си мърсят ръцете, а убийците са професионалисти. Дори когато разполагаме с уличаващи ги сведения, те пак трябва да минат през съда и няма никакви гаранции. Ние, американците, винаги сме се страхували от своеволието на властите и затова всъщност закриляме със законите престъпните типове.

— Направо не е за вярване, че не може да се направи почти нищо.

— Може да се направи само ако се сдобием с неоспорими доказателства. Да вземем този тук, Франк де Паскуале. Деветдесет и девет на сто съм сигурен, че са го пречукали Серино и неговите хора. Но съм с вързани ръце, докато нямам някакви доказателства, докато не стане пробив.

— Пък аз си мислех, че полицаите имат информатори — каза Лори.

— Да, имаме — съгласи се детективът. — Но никой измежду тях не знае нещо наистина съществено. Хората, които могат да ни насочат по вярна следа, се страхуват повече един от друг, отколкото от нас.

— Е, може пък аз да открия нещо при тази аутопсия — каза Лори, преместила отново поглед към тялото на Франк де Паскуале. — Бедата е, че водата обикновено изличава от трупа всички улики. Разбира се, налице е куршумът. В най-лошия случай ще ви дам него.

— Ще взема всичко, което мога да получа — отговори Лу.

Лори и Вини продължиха аутопсията. На всеки етап тя обясняваше на детектива какво правят. Аутопсията на Франк и тази на Дънкан се различаваха само по начина, по който Лори обработи мозъка. При Франк тя внимаваше да следва до милиметър пътя на куршума. Отбеляза, че той изобщо не е приближил издутото око. Освен това гледаше да не докосва куршума с метален инструмент. Веднага щом го извади, го сложи в пластмасова кутия, за да не се издраска. По-късно, след като бе изсъхнал, постави знак на основата му и го снима, а после го запечата в пликче, което прикрепи към разписката за получените вещи на убития — щеше да ги предаде на полицията, тоест на сержант Мърфи или на неговия колега горе.

— Сутринта си я биваше — каза Лу, когато излязоха от залата за аутопсии. — Научих много неща, но сигурно ще пропусна третия случай.

— Бях изненадана, че изтърпяхте цели два — отговори Лори.

Спряха пред съблекалнята.

— Ще прегледам микроскопските проби на Франк де Паскуале и ще ви съобщя, ако се е появило нещо. Единственото, което вероятно ще представлява интерес, е окото. Но знае ли човек?

— Е, беше ми приятно… — каза Лу и пристъпи.

Лори погледна тъмните очи на лейтенанта. Имаше чувството, че той иска да я попита още нещо, но изглежда, не се решаваше.

— Отивам горе да изпия още едно кафе — каза тя. — Няма ли да дойдете и вие, преди да си тръгнете?

— Звучи добре — отвърна Лу без колебание.

В стола те се озоваха на същата маса както одеве. Лори не проумяваше защо самоувереният лейтенант сега е толкова неспокоен и притеснен. Наблюдаваше го, докато той си вадеше цигарите и кибрита и се опитваше да запали.

— Отдавна ли пушите? — попита го, колкото да поведе някакъв разговор.

— От дванадесетгодишен — призна Лу. — Там, където живеех, нямаше какво друго да се прави.

Угаси клечката и всмукна дълбоко от цигарата.

— Някога мислили ли сте да ги откажете? — поинтересува се Лори.

— Естествено — рече лейтенантът и издуха дима през рамото си. — Лесно е да ги откажа. Правил съм го всяка седмица в продължение на една година. Но ако говорим сериозно, наистина искам да ги откажа. В управлението обаче е трудно. Почти всички пушат.

— Съжалявам, че не постигнахме някакъв пробив с Де Паскуале — каза Лори.

— Може би куршумът ще ни помогне някак — рече Лу. Той изпусна цигарата в пепелника, докато се опитваше да я закрепи на ръба. — Специалистите по балистика са доста изобретателни. Уф! — Детективът дръпна ръката си от пепелника. Беше си изгорил пръста от цигарата.

— Лу, добре ли сте? — попита Лори.

— Нищо ми няма — отвърна прекалено бързо той. Опита още веднъж да извади цигарата и този път успя.

— Изглеждате разстроен — каза Лори.

— Просто ми се струпа много на главата — отговори лейтенантът. — Но ми се ще да ви попитам нещо. Омъжена ли сте?

Без да иска, Лори се усмихна и поклати глава.

— Ама че неочакван въпрос!

— Права сте — съгласи се Лу.

— Освен това при тези обстоятелства не звучи много професионално — продължи Лори.

— И по това не мога да възразя — отново се съгласи детективът.

Лори замълча за момент, тъй като бе влязла в нещо като спор със себе си.

— Не — каза най-сетне тя. — Не съм омъжена.

— Ами в такъв случай… — поде Лу, като търсеше думите. — Защо да не обядваме заедно някой ден?

— Поласкана съм, лейтенант Солдано — отвърна смутено Лори. — Но обикновено не смесвам личния си живот с работата.

— Аз също — рече детективът.

— Не е изключено, но нека помисля.

— Дадено — каза Лу.

Лори виждаше, че той съжалява, задето я е попитал такова нещо. Лу стана рязко. Лори също се изправи, но лейтенантът й показа с ръка да остане на мястото си.

— Изпийте си кафето. Бог ми е свидетел, имате нужда от малко почивка, наистина. Ще изтичам долу, ще се преоблека и поемам. Обадете ми се.

Той й махна и си тръгна. На вратата се обърна и махна отново.

Лори махна в отговор, докато силуетът на Лу не се скри от погледа й. Лейтенантът наистина приличаше мъничко на Коломбо: интелигентен и в същото време непохватен и донякъде хаотичен. При това притежаваше определен пролетарски чар и някаква ободряваща земна непринуденост, които й допадаха. Пък и изглеждаше самотен.

Щом изпи кафето, Лори стана и се протегна. На излизане от стола осъзна, че Лу й напомня малко и нейния бивш приятел Шон Макензи, с когото ту се събираха, ту се разделяха. Без съмнение майка й щеше да оцени Лу като също толкова неподходящ. Лори си помисли дали не е привличана от подобни мъже отчасти именно защото знае, че нейните родители ще бъдат против. Ако наистина беше така, кога ли най-после щеше да се отърси веднъж завинаги от бунтарството си?

Натисна бутона на асансьора за слизане и се сети, че след като Лу я е изненадал със своя въпрос, е пропуснала да го попита дали е женен. Реши да го стори, ако й се обади. Погледна часовника си. Справяше се добре: оставаше й само една аутопсия, а още беше преди обяд.

Провери адреса, който бе надраскала върху някакво листче, и вдигна поглед към масивната жилищна сграда на Пето авеню. Беше в стила от средата на седемдесетте години и бе до Сентръл Парк. Над входа чак до бордюра имаше навес от син фестониран брезент. Облеченият в ливрея портиер стоеше в очакване точно зад остъклената врата от ковано желязо.

Когато Лори наближи входа, портиерът й отвори и учтиво попита с какво може да й бъде полезен.

— Бих искала да говоря с домоуправителя — каза Лори.

Разкопча палтото си. Докато портиерът се мъчеше със старомодния домофон, тя приседна на едно кожено канапе и огледа преддверието. Беше обзаведено с вкус, в сдържани, приглушени тонове. На масичката имаше букет свежи есенни цветя.

На Лори не й беше трудно да си представи как Дънкан Андрюс влиза уверено във фоайето на кооперацията, как си взема пощата и чака асансьора. Погледна към редицата пощенски кутии, дискретно прикрити зад китайски параван. Помисли си коя ли от тях е на Дънкан и дали в нея има писма, които чакат да ги прибере.

— С какво мога да ви помогна?

Лори се изправи и се озова очи в очи с мустакат мъж от испански произход. Над джоба на ризата му бе извезано името „Хуан“.

— Аз съм доктор Монтгомъри — каза Лори. — От Службата по съдебна медицина.

Отвори кожената си чанта и показа лъскавата, прилична на полицейска значка на съдебен лекар.

— С какво мога да ви бъда полезен? — повтори Хуан.

— Искам да отида в апартамента на Дънкан Андрюс — обясни Лори. — Възложено ми е да освидетелствам смъртта му и бих желала да огледам мястото.

Нарочно говореше официално. Всъщност се чувстваше неудобно от това, което правеше. Макар че според някои правила съдебните лекари трябваше да посещават местата, където е настъпила смъртта, Нюйоркската служба не го изискваше. Беше се наложила практиката там да ходят съдебномедицинските следователи. Но на стажа в Маями Лори бе натрупала много опит от огледа на местопроизшествието. В Ню Йорк й липсваше допълнителната информация, която даваха подобни посещения. И все пак бе дошла да види апартамента на Дънкан Андрюс по друга причина. Не очакваше да намери в него нещо, което да й отвори очите за случая. Чувстваше се длъжна да го направи по-скоро по лични подбуди. Покрай този високопоставен, утвърдил се в обществото млад мъж, простил се с живота заради няколкото мига удоволствие, което му е дал наркотикът, се сети за брат си. Тази смърт беше пробудила чувството й за вина, потискано цели седемнадесет години.

— Приятелката на Андрюс е горе — каза Хуан. — Най-малкото я видях да се качва преди половин час.

Той погледна към портиера и го попита дали госпожица Уедърби си е тръгнала. Портиерът отговори, че не е. Хуан се обърна към Лори и добави:

— Апартамент номер 7 Ц. Ще ви придружи дотам.

Лори се поколеба. Не беше очаквала, че в апартамента ще има някой. Наистина не искаше да разговаря с когото и да било от семейството на Андрюс, най-малко пък с приятелката му. Но Хуан вече бе в асансьора, беше натиснал копчето за етажа и държеше вратата, за да влезе и тя. Беше се представила като служебно лице и усети, че няма как да си тръгне.

Хуан почука на вратата на апартамента. Никой не му отвори, той извади връзка ключове и започна да ги прехвърля. Вратата се открехна точно когато понечи да пъхне в бравата един от тях.

На прага се показа жена, висока горе-долу колкото Лори, с руса къдрава коса. Беше облечена с тениска над избелелите от прането дънки. По бузите й личаха следи от сълзи.

Хуан представи Лори като служителка от болницата, след което се извини.

— Не си спомням да съм ви виждала там — каза Сара.

— Не съм от болницата — обясни Лори. — От Службата по съдебна медицина съм.

— Ще правите ли аутопсия на трупа на Дънкан? — поинтересува се Сара.

— Вече я направих — отвърна Лори. — Исках просто да огледам мястото, където е умрял.

— Разбира се — рече Сара и се дръпна от вратата. — Заповядайте!

Лори влезе в апартамента. Беше й страшно неудобно, знаеше, че се натрапва на горката покрусена жена. Изчака Сара да заключи вратата. Апартаментът беше просторен. Още от преддверието Лори видя голите дървета в огромния Сентръл Парк. Без да иска поклати глава — нямаше никаква причина Дънкан Андрюс да е вземал наркотици. Поне на пръв поглед изглеждаше късметлия.

— Всъщност Дънкан припадна точно тук, на вратата — обясни Сара и посочи пода. По бузите й пак се застичаха сълзи. — Отвори точно преди да почукам. Сякаш бе полудял. Беше тръгнал да излиза навън гол-голеничък.

— Моите съболезнования — каза Лори. — Наркотиците понякога предизвикват такива неща. От кокаина човек изпитва чувството, че гори отвътре.

— Дори не знаех, че е взел наркотици — изплака Сара. — Ако бях дошла по-бързо, след като ми се обади, сигурно нямаше да се случи. Ако бях останала в неделя вечерта…

— Наркотиците са проклятие — поде Лори. — Никой няма да узнае защо Дънкан ги е взел. Но той е решил сам да го направи. Не обвинявайте себе си! — Известно време тя мълча. — Знам какво е — изрече накрая Лори. — И аз намерих така по-големия си брат.

— Наистина ли? — рече Сара през сълзи.

Лори кимна. За втори път този ден беше признала тайна, която не бе споделяла с никого цели седемнадесет години. Съмнение няма, работата й си казваше думата, но по начин, който тя изобщо не беше очаквала. Случаят с Дънкан Андрюс я беше засегнал както никой друг дотогава.

4

6:51 ч вечерта, вторник

Манхатън

— Господи! — възкликна Тони. — Ето че отново чакаме. Всяка вечер чакаме. Снощи, когато накрая хванахме онзи мухльо Де Паскуале, си помислих, че нещата ще се задвижат. Но не би, ние отново сме тук и чакаме, като че ли нищо не се е случило.

Анджело се наведе и изтръска пепелта от цигарата си в пепелника, след това пак се облегна. Не каза нищо. Беше си обещал да не обръща внимание на Тони. Огледа оживената улица. Хората се прибираха от работа, разхождаха кучетата си или се връщаха от пазар. Те с Тони бяха паркирали в зона за зареждане на магазини на Парк авеню, между Осемдесет и първа и Осемдесет и втора. От двете страни на улицата се извисяваха жилищни сгради, на чиито първи етажи имаше офиси.

— Ще сляза да направя малко лицеви опори — каза Тони.

— Млъкни, по дяволите! — изръмжа Анджело въпреки решението си да не обръща внимание на момчето. — Снощи направихме проверка. Не можеш да излизаш и да се разтъпкваш, когато се готвим да действаме. Какво ти става? Искаш да сложиш неонови светлини или нещо такова, с което да се издадем пред ченгетата, че чакаме тук? Не бива да привличаме вниманието. Толкова ли не го разбираш?

— Добре де — каза Тони. — Само не вдигай пара! Няма да слизам!

Побеснял, Анджело се изплю през зъби и забарабани припряно по волана с палеца и показалеца на дясната ръка. Уж си налагаше да е спокоен и въпреки това Тони му играеше по нервите.

— Щом трябва да проникнем в кабинета на лекаря, защо просто не идем и не влезем? — каза Тони след малко. — За кой дявол губим толкова време?

— Чакаме секретарката — отвърна Анджело. — Искаме да сме сигурни, че горе няма никой. Пък и тя ще ни пусне вътре. Няма смисъл да разбиваме врати.

— Щом ще ни пусне, значи е вътре и кабинетът не е празен — възрази Тони. — Пълна безсмислица.

— Вярвай ми — отвърна Анджело. — Това е най-добрият начин да свършим работата.

— Никой никога не ми казва нищо — оплака се Тони. — Цялата операция е странна. Трябва да си превъртял, че да нахлуваш в кабинета на лекар. Или пък в хранилището за органи в Манхатън. Оттам поне задигнахме няколко стотачки в брой. Какво, по дяволите, ще намерим в кабинета на лекаря?

— Ако свършим бързо, ще проверим дали и там няма мангизи — каза Анджело. — Може да потърсим и някое лекарство с наркотично действие, ако това ще те направи щастлив.

— Толкова бъхтене за няколко хапчета! — измърмори Тони.

Анджело се усмихна въпреки яда си.

— Какво мислиш за стария Травино? — попита Тони. — Според теб съзнава ли какви ги дрънка?

— Лично аз имам известни съмнения — отговори Анджело. — Но Серино му вярва и това е важното.

— Хайде, Анджело! — изхленчи Тони. — Кажи защо ще влизаме. Серино не е ли доволен от Травино?

— Серино си го обича — отвърна Анджело. — Смята, че по-добър няма. Всъщност точно затова ще влизаме в кабинета.

— Но защо? — настоя Тони. — Кажи ми и млъквам.

— Заради някои от медицинските картони на докторчето — поясни Анджело.

— Знаех си, че е лудост — каза Тони, — но не предполагах, че е чак такава лудост. Какво ще правим с тези картони?

— Обеща да млъкнеш, ако ти кажа какво търсим. Хайде, затваряй си устата! Освен това не ти се полага да питаш толкова много.

— Така де, точно от това ми е криво — изсумтя Тони. — Никой не ми казва какво става. Ако бях в течение, щях да свърша повече работа и да съм по-полезен.

Анджело се усмихна саркастично.

— Ясно, не ми вярваш — измърмори Тони. — Но е така. Опитай де! Сигурен съм, че мога да помогна. Дори за тази работа.

— Всичко върви по вода — увери го Анджело. — Ти не си по плановете. Повече те бива по мариза.

— Така си е — съгласи се Тони. — Точно по това си падам най-много. Фрас! И готово. Без глупави усложнения.

— Следващия половин месец ще падне доста пукотевица, ще останеш доволен — обеща Анджело.

— Вече не ме свърта — каза Тони. — Но поне ще си компенсирам цялото това чакане.

— Ето я — прекъсна го Анджело.

Посочи една жена, която излизаше от жилищна сграда. С едната ръка закопчаваше червеното си палто, а с другата си придържаше шапката.

— Хайде, да вървим! — подкани Анджело. — Но дръж патлака скрит и ме остави да говоря аз.

Двамата слязоха от колата. Изпревариха жената точно когато тя стигна до наредените едно зад друго таксита.

— Госпожо Шулман! — повика я Анджело.

Жената се обърна към него. Недоверчивата й надменност се изпари веднага щом видя, че познава мъжа.

— Здравейте, господин… — каза жената и се помъчи да си спомни името на Анджело.

— Фачоло — притече й се на помощ той.

— Да де — каза тя. — А как е господин Серино?

— Великолепно, госпожо Шулман — отвърна Анджело. — Чувства се отлично. Но ме помоли да намина, за да поговорим. Имате ли една минута?

— Да — отговори госпожа Шулман. — За какво искате да говорим?

— Поверително е — каза Анджело. — Бих предпочел да прескочим за момент до колата.

Анджело посочи черния автомобил със задна седалка, отделена с преграда.

Очевидно объркана от тази молба, госпожа Шулман измърмори, че бърза.

Анджело плъзна ръка в джоба на сакото си и измъкна пистолета си марка „Валтер“, колкото тя да види дръжката му.

— Опасявам се, че се налага да съм настойчив — рече той. — Няма да ви отнемем много време, а после ще имаме грижата да ви оставим където ви е удобно.

Госпожа Шулман погледна Тони, който й се усмихна.

— Добре — каза тя притеснено, — щом ще е за малко.

— Зависи от вас — натърти Анджело и посочи отново колата.

Тони я отведе дотам. Госпожа Шулман се вмъкна на предната седалка, след като Тони й отвори вратата с изискан поклон. Той седна отзад, а Анджело се качи на шофьорското място.

— Това има ли нещо общо със съпруга ми, Дани Шулман? — попита жената.

— Дани Шулман от Бейсайд ли? — поинтересува се Анджело. — Той ли ви е съпруг?

— Да — потвърди госпожа Шулман.

— Кой е пък Дани Шулман? — попита Тони от задната седалка.

— Държи в Бейсайд вертеп — „Кристъл Палас“ — отвърна Анджело. — Много от хората на Лучия се навъртат там.

— Има солидни връзки — вметна госпожа Шулман. — Защо не поговорите с него?

— Не, това няма нищо общо с Дани — рече Анджело. — Искаме само да знаем дали кабинетът на доктора е празен.

— Да, всички си тръгнаха — отговори госпожа Шулман. — Заключих както обикновено.

— Чудесно — каза Анджело. — Защото искаме да се върнете. Интересуват ни някои от картоните.

— Кои картони? — сепна се госпожа Шулман.

— Ще ви кажа, когато отидем там — отговори Анджело. — Но преди да тръгнем, искам да ви предупредя, че ако решите да правите глупости, ще ви бъде за последен път. Ясен ли съм?

— Напълно — каза госпожа Шулман, възвръщайки си част от самообладанието.

— Няма страшно — добави Анджело. — Имам предвид, че сме цивилизовани хора.

— Разбирам — рече жената.

— Добре тогава! Да вървим — подкани Анджело и отвори вратата.

— Здравейте, госпожице Монтгомъри — поздрави Джордж, един от портиерите на сградата, в която се намираше апартаментът на родителите на Лори.

Човек имаше чувството, че той работи тук, откакто е построена кооперацията. Изглеждаше на шестдесет години, но всъщност беше на седемдесет и две. Обичаше да разказва на Лори, че именно той е отворил вратата на таксито в деня, когато майка й се е прибрала с нея от родилния дом.

След като побъбри малко с Джордж, Лори се качи в апартамента на родителите си. Колко много спомени! Дори миризмата й беше позната. Но повече от всичко жилището й напомняше за ужасния ден, в който бе намерила брат си. Почти бе настояла пред родителите си да се преместят другаде след трагедията, та да не си спомня постоянно за свръхдозата, от която беше починал брат й.

— Здравей, скъпа! — изтананика майка й, докато Лори влизаше в антрето.

Дороти Монтгомъри се наведе и подложи буза за целувка. Ухаеше на скъп парфюм. Синьо-сивата й коса беше подстригана късо, по момчешки, стил, който напоследък се налагаше по кориците на женските модни списания. Беше дребна жива жена на около шестдесет и пет години, но младееше след втората козметична операция.

Пое палтото на дъщеря си и хвърли критичен поглед към облеклото й.

— Виждам, не си с вълнения костюм, който ти купих.

— Не, мамо — каза Лори.

Тя затвори очи с надеждата майка й да не й се нахвърля толкова рано.

— Можеше да облечеш поне рокля.

Лори се въздържа да отговори. Беше с жакардова блуза, украсена с фалшиви скъпоценни камъни, и вълнени панталони, които беше поръчала по каталог. Само допреди час си мислеше, че това е един от най-хубавите й тоалети. Сега вече не беше толкова сигурна.

— Няма значение — каза Дороти, след като закачи палтото на Лори. — Ела, искам да те представя на всички и особено на д-р Шефилд, нашия почетен гост.

Въведе я в гостната — салона, където родителите й най-често посрещаха приятелите си. В стаята имаше осем души, всеки крепеше чашата с питието в едната ръка и хапка с деликатес в другата. Трима от мъжете бяха лекари, четвъртият беше банкер. Съпругите им, подобно на майка й, не работеха и също като нея се занимаваха с благотворителност.

След задължителните любезности Дороти помъкна дъщеря си през антрето към библиотеката, където Шелдън Монтгомъри показваше на Джордан Шефилд някакви редки медицински учебници.

— Шелдън, представѝ дъщеря си на д-р Шефилд — нареди Дороти, прекъсвайки съпруга си насред изречението.

Двамата мъже вдигнаха очи от книгата, която Шелдън държеше. Лори плъзна поглед от аристократичното, макар и сурово лице на баща си към лицето на Джордан Шефилд и остана приятно изненадана. Беше очаквала да прилича повече на офталмолог, да е по-стар, по-тромав, безцветен и далеч по-непривлекателен. Но мъжът, който стоеше пред нея, беше направо красив — с пясъчноруса коса, загоряла кожа, светлосини очи и остри, сякаш изсечени черти. Не само че не приличаше на офталмолог, не приличаше дори на лекар. Имаше вид по-скоро на професионален спортист. Беше по-висок дори от баща й, който беше метър и деветдесет. И за разлика от баща й, който носеше карирани костюми, беше с бежови панталони, синьо сако и бяла риза с отворена яка. Нямаше дори вратовръзка.

Лори се здрависа с Джордан, докато Шелдън ги запознаваше. Той стисна ръката й силно и самоуверено. Погледна я право в очите и се усмихна мило.

Лори веднага разбра, че баща й харесва Джордан. Потупа го по гърба и настоя да му сипе още от специалното шотландско уиски, което обикновено не поднасяше на гости. Отиде за скъпоценната напитка, оставяйки Лори сама с Джордан.

— Вашите родители са изключително гостоприемни — каза Джордан.

— Могат да си го позволят — отвърна тя. — Обичат да посрещат приятели. Очакваха ви с нетърпение тази вечер.

— Радвам се, че съм тук — додаде Джордан. — Баща ви не може да се нахвали с вас. Много исках да се запознаем.

— Благодаря — рече Лори. Беше донякъде изненадана да чуе, че баща й я е споменавал, при това с добро. — Аз също. Честно казано, не сте такъв, какъвто очаквах.

— Какво очаквахте? — попита Джордан.

— Ами… — поде тя, внезапно почувствала леко смущение. — Мислех, че приличате на офталмолог.

Джордан отметна глава и се засмя сърдечно.

— А как изглеждат офталмолозите?

Лори се почувства облекчена, когато баща й се върна с пълната чаша на Джордан и й спести обяснението. Той каза, че иска да му покаже някои старинни хирургически инструменти в кабинета. Джордан го последва послушно, като хвърли на Лори съзаклятническа усмивка.

По време на вечерята Джордан „отговаряше“ за ведрата атмосфера. Накара и най-сдържаните приятели на семейството да се отпуснат. За пръв път от много време стаята се изпълни със сърдечен смях.

Шелдън насърчаваше Джордан да разказва историите за някои от прочутите си пациенти, които беше чувал преди. Джордан се подчиняваше на драго сърце и ги предаваше многословно, с известна доза самохвалство, което разсмиваше всички. Дори пълният с емоции ден на Лори остана някъде далече, докато тя слушаше забавните му разкази за прочути богаташи, които всеки ден минавали през кабинета му.

Джордан беше специалист по предната част на окото и по-специално — роговицата. Но се занимаваше и с пластична хирургия, дори правеше козметични операции. Беше лекувал какви ли не знаменитости, от филмови звезди до кралски особи. Всички се забавляваха много, когато разказваше за някакъв престолонаследник от Саудитска Арабия, дошъл в кабинета му с десетина слуги. След това изброи неколцина спортисти, които лекувал. Накрая спомена, че сегиз-тогиз лекувал и хора от мафията.

— От мафията ли? — ахна Дороти недоверчиво.

— Точно така, от мафията — каза Джордан. — Бог ми е свидетел. Гангстери от плът и кръв. Всъщност този месец при мен често идва Пол Серино, който очевидно е свързан с подземния свят в Куинс.

Лори се задави с бялото вино, щом Джордан спомена името на Пол Серино. Странно, чуваше го за втори път този ден. Разговорът спря и всички я погледнаха загрижено. Тя отклони вниманието им и успя да каже, че й няма нищо. След като вече можеше да говори, попита Джордан от какво лекува Пол Серино.

— Изгаряния на очите с киселина — каза Джордан. — Някой му е плиснал киселина в лицето. За щастие той се е сетил почти веднага да си изплакне очите с вода.

— Киселина ли! Какъв ужас! — ахна Дороти.

— Не е толкова страшна, както основата. Основата разяжда цялата роговица.

— Звучи отвратително — каза Дороти.

— Как са очите на Серино? — попита Лори.

Мислеше за дясното око на Франк де Паскуале и се чудеше дали това не е началото на пробива, на който разчиташе Лу.

— Киселината беше затъмнила и двете роговици — обясни Джордан. — Но това, че си е наплискал очите с вода, е спасило конюнктивата от сериозни увреждания. Ще се оправи след трансплантацията на роговица, която скоро ще му направим.

— Не ви ли е страх да си имате вземане-даване с тези хора? — поинтересува се един от гостите.

— Защо пък да ме е страх! — каза Джордан. — Те се нуждаят от мен. Аз съм им от полза. Не биха ми навредили. Всъщност намирам всичко това за доста комично и забавно.

— Откъде знаете, че този Серино е гангстер? — попита друг гост.

Джордан се засмя.

— Направо е очевидно. Идва с няколко телохранители, саката им са издайнически издути.

— Пол Серино е прочут гангстер — намеси се Лори. — Той е един от босовете на средно ниво в престъпния клан Вакаро, който често воюва с клана на Лучия.

— Откъде знаеш всичко това? — попита Дороти.

— Тази сутрин аутопсирах труп с всички белези на бандитско отмъщение. Полицаите смятат, че убийството е пряк резултат от враждата между клановете, много държат да докажат, че пръст в него има Пол Серино.

— Колко противно! — изпуфтя Дороти с презрение. — Стига, Лори! Нека говорим за нещо друго.

— Това не е разговор за вечеря — съгласи се Шелдън. След това се обърна към Джордан и добави: — Трябва да извините дъщеря ми. Откакто заряза медицината заради патологията, поизгуби добрите си обноски.

— Патологията ли? — попита Джордан и погледна Лори. — Не ми казахте, че сте патолог.

— Не сте ме питали — отвърна Лори. Усмихна се наум: беше се сетила, че Джордан е бил твърде погълнат да говори за собствената си работа, та да я попита за нейната. — Всъщност съм съдебен лекар и работя в Службата по съдебна медицина на Ню Йорк.

— Защо не поговорим за сезона в културния център „Линкълн“? — предложи Дороти.

— Не разбирам много от съдебна медицина — додаде Джордан. — Имахме само две лекции в медицинския институт и преди тях ни казаха, че материалът не влиза в изпита. Ха познайте какво направих! — Той се престори на заспал: похъркваше с глава, отпусната на гърдите. Шелдън се усмихна на малкото представление на Джордан. — След първата лекция се отказах — призна той.

— По-добре да сменим темата — намеси се Дороти.

— Проблемът с Лори е — обърна се Шелдън към Джордан, — че не се зае с хирургията, където щеше да се занимава с живи хора. При нас има едно момиче, специализира по гръдния кош, невероятно е, направо като мъж. Лори също щеше да се справи.

Тя трябваше да впрегне целия си самоконтрол, та да не избухне от глупавата забележка на баща си за възможностите на жените. Вместо това спокойно защити специалността си.

— Съдебната медицина се занимава и с живите, като говори за мъртвите.

Разказа случая с машата за коса и как, ако знаеш причината за тази смърт, ще спасиш нечий живот. Щом млъкна, настъпи неловко мълчание. Всички бяха забучили поглед в чиниите и прехвърляха приборите. Дори Джордан изглеждаше странно унил. Накрая Дороти наруши тишината, като обяви, че десертът и конякът ще бъдат поднесени във всекидневната.

Когато се преместиха там, Лори вече се чувстваше много неловко и си помисли дали да не си тръгне. Наблюдаваше как другите начаса подхващат разговор и се чудеше как да повика майка си настрана и да се извини, че тази вечер трябва да чете за изпитите. Но преди да се реши, при нея неусетно дойде прислужницата, наета за вечерта, с поднос, върху който имаше чаши бренди. Лори си взе една и обърна гръб на другите гости. С питието в ръка се промъкна през антрето в кабинета.

— Имате ли нещо против да се присъединя към вас?

Джордан я беше проследил от всекидневната.

— А, не — каза Лори, леко стресната.

Смяташе, че никой не я е забелязал да излиза. Опита се да се усмихне. Седна в едно кожено кресло, а Джордан се облегна на масивното шкафче на телевизора. От всекидневната долиташе откъслечен смях.

— Не исках да се подигравам с вашата специалност — поде той. — Всъщност смятам патологията за много интересна.

— Така ли? — възкликна Лори.

— Хареса ми историята за машата за коса — добави Джордан. — Нямах представа, че човек може да си умре от този уред, освен ако не го изтърве във ваната, докато се къпе.

— Защо не го казахте по-рано? — тросна се Лори.

Знаеше, че не е учтива, но в момента нямаше настроение за любезности.

Джордан кимна.

— Извинявайте — каза той. — Бях малко притеснен от родителите ви. Личи си, че не са във възторг от избора ви на специалист.

— Чак да си личи? — попита Лори.

— Разбира се — потвърди той. — Не повярвах на ушите си, когато баща ви направи забележката за онова момиче, дето специализирало по операции на гръдния кош. А майка ви през цялото време се опитваше да смени темата на разговора.

— Да бяхте чули какво каза майка ми в деня, когато й съобщих, че ще се занимавам със съдебна медицина. „Какво ще разправям на хората в клуба, когато ме попитат какво работиш?“ Представяте си как се отнася. Ами баща ми с неговата сърдечна хирургия! Мисли, че всичко друго, освен хирургията и по-специално хирургията на гръдния кош е за слабите, плахите и недоразвитите.

— Не е лесно да задоволиш такива родители. Сигурно ви е трудно.

— Честно казано, и аз съм им причинявала мъка през годините. Бях доста непокорна: ходех с недодялани типове, карах мотоциклети, закъснявах. Вероятно съм ги свикнала да поставят под въпрос всичко, което върша. Никога не са ме подкрепяли особено. Всъщност до известна степен са ме пренебрегвали, особено баща ми.

— Но сега той не може да се нахвали с вас — възрази Джордан. — Отида ли в кабинета му, все за вас ми говори.

— Е, това е ново за мен — рече Лори.

— Някой да иска още коняк? — провикна се Шелдън.

Беше подал глава в кабинета и размахваше бутилката коняк. Джордан отказа, Лори само поклати глава. Шелдън ги помоли да го викнат, ако размислят. След това ги остави.

— Стига сме говорили за това — каза Лори. — Твърде сериозно е. Не исках да ви развалям вечерта.

Съжаляваше, че е разкрила толкова много пред Джордан. Не й беше присъщо да се доверява на сравнително непознати. Но през целия ден, откак й бяха възложили аутопсията на Дънкан Андрюс, се чувстваше уязвима.

— Не сте развалили нищо — увери я Джордан. След това погледна часовника си. — Става късно — каза той, — а сутринта имам операция. Първият ми случай в седем и половина е един англичанин, барон, от Камарата на лордовете.

— Наистина е късно — рече Лори без особен интерес.

— Направо си е нощ — добави Джордан. — Ще ми бъде приятно да ви закарам до вкъщи. Разбира се, ако смятате да си тръгвате.

— С удоволствие — отвърна Лори. — Мислех да си ходя още когато станахме от масата.

След като се сбогуваха и Дороти уведоми Лори, че палтото й е твърде тънко за края на есента, те двамата с Джордан зачакаха асансьора.

— Майки, какво да ги правиш! — въздъхна Лори, щом вратата зад тях се затвори.

Докато се спускаха, Джордан започна да говори за шествието от знаменитости, което трябваше да мине през кабинета му следващия ден. Тя се чудеше дали се опитва да й направи впечатление, или просто я развеселява.

Щом излязоха в хладната ноемврийска вечер, Джордан насочи разговора към хирургичната страна на лекарската му практика. Лори кимаше, но само се правеше, че слуша. Всъщност очакваше Джордан да каже къде е паркирал колата — от северната или от южната страна на блока. Спряха точно пред нея — той й обясняваше колко много операции прави годишно.

— Изглежда сте доста зает — каза Лори.

— Бих могъл да бъда и по-зает — призна Джордан. — Ако зависеше от мен, щях да правя два пъти повече операции, отколкото сега. Хирургията ми доставя удоволствие, това е областта, в която съм най-добър.

— Къде е колата ви? — попита накрая Лори. Трепереше.

— О, извинете. Ето тук е.

Джордан посочи дълга черна лимузина, спряна точно пред блока на родителите й. Сякаш само това и чакал, от колата изскочи шофьор в ливрея и задържа вратата пред Лори.

— Това е Томас — представи го Джордан.

Лори го поздрави и се вмъкна в лъскавия автомобил. Освен като шофьор, Томас сякаш работеше и като бияч — беше едър като канара. Отвътре лимузината беше изискано луксозна, с телефон, диктофон и факс.

— Охо, мислите не само за работата, но и за удоволствието — изкоментира Лори.

Джордан се усмихна. Явно беше доволен от начина си на живот.

— Накъде? — попита той.

Лори даде адреса си на Деветнадесета улица и те се сляха с другите коли.

— Не съм си представяла, че имате лимузина — каза тя. — Не е ли малко екстравагантно?

— Може би — съгласи се Джордан. Белите му зъби блеснаха в приглушената светлина на купето. — Но тази показност си има и добрата страна. Диктувам всичко, докато пътувам от работата и дори между кабинета и болницата. Така че в известен смисъл не ми излиза скъпо.

— Интересна гледна точка.

— Не е просто рационализация — допълни Джордан и се впусна да описва другите начини, по които организира деня си, за да свърши повече неща.

Докато го слушаше, Лори неволно го сравняваше с Лу Солдано. Бяха пълна противоположност. Единият гледаше да не бие на очи, другият беше самовлюбен до арогантност; у първия имаше нещо провинциално, вторият беше изискан; където единият беше несръчен, другият се оказваше извънредно ловък. Въпреки различията Лори намираше и двамата за привлекателни по свой си начин.

Когато завиха по Деветнадесета улица, Джордан рязко прекъсна монолога си.

— Отегчавам ви с това бърборене — каза той.

— Виждам, че сте отдаден на работата си — рече Лори. — Това ми харесва.

Джордан я погледна втренчено. Очите му блестяха.

— Наистина ми беше много приятно, че тази вечер се запознахме — поде той. — Жалко, че нямахме повече време да поговорим. Какво ще кажете да вечеряме заедно утре вечер?

Лори се усмихна. Денят беше пълен с изненади. Не се беше срещала с много мъже, откакто за кой ли път скъсаха с Шон Макензи. Пък и Джордан й беше интересен въпреки високомерието си. Импулсивно тя реши, че сигурно ще е забавно да се срещне пак с този мъж, нищо че родителите й го одобряваха.

— Ще ми е приятно да вечеряме заедно — рече Лори.

— Прекрасно — отвърна Джордан. — Какво ще кажете за „Льо Сирк“? Познавам оберкелнера, ще ни даде чудесна маса. Осем часа добре ли е?

— Да — прие Лори, въпреки че се замисли, когато Джордан предложи „Льо Сирк“. Предпочиташе по-неофициална обстановка за първата среща.

— Колко е часът, по дяволите? — изхърка Тони. — Батерията на часовника ми май е свършила.

Той разклати часовника си, след това го почука по стъклото. Анджело протегна ръка и погледна своя, марка „Пиаже“.

— Единадесет и единадесет.

— Бруно едва ли ще излезе — допълни Тони. — Защо не идем да проверим дали е там?

— Защото не искаме госпожа Марчезе да ни види — отговори Анджело. — Ако ни усети, ще трябва да пречукаме и нея, а няма да е справедливо. Хората на Лучия могат и да си позволяват такива гадости, но не и ние. Освен това виж. Ето го негодника, идва.

Анджело посочи предния вход на малката двуетажна къща. Бруно Марчезе изникна в нощта, облечен в черно кожено яке, прилепнали дънки марка „Гес“ и слънчеви очила. Спря за момент на предните стълби да запали цигара. Хвърли клечката в храсталака и тръгна към тротоара.

— С тези очила сигурно се мисли за Джак Никълсън — рече Анджело. — Май отива да живее. Защо не си стои вкъщи! Лошото при вас, младоците е, че мислите с оная си работа.

— Хайде да го спипаме — настоя Тони.

— По-кротката! — възпря го Анджело. — Нека заобиколи ъгъла. Ще го докопаме, когато минава под железопътната линия.

Пет минути по-късно Бруно трепереше на задната седалка, вторачен в ухиленото лице на Тони. Бяха го заловили по-лесно дори отколкото Франки. Пострадаха само слънчевите очила на Бруно, които свършиха в канавката.

— Изненадан ли си, че ни виждаш? — попита Анджело, след като бяха пътували известно време.

Погледна Бруно в страничното огледало.

— За какво става дума? — попита Бруно.

Тони се засмя.

— Я какъв се е разбързал. Упорит и тъп. Какво ще кажеш да го фрасна с патлака?

— За инцидента със Серино — обясни Анджело. — Искаме да чуем подробности от теб.

— Не зная нищо — отсече Бруно. — Не съм и чувал.

— Я не ме разсмивай! — каза Анджело. — Разбрахме от един твой приятел, че си замесен.

— От кой приятел? — поинтересува се Бруно.

— Франки де Паскуале — отвърна Анджело.

Видя как изражението на Бруно се променя. Тоя тип беше изплашен и имаше защо.

— Глупакът Франки не знае нищо — изсъска Бруно. — Не съм чувал за никакъв инцидент със Серино.

— След като не знаеш нищо, защо тогава се криеш у майка си? — попита Анджело.

— Аз не се крия — възрази Бруно. — Изхвърлиха ме от апартамента, така че дойдох тук за няколко дни.

Анджело поклати глава. Стигнаха в мълчание складовете на компанията „Американ Фреш Фрут“. Там Анджело и Тони заведоха Бруно на същото място, където бяха завели Франки.

Веднага щом Бруно видя дупката в пода, упоритостта му се изпари.

— Добре, момчета — поде той. — Какво искате да знаете?

— Това вече е друго нещо — каза Анджело. — Първо седни.

Щом Бруно се подчини, той се наведе към него и рече:

— Разкажи какво се случи.

Взе цигара и я запали, издухвайки дима към тавана.

— Не зная много — рече Бруно. — Аз само карах колата. Не бях вътре. Освен това ме принудиха да го направя.

— Кой? — попита Анджело. — И запомни, ако сега ме метнеш, ще загазиш яко.

— Тери Мансо — каза Бруно. — На него му бе хрумнало всичко това, дори не знаех какво става, докато не свърши.

— Кой друг, освен теб, Мансо и Де Паскуале е замесен в тази история? — поинтересува се Анджело.

— Джими Лансо — отговори Бруно.

— Кой още? — настоя Анджело.

— Това бяхме — отсече Бруно.

— Какво правеше Джими? — поинтересува се Анджело.

— Отиде по-рано, за да намери електрическото табло — обясни Бруно. — Идеята беше изцяло на Мансо.

Анджело дръпна от цигарата си, след това отметна глава и издуха пушека. Зачуди се има ли още нещо, което да попита този негодник. Реши, че няма, погледна Тони и кимна.

— Бруно, искам да те помоля за една услуга — каза Анджело. — Да предадеш нещо на Вини Доминик. Мислиш ли, че можеш да го направиш?

— Няма проблеми — отговори Бруно. Тембърът на гласа му си бе възвърнал донякъде предишната упоритост.

— Предай му… — започна Анджело, но не довърши. Оръжието на Тони изтрака и Анджело трепна. Когато не стреляш ти, винаги се чува по-силно.

Не бяха вързали Бруно за стола, тялото му климна и се строполи на пода. Анджело застана над него и поклати глава.

— Вини ще разбере какво съм искал да му предам — каза той.

Тони погледна пистолета си със смесица от възхищение и удоволствие, след това извади носна кърпа и почисти дулото.

— С всеки път става по-лесно — рече той.

Анджело не отговори. Вместо това клекна до трупа на Бруно и измъкна портфейла му. Вътре имаше стодоларови банкноти и няколко по-дребни. Даде една от стотачките на Тони. Останалите прибра в джоба си. После върна портфейла обратно.

— Помогни ми — каза той на Тони.

Пренесоха заедно Бруно до дупката и го хвърлиха в реката. Както и Франки, Бруно сякаш с готовност отплава бързо надолу, спирайки за момент при един от стълбовете на пристана. Анджело изтръска панталоните си. Тялото на Бруно беше вдигнало прах от пода.

— Яде ли ти се? — попита Анджело.

— Умирам от глад — каза Тони.

— Да отидем до „Валентино“ на Стейнуейн стрийт — предложи Анджело. — Хапва ми се пица.

След няколко минути се върна при колата, после с три маневри се насочи към портала. На кръстовището на Джава стрийт и авеню Манхатън зави наляво, след това натисна газта до дупка.

— Чудно нещо, колко лесно е да пречукаш някого — обади се Тони. — Спомням си, като малък си мислех, че е страхотия. Имаше един, дето живееше през няколко пресечки. Ние, хлапетиите, бяхме чували, че е очистил някого. Често седяхме отвън пред къщата му колкото да го зърнем на излизане. Той беше нашият герой.

— Каква пица искаш? — попита Анджело.

— С чушки — каза Тони. — Спомням си първия път, когато пречуках човек, бях толкова развълнуван, сякаш прохождах. Дори сънувах кошмари. Но сега само се забавлявам.

— Това си е работа — рече Анджело. — Разбери го най-после.

— По кой списък ще караме, след като хапнем? — попита Тони. — По стария или по новия?

— По стария — отвърна Анджело. — Искам да покажа новия на Серино, за да съм сигурен. Няма смисъл да работим на празни обороти.

5

6:45 ч сутринта, сряда

Манхатън

Оттам, където стоеше, Лори виждаше как брат й се насочва към езерото. Вървеше бързо и тя се уплаши, че може да хукне. Помисли си, че той знае за тинята и колко опасно дълбока е тя. И все пак брат й продължаваше, сякаш му е все едно.

— Шели! — извика Лори.

Той или не й обърна внимание, или не я чу. Лори изкрещя още веднъж с всички сили, но брат й пак не се обади. Тя хукна след него. Той бе само на крачка от ужасната тиня.

— Спри! — изкрещя Лори. — Не отивай до водата! Дръпни се!

Но Шели не спираше. Когато Лори стигна езерото, той вече беше затънал до кръста в черната тиня. Бе се обърнал към брега.

— Помогни ми! — извика брат й.

Лори спря на края. Протегна му ръка, ала не достигна неговата. Обърна се и изкрещя за помощ, но наоколо нямаше никой. Погледна пак Шели и видя, че е затънал до шия. В очите му имаше истински ужас. Затъваше все по-дълбоко; отвори уста и изкрещя.

Писъкът на Шели се сля с механичния звън, който изтръгна Лори от съня й. Все още протегнала отчаяно ръка, за да спаси брат си, тя замахна и бутна будилника от перваза. Със същото движение събори и полупразна чаша с вода и книгата, която бе чела предната вечер. Часовникът, чашата и книгата паднаха на пода.

Внезапното движение на Лори и трясъкът на вещите на пода така изненадаха котарака Том, че той първо скочи на бюрото, където събори повечето козметични принадлежности на Лори, а после на пердето. Не можа да стигне догоре, заби нокти в плата и го смъкна с тежестта си.

Суматохата и шумът изкараха Лори от леглото, преди тя да се усети. Чак след няколко секунди звънът на будилника я разбуди грубо. Тя протегна ръка надолу и успя да го изключи.

Постоя малко сред хаоса в стаята, за да си поеме дъх. Не бе сънувала този кошмар от години, може би от колежа, и въздействието му я разтревожи повече, отколкото разхвърляната стая. По челото й изби пот, тя усещаше как сърцето й бие в гърдите.

След като се съвзе, отиде в кухнята за лопатата — да събере строшените стъкла. После събра козметичните принадлежности и ги струпа на бюрото си. Пердето щеше да й отвори повече работа и реши да го оправи по-късно.

Намери Том скрит под канапето в хола. Примами го, сложи го в скута си и го гали, докато той замърка.

След десетина минути, тъкмо да влезе под душа, чу звънеца на вратата. „Какво има сега?“, помисли си тя, отиде с кърпа в ръка до вътрешния телефон и попита кой е.

— Томас — отвърна й някакъв глас.

— Кой Томас? — кресна му Лори.

— Шофьорът на доктор Шефилд — каза гласът. — Нося ви нещо по молба на доктора. Той не може да дойде, защото вече е в хирургията.

— Веднага слизам — рече Лори.

Тя навлече бързо дънки и тениска.

— Подранила си тази сутрин. — Дебра Енглър стоеше както обикновено до вратата й.

Лори видя с облекчение, че асансьорът най-сетне пристига.

Щом я забеляза, Томас допря с ръка шапката си за поздрав и каза, че се надява да не я е събудил. Носеше й дълга бяла кутия, вързана с плътна червена панделка. Лори му благодари за пакета и се върна горе.

Сложи кутията на масата в кухнята, развърза червената панделка и разтвори меката опаковъчна хартия вътре. Скътани върху нея, лежаха няколко десетки червени рози с дълги дръжки. Върху цветята имаше картичка с надпис: „До довечера, Джордан“.

Дъхът й спря. Никога никой не бе правил за нея такъв щедър жест и тя дори не знаеше как да реагира. Не бе сигурна дали е уместно да ги приеме. Но какво да стори? Не можеше да ги върне.

Лори протегна ръка, взе един от стръковете, вдъхна пролетната му свежест и погледна тъмнорубинения му цвят. Макар че розите я объркаха и смутиха, все пак трябваше да признае, че това е романтично и ласкателно.

Взе най-голямата ваза, която имаше, натопи половината рози във вода и ги отнесе в хола. Сложи вазата на масичката за кафе. Мина й през ума, че не е лошо да свикне да слага цветя в апартамента си. Ефектът от тях бе поразителен.

Като се върна в кухнята, Лори сложи капака на кутията и завърза панделката. Щом един букет рози могат да преобразят така апартамента й, какво остава за кабинета?

„О, боже!“, помисли си тя, като видя колко е часът. Притеснена, се съблече бързо и се пъхна под душа.

Беше почти осем и половина, когато пристигна в Службата по съдебна медицина, около половин час по-късно от обичайното. Понеже се чувстваше виновна, отиде направо в отделението за идентификация, макар че предпочиташе да занесе първо розите в кабинета си.

— Доктор Бингам иска да говори с теб — каза й Калвин веднага щом я видя. — Но бързо се връщай тук. Имаме много работа.

Лори остави куфарчето и кутията с рози на празното бюро. Розите я притесняваха, но Калвин с нищо не показа, че ги е видял. Тя се върна бързо в приемната и се представи на госпожа Санфорд. Лори бе най-малкото нащрек, помнеше какво стана, когато бе за последен път в кабинета на шефа си. Опита се да се сети какво ще иска той този път, но не можа.

— Сега говори по телефона — каза госпожа Санфорд. — Седнете, моля. Само за момент.

Лори отиде до кушетката, но още преди да седне, госпожа Санфорд вече казваше по вътрешния телефон: доктор Бингам е готов да я приеме.

Лори си пое дълбоко дъх и влезе в кабинета на шефа. Докато приближаваше бюрото му, той бе навел глава и пишеше нещо. Трябваше да почака, докато свърши. После доктор Бингам вдигна глава.

Известно време я изучаваше със стоманеносивите си очи. Сетне поклати глава и въздъхна.

— След месеци безукорна работа си търсите белята. Нима не си харесвате професията, докторе?

— Разбира се, че я харесвам, доктор Бингам — каза Лори обезпокоена.

— Седнете — покани я Бингам, скръсти ръце и ги сложи решително на бележника си.

Лори седна срещу него на ръба на стола.

— Тогава може би не ви харесва да работите точно тук — продължи той. Беше полувъпрос, полузаявление.

— Напротив — отвърна Лори. — Много ми харесва тук. Защо мислите така?

— Само по този начин мога да си обясня поведението ви.

Лори отвърна смело на погледа му.

— Нямам представа за какво поведение говорите — каза тя.

— Говоря за посещението ви вчера следобед в апартамента на покойния Дънкан Андрюс, където явно сте успели да влезете със служебната си карта. Бяхте ли наистина там, или са ме заблудили?

— Да, бях — потвърди Лори.

— А Калвин не ви ли обясни, че от кметството ни оказват известен натиск във връзка с този случай?

— Спомена нещо в този смисъл — отвърна Лори. — Но официалната причина за смъртта бе единственото по случая, което обсъди с мен.

— А това не ви ли наведе на мисълта, че този случай е особен и може би трябва да бъдете възможно най-предпазлива?

Лори се опита да се сети кой се е оплакал от посещението й. И защо. В никакъв случай не беше Сара Уедърби. Усети, че доктор Бингам чака отговор.

— Не мислех, че посещението ми ще обезпокои някого — отвърна тя най-сетне.

— Вярно, че не сте мислили — додаде доктор Бингам. — За съжаление си личи. Можете ли да ми кажете защо отидохте в апартамента? В края на краищата трупът е изнесен. Боже мой, вие вече дори сте свършили с аутопсията. А на всичко отгоре имаме и следователи медици, които вършат тази работа. Следователи, които сме предупредили да не се месят точно в този случай. И отново се връщам на въпроса: защо го направихте?

Лори се опита да измисли обяснение, без да издава чувствата си. Не искаше да обсъжда смъртта на брат си с доктор Бингам, поне не сега.

— Попитах ви нещо, доктор Монтгомъри — каза Бингам, след като Лори не му отвърна.

— При аутопсията не намерих нищо — отговори тя накрая. — Нямаше патологични признаци. Сигурно съм отишла там от отчаяние — да видя дали в апартамента няма нещо, което да подскаже, че освен явно взетите от този човек наркотици има и друго.

— Не само това. Поискали сте от Черил Майърс да види анамнезата му.

— Да — каза Лори.

— В друг случай подобна инициатива щеше да е похвална — продължи Бингам. — Но при тези обстоятелства само увеличава проблемите на службата ни. Бащата, който има връзки във висшите политически кръгове, е разбрал, че сте ходили в апартамента, и е вдигнал врява до бога, сякаш сме решили да му съсипем предизборната кампания за сенатор. И всичко това като капак след случая в Сентръл Парк, който вече ни донесе достатъчно неприятности с кметството. Повече не ни трябват. Разбирате ли ме?

— Да, сър — потвърди Лори.

— Дано — каза Бингам и сведе поглед към книжата на бюрото си. — Друго няма, доктор Монтгомъри.

Лори излезе от кабинета на шефа и си пое дълбоко дъх. Никога досега не бе така застрашавана от уволнение. Два неприятни разговора в кабинета на шефа за два дни. Знаеше, че ако има още един, ще я изхвърлят.

— Оправихте ли се с шефа? — попита Калвин, когато тя се върна.

— Надявам се — каза Лори.

— Аз също — рече той. — Защото ми трябваш в най-добрата си форма. — Даде й няколко папки. — За днес имаш четири случая. Два на смърт от свръхдоза, както при Дънкан Андрюс, и още два трупа, извадени от водата. Бих добавил, пресни-пресни. Реших, че след като вчера се занимава с подобни случаи, днес ще ги оправиш най-бързо. Затрупани сме с работа. На някои хора съм дал по пет случая, така че ти имаш късмет.

Лори прелисти папките, за да види дали съдържат всичко. После ги отнесе заедно с куфарчето си и кутията с розите в кабинета. Преди да се заеме с работа, отиде в лабораторията и помоли за най-голямата колба, която имат. Извади розите от кутията, подреди ги и напълни колбата с вода. Сложи цветята на масата в лабораторията и се дръпна назад да види как изглеждат. Усмихна се против волята си — бяха така очебийно неуместни тук.

Седна на бюрото си и отвори първата папка. Но не можа да свърши нищо. Още щом я отгърна, на вратата се почука.

— Да — каза тя.

Вратата се отвори бавно и надникна Лу Солдано.

— Дано не преча — каза той. — Сигурен съм, че не си ме очаквала.

Изглеждаше така, сякаш нощес изобщо не си бе лягал. Беше с панталони, които висяха като торба, и неизгладено сако. Не бе успял да се избръсне.

— Не ми пречиш — каза Лори. — Влизай.

— Как си днес? — попита той, след като влезе и седна с шапката на коленете.

— Горе-долу добре, само дето шефът ми се поскара.

— Нали не защото бях тук вчера? — попита Лу.

— Не — отвърна Лори. — Защото вчера сторих нещо, което явно не е трябвало да правя. Но винаги е по-лесно да го разбереш след това.

— Дано нямаш нищо против, че днес идвам пак, но научих, че са ти възложили още случаи като бедния Франки. Били са намерени почти на същото място от същия нощен пазач. Затова още в пет часа сутринта бях на Саут стрийт до пристанището. Я! — ахна той, изведнъж съгледал колбата. — Изискани цветя! Вчера ги нямаше.

— Харесват ли ти? — попита тя.

— Възхитителни са — рече Лу. — От някой обожател ли са?

Лори не знаеше как да отговори.

— Може и така да се каже.

— Е, много мило — допълни Лу, а после сведе поглед и заоправя периферията на шапката си. — Както и да е, доктор Уошингтън ми предаде, че ти е възложил тези случаи, затова дойдох. Имаш ли нещо против пак да погледам?

— Не, нямам — каза Лори. — Ако смяташ, че можеш да изтърпиш още няколко аутопсии, ще се радвам да дойдеш с мен.

— Почти сигурен съм, че поне един от случаите е свързан с Франки — рече Лу, като се наведе напред. — Казва се Бруно Марчезе. На години е бил колкото Франки. Заемал е горе-долу същото положение в мафията. А научихме толкова много за него така бързо, защото намерихме портфейла му в джоба също както при Франки. Явно, който го е убил, е искал веднага да се разбере за смъртта му, все едно е дал обява. При Франки решихме, че е щастлива случайност. Но стане ли два пъти, вече знаем, че е нарочно. Затова се обезпокоихме — сигурно се готви нещо голямо, например безжалостна война между двата клана. Ако е така, трябва да я предотвратим. Във всяка война загиват много невинни хора.

— По същия начин ли е убит? — попита Лори, като ровеше в папките, за да намери тази на Бруно.

— По същия — потвърди Лу. — Екзекуция в гангстерски стил. Застрелян в тила от близко разстояние.

— И с малокалибрен куршум — добави Лори, след като свърши с папката на Бруно, и вдигна слушалката.

Набра номера на моргата. Когато вдигнаха, поиска да говори с Вини.

— Днес пак ли сме заедно? — попита тя.

— Сложили са ни заедно до края на седмицата — отговори Вини.

— Имаме двама „плувци“ — съобщи му Лори. — Бруно Марчезе и… — Тя погледна към Лу. — Как се казва другият?

— Не знаем — отвърна Лу. — Нямаме идентификация.

— Без портфейл ли е? — попита Лори.

— По-лошо — отговори лейтенантът. — Без глава и без ръце. Този изобщо не са искали да го идентифицираме.

— Прекрасно! — каза Лори саркастично. — Стъблото не е така ценно без главата. — После продължи по телефона: — Искам непременно да направите рентгенови снимки на Бруно Марчезе и на обезглавения.

— Вече действаме — отвърна Вини. — Но ще сме готови след малко. Чакат на опашка. Тук е напечено. Снощи в Харлем е имало някаква гангстерска война, затова сме затрупани със смъртни случаи от огнестрелни рани. А, между другото, обезглавеният труп е жена, а не мъж. Ти кога ще слезеш?

— След малко — рече Лори. — Трябва да видя дали жената е била изнасилена. — Тя затвори телефона и погледна детектива. — Не си ми казал, че единият от „плувците“ е жена.

— Не ме остави да ти кажа — отвърна Лу.

— Карай — махна тя. — За съжаление случаите, които те интересуват, няма да са първи.

— Нищо — рече Лу. — Харесва ми да гледам как работиш.

Лори хвърли досието на обезглавената жена. После се зае с папката на един от случаите на смърт от свръхдоза. Стигна само до рапорта на следователя и се пресегна за последната папка. Прегледа и материалите в нея.

— Много интересно — каза тя и погледна Лу. — Доктор Уошингтън твърди, че тези случаи са същите като Дънкан Андрюс. И през ум не ми мина, че го казва буквално. Какво съвпадение!

— Свръхдози кокаин ли? — попита детективът.

— Да — отговори Лори. — Но не в това е съвпадението. Единият е банкер, а другата — редакторка.

— Какво толкова му е чудното? — поинтересува се Лу.

— Демографията — рече Лори. — И тримата са преуспели хора, професионалисти с добра работа, млади, неженени. Тук ни докарват умрели от свръхдози, които са от съвсем друга социална прослойка.

— Пак те питам: какво толкова му е чудното? Нали точно тази прослойка, преуспелите млади хора, направиха кокаина толкова моден? Какво те изненадва?

— Не това, че са вземали кокаин — започна бавно Лори. — Не съм толкова наивна. Зад лустрото на материалния успех може да се крие доста сериозно пристрастяване. Но хората, починали от свръхдоза, чиито трупове пристигат тук, са обикновено от дъното на обществото. Ужасяващият крек употребяват все бедняци от нисшите класи. От време на време наистина има и преуспели, но докато наркотикът ги убие, вече са загубили всичко: работа, семейство, пари. А тези, последните случаи, не са типични. Затова си мисля дали няма и някаква отрова в наркотика. Къде сложих статията от „Американ Джърнъл ъв Медисин“? — Тя сякаш говореше повече на себе си. — А, ето я! — Лори измъкна копие от статията и го даде на Лу. — Уличният кокаин винаги се примесва с нещо, обикновено със захар или стимуланти. Но понякога му слагат и разни страхотии. Статията е за няколко отравяния с килограм кокаин, примесен със стрихнин.

— Гледай ти! — ахна детективът, като прелистваше статията. — Е, това вече е „пътуване“[1]!

— Да, бързо пътуване до моргата — съгласи се Лори. — Тези три доста нетипични случая на смърт от свръхдоза с поразително подобна демография през последните два дни ме карат да си мисля дали убитите не са си купили кокаина от един и същ „замърсен“ източник.

— Увличаш се — рече Лу. — Само от три случая… А и честно казано, дори да си права, много важно!

— Как така много важно? — Лори не можеше да повярва на ушите си.

— Нашият град гъмжи от толкова проблеми, по улиците му има толкова насилие и престъпления, затова ми е трудно да съчувствам на тези трима фукльовци, които си прекарват свободното време в наркотично опиянение. Честно казано, повече ме е грижа за такива нещастници като обезглавената жена, която ни чака на долния етаж.

Лори бе смаяна, ала преди да почне да го укорява, телефонът звънна. Тя вдигна слушалката и чу изненадана гласа на Джордан Шефилд.

— Свърших първия си случай — каза той. — Мина по ноти. Сигурен съм, че баронът ще остане доволен.

— Радвам се да го чуя — отвърна Лори и погледна смутено Лу.

— Получи ли цветята? — попита Джордан.

— Да — потвърди тя. — В момента ги гледам. Благодаря ти. Точно такива ми бе предписал докторът.

— Много умно — засмя се Джордан. — Стори ми се подходящ начин да ти кажа с какво нетърпение очаквам да се видим довечера.

— Цветята може би спадат към същата категория като твоята лимузина — добави Лори. — Разточителство. Но е хубаво, че си се сетил за мен.

— Е, просто исках да те чуя. Сега трябва да се връщам в операционната — рече Джордан. — Ще се видим в осем.

— Извинявай — поде Лу, след като Лори затвори. — Трябваше да ми кажеш, че разговорът е личен. Щях да изляза.

— Обикновено не ми се обаждат тук по лични въпроси, затова се изненадах — отвърна Лори.

— Букет рози. Лимузина. Сигурно е интересен човек.

— Да, интересен е — потвърди тя. — Всъщност снощи ми каза нещо, което и на теб ще ти се стори интересно.

— Не ми се вярва — отговори Лу. — И все пак съм целият слух.

— Човекът, който ми се обади, е лекар — продължи Лори. — Името му е Джордан Шефилд. Може да си го чувал. Известен е. Все едно, снощи той ми каза, че лекувал един, от когото ти толкова се интересуваш: Пол Серино.

— Без майтап! — ахна Лу. Беше изненадан. И заинтригуван.

— Джордан Шефилд е офталмолог — обясни Лори.

— Момент — спря я той, като вдигна ръка, а с другата бръкна в джоба на сакото си и извади изтъркан бележник и химикалка. — Чакай да го запиша.

Прехапал език, детективът си отбеляза името на Джордан. После попита Лори как се пише „офталмолог“.

— Не е ли същото като „оптометрик“? — попита Лу.

— Не — отвърна Лори. — Офталмологът е лекар, който се занимава с очна хирургия и изобщо с окото. Оптометрикът пък по-скоро коригира зрителни проблеми с очила и контактни лещи.

— А оптикът? — поинтересува се лейтенантът. — Винаги съм ги бъркал. Никой не ми ги е обяснявал.

— Оптиците изпълняват рецепти за очила — уточни Лори. — Написани от офталмолог или оптометрик.

— Вече ми е ясно — заяви Лу. — Сега ми кажи за доктор Шефилд и Пол Серино.

— Тъкмо това е най-интересното — каза Лори. — Джордан ми спомена, че лекувал Серино от изгаряния на очите с киселина. Някой е хвърлил киселина в очите му, за да го ослепи.

— Не думай! — ахна Лу. — Това обяснява много неща. Като например тези две гангстерски екзекуции на хора от клана на Лучия. Ами очите на Франки? Може ли да е било киселина?

— Да — потвърди Лори. — Възможно е. Трудно е да се установи, защото Франки е бил в Ийст Ривър, но, общо взето, уврежданията на очите му могат да са и от киселина.

— Можеш ли да получиш документ от вашата лаборатория, че е било киселина? Така ще стигна до големия пробив, за който мечтая.

— Разбира се, ще опитаме — рече Лори. — Но ще е трудно, нали ти казах, че е изваден от реката. Ще видим и куршума от днешния случай. Току-виж, е същият като при Франки.

— От месеци не съм се вълнувал така — сподели лейтенантът.

— Хайде! — подкани го Лори. — Да видим какво можем да направим.

Двамата слязоха заедно в лабораторията. Лори намери завеждащия, доктор Джон де Врийс, токсиколог, висок, слаб мъж с хлътнали страни и академична бледност. Беше облечен с изцапана лабораторна престилка, с няколко размера по-тясна, отколкото бе нужно.

Лори ги запозна и попита дали вече има резултати от случаите от предишния ден.

— Някои може би са готови — каза й Джон. — Имате ли номерата им?

— Разбира се — отговори Лори.

— Елате в кабинета ми — покани ги Джон и ги заведе в тясна стаичка, задръстена с книги и купища научни списания.

Наведе се над бюрото и натисна няколко клавиша на компютъра.

— Кои са номерата? — попита той.

Лори му каза номера на Дънкан Андрюс и той го вкара в компютъра.

— Имало е кокаин в кръвта и урината — обясни Джон, четейки от екрана. — И то във високи концентрации. Но сме правили хроматография само на тънкия слой.

— Някакви замърсители или други наркотици? — попита Лори.

— Дотук не — отвърна Джон и се изправи. — Но щом намерим време, ще приложим газова хроматография и спектрометрия. Имаме много работа.

— Това е случай на смърт от свръхдоза кокаин, ала е малко нетипичен, защото покойният не е бил пристрастен. Ако е употребявал наркотици — а семейството му се кълне, че не е — това не му е пречило в живота. Бил е преуспял, стабилен гражданин, човек, който никога няма да вземе свръхдоза. Така че смъртта му е може би малко необичайна, но случаят не е изключителен. Кокаинът често е наркотикът на висшето общество. Ала ето че днес, ден по-късно, пристигат още двама починали от свръхдоза. Опасявам се, че някоя пратка кокаин е смесена с отрова. Сигурно тя е убила тези хора, които, изглежда, случайно са посегнали към опиата. Ще ви бъда много благодарна, ако направите изследванията възможно най-бързо. Може и да спасим живота на някого.

— Ще направя каквото мога — рече Джон. — Но вече ви казах, много сме заети. Нали искахте да ме питате и за още един случай?

Лори му даде номера на Франк де Паскуале и той погледна екрана.

— Само незначителни количества канабиноид в урината. При скрининга няма нищо друго.

— Имаше малко тъкан от окото — каза Лори. — В нея намерихте ли нещо?

— Още не сме я обработили — отвърна Джон.

— Окото ми се стори изгорено — добави Лори. — Сега подозираме, че е от киселина. Бихте ли проверили за киселина? Може би ще се наложи да получим документ.

— Ще направя каквото мога.

Лори благодари на Джон и даде знак на Лу да дойде с нея до асансьора. Докато вървяха, тя клатеше глава.

— Да получиш информация от него е все едно да изстискаш вода от камък — оплака се Лори.

— Изглеждаше капнал от умора — рече детективът. — Или никак не си обича работата. Едно от двете.

— Ще ти кажа в негова защита, че е много зает — отвърна Лори. — За лабораторията му са отпуснати много малко средства, както и за всичко тук, затова е назначил възможно най-малък щат. Но се надявам, че ще намери време да потърси замърсител в случаите с наркотиците. Колкото повече си мисля за това, толкова повече се убеждавам, че съм права.

Когато стигнаха до асансьорите, Лори си погледна часовника.

— Трябва да побързам! — Тя вдигна поглед към Лу. — Не мога да си позволя да ядосвам нито доктор Уошингтън, нито доктор Бингам. Ще ме изхвърлят на улицата и ще има да си търся нова работа.

Лейтенантът я погледна в очите.

— Тези случаи на смърт от свръхдоза, изглежда, наистина те тревожат.

— Да — призна Лори.

Тя отвърна очи и погледна към таблото за етажите. Думите на Лу й припомниха кошмара от сутринта. Надяваше се той да не спомене брат й. Слава богу, че вратата на асансьора се отвори и те влязоха вътре.

Сложиха си престилки и влязоха в централната зала за аутопсии. Там бръмчеше като в кошер. На всяка маса имаше труп. Лори забеляза, че дори Калвин работи на първата. Явно нещо налагаше да е там, защото той нямаше навика да се занимава с обикновени случаи.

Първият случай на Лори беше на масата. Вини си бе позволил да извади всички инструменти, които според него щяха да й трябват. Покойният се казваше Робърт Евънс, двадесет и девет годишен.

Лори остави папките и превърнала се в строг професионалист, започна с внимателен външен оглед. Вече го беше преполовила, когато усети, че Лу не стои насреща й. Вдигна глава и го видя до себе си.

— Извинявай, не те включвах — каза тя.

— Разбирам — отвърна детективът. — Прави каквото знаеш, не ми обръщай внимание. Виждам, че си имате много работа. Не искам да ви преча.

— Няма да ми пречиш — рече Лори. — Ако искаш да гледаш, ела насам.

Лу обиколи масата, като внимаваше къде стъпва. Бе скръстил ръце зад гърба си. Погледна Робърт Евънс.

— Нещо интересно ли намери? — попита той.

— Този нещастник се е гърчил като Дънкан Андрюс — отговори Лори. — Доказват го раните и охлузванията, а също прехапаният език. Има и нещо друго. Погледни костта на ръката. Виждаш ли обезцветената дупчица? Помниш ли, че и Дънкан Андрюс имаше такава?

— Да — каза Лу. — Тук си е бил наркотика венозно.

— Точно така — съгласи се Лори. — С други думи, Евънс е приел наркотика по същия начин, както и Андрюс.

— Е, и какво?

— Вчера ти казах, че кокаинът може да се приема по много начини. Но обикновено го смъркат или, както е медицинският термин, инсуфлират го.

— А може ли с пушене? — попита Лу.

— Ти ми говориш за крека. Кокаиновият хидрохлорид прилича на сол, не е летлив и не може да се пуши. За да се пуши, трябва да се превърне в свободна основа: крек. Там е работата, че макар обичайната форма на кокаина да може да се инжектира, това обикновено не се прави. Любопитното е, че и в двата случая е бил вкаран венозно, макар че не знаем какво следва от това.

— Не беше ли обичайно през шестдесетте години човек да си инжектира кокаин? — попита Лу.

— Само когато е смесен с хероин в така наречената „бърза топка“. — Лори затвори за миг очи, пое си дълбоко дъх и въздъхна.

— Добре ли си? — попита я лейтенантът.

— Да — отвърна тя.

— Може пък да сме свидетели на началото на нова мода — предположи Лу.

— Дано не е така — каза Лори. — Но ако сме, тя е твърде смъртоносна, за да се задържи дълго.

Петнадесет минути по-късно, когато Лори заби скалпела в гръдния кош на Робърт Евънс, Лу трепна. Въпреки че Евънс бе мъртъв и кръв нямаше, лейтенантът не можеше да се отърве от мисълта, че острият като бръснач нож се забива в човешка плът като неговата.

Лори не откри никакви патологични данни и приключи бързо вътрешния оглед. Докато Вини отнасяше трупа и внасяше Бруно Марчезе, Лори и Лу отидоха в рентгеновата стаичка, за да видят снимките на Бруно и на обезглавената жена.

— Куршумът е влязъл на същото място — каза Лори, посочила светлата точка в очертанията на черепа на Бруно.

— Изглежда с малко по-голям калибър — забеляза Лу. — Може и да греша, но според мен не е от същия пистолет.

— Ако се окажеш прав, печелиш по точки — каза Лори.

Тя намести върху екрана снимката с цялото тяло на Бруно и я огледа с опитно око. Не видя никакви отклонения и я смени с рентгеновата снимка на нещастната жена.

— Добре че направихме тази снимка — каза Лори.

— Защо? — попита детективът, като гледаше втренчено мъглявите сенки.

— Как, нищо необичайно ли не виждаш? — учуди се тя.

— Не — отговори Лу. — И не разбирам какво вие, докторите, забелязвате на тези снимки. Куршумът да, той ти се набива в очите, но всичко останало ми изглежда като размазани петна.

— Не мога да повярвам, че не го виждаш — усъмни се Лори.

— Добре, аз съм сляп — съгласи се лейтенантът. — Затова ми кажи ти.

— Главата и ръцете! — рече Лори. — Липсват.

— Невъзможна си! — прошепна през смях Лу, за да не чуят от съседната маса.

— Е, това не е ли необичайно? — подразни го Лори.

След като свършиха с рентгеновите снимки, двамата се върнаха тъкмо навреме, за да помогнат на Вини да премести Бруно от количката на масата. Лу посегна да помогне, но Лори го спря, защото нямаше ръкавици. За да пести време, тя веднага се зае с проснатото по очи тяло.

Входната рана приличаше много на тази на Франки, макар че диаметърът бе малко по-голям, което означаваше, че пистолетът е бил по-далеч. Двамата с Вини направиха всички необходими снимки и взеха пробите, после обърнаха трупа по гръб.

Най-напред Лори прегледа очите. Нямаше нищо необичайно.

— След онова, което каза горе, се надявах, че очите ще ни подскажат нещо — обади се Лу.

— И аз — призна Лори. — Искаше ми се да направиш своя пробив.

— Все пак може да е важно — каза Лу. — Ако и на Пол Серино, и на Франк де Паскуале са им хвърлили киселина в очите, връзка определено съществува. Според мен си струва да отида до Куинс и да си поприказвам с Пол.

След като свърши външния оглед, Лори пое скалпела от Вини и започна вътрешния. И в този случай нямаше отклонения и работата вървеше много бързо.

Щом приключи аутопсията на Бруно, Вини го откара и докара втория „плувец“. Докато Лори му помагаше да прехвърли тялото на масата, някой от съседната маса извика:

— Откъде е този труп, Лори? От Сънната дупка ли?

След като смехът затихна, детективът се наведе към ухото на Лори.

— Колко грубо — закачи я той. — Да ида ли да му забия един?

Тя се засмя.

— Черен хумор. Винаги е играл роля в патологията. — Огледа шията и откъснатите крайници. — Отрязани са след смъртта — определи тя.

— Колко утешително — обади се Лу. Усещаше как с всеки следващ случай му се повдига все повече. Едвам издържаше на този разчленен труп.

— Главата и ръцете са отрязани грубо — каза Лори. — Погледни какви следи е оставил трионът върху откритите кости. Разбира се, част от тъканта е била изядена от риби или раци.

Лу се насили да погледне. Вече му се гадеше.

— Останалата част от трупа не е в такъв окаян вид — отбеляза Лори. — Няма следи от човешки ухапвания.

Лу преглътна отново.

— Ти очакваше да има ли?

— При изнасилване — да. Понякога. Трябва да ги търсиш, иначе може да не ги забележиш.

— Ще гледам да го запомня — каза Лу.

Лори огледа внимателно гръдния кош и коремната кухина. Забеляза само едно — белег горе вдясно, по линията на ребрата.

— Може да се окаже важен при идентифицирането — поясни тя, като посочи белега. — Сигурно е от операция на жлъчката.

— Ами ако трупът не бъде идентифициран? — попита Лу.

— Тогава ще остане в хладилника няколко седмици — каза Лори. — Ако и дотогава още не сме разбрали коя е, ще свърши в един от чамовите ковчези в залата.

Лори извади комплекта за изследване за изнасилване и го подреди на масата.

— Почти няма смисъл да го правя, след като трупът е бил във водата, но все пак си струва да опитам.

Докато вземаше пробите, тя попита Лу дали според него случаят е свързан с този на Франк или Бруно.

— Не мога да бъда сигурен, но имам известни подозрения. Изпратил съм хора, между тях и водолази от полицията, които търсят главата и ръцете. Ще ти кажа едно — който е хвърлил тази жена в реката, не е искал тя да бъде идентифицирана. Като знаем подводните течения и приливите и отливите към Ийст Ривър, тя вероятно е била хвърлена горе-долу на същото място като Франки и Бруно, щом е била намерена в близост. Така че мен ако питаш, има връзка.

— Каква според теб е вероятността да намерят ръцете или главата? — попита Лори.

— Немного голяма — отговори Лу. — Може да са потънали, където е хвърлен трупът, а може изобщо да не са в реката.

Лори вече се бе заела с аутопсията. Забеляза, че жертвата е имала две операции — на жлъчката, както вече бе предположила, и на матката.

След като приключи с три от четирите си случая преди обяд, реши, че може да си позволи да пийнат набързо с Лу по едно кафе. Лейтенантът радостно се съгласи и каза, че след сутрешното изпитание ще му дойде добре да се подкрепи. Освен това трябваше да се връща в службата. След като видя аутопсията на двамата „плувци“, мозъкът му вече не работеше. Затова се пошегува, че Лори ще трябва да поеме втората „свръхдоза“ без негова помощ.

Тя си свали очилата, престилката и халата и заведе Лу при кафемашината до залата за идентифициране. Беше на горния етаж, затова се качиха по стълбището. Лори седна на стола до писалището, а Лу се настани на ъгъла на бюрото. Както и предишния ден, когато си тръгваше, лейтенантът се промени. Стана непохватен и силно се смущаваше. Дори разплиска малко от кафето по престилката, която бе облякъл за аутопсиите.

— Извинявай — каза той, както бършеше петната с носна кърпа. — Дано не остане леке.

— Я не се занасяй, Лу — отвърна Лори. — По тези престилки е имало и по-ужасни петна.

— Да, сигурно — рече той.

— Имаш ли да ми казваш нещо? — попита Лори.

— Да — отговори Лу и заби поглед в кафето. — Да те поканя да вечеряме днес заедно. Знам едно чудесно заведение в Малката Италия, на Мълбъри стрийт.

— Я чакай — каза Лори. — Вчера ме попита дали съм омъжена. А не ми каза дали си женен.

— Не съм — отговори той.

— Никога ли не си бил? — поинтересува се тя.

— А, женил съм се — каза Лу. — От няколко години съм разведен. Имам две деца, момиче на седем години и момче на пет.

— Виждаш ли се с тях?

— Разбира се — отвърна Лу. — Ти как мислиш? Че няма да си виждам децата? Вземам ги всеки уикенд.

— Не се засягай — каза Лори. — Просто ми беше интересно. Вчера, като си тръгна, се сетих, че ме попита дали съм омъжена, без да споменеш дали си женен.

— Пропуснах — рече Лу. — Та какво ще кажеш за вечерята?

— Довечера съм заета — отвърна Лори.

— Е, нищо! — въздъхна той. — Разпитваш ме дали съм женен и дали имам деца, а после ме разкарваш. Сигурно имаш среща с онзи баровец — доктора с розите и лъскавата кола. Едва ли мога да се меря с него. — Лу стана внезапно. — Е, да си вървя.

— Не се дръж като госпожица — укори го Лори. — Казах само, че довечера съм заета.

— Като госпожица ли? Ще го имам предвид. И тази сутрин научих нещо за себе си. Много ти благодаря. Ако намериш нещо интересно при „плувците“, моля те, обади ми се.

С тези думи Лу хвърли пластмасовата си чашка в кошчето и излезе от стаята.

Лори продължи да седи и да си пие кафето. Знаеше, че е обидила Лу, и не й беше приятно. Но смяташе, че той се държи като хлапе. Част от „пролетарския“ му чар, който бе доловила предишния ден, вече се изпаряваше.

Изпи кафето и се върна в залата за аутопсии при четвъртия случай за деня: Марион Оувърстрийт, двадесет и осем годишна, редакторка в голямо нюйоркско издателство.

— Има ли нещо по-особено при този случай? — попита Вини.

Бързаше да започват. Лори поклати глава и погледна младата жена на масата. Жалко за нея! Запита се дали е щяла да посегне към наркотиците, ако е знаела колко ужасна е цената.

Аутопсията мина бързо. Лори и Вини се бяха сработили и почти не разговаряха. Случаят приличаше като две капки вода на тези на Дънкан Андрюс и Робърт Евънс, и Оувърстрийт си беше инжектирала наркотика, а не го бе смъркала. Имаше само няколко дребни изненади, които Лори щеше да провери чрез Черил Майърс или някой друг от лабораторията. Към един без нещо си тръгна от централната зала за аутопсии.

Преоблече се и реши сама да занесе пробите от днешните случаи в токсикологията. Искаше пак да поговори с токсиколога. Намери Де Врийс в кабинета му. Обядваше. На бюрото му бе отворена старомодна кутия за сандвичи с термос, вграден в извития капак.

— Свърших с двата случая на свръхдоза — поде Лори. — Донесох токсикологичните проби.

— Оставете ги на гишето в лабораторията — каза й той.

Държеше по един сандвич и в двете си ръце.

— Случайно да сте намерили замърсител в случая на Андрюс? — попита тя с надежда.

— Бяхте тук само преди няколко часа. Ако открия нещо, ще ви се обадя.

— Възможно най-бързо — подкани го Лори. — Не искам да ви досаждам, но съм повече от сигурна, че е имало замърсител. Ако е така, искам да го знам.

— Ще го открием, ако има. Само не ни давайте зор.

— Благодаря — каза Лори. — Ще се опитам да бъда търпелива. Просто…

— Знам, знам — прекъсна я Джон. — Вече съм наясно. Моля ви!

— Тръгвам си — рече тя и вдигна ръце, все едно че се предава.

Върна се в кабинета, хапна малко, издиктува резултатите от сутрешните аутопсии и се опита да поработи върху документацията. Но се усети, че пак мисли за случаите с наркотиците.

Най-много се страхуваше да няма още като тях. Ако някой в града пласираше замърсен кокаин, сто на сто щеше да има още покойници. Сега топката беше у Джон. Лори вече не можеше да направи нищо.

Или можеше? Как да предотврати да не починат и други? Ключът беше в едно — да предупреди обществеността. Нали Бингам току-що й бе дръпнал лекция, че носят обществена и политическа отговорност?

С тази мисъл Лори вдигна слушалката и се обади на секретарката на шефа. Попита госпожа Санфорд дали той може да й отдели малко време.

— Ще успея да ви вместя — обеща Санфорд, — но елате веднага. Доктор Бингам е на обяд в кметството.

Когато влезе в кабинета, тя видя, че главният лекар няма намерение да й отделя повече от минута. Попита я защо е дошла и Лори изложи трите случая на смърт от свръхдоза възможно най-сбито. Наблегна на доброто обществено положение на жертвите, на това, че никой от тях не е бил съвсем пристрастен и че и тримата са си инжектирали наркотика венозно.

— Ясно — каза Бингам. — Какво е заключението ви?

— Боя се, че това е началото на цяла серия — отговори Лори. — Според мен в някоя пратка кокаин има токсичен замърсител.

— Но случаите са само три, не отивате ли твърде далеч?

— Предпочитам да останат само три — каза Лори.

— Достойно за възхищение — рече Бингам. — Ала сигурна ли сте, че пратката е замърсена? Джон какво казва?

— Още изследва пробите — отговори Лори.

— И нищо ли не е намерил?

— Още не — призна Лори. — Но дотук е приложил само тънкослойна хроматография.

— Е, явно трябва да изчакаме заключението му — каза Бингам и стана.

Лори продължи да седи. След като бе стигнала дотук, нямаше намерение да се отказва.

— Дали да не направим изявление за печата — поде пак тя — и да предупредим хората.

— Изключено — отсече Бингам. — Нямам намерение да рискувам доброто име на Службата заради предположение, което се основава на три случая. Не идвате ли малко прибързано при мен? Защо не изчакате резултатите? Освен това в такова изявление трябва да споменем имена и тогава организацията на Андрюс веднага ще прати кмета да ме хване за гушата.

— Да, само предположение е — съгласи се Лори.

— Благодаря ви, докторе — каза Бингам. — А сега извинявайте, но вече закъснявам.

Лори бе огорчена, че Бингам не й е обърнал внимание, но без доказателства не можеше да настоява. Просто й се искаше да предотврати на масата й да се появят още няколко такива случая на смърт от свръхдози.

Тъкмо тогава й хрумна нещо. Обучението й по съдебна медицина в Маями включваше и разследване на място. Може би ако обиколеше местата на бъдещите трагедии, щеше да забележи важни улики.

Отиде в отделението по съдебна медицина и завари шефа му Барт Арнолд да седи зад бюрото. Той я изслуша между два от безбройните си телефонни разговори. Лори му каза да й съобщи, ако има още случаи на смърт от свръхдоза като тези, на които е правила аутопсия. Бе пределно ясна. Барт я увери, че ще предаде на всички, включително и на лекарите от нощното дежурство.

Лори тъкмо се канеше да се върне в кабинета си, когато се сети да поиска аутопсиите на подобни „свръхдози“ да бъдат възложени на нея. Значи трябваше да се види с Калвин.

— Винаги се тревожа, когато някой от екипа иска да ме види — каза й Калвин, когато тя надникна в кабинета му. — Какво има, доктор Монтгомъри? Дано да не е за отпуск. Толкова сме претрупани с работа, че решихме тази година да не даваме отпуски.

— Искам отпуск! — засмя се Лори. Калвин може да беше и грубиян, но тя го харесваше и уважаваше. — Благодаря, че сутринта ми възложи двата случая на свръхдоза.

Калвин вдигна вежди.

— Виж ти! Никой досега не ми е благодарил, че съм му възложил случай. Но защо ми се струва, че не си дошла само за това?

— Защото по природа си мнителен — подразни го Лори. — Наистина случаите са интересни, възлагай ми ги всичките.

— И таз добра, някой да се натиска за работа! — ахна Калвин. — Това стопля сърцето на всеки клет администратор. Дадено бе! Ще получиш всичко, което искаш. Но за да не стават грешки, какво имаш предвид под „всички“? Ако поемеш всичките „свръхдози“, ще се наложи да висиш тук денонощно.

— Свръхдози, от които са починали хора с добро обществено положение или в които е имало токсини — отговори Лори. — Като двата, които ми възложи сутринта. Хора на двадесет-тридесет години, образовани, в добро физическо състояние.

— Лично ще се погрижа да ги получиш всичките — каза Калвин весело. — Но съм длъжен да те предупредя: ако работиш извънредно, не чакай пари.

— Дано не се наложи — рече Лори.

Сбогува се с Калвин, върна се в кабинета и запретна ръкави. Добрите резултати от срещата с Калвин компенсираха неуспеха с Бингам, затова поуспокоена, тя успя да се съсредоточи. Отхвърли повече работа, отколкото бе очаквала, описа доста случаи, включително почти всички аутопсии от края на седмицата. Дори й остана време да утеши родители, чието бебе бе умряло внезапно в креватчето си. Обясни им, че нямат никаква вина.

В ранния следобед възникна само един проблем — обади й се Черил Майърс, която й каза, че не е открила Дънкан Андрюс да е боледувал от нещо. Бил стъпвал в болница само веднъж преди петнадесетина години, когато по време на футболен мач в гимназията си счупил ръката.

— Да търся ли още? — попита Черил след кратка пауза.

— Да — каза Лори. — Няма да навреди. Виж дали е боледувал като малък.

Знаеше, че може да разчита само на чудо, и пак искаше всичко да е изпипано. Тогава вече можеше да се обърне към Калвин Уошингтън. Лу беше прав: ако властниците искаха да изопачат резултатите, трябваше да го направят сами.

Надвечер Лори отново се сети за случаите с наркотиците. Хрумна й да види къде са живели Евънс и Оувърстрийт. Хвана такси на Първо авеню и каза на шофьора да я закара в южния край на Сентръл Парк. Адресът на Евънс бе близо до Кълъмбъс Съркъл.

Когато таксито спря, Лори помоли шофьора да я изчака. Слезе, за да огледа хубаво сградата. Опита се да си спомни кой друг живее в района. Сигурно някоя кинозвезда, а може би и десетина кинозвезди. С гледка към парка и в близост до Пето авеню, кварталът бе може би най-хубавият в Манхатън.

Както стоеше на улицата, тя се опита да си представи Робърт Евънс, който крачи уверено и влиза в сградата с куфарче в ръце, предвкусвайки поредната светска сбирка. Този образ трудно се връзваше с една толкова ненавременна и безсмислена кончина.

Лори се върна в таксито и даде на шофьора адреса на Марион Оувърстрийт: хубава богатска сграда на една пресечка от Сентръл Парк. Този път тя дори не слезе от колата. Само погледа красивата кооперация и отново се опита да си представи младата редакторка. Доволна, каза на учудения шофьор да я върне в службата.

След сблъсъка с Бингам от сутринта заради посещението й в апартамента на Дънкан Андрюс нямаше намерение да влиза в сградите, където бяха живели двете жертви. Просто искаше да ги види отвън. Не знаеше защо й е хрумнало и когато се върна в службата, си помисли дали е било необходимо. Беше се натъжила — жертвите и техните трагедии бяха станали по-реални.

В кабинета завари Рива, която й направи комплимент за розите — били много красиви. Лори й благодари и погледна цветята. В сегашното настроение й се стори, че те са променили всичко наоколо. Сутринта правеха кабинета празничен, сега й приличаха повече на символ на тъгата, в тях имаше нещо погребално.

Лу Солдано пресичаше с колата моста Куинсбъро от Манхатън към Куинс. Беше все така ядосан. Чувстваше се кръгъл глупак — да се остави така да му откажат! Но какво си въобразяваше! Лори беше лекарка, израсла в богаташката част на Манхатън — Ийст Сайд. За какво щяха да си говорят? За „Метрополитън“? Къде ти! Лу сам си признаваше, че не е от най-начетените в града и че няма представа, кажи-речи, от нищо, освен от закононарушения и спорт.

„Виждаш ли се с децата си?“, повтори на глас, като имитираше с подигравка много по-тънкия глас на Лори. Дори извика, удари с юмрук кормилото и натисна, без да иска, клаксона на шевролета. Шофьорът пред него се обърна и му посочи среден пръст.

„Аха, и аз на тебе“, каза си Лу. Идеше му да натисне копчето за буркана, та онзи да му направи път, но се отказа. Не обичаше такива демонстрации. Не злоупотребяваше с властта си, макар че във въображението си го вършеше най-редовно.

„Трябваше да мина по моста Трибъро“, промърмори той, защото по Куинсбъро имаше задръстване. От последната трета на моста чак до пресечката със Северния булевард непрекъснато спираше, но така пък можеше да си мисли за последния път, когато се видя с Пол Серино.

Беше преди три години, току-що бе произведен в чин сержант. Тогава още бе в отдел „Организирана престъпност“ и вече четири години бе по петите на Серино. Доста се изненада, когато от телефонната централа на полицейския участък му казаха, че го търси господин Пол Серино. Озадачен, че му се обажда човекът, когото преследва, Лу вдигна слушалката, обзет от огромно любопитство.

— Ало, как си — каза му Пол, сякаш бяха първи приятели. — Имам една молба. Намини към къщи следобед, щом си тръгнеш от работа.

Не се случваше всеки ден да те поканят в дома на гангстер и на Лу не му се искаше да казва на никого. Но накрая го сподели с колегата си, Брайън О’Шей, който отсъди, че е лудост да приеме.

— Ами ако е решил да те пречука? — попита Брайън.

— И таз добра! — отговори му Лу. — Нямаше да се обажда в участъка, ако смяташе да ми свети маслото. Освен това, дори и да е така, не печели нищо. Явно е друго. Вероятно иска да се спазарим. Или да натопи някого. Все едно, отивам. Може да излезе нещо голямо.

Затова тръгна с надеждата за страхотен удар, за който да го похвали дори шефът. Разбира се, Брайън беше против и настоя да отиде с него и да чака в колата. Уговориха се, че ако Лу не излезе до половин час, Брайън ще извика група за бързо реагиране.

Безкрайно притеснен, Лу изкачи стъпалата на скромната къща на Серино на Клинтънвил стрийт в Уайтстоун. Дори видът й го притесняваше. Имаше нещо гнило. Този човек печелеше луди пари от незаконните си гешефти, а също и от законната си фирма „Американ Фреш Фрут“, пък живееше в такава скромна къщурка.

Лу хвърли последен поглед към Брайън, който със загрижеността си само го уплаши още повече. Провери дали служебният му смит и уесън е в кобура и позвъни на входната врата. Отвори му госпожа Серино. Той си пое дълбоко дъх и влезе.

Сега прихна от все сърце, дори се просълзи. След цели три години този спомен още го развеселяваше. Засмян, Лу погледна колата вляво. Шофьорът го наблюдаваше, сякаш бе малоумен — кой друг ще се смее в това ужасно задръстване.

Но Лу продължи да се смее при спомена колко стъписан е бил, когато, очаквайки най-лошото, е влязъл у Серино. Какво се оказа — вътре имаше празненство по повод повишението му в чин сержант.

Току-що се бе развел с жена си и за повишението знаеха само колегите. Серино бе надушил отнякъде и бе решил да му устрои празненство. Присъстваха той, жена му и двамата им синове, Грегъри и Стивън. Поднесоха му торта и газирана вода. Лу дори отиде да повика Брайън.

Смешното бе, че Лу и Пол бяха врагове тъй дълго, та вече почти се бяха сприятелили. В края на краищата знаеха един за друг толкова много.

Стигна къщата на Пол след близо цял час, така че се качи по стълбището горе-долу по същото време на деня, както за неочакваното празненство. Помнеше го добре, сякаш бе вчера.

Погледна през предните прозорци и видя, че в хола свети. Вече се стъмваше, макар че бе само пет и половина. Идеше зима.

Лу натисна звънеца на предната врата и чу приглушената му мелодия. Отвори му Грегъри, по-голямото момче. Беше на около десет години. Позна Лу, поздрави го приятелски и го покани да влезе. Бе добре възпитано.

— Баща ти вкъщи ли е? — попита Лу.

Още щом го изрече, и Пол се появи от хола по чорапи, с бастун с червена дръжка. Някъде из стаите свиреше радио.

— Кой е? — попита той Грегъри.

— Детектив Солдано — каза Грегъри.

— Лу! — ахна Пол и тръгна право към него с протегната ръка.

Лу се здрависа с Пол и се опита да види очите му зад огледалните стъкла на очилата. Пол бе доста пълен мъж, така че чертите му се губеха върху месестото лице. Тъмната му коса бе подстригана късо. Имаше големи уши с месеста долна част, на двете му бузи личаха червени петна от наскоро зарасла кожа. Лу предположи, че е от киселината.

— Ще пиеш ли кафе? — попита Пол. — Или малко вино?

Без да чака отговор, извика Глория. Грегъри отново се появи със Стивън, по-малкия син на Серино. Беше осемгодишен.

— Влизай! — каза Пол. — Седни! Кажи сега какво става. Ожени ли се вече?

Лу последва Пол в хола. Виждаше се, че Пол може и да е с увредено зрение, но се справя добре, поне в собствения си дом. Отиде без бастуна при радиото и го изключи. Намери и стола, на който се отпусна с въздишка.

— Съчувствам ти за очите — каза Лу, като седна срещу него.

— Стават такива неща — философски отвърна Пол.

Глория се появи и поздрави детектива. И тя като мъжа си беше закръглена жена с мило добро лице. Дори да знаеше с какво си изкарва прехраната мъжът й, не се издаваше. Държеше се като типична дребнобуржоазна съпруга от предградията, която брои всеки цент. Лу се почуди какво ли прави Пол с всичките пари, които сигурно е натрупал.

Щом чу, че детективът иска кафе, Глория изчезна в кухнята.

— Едва днес научих какво те е сполетяло — подхвана Лу.

— Не съм го разтръбявал — отвърна му Пол с усмивка.

— Имат ли пръст хората на Лучия? — попита полицаят. — Кой беше, Вини Доминик ли?

— О, не! — отговори Пол. — Стана случайно. Опитвах се да запаля двигателя на колата и акумулаторът гръмна. Киселината ме изпръска по лицето.

— Я не ме баламосвай, Пол — каза Лу. — Дошъл съм чак дотук, за да ти изкажа съчувствието си. Поне не крий истината от мен. Вече знам, че някой ти е плиснал киселина в лицето. Въпросът е кой го е направил.

— Откъде знаеш? — попита Серино.

— От човек, който е в течение — изрече Лу. — Всъщност от съвсем сигурен източник. От теб!

— От мен ли? — изненада се Пол.

Глория се върна с кафето. Той си сложи захар. Жената излезе, момчетата също.

— Събуди любопитството ми — допълни Пол. — Я ми обясни как така от мен идва слухът за очите ми.

— Казал си на лекаря си, Джордан Шефилд — отговори Лу. — Той пък казал на една съдебна лекарка, Лори Монтгомъри, а тя — на мен. А говорих с нея, защото отидох да наблюдавам няколко аутопсии. Имената на покойниците може да са ти познати — Франк де Паскуале и Бруно Марчезе.

— Никога не съм ги чувал — рече Пол.

— Те са хора на Лучия — заяви Лу. — А единият от тях, кой знае защо, има изгаряния от киселина в едното си око.

— Ужасно — каза Серино. — Какви акумулатори правеха едно време! Сегашните не струват.

— Значи все пак продължаваш да твърдиш, че киселината е от акумулатора? — попита детективът.

— Разбира се — отговори Пол. — Защото си е така.

— Как са очите ти? — поинтересува се Лу.

— Сравнително добре — каза Пол. — Можеше да е и по-зле. Ала докторът твърди, че ще се оправя чак след операциите. Първо трябва да поизчакам, но ти сигурно вече знаеш.

— Ами, знам! — възрази Лу. — Нищо не разбирам от очи, знам само, че имаме по две.

— И аз не знаех много — каза Пол, — докато не се случи това. Но оттогава научих доста. Мислех си, че присаждат цялото око. Все едно ти сменят лампата на старо радио. Свързват разните му там жички и готово, но не било така. Присаждали само роговицата.

— Не знаех — каза Лу.

— Искаш ли да ми видиш очите? — попита Пол.

— Не съм сигурен — рече полицаят.

Пол си свали огледалните очила.

— А… — изпъшка Лу. — Сложи си ги пак. Жал ми е за теб, Пол. Изглежда ужасно. Сякаш имаш две бели топчета в очите.

Пол се засмя и си сложи очилата.

— Мислех, че закоравяло ченге като теб ще е доволно да види стария си враг сразен.

— Не, за бога! — каза Лу. — Не искам да ставаш инвалид. Искам само да те тикна в затвора.

Пол се засмя.

— Не се отказваш, а?

— Да те прибера на топло е една от основните цели в живота ми — рече любезно полицаят. — А това, че очите на Франки де Паскуале са изгорени с киселина, ми дава някаква надежда. Имам сериозни съмнения, че си замесен в убийството на хлапето.

6

8:45 ч вечерта, сряда

Манхатън

Отпърво Лори реши, че за преживяване като това си заслужава да е по-търпелива, но наближаваше девет без петнадесет и тя започна да се изнервя. Томас, шофьорът на Джордан, се беше появил точно в осем, както се бяха разбрали, и й беше позвънил на вратата. Но когато слезе при колата, Лори видя, че Джордан го няма. Имал спешна операция.

— Трябва да ви закарам до ресторанта — обясни Томас. — Доктор Шефилд ще дойде там.

Изненадана, Лори се съгласи. Почувства се странно, когато влезе в скъпия ресторант съвсем сама, но управителят, който я очакваше, бързо я избави от неловкото положение. Заведе я незабелязано на запазената маса до прозореца. До нея в специална поставка се изстудяваше бутилка „Мерсо“.

Сервитьорът се появи начаса и показа на Лори етикета. Тя кимна, момчето отвори бутилката, изчака я да отпие и след нейния одобрителен знак й напълни чашата. Всичко се извърши в пълно мълчание.

Най-после, в девет без пет, се появи Джордан. Влезе шумно, така че всички го забелязаха, и въпреки че махна на Лори, не отиде веднага при нея. Тръгна из препълнения салон, лъкатушеше край масите и тук-там се поспираше. От всички маси го поздравяваха и изпровождаха с оживени разговори и с усмивки.

— Извинявай — рече той, когато най-после седна. — Имах операция, но Томас сигурно ти е казал.

— Да — отговори Лори. — Каква беше тази спешна операция?

— Е, не беше чак спешна — каза Джордан, нервно пренареждайки приборите пред себе си. — Напоследък работата ми потръгна, така че трябва да оперирам пациенти всеки ден, когато има пролука и операционната е свободна. Как е виното?

Сервитьорът се появи отново и напълни чашата на Джордан.

— Добро е — отбеляза Лори. — Изглежда, познаваш мнозина тук.

Джордан отпи и за момент сякаш се замисли. Кимна одобрително, направи знак да му напълнят чашата и чак тогава погледна Лори.

— Обикновено срещам някои свои пациенти — каза той. — Ти как прекара деня? Надявам се, по-добре от мен.

— Някакви неприятности ли имаш? — попита Лори.

— Колкото щеш — отвърна Джордан. — Първо, секретарката, с която работя от десет години, не се яви сутринта. Никога не го е правила, без да се обади. Опитахме се да й телефонираме, но не отговаряше никой. Така че програмата ми се обърка напълно. После за капак открихме, че някой е влизал в кабинета предната нощ и е задигнал наличните пари, а също и всичкия перкодан, който държим там.

— Какъв ужас! — каза Лори. Спомни си какво е да те ограбят. Веднъж я обраха в колежа. — Някаква вандалщина? — попита тя. Крадецът, проникнал в стаята й, беше изпотрошил всичко, което не бе могъл да задигне.

— Не — отговори Джордан. — Но колкото и да е странно, крадецът е тършувал в картоните и е използувал копирната машина.

— Май не е обикновен грабеж — отбеляза Лори.

— Тъкмо това ме тревожи — каза Джордан. — Не ме е грижа за парите и няколкото хапчета перкодан. Но не ми харесва, че някой е ровил в картоните. Още повече, че имам да получавам доста пари. Вече се обадих на счетоводителя да направи проверка. Искам да съм сигурен, че никой не е теглил от сметката. Видя ли листа с менюто?

— Още не — каза Лори.

С идването на Джордан раздразнението й беше започнало да изчезва. Джордан махна с ръка и управителят се появи с два листа с менюто. Джордан често се хранеше тук, имаше какво да препоръча. Лори си избра от менюто със специалитетите на деня, прикачено към основното. Кухнята бе превъзходна, въпреки че трескавата атмосфера наоколо й пречеше да се отпусне. Ала Джордан беше в стихията си.

Докато чакаха десерта и кафето, Лори го попита как действа киселината върху очите. Той се оживи веднага и се впусна да й обяснява надълго и нашироко как роговицата и конюнктивата реагират на киселини и основи. Лори загуби интерес още по средата на лекцията, но продължи да го гледа съсредоточено. Трябваше да признае, че е привлекателен мъж. Учудващо бе как поддържа такъв превъзходен тен.

За нейно облекчение, щом донесоха десерта и кафето, Джордан прекъсна импровизираната си лекция. Когато започна да яде шоколадовата торта, приготвена без брашно, той смени темата.

— Вероятно трябва да съм благодарен, че снощи крадците не са отмъкнали нищо ценно, например картините на Пикасо от чакалнята.

Лори остави чашката с кафето.

— Имаш картини на Пикасо в чакалнята си?

— Оригинални рисунки с подписа му — отговори небрежно Джордан. — Около двадесет. Кабинетът е истинско произведение на изкуството, исках и чакалнята да е като него. В края на краищата там пациентите прекарват най-много време. — Джордан се засмя за първи път, откакто беше седнал.

— Струва ми се по-разточително и от лимузината — отбеляза Лори.

Всъщност й хрумна по-силна дума, но не я каза. И таз добра, да се перчиш със скъпото обзавеждане в медицински кабинет, при положение че цените на медицинското обслужване растяха стремглаво!

— Кабинета си го бива! — гордо каза Джордан. — Харесвам го най-много, защото пациентите идват при мен, а не аз при тях.

— Май не те разбирам — каза Лори.

— Петте кабинета за прегледи са на въртящ се механизъм. Нали си виждала движещите се ресторанти на покрива на някои сгради? Нещо такова. Натискам бутон в кабинета, цялата система се задвижва и съответният кабинет за прегледи се изравнява с моя. С друг бутон стената се повдига. Все едно се разхождаш из Дисниленд.

— Звучи много внушително — заяви Лори. — Скъпо, но внушително. Сигурно ти излиза скъпичко да го поддържаш.

— Направо солено — заяви Джордан. В гласа му звучеше гордост. — Затова не излизам в отпуска. Твърде скъпо е. Не самата почивка, а това, че кабинетите бездействат. Имам и две операционни.

— Бих искала някога да видя кабинета ти — обади се Лори.

— С удоволствие ще ти го покажа — каза Джордан. — Всъщност защо не и тази вечер? Намира се точно зад ъгъла, на Парк авеню.

Лори прие на драго сърце и веднага щом Джордан уреди сметката, те се отправиха натам.

Най-напред влязоха в кабинета на Джордан. Стените и мебелите бяха от тиково дърво и бяха лъснати до блясък. Тапицерията беше от черна кожа. Имаше оборудване за цяла очна болница.

После отидоха в чакалнята, облицована в махагон. Точно както беше казал Джордан, по стените имаше рисунки на Пикасо. По-нататък в дъното на малък коридор имаше кръгло помещение с пет врати. Джордан отвори една и покани Лори на стола за прегледи.

— Седни там — каза той, след което тя се настани.

Подир миг почувства, че стаята се върти, макар да не го забелязваше със зрението си. Движението — истинско или въображаемо — внезапно спря и осветлението в стаята започна да намалява. Едновременно с това по-отдалечената стена се вдигна и изчезна. Помещението, в което седеше Лори се долепи до кабинета на Джордан. Облегнат на стола, той седеше на бюрото, осветено отзад.

— Каква беше онази пословица, дето не Мохамед отивал при планината, а тя при него? Същото важи и тук. Искам пациентите ми да чувстват, че са в силни ръце. Всъщност съм сигурен, че така оздравяват по-бързо. Знам, че звучи като бабини деветини, но при мен има резултат.

— Поразена съм — каза Лори. — Къде държиш архива си?

Джордан я изведе през друга врата в дълъг коридор. В края му имаше стая без прозорци и с редица картотечни шкафове, копирна машина и компютър.

— Всички картони са в шкафовете — каза той. — Но пък повечето от тях са вкарани в паметта на компютъра.

— Това ли са картоните, които крадците са претършували? — поинтересува се Лори.

— Да — потвърди Джордан. — А това е копирната машина. Голям педант съм за картоните. Мога да позная, че са пипани, дори по това, че в някои са разбъркани листовете. Знам, че копирната машина е използувана след работно време, защото карам секретарката да записва номера на последното копие в края на всеки работен ден.

— А картонът на Пол Серино? — попита Лори. — Пипан ли е?

— Не зная — отговори Джордан, — но въпросът ти е съвсем уместен. — Той прегледа рафта с картони с начална буква „С“ и измъкна кафява папка. — Права си — каза й, след като я прелисти, — картонът е пипан. Виждаш ли този лист? Трябва да е в началото. А беше в края.

— Има ли начин да се познае дали е вадено копие? — попита Лори.

За момент Джордан се замисли, после поклати глава.

— Мисля, че не. Ала какво ти е влязло в главата?

— Не съм сигурна — поде Лори, — но може би тази така наречена кражба трябва да те накара да си по-внимателен. Зная, забавляваш се да имаш пациент като Серино, знай обаче, че с него шега не бива. И може би още по-важното е, че с враговете му шега не бива.

— Значи според теб са проникнали тук заради Серино?

— Наистина нямам представа — каза Лори, — ала е възможно. Може би неговите врагове не искат да го излекуваш. Съществуват всякакви възможности. Единственото, което зная, е, че тези типове не си поплюват. Последните два дни правих аутопсия на двама млади мъже, убити от гангстери, на единия очите му май бяха изгорени с киселина.

— Не ми разправяй такива неща.

— Не те плаша — рече Лори. — Просто искам да кажа, че трябва да помислиш в какво се забъркваш, като лекуваш такива хора. Доколкото разбрах, два най-мощни престъпни клана — Вакаро и Лучия, са се хванали гуша за гуша. Затова на Серино са му хвърлили киселина в лицето. Той е един от босовете в клана Вакаро.

— Аха — каза Джордан. — Това вече е друго. Наистина ми взе страха. За щастие ще оперирам Серино скоро, така че всичко ще приключи.

— Серино включен ли е в списъка на предстоящите операции? — попита Лори.

— Не — поклати глава Джордан. — Както обикновено, чакам материал.

— Според мен трябва да го оперираш незабавно. И на твое място не бих разгласявала датата и часа.

Джордан подреди листовете в картона на Серино и го върна в картотеката.

— Искаш ли да разгледаш и другите кабинети? — обърна се той към Лори.

— Разбира се — отвърна тя.

Разведе я из няколко кабинета за специални офталмологични изследвания. Най-много я впечатлиха двете операционни — истински произведения на изкуството — оборудвани с всичко необходимо.

— Вложил си цяло състояние — отбеляза Лори, щом стигнаха последното помещение — фотографската лаборатория.

— Без съмнение — съгласи се Джордан. — Но пък се изплаща с лихвите. Сега печеля годишно един и половина — два милиона.

Лори преглътна. Цифрата беше зашеметяваща. Знаеше покрай баща си, сърдечен хирург, че трябва да печелиш много, за да поддържаш жизнения си стандарт, но никога дотогава не бе чувала такава астрономична сума. Беше наясно с тежкото положение на американската медицина и с мизерната сума, отпускана на обикновените лекарски кабинети, ето защо това тук й се стори неприлично разточителство.

— Дали да не се отбием в апартамента ми, да видиш и него — предложи Джордан. — Щом ти харесват кабинетите, ще ти хареса и апартаментът. Дизайнерите са едни и същи.

— На драго сърце — отвърна Лори по-скоро по инерция.

Още се опитваше да осмисли откровенията на Джордан. Докато излизаха от кабинетите, го попита за секретарката.

— Тя обади ли се?

— Не — отсече Джордан, явно още вбесен, че не се е явила на работа. — Изобщо не се е обаждала, а у тях никой не вдига телефона. Явно пак се е случило нещо с оня мухльо, съпруга й. Ако не беше толкова добра като секретарка, отдавна да съм я уволнил само заради него. Държи ресторант в Бейсайд, но върти и някакви далавери. Няколко пъти го е споделяла с мен, за да й дам пари да го пуснат под гаранция. Не е бил осъждан, но е прекарал доста време в предварителния арест на Райкърс Айлънд.

— Изглежда, е бандит — каза Лори.

Когато се настаниха на задната седалка в колата, тя се поинтересува как се казва изчезналата секретарка.

— Марша Шулман — каза Джордан. — Защо питаш?

— Просто от любопитство — рече Лори.

Томас бързо стигна входа на Тръмп Тауър[2]. Портиерът отвори вратата на Лори, но тя се дръпна.

— Джордан — поде момичето и го погледна в полуосветената лимузина, — ще се разсърдиш ли, ако те помоля да разгледам апартамента ти друг път? Току-що видях колко е часът, а сутринта съм на работа.

— Ни най-малко — отвърна Джордан. — Разбирам те напълно. И аз имам операция рано сутринта. Но при едно условие.

— Какво?

— Утре пак да вечеряме заедно.

— Значи можеш да ме изтърпиш две вечери подред? — не повярва на ушите си Лори. Не й се беше случвало от гимназията. Чувстваше се поласкана, но беше и малко нащрек. — С удоволствие — каза тя. — Ала нека ресторантът не е толкова претенциозен.

— Дадено — каза Джордан. — Обичаш ли италианска кухня?

— Обожавам я.

— Тогава отиваме в „Палио“ — рече Джордан. — В осем.

Вини Доминик спря пред ресторант „Везувио“ на Корона авеню в Елмхърст и се огледа във витрината, за да си приглади косата и да оправи скъпата си вратовръзка. Доволен, той даде знак на Фреди Капузо да отвори вратата.

Още от гимназията му викаха Принца. Минаваше за красиво момче, по което съседските момичета се заглеждаха. Беше с едри, но хубави черти. Харесваше се и зализваше черната си коса назад. Беше на четиридесет, но младееше и за разлика от повечето си връстници се гордееше със своята чудесна форма. Баскетболна звезда в гимназията, Вини се поддържаше и три пъти седмично играеше баскетбол в гимнастическия салон на „Сейнт Мери“.

Влезе в ресторанта и се огледа. Фреди и Ричи се появиха веднага след него. Вини начаса съгледа човека, когото търсеше: Пол Серино. В ресторанта имаше още неколцина души, които вечеряха, тъй като кухнята работеше до единадесет, но повечето посетители си бяха тръгнали. Мястото и времето бяха подходящи за среща.

Вини се запъти към масата на Пол с увереността на човек, който се среща със стар добър приятел. Фреди и Ричи го следваха на няколко крачки. Щом Вини стигна масата, двамата мъже, които бяха с Пол, станаха. Вини позна Анджело Фачоло и Тони Руджеро.

— Как си, Пол? — попита той.

— Не мога да се оплача — рече Пол. Протегна ръка и се здрависа с Вини. — Сядай! Пийни малко вино. Анджело, налей на човека вино.

Когато Вини се настани, Анджело вдигна отворената бутилка „Брунело“ и му наля.

— Благодаря ти, че се съгласи да се срещнем — поде Вини. — Правиш ми услуга.

— Обясни, че е важно и засяга клана, как можех да ти откажа?

— Много съжалявам, че пострада така с очите — рече Вини. — Страшна трагедия, която не биваше да допускаме. И ето тук, в присъствието на тези странични хора ще ти се закълна в паметта на майка си, че нямам пръст. Сополанковците са го направили на своя глава.

Настъпи пауза. Известно време всички мълчаха. Най-после Серино поде:

— Какво още имаш да ми кажеш?

— Наясно съм, че твоите пречукаха Фреди и Бруно — рече Вини. — Но макар че го знам, не сме отмъщавали. И няма да отмъщаваме. Защо ли? Защото Франки и Бруно си получиха заслуженото. Действали са на своя глава. Освен това няма да отмъщаваме, защото е важно ти и аз да се разбираме. Аз не желая война. Тя вдига властите на крак. Ще ни обърка бизнеса и на двамата.

— А откъде да съм сигурен, че наистина ми предлагаш мир? — попита Серино.

— Имаш честната ми дума — отвърна Вини. — Щях ли да поискам подобна среща на място по твой избор, ако не говоря сериозно? Нещо повече. За да се увериш, че искам да се спогодим, ще ти кажа къде се крие Джими Лансо; четвъртият и последният от ония хлапетии.

— Наистина ли? — попита Серино. За пръв път, откакто разговаряха, беше изненадан. — И къде се крие?

— В погребалното бюро на братовчед си. Погребално бюро „Сполето“ в Озоун Парк.

— Благодаря ти за откровеността — рече Пол. — Но имам чувството, че още не си изплюл камъчето.

— Искам да те помоля за една услуга — каза Вини. — Искам да те помоля като колега да ми окажеш малко доверие. Запази живота на Джими Лансо, Той ми е роднина. Племенник е на баджанака. Ще се погрижа това леке да бъде наказано, но като приятел те моля, не го пречуквай.

— Ще си помисля — рече Пол.

— Благодаря ти — каза Вини. — В края на краищата сме цивилизовани хора. Хлапетата правят грешки. Ние с теб си имаме различия, но се уважаваме и сме наясно за общите ни интереси. Сигурен съм, ще го вземеш предвид.

Вини стана.

— Ще го обмисля — каза Пол.

Вини се обърна и излезе от ресторанта. Пол вдигна чашата и отпи от виното.

— Анджело — попита през рамо той, — Вини докосна ли чашата си?

— Не — каза Анджело.

— Не го очаквах от него — рече Пол. — Пък се мисли за цивилизован!

— Какво да правим с Джими Лансо? — попита Анджело.

— Убийте го — каза Серино. — Закарайте ме вкъщи, след това го очистете.

— Ами ако е капан? — попита Анджело.

Пол пак отпи от виното.

— Едва ли — каза той. — Вини няма да лъже, щом става дума за семейството му.

На Анджело тая работа никак не му харесваше. Тръпки го побиваха при мисълта за погребалното бюро. Освен това не вярваше на Вини Доминик, все едно дали става дума за семейството или за бизнес. Мислеше, че е много вероятно да е капан, макар и Серино да бе на друго мнение. А ако наистина беше капан, щеше да е много опасно да нападнат с взлом погребалното бюро „Сполето“. Анджело реши, че случаят е подходящ да предостави водачеството на Тони, който така изгаряше от желание да командува парада, че без съмнение щеше да е доволен. Вече цяла година все хленчеше, че не го оставят да направи нищо.

— Е, как ти се вижда? — попита Анджело, когато двамата с Тони спряха срещу погребалното бюро.

То се помещаваше в доста голяма бяла дъсчена постройка с гръцки колони, които подпираха фронтон.

— Екстра е — каза Тони с блеснали от вълнение очи.

— Не ти ли се струва малко зловещо? — рече Анджело.

— Не — отвърна Тони. — Братовчедът на чичо ми имаше такова бюро. Едно лято дори поработих там като гаранция, за да ме пуснат от предварителния арест. Работата не е чиновническа, но за нашата цел става. Ние го очистваме, те го балсамират. Направо на място — изсмя се Тони. — Схващаш ли?

— Схващам я — тросна му се Анджело.

— Тогава да не се мотаем — каза Тони. — Май отзад свети. Сигурно е в стаята за балсамиране. Лансо сто на сто се крие там.

— Значи си работил в погребално бюро? — попита Анджело, оглеждайки съседните къщи.

— Близо два месеца — рече Тони.

— Щом ги знаеш тези работи, влез пръв. — Каза го така, уж му е хрумнало току-що. — Щом спипаш Лансо, загаси и светни лампата няколко пъти. В това време аз ще стоя тук, да не би да има капан.

— Страхотно — възкликна Тони и се запъти към бюрото.

Джими Лансо се надигна от леглото, отиде при малкия телевизор и намали звука. Беше му се сторило, че е чул шум, точно както последните две вечери. Ослуша се, но не долови нищо друго, освен ударите на сърцето си и някакво слабо звънтене в ушите си — беше от аспирина, с който се тъпчеше. Не беше мигвал няколко денонощия, само се унасяше за малко; бе изнервен и капнал от умора, същинска развалина. Криеше се в погребалното бюро, откакто Франки не се върна и не се обади, и те двамата с Бруно изоставиха своето последно убежище в Удсайд.

Изминалият месец беше за Джими истински кошмар. След глупашката случка с киселината живееше в постоянен страх. До момента, в който тази мръсна игра започна да върви към провал, беше убеден, че с участието си в нея ще се издигне. Вместо това по всичко личеше, че сам си е подписал смъртната присъда. Първият ужасяващ удар беше смъртта на Тери Мансо, убит, докато се опитваше да се качи в колата. А сега Джими научи, че труповете на Франки и Бруно били намерени в Ийст Ривър. Сто на сто не след дълго щяха да се докопат и до него.

Единствената надежда бе чичо му да е говорил с Вини Доминик, негов баджанак, и Вини да е обещал да направи нещо. Но докато не разбереше, че всичко е уредено, Джими не можеше да се отпусне и за секунда.

Чу лек шум в помещението за балсамиране. Не беше плод на въображението му. Звукът на телевизора беше намален и се чуваше и най-малкият шум. Той замръзна на място и зачака дали шумът ще се повтори. По челото му избиха капчици пот. Наоколо беше тихо, Джими събра смелост да провери — отиде на пръсти при склада, където се криеше. Отвори вратата възможно най-безшумно и огледа тъмното помещение за балсамиране. На едната стена имаше няколко високи прозореца, през които проникваше светлината от уличната лампа, инак помещението тънеше в мрак. Джими съгледа двата трупа с покрови, които братовчед му беше балсамирал вечерта — бяха на колички, избутани до стената срещу прозорците. Покровите сякаш мъждукаха в полумрака. В средата на помещението беше масата за балсамиране, но Джими едва различи очертанията й. До отсрещната стена имаше голям шкаф с остъклени врати, който се открояваше в здрача. На стената под прозорците имаше няколко фаянсови мивки.

Джими протегна треперещи пръсти и светна лампата. Веднага видя откъде идва шумът. На масата за балсамиране се бе качил огромен плъх. Той хвърли на Джими искрящ от гняв поглед, задето му е попречил. После скочи от масата, шмугна се при решетката на пода и изчезна в канала.

Джими почувства погнуса, но и облекчение. Мразеше плъхове, ала мразеше и да се крие в погребални бюра. Това място го изнервяше и му напомняше за всички комикси на ужаса, които беше чел като дете. Чуваше непрекъснато шумове и си представяше откъде идват. Да види плъх бе къде-къде по-добре, отколкото някой от балсамираните трупове, който се разхожда важно като в „Приказки от гробницата“.

Джими излезе от помещението за балсамиране и забърза към голяма кутия с размерите на сандък. Избута я по пода и запуши с нея решетката, където се бе шмугнал плъхът. После се запъти към стаята. Но не стигна далеч. Дочу друг слаб шум, който идваше откъм склада.

Решил, че плъхът е отишъл в склада, Джими грабна метлата, с която метеше през деня. Канеше се да пребие плъха от бой и блъсна вратата. Дори направи една крачка, преди да се смръзне. Пребледня като платно. Пред него в сянката стоеше някой. От устните на Джими се изтръгна сподавен вик и той политна назад. Метлата се изплъзна от ръцете му и тупна шумно на облицования с плочки под. Най-ужасните страхове на Джими се бяха сбъднали. Един от труповете бе оживял.

— Здрасти, Джими — каза човекът.

Джими си бе глътнал езика от страх, не можеше да мисли. Стоеше като попарен, а мъжът излезе от сянката на склада заедно с ветреца, нахлул от някакъв отворен прозорец.

— Пребледнял си — отбеляза Тони. Държеше пистолета, но го бе насочил към пода. — Я се качи на тая стара фаянсова маса и легни на нея.

Тони посочи със свободната си ръка масата за балсамиране.

— Те ме принудиха да го направя — изхленчи Джими, когато разбра, че си има работа не със свръхестествено същество, а с жив човек, очевидно свързан с организацията на Серино.

— Да, знам — рече Тони уж утешително. — Но все едно, качвай се на масата.

Джими тръгна натам с разтреперани крака.

Тони отиде до стената и включи и изключи осветлението няколко пъти.

— На масата! — изкомандува той, когато забеляза, че другият се колебае.

С известно усилие Джими се покатери на масата и седна на ръба.

— Легни! — отсече Тони. Когато Джими го стори, той се приближи и го погледна отгоре. — Страхотно място си избрал за скривалище.

— Хрумна му на Мансо — изхълца Джими. Главата му беше подпряна върху черна гумена поставка. — Аз само изключих осветлението. Дори не знаех какво става долу.

— Всички казват, че било хрумнало на Мансо — възропта Тони. — Разбира се, той единствен не можа да офейка. Жалко, че не е тук да се защити.

Слабият шум откъм складовото помещение извести за пристигането на Анджело. Той влезе предпазливо в стаята, оглеждайки се като животно в клетка. Погребалното бюро не му харесваше.

— Тук вони — установи той.

— От формалина е — рече Тони. — Свиква се. Като постоиш малко, изобщо няма да го усещаш. Ела да се запознаеш с Джими Лансо.

Анджело се приближи до масата за балсамиране и изгледа презрително Джими.

— Ама че лайнар! — каза той.

— Хрумна му на Мансо — повтори Джими. — Нищо не съм направил.

— Кой друг участваше? — попита Анджело. Искаше да е сигурен.

— Мансо, Де Паскуале и Марчезе — каза Джими. — Те ме накараха да отида.

— Никой не поема отговорността — с отвращение рече Анджело. — Джими, май ще ти се наложи малко да се повозиш.

— Моля ви се, недейте — примоли се Джими.

Тони се наведе към Анджело и прошепна нещо в ухото му. Анджело хвърли поглед към инструментите за балсамиране, после надолу към Джими, проснал се върху масата за балсамиране.

— Звучи приемливо — рече той и кимна. — Особено за такъв лайнар.

— Дръж го да не мърда — каза весело Тони.

Спусна се към уредите за балсамиране и включи някаква помпа. Погледна стрелката, за да се увери, че помпата работи. След това избута аспиратора до масата.

Джими наблюдаваше тези приготовления с нарастваща тревога. Беше избягвал да гледа балсамирането, когато го правеше братовчед му, и нямаше никаква представа какво си е наумил Тони. Само беше сигурен — няма да му е приятно.

Анджело се облегна на гърдите му и натисна лицето му надолу. Още преди Джими да се е досетил какво става, Тони заби острия като нож троакар за балсамиране в корема му и завъртя грубо края.

Момчето извика сподавено, лицето му сякаш потъна навътре, бузите му хлътнаха и побледняха. Банката върху аспиратора се напълни с кръв, парчета тъкан и смляна храна.

Анджело почувства, че му се гади, пусна момчето и се извърна. За миг ръцете на Джими се опитаха да сграбчат троакара от Тони, но бързо се отпуснаха и момчето изпадна в безсъзнание.

— Какво ще кажеш? — полита Тони и отстъпи назад, за да огледа работата си. — Доста чисто, а? Остава само да го напомпам с балсамираща течност и ще е готов за гроба.

— Да се махаме — рече Анджело. Чувстваше се като неопитен новак. — Изтрий отпечатъците по машината.

След пет минути те се върнаха по обратния път и излязоха през прозореца. Помислиха дали да не се измъкнат през вратата, но се отказаха, може би беше с аларма.

Вече в колата Анджело започна да се отпуска. Серино се бе оказал прав. Доминик не беше излъгал. Не беше капан. Подкарвайки колата, Анджело изпита чувство за добре свършена работа.

— Е, това е краят на момчетата с киселината — каза той. — Сега трябва да се върнем към истинската работа.

— Показа ли втория списък на Серино? — попита Тони.

— Да. Но все пак ще започнем с първия — рече Анджело. — Вторият ще е по-лесен.

— За мен няма никакво значение — отвърна Тони. — Но я първо да похапнем! Докато висяхме пред „Везувио“, огладнях. Какво ще кажеш за по още една пица?

— Нека първо свършим някоя работа — рече Анджело.

Искаше да мине малко време от гадната сцена в погребалното бюро „Сполето“, преди да яде.

Нападната пак от повтарящия се кошмар за брат си, който се дави в бездънната черна тиня, Лори беше благодарна, че будилникът издрънча и я извади от дълбокия сън. В просъница тя се пресегна и го натисна да спре да звъни. Но още преди да пъхне ръката си под топлата завивка, часовникът задрънча отново. Тъкмо тогава Лори осъзна, че не звъни будилникът. Звънеше телефонът.

— Доктор Монтгомъри, обажда се доктор Тед Акерман. Извинявайте, че ви безпокоя по никое време, но съм дежурен и ми е оставена бележка да ви търся при някои случаи.

Лори беше твърде объркана, за да отговори. Погледна часовника и видя, че е само два и половина през нощта. Нищо чудно, че не можеше да се ориентира.

— Току-що ми се обадиха — продължи Тед. — Май е от хората, за които сте споменали. Освен това, изглежда, пак е кокаин. Мъртвият е банков чиновник, тридесет и една годишен. Казва се Стюарт Морган.

— Къде? — попита Лори.

— На Деветдесет и седма улица и Пето авеню — уточни Тед. — Ще поемете ли случая, или да отида аз? Както решите.

— Ще отида аз — каза Лори. — Благодаря ви.

Затвори телефона и стана. Чувстваше се ужасно. Том, напротив, изглеждаше доволен, че се е събудил. Мъркайки доволно, котаракът се отърка в краката й.

Лори се облече набързо и грабна един фотоапарат и няколко чифта гумени ръкавици. Когато излизаше от апартамента, все още закопчаваше палтото и мечтаеше за момента, когато ще се върне вкъщи и ще се пъхне отново в леглото.

Улицата беше пуста, но по Първо авеню имаше движение. След пет минути Лори седеше на задната седалка на едно такси, карано от някакъв афганистанец — борец за свобода. Петнадесет минути по-късно слезе от колата на номер 970 на Пето авеню. До тротоара бяха спрели кола с инициалите на нюйоркското полицейско управление и линейка. Алармените светлини и на двете коли примигваха нетърпеливо.

Лори показа значката си на съдебен лекар и я насочиха към вход Б.

— Вие ли сте съдебният лекар? — с очевидно недоумение попита някакъв полицай, когато Лори влезе в апартамента и отново показа значката.

На униформата му пишеше „Рон Мур“. Беше мускулест мъжага, наближаващ четиридесетте.

Лори кимна, решена да не проявява особена търпимост и сдържаност към това, което предстоеше.

— По дяволите — каза Рон. — Не приличаш на съдебните лекари, които съм виждал.

— И все пак съм съдебен лекар — отвърна му Лори без сянка от хумор.

— Хей, Пийт — провикна се Мур. — Я виж кой е дошъл! Съдебна лекарка, която прилича повече на зайче от „Плейбой“.

Друг, по-млад на вид униформен полицай си подаде главата зад една врата. Вдигна вежди, щом видя Лори.

— Мале! — ахна той. Държеше и в двете ръце някакви писма.

— Кой командва тук? — попита Лори.

— Аз, сладурче — отговори Рон.

— Казвам се доктор Монтгомъри — рече Лори, — а не сладурче.

— Разбрано, докторе — отрапортува Рон.

— Кой ще ме разведе? — попита Лори.

— Може и аз — рече Рон. — Това очевидно е всекидневната. Обърнете внимание на спринцовките върху масичката. Покойният очевидно си е бил инжекцията тук, след което се е прехвърлил в кухнята. Тялото е там. В кухнята ще стигнете през кабинета.

Лори огледа набързо апартамента. Беше малък, но луксозно обзаведен. От входното антре, където беше застанала, виждаше всекидневната и малко от кабинета. Всекидневната беше с два огромни прозореца с южно изложение и необикновен изглед. Но Лори прояви повече интерес към безпорядъка по пода. Изглежда, стаята е била претършувана.

— Това грабеж ли е? — попита тя.

— Не — отвърна Рон. — Ние сме разхвърляли. Влиза в разследването, нали разбирате.

— Не съм сигурна, че ви разбирам — каза Лори.

— Винаги правим обиск.

— С каква цел? — попита Лори.

— За да установим самоличността.

— Не забелязахте ли всичките тези дипломи по стените на антрето? — посочи Лори. — Мен ако питате, името ще ви извади очите.

— Ами ако не сме ги видели? — каза Рон.

— Къде е трупът? — попита Лори.

— Казах ви — в кухнята — посочи Рон към кабинета.

Лори се упъти натам, като гледаше да не стъпва върху разхвърляните по пода предмети, и влезе в кабинета. Всички чекмеджета на писалището бяха извадени, а съдържанието им — прегледано набързо.

— Май и тук сте търсили и установявали самоличността? — подхвърли тя.

— Точно така, докторе — съгласи се Рон.

Лори мина през кабинета и стигна кухнята, пред която спря. Беше разхвърляна, както и другите стаи. Всичко от хладилника, включително и рафтовете, беше извадено. Лори забеляза и дрехи, метнати на пода. Вратата на хладилника беше открехната.

— Само не ми казвайте, че и тук сте установявали самоличността на жертвата — саркастично подхвърли Лори.

— По дяволите, не — рече Рон. — Тук жертвата сама е разхвърлила.

— Къде е трупът? — попита Лори.

— В хладилника — отвърна Рон.

Лори отиде при хладилника и отвори вратата. Рон не се шегуваше. Стюарт Морган беше натъпкан вътре. Беше гол, само по гащи, с препасана чантичка за пари на кръста и чорапи. Лицето му беше мъртвешки бяло. Дясната му ръка беше вдигната с длан, стисната здраво в юмрук.

— Не проумявам защо се е напъхал в хладилника — каза Рон. — Това е най-идиотското нещо, което съм виждал, откакто съм на служба в полицията.

— Нарича се хиперпирексия — обясни Лори, докато оглеждаше Стюарт Морган. — Кокаинът е в състояние да повиши неимоверно телесната температура. Приелите го започват да откачат. В състояние са да направят какво ли не, за да смъкнат температурата. Но този е първият, когото виждам в хладилник.

— Ако разрешите, ще извикам момчетата от линейката да отнесат Стюарт — рече Рон. — Вече привършваме с останалата работа.

— Пипали ли сте трупа? — попита внезапно Лори.

— Какво искате да кажете? — нервно рече Рон.

— Това, което току-що чухте. Вие или Пийт пипахте ли трупа?

На Рон не му се отговаряше много-много.

— Но аз ви питам нещо толкова просто…

— Трябваше да разберем дали е мъртъв — каза Рон. — Но това беше съвсем лесно, беше студен като една от краставиците на пода.

— Значи просто посегнахте и проверихте пулса? — предположи Лори.

— Точно така — каза Рон.

— Кой пулс? — попита Лори.

— На китката — отвърна Рон.

— На дясната ли?

— Е, твърде много навлизате в подробности. Не си спомням на коя — сопна се Рон.

— Нека ви кажа нещо — рече Лори, като свали предпазната капачка от обектива на фотоапарата и започна да прави снимки на трупа в хладилника. — Виждате ли тази, дясната ръка, която стърчи във въздуха?

— Ъхъ — каза Рон.

— Причината да стърчи така е rigor mortis[3].

Светкавицата й проблесна.

— Чувал съм — каза Рон.

— Но rigor mortis настъпва, след като ръката е била отпусната известно време — обясни Лори. — Това подсеща ли ви нещо за този труп? — Тя направи друга снимка от различен ъгъл.

— Не разбирам за какво говорите — сопна се Рон.

— Това предполага, че тялото е било преместено след настъпването на смъртта — уточни Лори. — Да речем, извадено е било от хладилника и след това е било върнато обратно. И е станало няколко часа след смъртта, защото за настъпването на rigor mortis са необходими около два часа.

— Я, колко интересно — забеляза Рон. — Може би Питър също трябва да го чуе.

Рон отиде до вратата на кабинета и извика на Пийт да дойде в кухнята. Когато той се появи, Рон му предаде какво е обяснила Лори.

— Може би го е извадила приятелката му? — предположи Пийт.

— Тя ли го е открила? — попита Лори.

Изтезанието, на което наркоманите подлагаха близките си, наистина беше ужасяващо.

— Точно така — каза Пийт. — Обадила се е на „Бърза помощ“. Тъй че може би го е извадила тя.

— И след това го е пъхнала обратно? — отбеляза скептично Лори. — Малко вероятно е.

— Какво според вас се е случило? — попита Рон.

Лори изгледа двамата полицаи, чудеше се какъв подход да избере.

— Не знам какво да мисля — най-после каза тя. Сложи си гумените ръкавици. — Сега искам да огледам трупа, да го предам на болницата и да се прибера у дома.

Лори се пресегна и докосна трупа на Стюарт Морган. Беше студен и вкочанен поради rigor mortis. Докато извършваше прегледа, установи, че и другите му крайници също като дясната ръка са в ненормално положение. Забеляза следа от убождане на вената и предлакътната част на лявата ръка. Ако не се брои хладилникът, случаят странно приличаше на случаите Дънкан Андрюс, Робърт Евънс и Марион Оувърстрийт.

След като свърши и се изправи, Лори се обърна към Рон.

— Ще имате ли нещо против да ми помогнете да извадя тялото от хладилника?

— Пийт, ти й помогни — измъкна се Рон.

Пийт направи сърдита физиономия, но пое гумените ръкавици, които му даде Лори, и си ги сложи. Двамата заедно вдигнаха Стюарт Морган от хладилника и го сложиха на пода. Лори направи още няколко снимки. За набитото й око беше ясно, че rigor mortis е настъпил, докато трупът е бил в хладилника. Но също така беше ясно, че положението, в което е заварила трупа, не е това, в което се е намирал първоначално. Докато го снимаше, Лори забеляза, че чантичката за пари е полуотворена. Ципът й беше захванал няколко банкноти. Тя се приближи, за да направи снимки в едър план. Остави фотоапарата и коленичи да разгледа чантичката по-отблизо. С известна трудност успя да разхлаби ципа и да я отвори. Вътре имаше три банкноти от по един долар със скъсани от ципа крайчета. Лори стана и подаде трите долара на Рон.

— Доказателство — каза тя.

— Доказателство за какво? — попита Рон.

— Бях чувала, че полицаи крадат на местопрестъплението — каза Лори. — Но никога не съм очаквала, че ще се сблъскам с толкова очевиден случай.

— За какво говорите, по дяволите? — извика Рон.

— Трупът може да бъде отнесен, сержант Мур — рече Лори. — Би трябвало да ви извикам на аутопсията. Но, честно казано, надявам се никога повече да не ви видя.

Лори смъкна гумените ръкавици, хвърли ги в боклука, грабна фотоапарата и напусна апартамента.

— Не съм в състояние да хапна нито залък повече — каза Тони и отмести чинията с остатъците от пицата. Измъкна салфетката от яката на ризата си, където я беше напъхал, и избърса с нея доматените петна по устата си. — Какво има? Да не би да не обичаш пеперони? Ядеш колкото пиле — продължи да нарежда той, обърнат към Анджело.

Анджело отпиваше от минералната вода. Само нейните съскащи мехурчета бяха в състояние да успокоят стомаха му, който още се бунтуваше след посещението в погребалното бюро „Сполето“. Опита се да хапне малко пица, но не му хареса. Всъщност му се догади и затова той чакаше с нетърпение Тони да приключи.

— Свърши ли? — обърна се Анджело към Тони.

— Да — отвърна той, смучейки зъбите си. — Но бих пийнал и едно кафе.

Седяха в денонощна пицария в Елмхърст, недалеч от „Везувио“: въпреки че беше три и половина сутринта, около пластмасовите маси в широкото помещение още имаше неколцина души. От старомоден мюзикбокс се лееха стари шлагери от петдесетте и шестдесетте години.

Анджело си поръча една минерална вода, докато Тони си взе еспресо.

— Готов ли си? — попита Анджело, когато празната чашка на Тони тракна в чинийката.

Чакаше с нетърпение да тръгнат, но чувстваше, че е длъжен да остави Тони да се поотпусне. В края на краищата бяха поработили добре.

— Готов съм — отвърна Тони, след като се избърса за последен път със салфетката.

Станаха, хвърлиха на масата няколко банкноти и излязоха навън в студената ноемврийска нощ. Втурнаха се към колата, сгушили инстинктивно глави в яките на палтата си. Беше започнало да ръми.

Запалиха двигателя, за да се стопли колата. Анджело извади от жабката втория списък и го разгледа внимателно.

— Ето един тук, в Кю Гардън Хилс — каза той, — удобно и приятно е и ще стане бързо и лесно.

— Страшно забавно ще бъде — изгаряше от нетърпение Тони. Той се оригна. — Умирам за пица пеперони!

Анджело върна списъка в жабката. Подкара колата по пустата улица и каза:

— Нощем е много по-лесно да се придвижваш из града.

— Единственият проблем е да свикнеш да спиш по цял ден — рече Тони. Измъкна беретата и сложи заглушителя.

— Прибери патлака, нека първо стигнем — обади се Анджело. — Изнервяш ме.

— Само се приготвям — отвърна Тони. Опита се да напъха пистолета обратно в кобура, но заглушителят пречеше. Прикладът стърчеше от якето му. — С нетърпение очаквах тази част от операцията, защото не е нужно да внимаваме чак толкова и непрекъснато да се движим на пръсти.

— Все още трябва да внимаваме — озъби се Анджело. — Всъщност винаги трябва да внимаваме.

— Кротко — каза Тони. — Знаеш какво имам предвид. Не си струва да се безпокоим за цялата тази шантава работа. Сега ще стане бързо и да ни няма. Бам, и готово, духваме.

Той се престори, че стреля по един пешеходец, прицелвайки се с показалеца на ръката си.

Трябваше им известно време, докато намерят къщата — скромна двуетажна постройка от камък, с аспиден покрив. Намираше се на тиха улица, която завършваше при някакво гробище.

— Не е зле — каза Тони. — Сигурно собствениците имат някой и друг долар.

— И вероятно алармена инсталация — добави Анджело. Приближи се до тротоара и паркира. — Да се надяваме, че ще мине гладко. Не искам усложнения.

— Кого ще очистваме? — попита Тони.

— Забравих — каза Анджело. Пресегна се към жабката на колата и взе втория списък. — Жената — поясни той, след като откри името в списъка. Пресегна се отново, за да върне списъка на мястото му. — И да се разберем отсега, за да няма объркване. Ще я очистя аз. Вероятно спят, затова ти ще имаш грижата за мъжа. Ако се събуди, убиваш го. Ясно ли е?

— То се знае, че е ясно — сопна му се Тони. — За какъв ме имаш? Да не би да съм слабоумен? Прекрасно разбирам. Но нали знаеш какво удоволствие ми доставя цялата тази работа — тъй че защо аз да не се заема с нея, а ти да имаш грижата за мъжа?

— Боже господи! — извика Анджело. Извади пистолета и сложи заглушителя. — Това е работа, а не игра на стрелба. Не сме тук да се забавляваме!

— Не е ли все едно дали ще я убиеш ти или аз? — попита Тони.

— Да де — съгласи се Анджело. — Но аз отговарям за работата и аз ще застрелям жената. Трябва да съм сигурен, че е мъртва. Ще докладвам на Серино.

— Значи смяташ, че можеш да застреляш някого по-добре от мен? — каза Тони, който, изглежда, се обиди.

— За бога, Тони — поде Анджело. — Можеш да поемеш следващия. Какво ще кажеш, ако се редуваме?

— Така е по-справедливо — съгласи се Тони. — Разделяме си ги по равно.

— Радвам се, че си съгласен — рече Анджело. След това впери за момент поглед в тавана на колата и добави: — Чувствам се като в детската градина. Добре, да вървим.

Измъкнаха се от колата, пресякоха улицата и потънаха в гъстите, мокри от дъжда храсти около къщата. Стигнаха задната врата, Анджело внимателно я огледа, опипа орнамента по нея, надникна в пролуките с помощта на малко джобно фенерче и провери металните части.

— Няма алармена инсталация — каза изумен той, като се изправи. — Освен ако е нещо, което не съм виждал.

— Откъде искаш да влезем? През някой прозорец или през вратата? — попита Тони.

— Вратата няма да е проблем — рече Анджело.

С джобното си ножче Тони изстърга част от маджуна на едно от стъклата в съседство с вратата. С чифт специални криви клещи извади гвоздейчетата и след това свали стъклото. Пресегна се отвътре, дръпна резето и натисна бравата.

Тя се отвори с леко скърцане. Не се чуха никакви звънци и никакъв лай на кучета. Анджело тихо пристъпи вътре, вдигнал ръка, в която стискаше пистолета на равнището на главата си. Огледа стаята. Изглежда, бе всекидневна с кушетки, покрити с евтина басма, и с голям телевизор. Той се ослуша и свали пистолета. След като провери дали няма алармена инсталация, се поуспокои. Изглежда, всичко беше наред. Къщата ги чакаше, за да я завладеят.

Анджело кимна на Тони да го последва и безшумно се отправи към вестибюла в предната част. Двамата мъже тръгнаха заедно пипнешком нагоре по широка вита стълба. Тя ги отведе до коридор с няколко врати.

Всички бяха полуотворени, с изключение на една. Доверявайки се на инстинкта си, Анджело се насочи право към нея. Щом се увери, че Тони върви след него, направи опит да я отвори. Още при първото докосване тя поддаде.

От леглото, което се намираше в другия край на стаята, се чуваше силно хъркане. Анджело не беше сигурен кой хърка, но щом се убеди, че и двамата спят дълбоко, кимна на Тони да го последва. Тръгнаха към леглото — голяма спалня, покрита с дебел юрган. Под него лежаха мъж и жена малко над средна възраст. И двамата спяха по гръб, с ръце отстрани.

Анджело свърна надясно, за да бъде от страната на жената. Тони отиде от другата страна. Набелязаните жертви не се помръдваха. Анджело махна с ръка, за да привлече вниманието на Тони — сочеше към валтера си в здрача на спалнята, с което да му напомни, че той ще ликвидира жената, а Тони трябва да следи мъжа.

Тони кимна и когато Анджело вдигна пистолета си, за да се прицели в главата на спящата жена, направи същото от другата страна на леглото. Анджело протегна пистолета на разстояние, от което не би могъл да не улучи, и се прицели в слепоочието, точно над ухото. Искаше куршумът да проникне в основата на мозъка, приблизително там, където би спрял, ако стреляше и отзад.

Звукът от изстрела беше твърде силен в тишината, която цареше в стаята, но сравнен с всекидневните шумове, приличаше на леко съскане като от удар на юмрук по възглавница. Анджело още не беше дошъл на себе си след дръпването на спусъка, когато се чу друг подобен съскащ звук. С крайчеца на окото си той видя как главата на мъжа отскочи от възглавницата и след това се връща отново там. Появи се тъмно петно, което изглеждаше черно в здрача на стаята.

— Не можах да се сдържа — каза Тони. — Чух, че стреляш, как да не натисна спусъка и аз!

— Проклет психопат! — извика яростно Анджело. — Не трябваше да застрелваш човека, освен ако не се размърда. Такъв беше планът!

— Е, много важно! — каза Тони.

— Важно е, защото трябва да се научиш да изпълняваш заповедите — изръмжа Анджело.

— Добре де, няма вече — обади се Тони. — Съжалявам, не можах да се сдържа. Следващия път ще изпълнявам точно това, което ми казваш.

— Да изчезваме! — изкомандва Анджело и се отправи към вратата.

— Дали да не поогледаме за пари или ценности? — подхвана Тони. — Така и така сме тук.

— Не бива да губим време — каза Анджело. Стигна до вратата и се обърна. — Хайде, Тони! Не сме тук, за да плячкосваме. Серино и бездруго ни плаща достатъчно.

— Но това, което Серино не знае, не го засяга — рече Тони и прибра от нощното шкафче портфейл и часовник „Ролекс“. — Какво ще кажеш да си взема нещо за спомен?

— Добре — примири се Анджело. — А сега да се махаме оттук.

След три минути вече бяха в колата и бързо се отдалечаваха от къщата.

— Божичко! — възкликна Тони.

— Какво става?

— Тук има над 500 хилядарки — продължи Тони, размахвайки банкнотите във въздуха. Вече си беше сложил ролекса на ръката. — Прибави това към сумата, която ни плаща Серино, и всичко ни е наред.

— Само че гледай да се отървеш от портфейла — предупреди го Анджело. — Със сигурност ще ни спипат по него.

— Няма проблем. Ще го изхвърля на сигурно място.

Анджело спря до тротоара и паркира колата.

— Сега пък какво има? — попита Тони.

Анджело се наведе и извади списъка от жабката.

— Искам да видя дали няма някой друг в този район. Разгеле — обади се той, след като бързо прегледа списъка. — Има двама във Форест Хилс. Точно зад ъгъла е. Можем да ги оправим и двамата без проблем, преди да е съмнало. Бих казал, че с това нощта се очертава да бъде много успешна.

— Аз пък бих казал, че това е една прекрасна нощ — обади се Тони. — Никога през живота си не съм изкарвал толкова много пари.

— Добре — продължи Анджело, който изучаваше някаква карта. — Знам къде се намират и двете къщи. Богаташкият квартал на града.

Остави картата и списъка на поставката между двете седалки, включи на скорост и потегли.

След по-малко от половин час стигна първата къща, голяма бяла постройка, разположена много навътре от улицата. Според Анджело заемаше поне два акра. По протежение на дългата виеща се алея към къщата имаше няколко бряста, чиито листа вече бяха окапали.

— Кой ще е този път? — попита Тони, загледан нагоре към голямата къща.

— Мъжът — каза Анджело.

Опитваше се да реши къде да остави колата. В такъв богат квартал нямаше много коли, спрени по улицата. Угаси фаровете, докато се изкачваше нагоре по алеята, с надеждата, че тъмната кола няма да привлича вниманието.

— Помни — каза Тони, когато се готвеха да влязат, — сега е мой ред.

Анджело вдигна поглед нагоре, сякаш искаше да каже: „Защо на мене, Господи?“. После кимна и двамата продължиха към къщата.

Белият замък се оказа по-непристъпен от доста по-скромната каменна къща. Имаше няколко алармени системи, мина много време, докато Анджело ги проумее и неутрализира. Чак след половин час счупиха рамката на един прозорец в мокрото помещение.

Анджело влезе пръв, за да се увери, че няма детектори с инфрачервени лъчи или лазери. Щом се убеди, че е чисто, през прозореца се прехвърли и Тони.

Бавно се придвижиха през кухнята, където се чуваше телевизор, работещ в някоя близка стая.

Възможно най-предпазливо поеха по посока на звука, идващ от една стая в дъното на входното антре. Анджело стигна пръв и надникна иззад ъгъла.

Беше работен кабинет с бар, вграден в едната стена, и огромен телевизор върху другата. Пред телевизора имаше широко канапе, тапицирано с басма. Върху канапето беше заспал едър дебел мъж, облечен в синя хавлия. Краката му бяха къси, учудващо тънки и стърчаха изпод огромното му шкембе, подпрени върху една възглавничка. Беше обут в кожени чехли.

Анджело се дръпна, за да размени с Тони няколко думи.

— Той спи и е сам. Трябва да приемем, че жена му, ако има такава, е горе.

— Какво ще правим? — попита Тони.

— Нали искаше ти да го очистиш — рече Анджело. — Отивай. Но го направи както трябва. След това ще проверим за жената.

Тони се усмихна и пристъпи зад Анджело. Пистолетът със заглушителя беше в дясната му ръка.

Обиколи ъгъла и смело влезе в кабинета. Тръгна право към мъжа на канапето. Насочи пистолета в слепоочието му, точно над ухото, след което нарочно го бутна с крак по бедрото.

Мъжът изломоти нещо и с мъка повдигна клепачи.

— Глория, скъпа? — успя да каже той.

— Не, сладурче, това съм аз — Тони!

Съскащият удар прекатури мъжа на лявата му страна. Тони се наведе, опря дулото на заглушителя в основата на черепа му и стреля отново. Мъжът не се помръдна.

Тони се изправи и погледна назад към Анджело. Анджело му махна да го последва. Заедно се качиха по стълбите. На втория етаж им се наложи да претърсят няколко стаи, преди да открият Глория. Тя спеше дълбоко при запалени лампи, но с черна маска на очите и запушалки в ушите.

— Сигурно се мисли за филмова звезда — рече Тони. — Проста работа.

— Да вървим — подкани Анджело, дърпайки го за ръката.

— Виж я! — заповтаря Тони. — Прилича на квачка.

— Нямам намерение да споря — изръмжа Анджело. — Да изчезваме оттук.

В колата Тони се мръщеше, докато Анджело избираше най-бързия път до следващата къща. Беше му все едно колко ще се муси Тони. Ако не друго, сега поне мълчеше.

Последната къща беше дълга двуетажна сграда с метални козирки, които образуваха навес пред гаража за една кола. Малка ограда отделяше една поляна с размери на пощенска марка, на която се мъдреха статуи на две розови фламинги.

— Мъжът или жената? — попита Тони, нарушавайки мълчанието.

— Жената — отговори Анджело. — Можеш ти да се заемеш с нея. Ако искаш.

Сега, когато нощната им работа наближаваше своя край, той реши да прояви великодушие.

Влязоха в последната къща без проблеми. Минаха по алеята през задната врата. За своя изненада откриха мъжа заспал на канапето.

Анджело каза на Тони да се качи горе, докато той наблюдава мъжа. Видя в полумрака нетърпеливата усмивка на лицето на младока и си помисли, че жаждата му да убива е неутолима.

След няколко минути чу приглушения изстрел от пистолета на Тони, последван незабавно от още един. Момчето поне беше старателно. Няколко минути по-късно Тони се появи отново.

— Събуди ли се мъжът? — попита Тони.

Анджело поклати глава и направи знак да тръгват.

— Лоша работа — обади се Тони.

Погледът му за миг се плъзна по спящия мъж, после той се обърна и последва Анджело през вратата.

На задната площадка Анджело се протегна и погледна нагоре към небето, започнало да порозовява.

— Слънцето вече изгрява — рече той. — Какво ще кажеш да закусим някъде?

— Чудесно предложение — отвърна му Тони. — Каква нощ, а! По-добра, здраве му кажи.

Той тръгна към колата, сваляйки заглушителя от пистолета си.

7

7:45 ч сутринта, четвъртък

Манхатън

Въпреки че не си беше доспала заради повикването през нощта, Лори реши да отиде на работа малко по-рано, за да навакса закъснението от предния ден. Беше едва осем без петнадесет, когато изкачи стълбището на Службата по съдебна медицина.

Отиде право в регистратурата и усети някакво напрежение във въздуха. Вече бяха дошли неколцина от другите колеги, които обикновено не се появяваха преди осем и половина. При кафемашината Кевин Саутгейт и Арнолд Бесърман водеха разгорещен спор. Кевин, либерал, и Арнолд, върл консерватор, никога не бяха на едно мнение.

— Слушай какво ти казвам — говореше Арнолд, когато Лори се промъкна край тях, за да си вземе кафе, — ако имахме повече полицаи по улиците, нямаше да се случват такива неща.

— Не съм съгласен — отвърна Кевин. — Такава трагедия…

— Какво е станало? — попита Лори, докато разбъркваше кафето.

— Серия убийства в Куинс — каза Арнолд. — Огнестрелни рани в главата от близко разстояние.

— Куршумите с малък калибър ли са? — попита Лори.

Арнолд погледна Кевин.

— Още не зная.

— От реката ли извадиха труповете?

— Не — рече Арнолд. — Тези хора са си спели у дома. Ако имаше повече полицаи…

— О, хайде, Арнолд! — каза Кевин.

Лори ги остави да се заяждат и отиде да види графика за аутопсиите. Както отпиваше от кафето, провери кой друг ще прави аутопсии и какви са случаите. Срещу нейното име имаше три случая, включително Стюарт Морган. Беше доволна. Кевин си спазваше обещанието.

Забеляза, че и другите два случая са на смърт от свръхдоза и отравяне, и прелисти докладите на следователите. Смаяна, видя, че по описание починалите приличат на предишните подозрителни случаи. Рандъл Тачър, тридесетгодишен, юрист; Валери Ейбръмс, тридесет и три годишна, борсова посредничка.

Предния ден се бе страхувала, че ще има още случаи, но се надяваше, че опасенията й няма да се оправдаят. Ала ето на — вече имаше три нови случая. За една нощ скромната й серия се бе увеличила двойно.

На път към отделението по съдебна медицина мина през телефонната централа и мярна стаята за полицаите; замисли се дали да предприеме нещо за предполагаемата кражба в апартамента на Морган. Реши засега да не прави нищо. Ако видеше Лу, щеше да му каже.

Откри Черил Майърс в малкия й кабинет без прозорци.

— Още нищо по случая с Дънкан Андрюс — съобщи Черил още преди Лори да е отворила уста.

— Не съм дошла за това — каза тя. — Снощи помолих Барт да ме повикат, ако има случаи на смърт от свръхдоза на богаташи като Дънкан Андрюс или Марион Оувърстрийт. Нощес ме извикаха за един. Но тази сутрин видях, че има още два, за които не са ме викали. Имаш ли представа защо?

— Не — отвърна Черил. — Снощи дежурен беше Тед. Ще го питаме довечера. Има ли някакъв проблем?

— А, не — призна Лори. — Просто ми е интересно. Всъщност сигурно нямаше да смогна да отида и на трите местопроизшествия. А ще правя и аутопсиите. Между другото, провери ли в болницата за случая Марион Оувърстрийт?

— Разбира се — каза Черил. — Разговарях с някой си доктор Мъри и той ми каза, че просто следват твоите нареждания.

— Така си и знаех — рече Лори. — Но си струваше да проверя. Ще те помоля за още нещо. Провери има ли медицински картон една жена на име Марша Шулман и дали са й правени операции. Дано има и рентгенови снимки. Май е живяла в Бейсайд, Куинс. Не съм сигурна за възрастта й. Да речем, около четиридесетте.

Откакто Джордан й бе разказал за далаверите и арестуването на съпруга на неговата секретарка, Лори имаше някакво лошо предчувствие за жената, особено като се има предвид странния взлом в кабинета на Джордан.

Черил си записа данните на едно листче.

— Веднага ще се заема.

След това Лори издири Джон де Врийс. Както се опасяваше, той никак не бе сърдечен.

— Казах ви, че ще се обадя — сопна се Джон, когато Лори го попита има ли заразител. — Освен вашия случай имам стотици други.

— Зная, че сте зает — отвърна Лори, — но тази сутрин имам нови три случая на смърт от свръхдоза досущ като предишните три. Това прави общо шестима млади, богати, добре образовани хора с хубави професии. Трябва да има нещо в този кокаин и ние сме длъжни да го открием.

— Заповядайте, сама си направете изследванията — каза Джон. — Но ме оставете на мира. В противен случай ще съм принуден да се оплача на доктор Бингам.

— Защо се държите така? — попита Лори. — Опитвам се да бъда учтива.

— Досадна сте — каза Джон.

— Добре — рече Лори. — Хубаво е човек да знае, че тук цари чудесна атмосфера на сътрудничество.

Вбесена, излезе от лабораторията, като си мърмореше под носа. Почувства как някой я хваща за ръката и се обърна, готова да удари Джон де Врийс за дързостта. Но не беше той. Бе един от младите му сътрудници, Питър Летърман.

— Може ли да поговорим? — рече Питър и погледна предпазливо през рамо.

— Разбира се — отвърна Лори.

— Ела в моята дупка — предложи Питър.

Подкани я с ръка да го последва. Влязоха в нещо, първоначално предназначено за килер за метли. Вътре едва се побираха едно бюро, компютърен терминал, шкафче за папки и два стола. Питър затвори вратата зад себе си.

Беше слаб и рус, с хубави черти. За Лори бе въплъщение на абсолвент с определено жив поглед и поведение. Под бялата престилка носеше разкопчана на врата бархетна риза.

— Джон си е особняк — рече той.

— Това е най-малкото, което може да се каже — отвърна Лори.

— Артистична натура — продължи Питър. — В известен смисъл си е творец. В химията и по-специално в токсикологията няма равен. Но без да искам, чух разговора ти с него. Мен ако питаш, се държи така, за да убеди администрацията, че се нуждае от повече средства. Бави се с много резултати, а най-често това няма особено значение. Нали хората вече са мъртви. Но ако подозренията ти са основателни, май известно време ще се занимаваме с това, да ги спасяваме. Ето защо искам да ти помогна. Ще видя какво мога да направя, дори да се наложи да поработя извънредно.

— Ще ти бъда благодарна, Питър — рече Лори. — И си прав.

Питър се усмихна смутено.

— Следвали сме заедно — рече той.

— Наистина ли? — попита Лори.

— В Уезлианския университет — отвърна Питър. — Две години по-малък съм, но посещавахме заедно курса по физикохимия.

— Извинявай, но не те помня — рече Лори.

— Е, тогава си бях пубер. Както и да е, ще ти съобщя какво съм открил.

Лори се върна в кабинета, обзета от много по-голям оптимизъм за човечеството след щедрото предложение на Питър да й помогне. Докато преглеждаше папките за днешните аутопсии, възникнаха само няколко въпроса по два от случаите, сходни с въпроса й за Марион Оувърстрийт. За да доведе нещата докрай, се обади на Черил и я помоли да направи проверка.

Преоблече се в кабинета и слезе в залата за аутопсии. Когато влезе, Вини беше „вдигнал“ Стюарт Морган и беше готов.

Започнаха веднага.

Аутопсията вървеше добре. Тъкмо привършваха вътрешния оглед, и влезе Черил Майърс с маска на лицето. Лори се заозърта дали Калвин е наоколо, щеше да се развика, че Черил не е с престилка. За щастие го нямаше в залата.

— Имах среща с Марша Шулман — каза Черил и размаха няколко рентгенови снимки. — Лекувана е в Манхатънската болница, защото е работила за един от лекарите там. Скоро са й правили снимка на гръдния кош, изпратиха ми я веднага. Искаш ли да я видиш?

— Да — рече Лори.

Избърса ръце в престилката и последва Черил до светлинното табло за снимките. Черил намести снимките и отстъпи встрани.

— Молят да ги върна веднага — обясни Черил. — Санитарят в рентгеновото отделение само ми услужи, изпрати ги без разрешение.

Лори прегледа снимките. Бяха на гръдния кош отпред и отстрани, бяха правени преди две години. В белия дроб нямаше нищо, сърцето също изглеждаше нормално. Разочарована, Лори тъкмо щеше да каже на Черил да махне снимките, когато видя клавикулите, или ключиците. Върху две трети от дясната имаше малък ъгъл, пак там осветеността беше по-силна. Някога в миналото Марша Шулман си беше чупила ключица. Въпреки че беше добре зараснала, определено имаше счупване.

— Вини! — извика Лори. — Кажи на някой да донесе рентгеновата снимка, която направихме на обезглавения труп от реката.

— Виждаш ли нещо? — попита Черил.

Лори посочи фрактурата и обясни на Черил защо изглежда така. Вини донесе при таблото снимката. Закрепи я до тази на Марша Шулман.

— Виж ти! — възкликна Лори. Посочи счупената ключица. И на двете снимки беше еднаква. — Според мен е един и същи човек — рече тя.

— Кой? — попита Вини.

— Казва се Марша Шулман — поясни Лори, след което свали снимките от Манхатънската болница и ги подаде на Черил.

Помоли я да провери дали Марша Шулман е имала холецистектомия и хистеректомия. Обясни, че е важно, и й каза да се обади веднага.

Доволна от откритието, се зае с втората аутопсия — на Рандъл Тачър. Както и в първия случай за деня, нямаше патологични изменения. Аутопсията вървеше бързо и гладко. Лори отново документира, че кокаинът почти сигурно е бил приет венозно. Когато вече зашиваха тялото, Черил се върна с вестта, че на Марша Шулман наистина са правени двете операции, и двете в Манхатънската болница.

Развълнувана от това допълнително потвърждение, Лори приключи с аутопсиите и отиде в кабинета, за да издиктува заключението по първите два случая и да се обади по телефона. Най-напред опита да се свърже с кабинета на Джордан, но научи само, че той е в операция.

— Пак ли? — въздъхна тя, беше разочарована.

— Напоследък прави много трансплантации — обясни медицинската му сестра. — Открай време е претоварен, но сега направо не може да вдигне глава.

Лори предаде да й се обади, когато има възможност. След това позвъни в Главното управление на полицията и потърси Лу.

За нейно разочарование го нямаше. Тя остави телефона си с молба да я потърси.

Донякъде обезсърчена, продиктува заключението, сетне отново се отправи към залата за аутопсии за третия, последен случай за деня. Докато чакаше асансьора, се зачуди дали Бингам ще промени мнението си за изявлението — вече имаше цели шест случая!

Вратите на асансьора се отвориха и Лори направо се блъсна в Лу. Известно време се гледаха смутено.

— Извинявай — каза тя.

— Аз съм виновен — рече Лу. — Не гледах къде вървя.

— Аз не гледах — отвърна Лори.

И двамата се изсмяха на неловкото си държане.

— При мен ли идваш? — попита Лори.

— Не — рече Лу. — Търсех папата. Казаха ми, че е тук горе, на петия етаж.

— Много смешно — рече Лори и го поведе към кабинета си. — Всъщност преди минута се опитвах да те открия.

— Ама разбира се! — подразни я Лу.

— Честна дума — рече Лори и седна на бюрото. Лу се намести на стола, където бе седял предния ден. — Установих самоличността на обезглавената „плувкиня“, открита заедно с Марчезе. Казва се Марша Шулман. Секретарка е на Джордан Шефилд.

— На доктор Рози? Тя му е била секретарка? — Лу посочи цветята, които не бяха изгубили свежестта си.

— На същия — потвърди Лори. — Снощи той ми каза, че я нямало на работа. А също, че съпругът й, който не е малко момче, бил свързан с организираната престъпност.

— Как се казва съпругът? — попита Лу.

— Дани Шулман — отвърна Лори.

— Да не е същият Дани Шулман, който има ресторант в Бейсайд? — поинтересува се лейтенантът.

— Да, същият — потвърди Лори. — Очевидно е имал стълкновения със закона.

— Имал е, по дяволите. Свързан е с престъпния клан Лучия. Най-малкото използуваха ресторанта му, за да пласират крадени стоки и да играят комар. Прибрахме на топло това приятелче, надявахме се, че ще издаде някой от шефовете, но той не гъкна.

— Мислиш ли, че жена му е била убита заради далаверите му? — попита Лори.

— Кой знае? — рече Лу. — Сигурно са ги заплашвали и предупреждавали, а те не са обърнали внимание. Мен ако питаш, така стоят нещата.

— Ама че гадна работа — рече Лори.

— Това е меко казано — отвърна Лу. — И понеже стана дума за гадни работи, имаш ли някакви резултати за очите на Франки де Паскуале? Откриха ли киселина?

— Още няма нищо. Доктор Де Врийс не се оказа особено отзивчив. Още не е направил пробите. Но има и добри вести: един млад негов сътрудник ще ми помогне. Най-после ще започна да получавам някакви резултати.

— Дано — каза Лу. — В престъпния свят на Куинс ще се разиграе нещо голямо. Нощес имаше четири убийства в гангстерски стил. Хората са били убити в собствените си домове. Отгоре на всичко някакво приятелче на Франки и Бруно било очистено в погребално бюро в Озоун Парк. Напрежението, което се трупа, предвещава големи събития.

— Чух, че има няколко убийства в Куинс — рече Лори.

— Едно семейство било застреляно, както си спяло. Другите двама, мъж и жена, също спели. Доколкото знаем, никой от тях не е свързан с организираната престъпност.

— Май не си много убеден.

— Да, не съм. Убити са почти като по присъда. При всички положения по случаите работят три отделни екипа следователи плюс групата по организираната престъпност. Работим с толкова много хора, че често се засичат.

— Изглежда, клановете Вакаро и Лучия си разчистват сметките — каза Лори. — Но знаеш ли? Това, че мафиотите се ядат един друг, не ме тревожи чак толкова. Поне не както смъртта на хора с положение, починали от свръхдоза кокаин. Днес има още три случая. Общо прави шест.

— Явно гледаме на нещата от различен ъгъл — каза Лу. — Аз изпитвам точно обратното. Мен ако питаш, не храня особена симпатия към богати, привилегировани хора, които умират, докато се опитват да се забавляват. Всъщност хич не ме е грижа за наркоманчетата, каквито и да са, тъкмо те създават търсенето на наркотици. Носят по-голяма вина за тази чума, обхванала страната, отколкото гладните селяни в Перу или Колумбия, които отглеждат коката. Ако наркоманчетата се самоунищожават, толкова по-добре. С всяка смърт търсенето намалява.

— Наистина ли го мислиш? — сопна се невярващо Лори. — Губим хора в разцвета на силите. Хора, за чието образование обществото е похарчило пари и време. И защо умират? Защото някакво леке е замърсило наркотика или при приготвянето му е използувало нещо смъртоносно. Много по-важно е да спрем тази ненужна смърт, отколкото избиването между бандитските групи. По дяволите, именно те правят така услуга на обществото.

— Но избухне ли война между престъпниците, страдат не само гангстерите — изкрещя Лу. — Освен това организираната престъпност е проникнала дълбоко в живота ни. В град като Ню Йорк тя е навсякъде. Да вземем събирането на боклука…

— Не ме интересува събирането на боклука! — извика Лори. — Това са най-тъпите доводи, които…

Изведнъж Лори спря насред изречението. Даде си сметка, че се ядосва, а беше глупаво да се ядосва на Лу.

— Извинявай, че повиших тон — рече тя. — Ще си кажеш, че съм ти сърдита, но всъщност не съм. Объркана съм. Никой не споделя моята загриженост за тези случаи на смърт от свръхдоза — дори ти — а според мен можем да предотвратим други смъртни случаи. Но при това темпо скоро ще има четиридесет случая на свръхдоза и чак тогава някой ще се сети да направи нещо.

— И аз съжалявам, че повиших тон — рече Лу. — Сигурно и аз съм объркан. Трябва да направя удар. Шефът непрекъснато ми дава зор. От година съм лейтенант в отдел „Убийства“. Искам да спасявам живота на хората, но защо да си жертвам работата. Харесва ми да съм полицай. Не си представям да правя нещо друго.

— Понеже говорим за полицията — каза Лори, сменяйки темата, — нощес бях стъписана от нещо, което искам да споделя с теб. Посъветвай ме.

Тя описа какво е станало през нощта в апартамента на Стюарт Морган. Опита се да бъде максимално обективна, тъй като нямаше неопровержими доказателства. Но докато разказваше случката, особено за трите долара в чантичката за пари, се убеди още повече, че полицаите от патрула са откраднали някои неща на Стюарт Морган.

— И таз добра! — каза мрачно Лу.

Последва пауза. Лори го гледаше с очакване.

— Само това ли ще кажеш?

— Какво друго да кажа? Не са ми приятни такива истории, но те се случват. Какво да прави човек?

— Мислех, че ще ме попиташ за имената на полицаите, за да ги смъмриш и…

— Какво и? — попита Лу. — Да ги уволня? Няма да го направя. Дребните кражби са неминуеми при заплатата, която получава редовният полицай. Все ще изчезне някой и друг долар. Нещо като премия. Не забравяй, че нашата професия е страшно потискаща и опасна. Така че не е толкова изненадващо. Не че ги оправдавам, но някои бъркат в меда.

— Така и баба знае — рече Лори. — Щом позволяваш и на „добрите“ да нарушават закона, къде ще му излезе краят? А такива кражби са не само недопустими от морално гледище, те са катастрофални от правно-медицинска гледна точка. Тези хора са се размотавали на местопрестъплението и са заличавали уликите.

— Не че ги оправдавам, но не бих го правил на въпрос при смърт от свръхдоза наркотици. Друго щеше да е, ако ставаше дума за убийство. Сигурен съм, че и полицаите нямаше да се държат така.

— Не мога да повярвам, че мериш с двоен аршин! Ако те слуша човек, излиза, че всеки наркоман може да пукне, и ако полицаите го окрадат, преди да дойде съдебният лекар, толкова по-добре.

— Съжалявам, че те разочаровах — каза Лу, — но точно така го чувствам. Попита ме и ти казах. Ако смяташ и занапред да разнищваш случката, обади се в отдел „Кадри“ в полицейското управление и им я разкажи. Аз предпочитам да се съсредоточа върху сериозните лоши момчета.

— И пак не мога да повярвам на ушите си — рече Лори. — Направо ме довърши. Какво, толкова ли съм наивна?

— Възползувам се от правото си по петата поправка към конституцията — рече Лу, опитвайки се да разведри атмосферата. — Но виж какво ще ти кажа. Защо не го обсъдим довечера? Хайде да вечеряме заедно!

— Заета съм — отвърна Лори.

— Разбира се — рече Лу. — И аз съм един, да си помисля, че си свободна! Сигурно пак си с доктор Рози. Не ми казвай. Няма да го понеса, колкото и малко да е себелюбието ми. С неговата лимузина и така нататък сигурно ще те заведе в ресторант, където не мога да си позволя и таксата за гардероба. Както казах и вчера, обади ми се, ако лабораторията ви реши да направи някои от изследванията, които могат да наведат на нещо. Чао!

Лу стана и излезе от стаята. Лори беше доволна, че си е тръгнал. Понякога я дразнеше. Виж го ти, засяга се лично, задето му отказва да излезе с него. Какво очакваше от нея? Да зареже всичко ли?

Тъкмо се канеше да се обади в отдел „Кадри“ на полицейското управление, както й предложи на шега Лу, когато телефонът иззвъня. Беше Джордан.

— Надявам се, не си се обаждала, за да отмениш вечерята — каза той.

— Няма такова нещо — отвърна Лори. — Става въпрос за секретарката ти, Марша Шулман.

— Искаш да кажеш, бившата ми секретарка — поправи я Джордан. — Не дойде на работа и тази сутрин, така че ще я сменям. Вече има временна заместничка.

— Май е мъртва — каза Лори.

— О, не! — рече Джордан. — Сериозно ли говориш?

Лори обясни как е идентифицирала обезглавения труп с рентгеновите снимки на гръдния кош и двете операции.

— Колегите от Съдебна медицина ще потвърдят самоличността й — каза Лори, — по и сега сме напълно сигурни.

— Дали не е замесен онзи мухльо, съпругът й? — изрази гласно мислите си Джордан.

— Сигурна съм, че полицията ще проучи — рече Лори. — Както и да е, реших, че е по-добре да знаеш.

— Не съм сигурен дали искам да знам — каза Джордан. — Ужасни вести.

— Съжалявам, че ги научаваш от мен — рече Лори.

— Не си виновна — каза Джордан. — Пък и трябваше да знам. Както и да е, ще се видим в осем.

— Нека бъде осем.

Лори затвори и след това се обади в отдел „Кадри“ на полицията. Разговаря с някаква отегчена секретарка, която си записа подробностите от разказа й и обеща да ги предаде на шефа си.

Лори поседя на бюрото, за да се съсредоточи, преди да се върне в залата за аутопсии за последния случай. Започваше да се чувства смазана. Имаше усещането, че губи контрол над живота си — личен, професионален, етичен.

— Аз съм лейтенант Лу Солдано — каза учтиво Лу. Подаде картата си на светлооката секретарка на рецепцията.

— Отдел „Убийства“? — попита тя.

— Да — потвърди Лу. — Искам да говоря с лекаря. Ще му отнема само няколко минути.

— Седнете в чакалнята, аз ще му предам, че сте тук.

Лу седна и лениво запрелиства последния брой на „Ню Йоркър“. Забеляза картините по стените, особено откровено порнографните. Чудеше се дали някой нарочно ги е избрал, или влизаха в обзавеждането на кабинета. При всички положения хората имаха различни вкусове.

Освен от картините Лу беше впечатлен и от чакалнята. Стените бяха с махагонова ламперия. На пода имаше красив персийски килим. Лу вече знаеше, че докторът си живее като цар.

Разгледа лицата на пациентите, които плащаха за този разкош, а също за лимузината и розите. В чакалнята имаше около десетина души, някои с превръзки на очите, други изглеждаха напълно здрави, включително една жена на средна възраст, натруфена с бижута. Идеше му да я попита какво прави тук, но не посмя.

Времето минаваше бавно, пациентите един по един изчезваха вътре в кабинета. Лу се опита да сдържи нетърпението си, но след четиридесет и пет минути се изнерви. Помисли си, че Джордан Шефилд го пренебрегва нарочно. Въпреки че Лу нямаше час, той бе очаквал да го приемат относително бързо, може би да му посочат друго време. Не всеки ден лейтенант от отдел „Убийства“ се отбиваше в кабинета на лекар. Освен това не смяташе да пилее времето на доктора.

Бе дошъл по две причини. За да научи нещо повече за Марша Шулман, но и за да поговорят за Пол Серино. Бе дошъл за улики: докторът би могъл да му каже някои подробности, които той още не знаеше. Отпъждаше досадната мисъл, която го глождеше: всъщност бе дошъл да провери мъжа, с когото доктор Лори Монтгомъри се срещаше всяка вечер.

— Господин Солдано — каза най-после секретарката. — Доктор Шефилд ще ви приеме.

— Време беше — промърмори Лу, докато ставаше, и метна списанието.

Тръгна към вратата, която секретарката държеше отворена. Не беше същата, през която влизаха пациентите.

В дъното на къс коридор бе въведен в личния кабинет на Джордан. Застана в средата на помещението. Чу как вратата се затвори зад него.

Погледна наведената руса глава на Джордан. Докторът пишеше в някакъв картон.

— Седнете! — каза Джордан, без да вдига поглед.

Лу се замисли какво да прави. Реши да не се подчинява на думите му, които приличаха повече на заповед, отколкото на покана, и той остана прав. Огледа кабинета. Беше впечатлен и неволно го сравни със своята нищо и никаква дупка с метално бюро и олющени стени. Кой е казал, че животът бил справедлив? Лу се замисли.

Пренасочи вниманието си към доктора, но не откри нищо повече от това, че е доста спретнат. Беше облечен в обичайната лекарска престилка, по-бяла от сняг и силно колосана. На пръста си носеше голям златен пръстен с герб, вероятно на някое тежкарско училище.

Джордан приключи с картона и внимателно подреди страниците, преди да го затвори. След това вдигна поглед. Изглеждаше наистина изненадам, че Лу продължава да стои в средата на кабинета с фуражката в ръка.

— Заповядайте! — рече Джордан. Стана и посочи единия от двата стола срещу бюрото си. — Седнете. Извинявайте, че ви накарах да чакате, но тия дни съм страшно зает. Много операции. Какво мога да направя за вас? Предполагам, сте тук във връзка с моята секретарка, Марша Шулман. Каква трагедия! Дано се заемете да проучите дали евентуално съпругът не е замесен.

Лу вдигна поглед към лицето на Джордан. Чувстваше се мъниче пред него, а уж бе висок почти метър и осемдесет.

— Какво знаете за господин Шулман? — попита Лу.

След по-сърдечната покана на Джордан той седна. Лекарят също седна. Лу го изслуша, докато той му разказа всичко, което знаеше за съпруга на Марша. Тъй като полицаят вече знаеше доста повече от него, използва времето да разгледа „добрия“ доктор и долови лекия, може би нарочно изработен английски акцент. Още преди да е свършил, Лу реши, че Джордан е надут, превзет безочлив мръсник. Не разбираше какво намира в него едно толкова естествено момиче като Лори.

Реши, че е време да смени темата.

— Какво ще ми кажете за Пол Серино? — попита той.

Джордан се поколеба за миг. Беше изненадан от името.

— Извинете, че ви питам — каза той, — но какво общо има господин Серино?

Лу бе доволен от смущението на Джордан.

— Ще ви бъда благодарен, ако ми кажете всичко, каквото знаете за господин Серино.

— Господин Серино ми е пациент — рече сухо Джордан.

— Това вече го знам — каза Лу. — А как върви лечението му?

— Не говоря за пациентите си — студено отвърна Джордан.

— Така ли? — каза Лу и вдигна вежди. — Пък аз чух друго. Всъщност знам от сигурен източник, че сте обсъждали в подробности случая на господин Серино.

Устните на Джордан се свиха.

— Но да не говорим за това — каза Лу. — Исках да ви попитам дали вие или някой от вашите служители сте били изнудвани.

— Няма такова нещо — рече Джордан и се изсмя нервно. — Защо му е на някой да ме изнудва?

— Свържете ли се с хора като Серино, неща като изнудването са просто неизбежни. Възможно ли е вашата секретарка да е била заплашвана?

— С каква цел?

— Не зная — рече Лу. — Вие ще ми кажете.

— Защо Серино ще изнудва мен или някой от служителите ми? Аз го лекувам. Помагам му.

— Хората от организираната престъпност разсъждават различно от нормалните хора — каза Лу. — Те се смятат за богоизбрани, които стоят над закона, всъщност над всичко. Не получат ли каквото искат, просто ви убиват. Ако го получат, но решат, че не сте им симпатичен или че ви дължат прекалено много пари, пак ви убиват.

— Е, аз определено им давам каквото искат.

— Както кажете, докторе. Просто се опитвам да погледна нещата от всички страни. Секретарката ви е мъртва и някой доста грубичко я е осакатил. И който го е направил, е държал да не се разбере скоро коя е тя. Искам да знам защо.

— Е, мога да ви кажа със сигурност, че изчезването на Марша или смъртта й нямат нищо общо със Серино. Извинете, но трябва да прегледам пациентите. Ако имате допълнителни въпроси, защо не се свържете с мен чрез адвоката ми?

— Разбира се, докторе, разбира се — каза Лу. — Тръгвам си. Но от мен да го знаете — щях да си отварям очите на четири, ако си имах вземане-даване с Пол Серино. Мафията изглежда много лъскава, когато четете за нея или я гледате на кино, но щяхте да сте на друго мнение, ако видите как изглежда сега госпожа Шулман. И един последен съвет. На ваше място щях да внимавам, когато му изпращам сметката. Благодаря за времето, което ми отделихте, докторе.

Лу излезе от сградата, ядосваше се, че изобщо е идвал. Срещата не донесе нищо, само му изопна нервите. Не понасяше надути глупаци, които като Джордан Шефилд се смятат за любимци на съдбата. Ако си навлечеше неприятности с Пол Серино, сам щеше да си е виновен. Беше толкова самовлюбен, че не забелязваше опасността.

След половин час Лу беше в кабинета си в Главното управление на полицията. За момент застана на прага и огледа бъркотията вътре. Неговата бърлога бе съвсем различна от изисканите помещения при Джордан Шефилд. Мебелите бяха от обичайния сив метал — служебен инвентар, обгорен и лекьосан от разлятото кафе. Подът бе покрит с нагънат и напукан линолеум. Стените бяха боядисани преди много години в бледозелено и бяха олющени от спуканата тръба на горния етаж. По всички хоризонтални повърхности бяха натрупани книжа и рапорти, тъй като шкафовете за архива бяха претъпкани.

Лу никога не беше мислил толкова за кабинета си, но днес той му се видя направо окаян. Знаеше, че е смешно, но все пак се ядоса на самодоволния доктор.

Точно в този момент Харви Лосън, негов колега, лейтенант, прекъсна мислите му.

— Ей, Лу — извика Харви, — помниш ли оная мацка, с която говореше вчера? От Службата по съдебна медицина?

— Е?

— Току-що чух, че се обаждала в отдел „Кадри“. Вдигнала врява, задето двама униформени били крали от жилището на някакъв умрял от свръхдоза. Какво ще кажеш, а?

Тони и Анджело бяха отново в лимузината на Анджело. Бяха паркирали срещу „Грийнблат“ в Манхатънската болница, крилото на богаташите, където разглезени пациенти паралии си поръчваха по-специални неща, например вино, при условие че лекарите разрешаваха.

Беше три без дванадесет следобед и Тони и Анджело бяха капнали. Надяваха се, че ще си отспят след работата през нощта, но Пол Серино беше намислил друго.

— В колко часа каза доктор Травино, че трябва да свършим работата? — попита Тони.

— В три — отвърна Анджело. — Явно по това време суматохата в болницата е най-голяма. Сестрите от дневната смяна се готвят да си вървят, а тези от вечерната тъкмо застъпват.

— Щом докторът го казва, мен ме устройва.

— А мен не — рече Анджело. — Твърде рисковано е.

Той се огледа неспокойно. Имаше много движение и полицаи. През десетте минути, откакто бяха паркирали, забеляза да минават три патрулни коли.

— Приеми го като предизвикателство — предложи Тони. — И си помисли за парите, които ще вземем.

— Предпочитам да работя нощем — рече Анджело. — И на този етап от живота не са ми нужни предизвикателства. Освен това сега би трябвало да спя. Не е редно да работя, когато съм толкова уморен. Мога да сбъркам.

— Няма страшно — каза Тони. — Сигурно ще е забавно.

Но Анджело си знаеше своето.

— Имам някакво лошо предчувствие — каза той. — Може би просто трябва да си отидем вкъщи и да се наспим. Предстои ни още една дълга нощ.

— Защо не останеш тук, а аз ще вляза сам. Пак ще си разделим парите.

Анджело прехапа устна. Изкушаваше се да прати хлапака сам в болницата, но знаеше, че ако нещо се обърка, Серино ще побеснее. И при най-доброто стечение на обстоятелствата, ако Тони влезеше сам, имаше голяма вероятност нещата да се провалят. Ще не ще, стигна до заключението, че всъщност няма избор.

— Благодаря за предложението — каза той и се огледа още веднъж, — но трябва да го направим заедно.

Анджело се обърна към Тони и за свой ужас видя, че хлапакът е извадил пистолета. Проверяваше пълнителя.

— За бога! — извика Анджело. — Прибери тоя проклет патлак. Ами ако някой мине край колата и те види как си играеш с него? Гъмжи от полицаи.

— Вече е готово — възкликна Тони. Щракна пълнителя обратно в пистолета и го пъхна в кобура. — В страшно гадно настроение си. Огледах се, преди да го извадя. За малоумен ли ме имаш? Няма никой до колата.

Анджело затвори очи и се опита да се успокои. Главоболието му се усилваше. Нервите му бяха изопнати. Не обичаше да е толкова уморен.

— Наближава три — рече Тони.

— Добре — отвърна Анджело. — Помниш ли какво ще правим, щом влезем в болницата?

— Помня какво се предполага, че ще правим — повтори Тони. — Няма проблеми.

— Добре — рече отново Анджело. — Да тръгваме.

Слязоха от колата. Анджело хвърли още един поглед. Доволен, поведе Тони през улицата и влязоха във фоайето на Манхатънската болница.

Най-напред спряха при магазинчето за подаръци, където Анджело купи два букета. Подаде единия на Тони, а той понесе другия. С цветята в ръка се върнаха при входа и изчакаха пред гишето за информация.

— Мери О’Конър — рече учтиво Анджело, когато му дойде редът.

— Петстотин и седма — отвърна служителката зад бюрото, след като провери на компютъра.

Щом се сляха с тълпата пред асансьорите, Тони се наведе към Анджело и прошепна:

— Дотук добре.

Анджело отново погледна ядосано Тони, но не каза нищо. Обградиха ги сестри, които току-що застъпваха дежурство. Не беше време за упреци. На петия етаж Анджело и Тони слязоха заедно с три медицински сестри.

Анджело изчака да види накъде ще тръгнат, след това избра противоположната посока. Веднага забеляза, че стая 507 е в другата посока, но продължи да върви, докато сестрите стигнаха до оживената сестринска стая, и после забави крачка.

Държеше се така, като че знаеше точно къде отива. Мина небрежно покрай сестринската стая, без дори да погледне натам.

След като я подминаха, вече беше лесно да открият стая 507. Анджело забави ход и надникна вътре. Доволен, че няма никой от персонала, прекрачи прага и погледна жената на леглото. Тя гледаше телевизия, апаратът бе монтиран на механична конзола, свързана с леглото.

Беше с превръзка върху едното око. Незакритото й око се насочи от телевизора към Анджело. В погледа й се четеше въпрос.

— Добър ден, госпожо О’Конър — каза приветливо Анджело. — Имате посетител.

Анджело махна с ръка на Тони да дойде в стаята.

— Кои сте вие? — попита Мери О’Конър.

Тони влезе усмихнат с букета цветя пред себе си. Погледът на Мери О’Конър се прехвърли от Анджело към Тони. Тя се усмихна.

— Май сте сбъркали стаята — каза жената. — Може би има друга О’Конър.

— О? — възкликна Анджело. — Нали вие сте О’Конър, по-късно днес ви предстои операция.

— Да — каза госпожа О’Конър, — но не ви познавам.

— Едва ли ни познавате — рече Анджело.

Отстъпи назад при вратата и погледна коридора. Сестринската стая бе все така оживена. От другата страна не идваше никой.

— Мисля, че е време да полекуваме госпожа О’Конър.

Тони се усмихна още по-широко. Остави цветята на нощното шкафче.

— Как така ще ме лекувате? — запита госпожа О’Конър.

— Терапия за отпускане — каза Тони. — Позволете да взема възглавницата.

— Доктор Шефилд ли нареди?

Въпреки че се усъмни, госпожа О’Конър не се възпротиви, когато Тони издърпа възглавницата под главата й. Не беше свикнала да се съмнява в лекарите.

— Не съвсем — рече Тони.

Признанието даде кураж на госпожа О’Конър.

— Искам да говоря със сестра Ланг — започна тя.

Но не успя да довърши. Тони натисна възглавницата върху лицето й и седна на гърдите й.

Последваха няколко приглушени звуци, ала госпожа О’Конър не се съпротивлява дълго. Ритна веднъж-дваж, но не толкова, за да се защити, а по-скоро защото не й достигаше въздух.

През цялото време Анджело действаше като охрана. Не отделяше поглед от сестринската стая. Там нямаше никакви проблеми. Сестрите си бъбреха. Погледна в другата посока. За миг сърцето му спря — видя, че към стая 507 се приближава жена на средна възраст с количка с кани за вода. Беше на пет метра.

Анджело се дръпна в стаята и затвори вратата. Тони не беше свършил с „лечението“. Още седеше върху госпожа О’Конър.

— Някой идва! — предупреди го Анджело.

Извади пистолета от джоба си и се зае да слага заглушителя. Тони продължаваше да натиска възглавницата. На вратата се почука. Анджело махна към банята.

— Насам — подкани той шепнешком Тони, който не тръгна след него.

Подир десет секунди се почука пак. Тони без желание вдигна възглавницата. Мери О’Конър беше посиняла, не помръдваше. Незакритото й с превръзка око се взираше невиждащо в тавана.

Анджело трескаво махна на Тони да дойде при него в банята, когато се почука за трети път. После вратата към коридора се отвори, Тони скочи от леглото и се пъхна в банята, принуждавайки Анджело да яхне тоалетната чиния. Притвори вратата на банята; в стаята влезе жената с количката.

Анджело беше приготвил пистолета. Заглушителят беше поставен. Не му се щеше да го използва, но май нямаше избор. През леко открехнатата врата на банята видя как жената сменя каната с вода на О’Конър. Затаи дъх. Жената бе само на няколко метра. Анджело щеше първо да изчака тя да забележи госпожа О’Конър и чак тогава да предприеме нещо. За негова изненада жената изчезна, без дори да погледне към пациентката.

След като изчака цяла минута, Анджело каза на Тони да надникне внимателно. Младокът отвори вратата на банята колкото да надзърне.

— Отишла си е — каза Тони.

— Да се махаме — рече Анджело.

Щом излезе от банята, Тони се спря край леглото.

— Дали е мъртва? — попита той.

— Не може да си толкова посинял и още да си жив — отвърна Анджело. — Хайде! Грабвай си цветята. Искам да офейкаме много преди да са я открили.

Стигнаха при колата без произшествия. Анджело си мислеше, че е направил добре, като е влязъл в болницата. Тони изгаряше от нетърпение да стреля и щеше да остави пътека от трупове след себе си.

Тъкмо подкара колата, когато младокът реши да му се изповяда.

— Не е лошо да душиш някого. Ама аз пък предпочитам да им тегля куршума. По-сигурно си е, по-бързо и определено ти носи повече кеф.

Лу извади цигара и я запали. Не че му се пушеше особено. Просто искаше да убие времето. Заседанието трябваше да започне преди половин час, а служителите продължаваха да пристигат. Щяха да обсъждат трите екзекуции в гангстерски стил, извършени в Куинс предната нощ. Лу си мислеше, че те ще предизвикат известно раздвижване в отдела, но трима детективи още ги нямаше.

— Майната им — каза накрая той.

Направи знак на сержант Норман Карвър да започва. Фактически за разследването отговаряше той, въпреки че трите екипа, заели се със случаите, действаха самостоятелно.

— Боя се, че нямаме какво да си съобщим — рече Норман. — Единственото общо между тримата убити е, че и тримата по един или друг начин са свързани с ресторантьорството — първият има ресторант, вторият е съдружник, а третият — доставчик.

— Това не ни навежда на нищо — отбеляза Лу. — Нека разгледаме всеки случай поотделно.

— Първият е семейство Голдбърг от Кю Гардънс — продължи Норман. — И Хари, и Марта Голдбърг са били застреляни, както са спели. Според предварителното следствие са използвани два пистолета.

— С какво се е занимавал Хари? — попита Лу.

— Държи много посещаван ресторант тук, в Манхатън — поясни Норман. — „Долче Вита“. В богаташкия квартал. Петдесет и четвърта улица. Съдружник е на Антъни де Бартоло. Досега не сме открили никакви проблеми, финансови или лични, между съдружниците или в ресторанта.

— Следващият? — рече Лу.

— Стив Вивонето от Форест Хилс — каза Норман. — Притежава верига от заведения за бързо хранене в окръг Насау — „Паста Пронто“. И тук не открихме никакви финансови проблеми, но още сме в началото на следствието.

— Последният случай?

— Джанис Сингълтън, също от Форест Хилс — каза Норман. — Жена е на Честър Сингълтън. Зарежда ресторанти, наскоро е бил предпочетен за доставчик на веригата на Вивонето. Пак никакви финансови проблеми. Всъщност му е потръгнало още повече, откакто се е заел и с „Паста Пронто“.

— Кой е снабдявал „Паста Пронто“ преди Сингълтън? — попита Лу.

— Още не знаем — отвърна Норман.

— Трябва да разберем — рече Лу. — Семействата на Сингълтън и Вивонето познавали ли са се?

— Още не сме установили — отговори Норман. — Но ще проучим.

— Свързани ли са с организираната престъпност? — попита Лу. — Начинът, по който са били убити, ме навежда на тази мисъл.

— И ние в началото бяхме на такова мнение — рече Норман и погледна другите петима мъже в стаята. Те кимнаха. — Но не открихме почти нищо. Два от ресторантите, които е снабдявал Сингълтън, имат някаква връзка, но не бих казал, че е сериозна.

Лу въздъхна.

— Трябва да има някаква връзка между трите случая.

— Съгласен съм — каза Норман. — От куршумите, които получихме от съдебните лекари, се вижда, че Хари Голдбърг, Стивън Вивонето и Джанис Сингълтън са били застреляни с един и същ пистолет, Марта Голдбърг — с друг. Но това не е заключение от балистичната експертиза. Само предположение. Все пак всички са с еднакъв калибър. Затова имаме силното подозрение, че и зад трите убийства стоят едни и същи хора.

— Задигнато ли е нещо? — попита Лу.

— Роднините на Голдбърг твърдят, че Хари е имал масивен златен „Ролекс“. Не го намерихме. Не открихме и портфейла му. Но на другите места като че ли не липсва нищо.

— Изглежда, отговорът се крие в ресторантите — каза Лу. — Поискайте подробен счетоводен баланс и на трите фирми. Опитайте се и да откриете дали някой е бил подложен на изнудване или заплаха. И го направете възможно по-бързо. Шефът ни дава зор.

— Хората се скъсват от работа — рече Норман.

Лу кимна. Норман му подаде лист, изписан на машина.

— Ето резюмето на това, което току-що ти казах. Извинявай за печатните грешки.

Лу прочете бързо листа. Дръпна замислено от цигарата. В Куинс ставаше нещо голямо и лошо, нямаше никакво съмнение. Чудеше се дали тези убийства имат нещо общо с Пол Серино. Изглеждаше малко вероятно. Но след това се сети за Марта Шулман. Интересно дали някой от покойниците е бил свързан със съпруга й, Дани. Беше малко вероятно, но не бе изключено той да е обединяващата брънка.

8

3 ч следобед, четвъртък

Манхатън

Лори си взе от регистратурата кафе, което по това време на деня приличаше повече на мътилка, отколкото на ободряваща напитка, и влезе в следобедното съвещание в заседателната зала, свързана с кабинета на Бингам. Само с него съдебните лекари от града имаха възможност да споделят заключенията си от различните случаи и да обсъдят проблемите на диагностиката. Въпреки че Службата по съдебна медицина се заемаше със смъртните случаи и в Бронкс, и в Манхатън, Куинс, Бруклин и Статън Айлънд си имаха свои служби. Четвъртък беше денят, в който всички се събираха. Бе задължително да присъстваш на съвещанието, така поне смяташе Бингам.

Както обикновено, Лори седна близо до вратата. Впуснеха ли се да обсъждат административни или политически проблеми, тя предпочиташе да се измъкне.

Най-интересната част на тези седмични съвещания обикновено беше преди откриването им. От непринудените разговори Лори научаваше любопитни клюки и подробности за сложни или страховити случаи. Днешният четвъртък не правеше изключение.

— Мислех си, че съм виждал всичко — каза Дик Кацънбърг на Пол Плоджет и Кевин Саутгейт.

Дик беше старши съдебен лекар в службата на Куинс. Лори наостри уши.

— Това е най-странното убийство, на което съм се натъквал — продължи Дик. — А бог ми е свидетел, нагледал съм се на какво ли не.

— Ще ни кажеш ли, или трябва да те молим? — попита Кевин, очевидно и той изгаряше от нетърпение да научи още за случката.

Съдебните лекари имаха навика да си разменят „бойни разкази“, които или те караха да си раздвижиш мозъка, или бяха гротескни и странни.

— Един младеж — продължи Дик. — Видели са му сметката в погребално бюро с аспиратора за балсамиране.

— И са го умъртвили с него ли? — запита Кевин. Засега не виждаше нищо особено.

— Не! — отвърна Дик. — С троакара. Аспираторът е бил пуснат. Хлапето сякаш бе балсамирано живо.

— Уф! — каза Пол, очевидно впечатлен. — Наистина странно. Напомня ми за оня случай…

— Доктор Монтгомъри! — извика някой.

Лори се обърна. Пред нея стоеше Бингам.

— Май трябва да обсъдим с вас нещо друго — каза той.

Лори почувства как стомахът й се свива. Чудеше се какво ли е сбъркала пак.

— При мен дойде доктор Де Врийс — продължи Бингам. — Оплака се, че непрекъснато ходите при него в лабораторията и му досаждате за някакви резултати. Зная, че ги бързате, но не чакате само вие. Де Врийс е затънал до гуша в работа. Излишно е да ви го казвам. Но не разчитайте на специално отношение. Ще чакате като всички останали. Ще ви бъда благодарен, ако не тормозите повече доктор Де Врийс. Ясно ли е?

На Лори й беше на езика да каже, че Де Врийс по доста идиотски начин крънка още средства, но Бингам се бе обърнал. Още не бе обмислила това мъмрене, третото й от четири дни насам, когато Бингам откри съвещанието.

Започна както обикновено, обобщи статистиката от предишната седмица, след това направи кратко съобщение по убийството в Сентръл Парк, тъй като то беше отразено доста широко в печата. Отново отхвърли обвиненията на средствата за масово осведомяване, че съдебните лекари неправилно са подходили към случая. Приключи, като посъветва всички да не изказват лично мнение.

Лори бе сигурна, че последната забележка е насочена към нея. Кой друг от съдебните лекари бе изказал мнение?

След Бингам Калвин говори по административни въпроси и обърна особено внимание на това, че окастреният от кметството бюджет на Службата се отразява на работата. Кажи-речи, всяка седмица биваха съкращавани или премахвани някои дейности.

Подир Калвин думата взеха шефовете на районните служби. Някои от присъстващите се прозяваха, други задрямаха.

След като директорите на районите приключиха, думата бе предоставена на лекарите. Дик Кацънбърг описа няколко случая, включително и доста зловещия от погребалното бюро в Куинс.

Щом той свърши, Лори се прокашля и също взе думата. Описа своите шест случая на смърт от свръхдоза възможно най-сбито, като наблегна на обществените различия, които ги открояваха сред обичайните случаи на смърт от свръхдоза. Изтъкна, че починалите са несемейни юпита[4], чиято наркомания е изненадала и приятелите, и близките им. Обясни, че е инжектиран главно кокаин, който обаче не е бил смесен с хероин.

— Безпокоя се — каза Лори, като избягваше да гледа Бингам, — че това е началото на поредица от смъртни случаи, предизвикани от свръхдози. Подозирам, че се дължат на замърсител в наркотика, но досега не сме открили такъв. Молбата ми е, ако попаднете на случаи като тези, да ми ги изпратите.

— И аз имах четири такива случая през последните няколко седмици — каза Дик, когато Лори свърши. — Тъй като срещаме толкова много случаи на смърт от свръхдоза и отравяне, не обърнах особено внимание на общественото положение на жертвите. Но понеже отвори дума за това, и четиримата, струва ми се, бяха преуспели. Трима бяха приели кокаина венозно, четвъртият — орално.

— Орално ли? — повтори някой с изненада. — Свръхдоза кокаин, приета орално? Доста необичайно. Обикновено се среща само при наркотрафикантите, пренасящи от Южна Америка опиата в презервативи, които се късат.

— Наркоманите са непредвидими — рече Дик. — Единият от мъртвите, с които се занимавах, беше намерен в хладилника. Явно му е станало толкова горещо, че се е напъхал вътре, за да му олекне.

— Един от моите също беше влязъл в хладилника — каза Лори.

— И аз имах един такъв — обади се Джим Бенет, шефът на Службата по съдебна медицина в Бруклин. — Сега се сещам за още един, който беше изтичал на улицата съвсем гол, преди да припадне и да умре. Беше нагълтал наркотика, но едва след като се бе опитал да си го вкара венозно.

— Пак ли става въпрос за преуспели хора, каквито рядко срещаме в статистиката за смърт от свръхдоза? — попита Лори.

— Определено — отвърна Джим. — Мъжът, изтичал на улицата, бил преуспяващ адвокат. А семействата и в двата случая се кълнат, че покойниците не са вземали наркотици.

Лори погледна Маргарет Хауптман, която завеждаше Службата в Сатън Айлънд.

— Срещала ли си подобни случаи? — попита тя.

Маргарет поклати глава.

Лори помоли Дик и Джим да й изпратят по факса документацията по случаите, които бяха описали. Те отвърнаха веднага, че ще го направят.

— Трябва да отбележа нещо — каза Дик. — В три от четирите случая бях подложен на голям натиск от страна на семействата да пиша в смъртния акт, че смъртта е естествена.

— Това е въпрос, на който искам да наблегна — поде Бингам, обаждаше се за пръв път от началото на съвещанието. — При случай на смърт от свръхдоза, когато покойните са от каймака на обществото, семействата, естествено, ще настояват историята да не се раздухва. Трябва да им съдействаме. От политическа гледна точка не бива да отблъскваме тези пациенти.

— Не зная как да тълкувам случая с хладилника — каза Лори. — Макар той пак да ме навежда на мисълта, че в наркотика има замърсител. Може би някакъв химикал, който заедно с кокаина причинява хиперпирексия. При всички положения ме безпокои, че смъртните случаи са свързани с едно — с наркотика. Сега, след като имаме толкова случаи, трябва да го докажем, като сравним процента на естествените му хидролизати. Разбира се, ще ни е необходимо съдействието на лабораторията.

Лори погледна нервно Бингам, за да види дали изражението му ще се промени при споменаване на лабораторията. Но той не трепна.

— Не мисля, че е задължително да има замърсител — обади се Дик. — Кокаинът сам по себе си може да доведе до смърт. И при четирите случая, на които се натъкнах, равнището на серума беше високо. Много високо. И четиримата бяха взели големи дози. Може би кокаинът не е бил смесен с нищо и е бил съвсем чист. Всички сме виждали смъртни случаи, причинени от хероин.

— Все пак смятам, че е имало и замърсител — възрази Лори. — Въпросните жертви не са случайни хора и ми е трудно да повярвам, че толкова много са сбъркали дозата.

Дик вдигна рамене.

— Може би си права — призна той. — Казвам само да не правим прибързани заключения.

След съвещанието Лори бе развълнувана, пак я бяха налегнали странно безсилие и тревога. За броени часове нейната „серия“ се беше удвоила от шест на дванадесет случая. Това беше зловещо. Нещо й подсказваше, че те ще се увеличат, и то с тревожна бързина.

Сега повече и отпреди бе убедена, че обществеността и най-вече юпитата трябва да бъдат предупредени. Проблемът беше как да стане това. Тя определено не смееше да се върне при Бингам. Но бе длъжна да направи нещо.

Изведнъж се сети за Лу. В полицията имаше цял отдел за борба с наркоманията и престъпността. Може би той разполагаше със средства да предупреди, че определен наркотик е особено опасен. С нарастваща решителност Лори отиде в кабинета си и набра телефонния номер на Лу. Когато лейтенантът се обади, тя почувства облекчение.

— Толкова се радвам, че те заварвам — каза Лори с въздишка.

— Така ли? — попита Лу.

— Идвам веднага при теб да ти кажа нещо — рече Лори.

— Така ли?

— Ще ме изчакаш ли? — запита го тя.

— Разбира се — отвърна полицаят. Беше озадачен и същевременно обнадежден. — Идвай.

Лори остави слушалката, грабна куфарчето си, отвори го, метна вътре няколко недовършени протокола, затвори го рязко, взе палтото си и буквално изтича до асансьора.

Когато излезе на Първо авеню, навън ръмеше. Лори изобщо не се надяваше да хване такси, но за късмет едно спря до бордюра и пътникът слезе точно пред нея. Лори се качи, преди онзи да е затворил вратата.

Никога не беше ходила в Градското управление на полицията и беше изненадана, че то се помещава в относително нова сграда. Влезе през главния вход и от охраната я спряха да проверят дали Лу я чака. След това провериха куфарчето й. Въоръжена с пропуск за посетители и упътвания, тя откри кабинета му. Както и цялата сграда, той вонеше на цигарен дим.

— Мога ли да взема палтото ти? — попита Лу, щом Лори влезе.

Пое го и го закачи на закачалката. Докато правеше това, забеляза, че Харви Лосън го гледа мръсно от другия край на залата. Лу затвори вратата на кабинета.

— Беше много развълнувана по телефона — отбеляза лейтенантът, докато сядаше зад бюрото си.

Лори се беше настанила на единия от двата стола с прави облегалки. Куфарчето беше на пода до нея.

— Трябва да ми помогнеш — рече тя, беше напрегната и явно притеснена, стискаше ръце в скута си.

— О, това ли било! — възкликна Лу. — Надявах се, че си развълнувана, защото си променила намеренията си и довечера ще сме заедно.

Не можеше да скрие сарказма в гласа си. Очевидно беше разочарован.

— Моята „серия“ се удвои — каза Лори. — Вече има дванадесет случая, не шест.

— Интересно — рече Лу безразлично.

— Надявах се, че знаеш някакъв начин да предупредим обществеността — каза Лори. — Ще бъдем залети от такива случаи, ако не направим нещо, и то бързо.

— И какво очакваш да направим? — запита Лу. — Да публикуваме обява в „Уолстрийт Джърнъл“: „Юпита, не се докосвайте до наркотиците!“.

— Говоря ти сериозно — каза Лори. — Това наистина ме тревожи.

Лу въздъхна. Извади цигара и я запали.

— Толкова ли не можеш да не пушиш? — попита го Лори. — Ще остана само няколко минути.

— Божичко! — озъби се лейтенантът. — Това си е моят кабинет.

— Тогава, моля те, опитай се да духаш дима встрани — рече Лори.

— Пак те питам — додаде Лу. — Какво очакваш да сторя? Сигурно си имала нещо предвид, щом си си направила труда да дойдеш чак дотук.

— Не, нищо определено — призна Лори. — Просто си мислех, че полицейският отдел за борба с наркотиците сигурно има някакъв начин да предупреди обществеността. Не може ли да даде съобщение за печата?

— Защо не го направите от Службата по съдебна медицина? — поинтересува се Лу. — Работата на полицията е да арестува хора с наркотици, а не да им помага.

— Засега шефът отказва да се обвързва. Сигурна съм, че все някога ще го направи, но дотогава ще умират хора.

Лу дръпна от цигарата и издуха дима през рамо.

— А останалите съдебни лекари? И те ли като теб са убедени, че става дума за вълна от мъртви юпита?

— Не съм правила допитване — отвърна Лори.

— Не ти ли се струва, че реагираш емоционално заради брат си? — подхвърли Лу.

Лори се вбеси.

— Не съм дошла тук, за да си играеш на психолог аматьор. Но понеже отвори дума, разбира се, че реагирам емоционално. Знам какво е заради наркотиците да загубиш любим човек. Ала подобно съпреживяване ми помага в работата. Може би ако срещахме повече разбиране у капнали от умора полицаи като теб, ние, лекарите от държавните болници, щяхме да спасяваме хора, вместо да пребъркваме джобовете на трупове.

Лу запази спокойствие.

— Честно казано, доктор Монтгомъри, за мен ще бъде удоволствие да спасявам живота на хората. Всъщност правя тъкмо това. Ала ако не ми представите доказателства за великата си теория за замърсителя, в отдела за борба с наркотиците просто ще ми се изсмеят в лицето и ще ме пратят да си гледам убийствата.

— Нищо ли не можеш да направиш?

— Аз? Лейтенантът от отдел „Убийства“? — Лу беше вбесен, но знаеше, че Лори е искрено загрижена. — Защо не идеш при журналистите?

— Не мога — отвърна Лори. — Ако се обърна към тях зад гърба на Бингам, ще ми изстине мястото. Вече ми вдига пара. А ти?

— Аз ли? — възкликна изненадан Лу. — Лейтенант от отдел „Убийства“ изведнъж проявява интерес към смъртни случаи, предизвикани от свръхдоза! Ще ме питат за имената и откъде съм ги научил и ще трябва да им кажа, че от теб. Освен това шефовете ще има да се чудят защо съм седнал да се занимавам с наркоманите, а не с масовите убийства, извършени от гангстери. Не, аз не мога. Ако се обърна към журналистите, сигурно и моето място ще изстине.

— Защо не поговориш с отдела за борба с наркотиците? — попита Лори.

— Хрумна ми нещо — рече Лу. — Какво ще кажеш за твоя приятел, доктора. Естествено е един лекар да се интересува от такива проблеми. Освен това май е от тежкарите с тази лимузина и лъскав кабинет.

— Джордан не ми е приятел — възрази Лори. — Той ми е познат. Откъде знаеш за кабинета му?

— Днес следобед ходих при него — отвърна Лу.

— Защо? — попита Лори.

— Искаш да знаеш истината или това, което си казах? — рече Лу.

— И двете — каза Лори.

— Исках да го разпитам за неговия пациент, Пол Серино — поясни Лу. — И за секретарката му, дето й видяха сметката. Но бях и любопитен да го видя. И ако те интересува мнението ми, той е мръсник.

— Не ме интересува мнението ти — озъби се Лори.

— Умът ми не го побира — продължи настоятелно Лу — какво намираш в този съмнителен, надут, суетен нехранимайко. Никога не съм виждал такъв лекарски кабинет. И лимузината… моля ти се! Тоя сигурно смъква по десет кожи от пациентите си. Ще прощаваш! Но какво те привлича у нето? Парите ли?

— Не! — възмути се Лори. — И понеже заговори за пари, обадих се във вашия отдел „Кадри“…

— Чух — прекъсна я Лу. — Е, сега сигурно ще спиш по-спокойно, нали спипа някакъв си нещастен патрулен полицай, който просто иска да изучи децата си. Ей на това му се вика морал! Сега извинявай, но отивам във Форест Хилс, за да се опитам да разкрия някое истинско престъпление.

Лу угаси цигарата и стана.

— Значи няма да говориш с отдела за борба с наркотиците? — опита още веднъж Лори.

Лу се надвеси над бюрото.

— Не — отсече той. — Просто ще ви оставя вас, богатите, да се грижите сами за себе си.

Последните няколко минути Лори беше сдържала гнева си, но сега му даде воля.

— Покорно благодаря, лейтенант — рече презрително тя.

Стана, взе палтото и куфарчето си и излезе наперено от кабинета на Лу. Долу хвърли пропуска на бюрото на охраната и излезе.

Лесно хвана такси, тук идваха от Бруклинския мост. Минаха почти направо по Първо авеню и тя се прибра за нула време. Когато слезе от асансьора, погледна кръвнишки Дебра Енглър и тръшна вратата.

— А по едно време го мислеше за очарователен — промърмори Лори, присмивайки се на себе си, докато се събличаше и влизаше под душа.

Не можеше да повярва, че е седяла толкова дълго в кабинета на Лу Солдано и се е примирявала с всички тези обиди с напразната надежда, че той ще благоволи да й помогне. Преживяването беше унизително.

Уви се в бялата хавлия, отиде до автоматичния телефонен секретар и изслуша съобщенията, а прегладнелият котарак се отъркваше в краката й и мъркаше. Бяха се обаждали майка й и Джордан. И двамата я молеха да им звънне, щом се прибере. Джордан беше оставил номер, но не домашния, с вътрешен телефон.

Обади му се, казаха й, че е в операция, но да изчака.

— Извинявай — рече Джордан, когато след няколко минути вдигна слушалката. — Още съм в операция. Но предадох да ме извикат, ако се обадиш.

— Сега си в операция? — не повярва Лори.

— Няма страшно — каза Джордан, — мога да прекъсна за няколко минути и после пак ще се измия. Дали да не отложим вечерята за малко по-късно? Не ми се ще пак да чакаш, а имам още един случай.

— Защо не се видим друг път?

— Само това не, моля те! — рече Джордан. — Имах ужасен ден и чакам с нетърпение да те видя. Помниш ли, снощи си тръгна толкова рано.

— Няма ли да си уморен? Особено след като имаш още един случай.

И Лори се чувстваше изтощена. Идеше й веднага да си легне.

— Ще си почина — рече Джордан. — Няма да стоим до късно.

— В колко можем да се видим?

— Девет часа — отвърна Джордан. — Ще пратя Томас да те вземе.

Лори се съгласи без особено желание. После се обади на Калвин Уошингтън вкъщи.

— Какво има, Монтгомъри? — запита Калвин, след като жена му го повика на телефона. Гласът му звучеше сърдито.

— Извинявай, че те безпокоя вкъщи — каза Лори. — Вече имам дванадесет случая в моята серия, възложете ми и другите, ако се появят.

— Утре няма да правиш аутопсии. Утре ти е ден за оформяне на документацията.

— Зная, затова се обаждам. В края на седмицата нямам дежурства, ще наваксам с документацията тогава.

— Монтгомъри, я намали малко темпото. Прекалено си се запалила. Вживяваш се и не си обективна. Съжалявам, но утре ти е ден за оформяне на документацията, който и да влезе през вратата с краката напред.

Лори затвори телефона. Чувстваше се потисната. Същевременно знаеше, че има известна доза истина в думите на Калвин. Наистина бе емоционално ангажирана.

Както седеше до телефона, си помисли дали да не се обади на майка си. Последното, за което имаше настроение, бе да разправя надълго и нашироко за едва започналата връзка с Джордан Шефилд. Още повече, че не бе наясно какво мисли за него. Реши да не звъни веднага на майка си.

Докато караше през центъра на града и по магистралата на Лонг Айлънд, Лу се чудеше защо непрекъснато си блъска главата в стената. Беше изключено жена като Лори Монтгомъри да погледне на него по друг начин, освен като на служител на реда. Защо ли продължаваше да храни възвишени илюзии, че тя изведнъж ще каже: „О, Лу, открай време съм мечтала да се запозная с полицейски детектив, завършил държавен колеж!“.

Притеснен и ядосан, Лу удари волана. Когато Лори най-неочаквано се обади и настоя да дойде в кабинета му, той реши, че иска да го види по лични причини, а не заради някаква вятърничава идея чрез него да разтръби как юпитата мрат като мухи от кокаина.

Излезе от магистралата на Лонг Айлънд, продължи по булевард Удхевън и се насочи към Форест Хилс. Чувстваше нужда да прави нещо, вместо да си играе с кламерите по бюрото, и реши да излезе, да се разходи сам и да се отбие при съпрузите на убитите. Пак беше за предпочитане пред това да се върне в жалкия си апартамент на Принс стрийт в Сохо и да гледа телевизия.

Докато караше по дългата извита алея пред къщата на Вивонето, изпита благоговение. Сградата бе огромна, с бели колони. В ума на Лу веднага светнаха няколко лампички. Такъв разкош предполагаше големи пари. А той не можеше да повярва, че един нищо и никакъв собственик на ресторант ще изкарва толкова, освен ако нямаше връзки с организираната престъпност.

Спря пред входната врата. Беше се обадил предварително и госпожа Вивонето го очакваше. Натисна звънеца, на вратата се появи жена с тонове грим. Беше с бяла вълнена рокля без ръкави. Не създаваше впечатление на човек, сломен от скръб.

— Вие сигурно сте лейтенант Солдано — каза тя. — Заповядайте, влезте. Казвам се Глория Вивонето. Ще пийнете ли нещо?

Лу си поиска само вода.

— Знаете, на работа съм — промърмори той вместо обяснение.

Глория му наля една чаша при бара в хола. На себе си направи коктейл с джин и водка.

— Моите съболезнования за съпруга ви — рече Лу. Това беше стандартното му въведение в такива случаи.

— Напълно в негов стил — отвърна Глория. — Колко пъти съм му казвала да не гледа до късно телевизия! И ето какво стана — застреляха го. Нямам никакво понятие как се върти бизнес. Сигурна съм, че ще ме докарат до просешка тояга.

— Познавате ли някого, който би желал смъртта на съпруга ви? — попита Лу. Беше първият протоколен въпрос.

— Вече им казах на другите детективи. Трябва ли да повтарям всичко?

— Може би не — отвърна Лу. — Ще бъда откровен с вас, госпожо Вивонето. Начинът, по който е бил убит съпругът ви, навежда на мисълта за участие на организираната престъпност. Знаете ли за какво говоря?

— Искате да кажете мафията?

— Е, организираната престъпност не се ограничава с мафията — отговори Лу. — Но това е в най-общ смисъл. Сещате ли се за някаква причина хора от мафията да искат да убият мъжа ви?

— Ха! — изсмя се Глория. — Съпругът ми никога не се е забърквал с нещо толкова съмнително като мафията.

— Ами неговата верига от закусвални? — настоя Лу. — „Паста Пронто“ била ли е свързана с организираната престъпност?

— Не — отсече Глория.

— Сигурна ли сте? — запита Лу.

— Ами не, май не съм — отвърна Глория. — Не му се бърках в работите. И през ум не ми е минавало, че е имал нещо общо с мафията. Пък и не беше много добре. Нямаше да го бъде още дълго. Ако някой е искал да го очисти, щеше да изчака да умре от естествена смърт.

— От какво беше болен съпругът ви? — попита Лу.

— От какво ли не! — изстреля Глория. — Беше развалина. Имаше сериозни проблеми със сърцето, правиха му две операции за байпас. Бе зле и с бъбреците. Трябваше да му махнат жлъчката, но все отлагаха, казваха, че сърцето няма да издържи. Предстоеше операция на окото. Нещо и простатата му не беше наред. Не знам какво му имаше, но долната й част вече не действаше. От години.

— Съжалявам — рече Лу, не знаеше какво друго да каже. — Сигурно много се е мъчил.

Глория вдигна рамене.

— Изобщо не се грижеше за себе си. Беше с наднормено тегло, пиеше като смок и пушеше като комин. Докторите ми казваха, че няма да изкара и година, ако не промени начина си на живот, а той нямаше намерение да го прави.

Лу реши, че няма какво повече да научи от тази неособено опечалена вдовица.

— Добре — каза той и стана, — благодаря ви, че ми отделихте от времето си, госпожо Вивонето. Ако се сетите за нещо друго, което би могло да бъде от значение, моля, обадете ми се.

Той й подаде визитната си картичка.

След това се отправи към жилището на Сингълтън. Стандартна двуетажна тухлена къща с розови фламинги, щръкнали на поляната отпред. Улицата му напомни за неговия стар квартал, само на няколко преки оттук, в Риго Парк. Домъчня му за вечерите, когато бе играл на топка.

Отвори му господин Честър Сингълтън. Беше едър мъж на средна възраст, доста оплешивял, с увиснала двойна брадичка. Приличаше на хрътка, очите му бяха червени, с изпъкнали жилки. В мига, в който го видя, Лу разбра, че той наистина страда.

— Детектив Солдано?

Лу кимна и незабавно бе поканен в къщата.

Вътре мебелите бяха обикновени, но солидни. Върху облегалката на невзрачна, доста износена кушетка бе метната плетена кувертюра. По стените имаше десетки снимки в рамки, повечето черно-бели.

— Моите съболезнования! — каза Лу.

Честър кимна, пое дълбоко въздух и прехапа долната си устна.

— Зная, че са идвали и други — продължи Лу. Реши да пристъпи направо към същината на въпроса. — Ще ви попитам без заобикалки защо един професионален убиец ще дойде у дома ви, за да убие жена ви.

— Не зная — каза Честър с разтреперан от вълнение глас.

— Вашата фирма е снабдявала ресторанти, свързани с организираната престъпност. Някои от заведенията, които обслужвате, имали ли са оплаквания от вас?

— Никога — отвърна Честър. — И не зная нищо за организираната престъпност. Е, чувал съм разни слухове. Но нито познавам, нито съм виждал от този тип хора.

— Ами „Паста Пронто“? — запита Лу. — Доколкото разбирам, работите с тях отскоро.

— Така е, неотдавна се заех с част от поръчките им. Но не с всички. Мисля, че ме изпробваха. Надявах се с времето да ми възложат доставки.

— Познавахте ли Стивън Вивонето? — попита Лу.

— Да, но само бегло. Той беше богаташ.

— Знаете ли, че и него са го застреляли нощес? — каза Лу.

— Да, четох във вестниците.

— Някой да ви е заплашвал напоследък? — поинтересува се Лу. — Или изнудвал? Някой да ви е предлагал протекция срещу заплащане?

Честър поклати глава.

— Досещате ли се защо съпругата ви и Стивън Вивонето са застреляни в една и съща нощ, вероятно от един и същ човек?

— Не — каза Честър. — Не проумявам защо му е на някого да убива Джанис. Всички я обичаха. Тя беше най-сърдечното, най-доброто човешко същество на този свят. И отгоре на всичко беше болна.

— От какво? — запита Лу.

— Рак. За съжаление беше дал разсейки, преди да го открият. Не обичаше да ходи по лекари. Ако беше отишла по-рано, сигурно щяха да направят нещо повече. А при това положение приложиха само химиотерапия. Известно време изглеждаше добре, но след това получи ужасен обрив по лицето. Наричат го херпес зостер. Дори проникна в едно от очите й и го ослепи, та трябваше да я оперират.

— Лекарите даваха ли някаква надежда? — попита Лу.

— Боя се, че не — отвърна Честър. — Казаха ми, че не могат да са сигурни, но вероятно ще изкара около година, дори по-малко, ако ракът е скоротечен.

— Моите съболезнования — повтори Лу.

— Е, може би така стана по-добре. Сигурно й спестиха много страдания. Но тя толкова ми липсва. Бяхме женени от тридесет и една години.

След като отново изказа своите съболезнования и даде визитната си картичка, Лу се сбогува със Сингълтън. Докато се връщаше в Манхатън, обмисли това, което току-що бе научил. Връзката с организираната престъпност и в двата случая беше незначителна. С изненада научи, че и двете жертви са били смъртно болни. Чудеше се дали убийците им са го знаели.

Инстинктивно посегна към джоба на сакото си и извади цигара. Натисна запалката. После се сети за Лори. Смъкна стъклото и изхвърли незапалената цигара точно когато запалката изскочи. Въздъхна, чудеше се къде ли я води на вечеря надутият Джордан Шефилд.

Вини Доминик влезе в съблекалнята на „Сейнт Мери“ и седна уморено на пейката. Бе плувнал в пот. Малката драскотина на бузата му слабо кървеше.

— Имаш кръв, шефе — рече Фреди Карузо.

— Махай ми се от очите — сопна се Вини. — Знам. Но ме е яд, понеже това леке Джеф Йънг разправя, че изобщо не ме е докосвал, а скимтя десет минути, когато казах, че има фал.

Вини бе играл един час баскетбол, трима на трима, със случайни хора. Неговият отбор беше загубил и той се беше вкиснал. Настроението му стана още по-лошо, когато най-верният му помощник, Франко Понти, влезе с унила физиономия.

— Само не ми казвай, че е вярно — рече Вини.

Франко дойде при пейката. Стъпи с крак на нея и се облегна на коляното си. В гимназията му викаха Ястреба главно заради лицето. С тесен крив нос, тънки устни и малки кръгли очи, той приличаше на хищна птица.

— Вярно е — каза Франко, говореше монотонно. — Джими Лансо е бил пречукан нощес в погребалното бюро на братовчед си.

Вини скочи от пейката и заудря по едно от металните шкафчета. Трясъкът отекна в малката съблекалня като гръмотевица. Всички трепнаха, с изключение на Франко.

— Господи! — извика Вини. Закрачи насам-натам. Фреди Капузо се махна от пътя му. — Какво ще кажа на жена си? — изрева пак. — Какво ще кажа на жена си? — повтори той, като повиши глас. — Обещах й, че ще се погрижа. — Удари отново по едно от шкафчетата. От лицето му пръснаха капки пот.

— Кажи й, че си сбъркал, като си се доверил на Серино — предложи Франко.

Вини се закова на място.

— Тъй си е — изръмжа той. — Мислех, че Серино е цивилизован човек. Предоверих му се.

— Има и още нещо — допълни Франко. — Освен Джими Лансо хората на Серино са премахнали и други. Нощес са пречукали двама в Кю Гардънс и двама във Форест Хилс.

— Видях по новините. — Вини беше смаян. — Хората на Серино ли са били?

— Ъхъ — отвърна Франко.

— Защо? — попита Вини. — Не познавам нито една от жертвите.

— Никой не знае — вдигна Франко рамене. — Трябва да има някаква причина.

— Ами открий я! — нареди Вини. — Едно е да се примиряваме със Серино и негодниците му като съперници, съвсем друго — да ги гледаме как ни провалят всичките.

— Навсякъде в Куинс са плъзнали ченгета — съгласи се Франко.

— Точно от това нямаме нужда — рече Вини. — Ако полицията бъде вдигната на крак, ще сме принудени да спрем значителна част от операциите. Открий какво е намислил Серино, Франко, разчитам на теб.

Франко кимна.

— Ще видя какво мога да направя.

— Не ядеш много — каза Джордан.

Лори вдигна поглед от чинията си. Вечеряха в ресторант „Палио“. Кухнята беше италианска, но обзавеждането бе някаква смесица между източния и модерния стил. Пред нея имаше великолепно ризото от миди и раци. Чашата й беше пълна с освежително „Пино Гриджо“. Но Джордан беше прав: не й се ядеше. Въпреки че почти не бе хапвала през деня, просто не беше гладна.

— Не ти ли харесва храната? — попита Джордан. — Спомена, че харесваш италианската кухня.

Както винаги, бе облечен изискано, но не и претенциозно — беше с блейзър от черно кадифе и копринена риза с разкопчана яка. Не носеше връзка.

Тази вечер бе много по-точен. Както обеща, се обади малко преди девет часа, когато приключваше с някаква операция, и каза, че Томас е тръгнал да я вземе, а той ще се прибере да се преоблече. Когато Томас и Лори се върнаха при Тръмп Тауър, вече ги чакаше на тротоара. Оттам стигнаха бързо на Петдесет и първа улица в Уест Енд.

— Кухнята е хубава — рече Лори. — Просто не съм гладна. Имах тежък дълъг ден.

— Нарочно избягвах да говоря за деня — призна Джордан. — Не е ли по-добре да си пийнем малко вино? Както ти споменах по телефона, денят беше убийствен. Това е точната дума, като се започне от обаждането ти за горката Марша Шулман. Сетя ли се за нея, ми призлява. Дори се чувствам виновен, задето толкова й се ядосах, че не е дошла на работа, а тя е била обезглавен труп, плаващ в Ийст Ривър. О, господи!

Джордан не можа да продължи. Зарови лице в ръцете си и бавно поклати глава. Лори се пресегна през масата и сложи длан върху неговата. Съчувстваше му, но същевременно изпита облекчение, като видя този изблик. До този момент беше мислила, че той не се разкрива пред другите и не му пука за убийството на секретарката. Изведнъж й се видя много по-човечен.

Джордан се стегна.

— Има и още нещо — тъжно каза той. — Днес почина една пациентка. Заех се с офталмологията, донякъде, защото съзнавах, че ще водя трудна борба със смъртта, и все пак исках да съм хирург. Офталмологията ми изглеждаше идеалният компромис, поне до днес. Пациентката почина тъкмо когато я готвехме за операция, казва се Мери О’Конър.

— Колко жалко! — рече Лори — Разбирам какво ти е. И на мен ми беше трудно да лекувам умиращи пациенти. Тъкмо затова се захванах с патологията и най-вече със съдебната медицина. Моите пациенти вече са мъртви.

Джордан се усмихна слабо.

— Мери беше чудесна жена и толкова благодарна пациентка — рече той. — Вече бях оперирал едното й око, днес следобед щях да оперирам другото. Беше здрава жена без сърдечни заболявания, пък я намерили мъртва в леглото. Умряла, гледайки телевизия.

— За теб е било ужасно преживяване — каза Лори съчувствено. — Но не забравяй, че при такива случаи винаги се намират скрити заболявания. Госпожа О’Конър утре сигурно ще е при нас, непременно ще ти кажа какво е било. Понякога познаването на патологията помага да се справиш със смъртта.

— Ще ти бъда благодарен — отвърна Джордан.

— Моят ден явно не е бил толкова тежък като твоя — каза Лори. — Но започвам да разбирам как се е чувствала Касандра, когато Аполон наредил никой да не й вярва.

Лори сподели с Джордан за няколкото смъртни случая от свръхдози и увереността си, че ще има още, ако хората не бъдат предупредени. Каза му колко е разстроена, защото не е убедила главния съдебен лекар да информира обществеността. Обясни, че е ходила дори в полицията, ала и там са отказали да й помогнат.

— Звучи обезсърчаващо — рече Джордан. — Имаше едно хубаво нещо днес — продължи той, като смени темата. — Направих куп операции, от което ние с моя счетоводител сме много щастливи. Последният половин месец оперирам два пъти повече от обичайното.

— Радвам се — рече Лори. Биеше на очи, че Джордан все насочва разговора към себе си.

— Дано и занапред е така — каза той. — Работата ни винаги е на приливи и отливи. Но при това темпо вече се разглезвам.

Щом свършиха с основното ястие и масата беше разчистена, келнерът докара количката със съблазнителни десерти. Джордан си избра шоколадова торта, Лори — ягоди. Джордан пи еспресо, а тя — кафе без кофеин. Докато го разбъркваше, Лори дискретно погледна часовника си.

— Забелязах — каза Джордан, — зная, че става късно. Освен това вечерта е „ученическа“. Ще те закарам у вас след половин час, ако се договорим както снощи. Нека пак вечеряме утре.

— Пак? — запита Лори. — Джордан, сигурно ще ти омръзна.

— Глупости — рече Джордан. — Приятна ми е всяка минута с теб. Просто съжалявам, че сме толкова притеснени, а утре е петък. Краят на седмицата. Може би дори ще имаш нещо ново за Мери О’Конър. Моля те, Лори.

Лори не можа да повярва, че я канят за трети път на вечеря. Определено беше поласкана.

— Добре — най-после каза тя. — Твоя съм.

— Чудесно — рече Джордан. — Имаш ли някакви предложения за ресторант?

— Ти се справяш превъзходно — отвърна Лори. — Избирай!

— Така и ще направя. Да речем, пак в девет часа?

Лори кимна и отпи от кафето. Гледаше Джордан в светлите очи и си мислеше какво отрицателно описание му е дал Лу. За секунда се изкуши да попита как с минала срещата с детектива, но реши да не го прави. По-добре е да не изричаш някои неща.

9

11:50 ч вечерта, четвъртък

Манхатън

— Не беше лошо — каза Тони. Излизаха с Анджело от денонощна пицария на Четиридесет и втора улица близо до Таймс Скуеър. — Да се не надяваш. Изглеждаше такава дупка.

Анджело не отговори. Вече мислеше за работата, която им предстоеше.

Стигнаха гаража и той кимна към колата си. Собственикът на гаража, Лени Хелман, плащаше на Серино. Тъй като обикновено парите прибираше Анджело, той го ползваше безплатно.

— Само да не си я одраскал — каза Анджело, когато служителят докара колата до бордюра.

Качи се, след като се увери, че няма никакви следи по излъсканата като огледало повърхност. Тони го последва. Излязоха на Четиридесет и втора улица.

— А сега какво? — попита Тони. Беше се извърнал, за да го вижда.

Светлините от неоновите козирки на кината наоколо играеха по изпитото лице на Анджело и го правеха да изглежда като развита мумия в някакъв музей.

— Минаваме към списъка на „търсенето“ — обясни той.

— Чудесно — рече ентусиазирано Тони. — Започна да ми писва от другия. Накъде?

— Осемдесет и шеста — отвърна Анджело. — Близо до Метрополитън Мюзиъм.

— Добър квартал — каза Тони. — Обзалагам се, че ще има сувенири за вземане.

— Не ми харесва тая работа — продължи Анджело. — Богатите квартали означават модерни алармени инсталации.

— С тия неща се справяш като едното нищо — отвърна Тони.

— Всичко върви прекалено добре — вметна Анджело. — Започвам да се безпокоя.

— Прекалено много се тревожиш — засмя се Тони. — Причината всичко да върви толкова добре е, че знаем какво правим. И колкото повече го правим, толкова по-печени ставаме. Същото е и с другото.

— Стават и издънки — рече Анджело, — колкото и да се подготвяш. Трябва да ги очакваме. И да ги преодоляваме.

— Е, ти си просто черноглед — рече Тони.

Погълнати от задявките си, нито Тони, нито Анджело забелязаха черния кадилак, който се движеше през две коли след тях. Зад волана, невъзмутим, Франко Понти слушаше с удоволствие запис на „Аида“. Благодарение на информацията, получена от негов човек на Таймс Скуеър, следеше Анджело и Тони, откакто спряха в пицарията.

— Кого ще оправяме? — попита Тони.

— Жената — отвърна Анджело.

— Чий ред е? — поинтересува се Тони. Знаеше, че е ред на Анджело, но се надяваше, че онзи е забравил.

— Все ми е тая — отвърна Анджело. — Можеш да я оправиш и ти. Аз ще наглеждам мъжа.

Анджело мина с колата няколко пъти край богаташката къща, преди да паркира. Беше на пет етажа, с двойна врата над малко стълбище с гранитни стъпала. Под навеса, на равнището на земята имаше друга врата.

— Дали да не влезем през черния вход? — каза Анджело. — Навесът ще ни прикрива. Виждам, че има алармена инсталация, но ако е от типа, от който си мисля, няма страшно.

— Ти си шефът — каза Тони.

Извади пистолета и сложи заглушителя. Паркираха почти при следващата пряка и се върнаха пеша. Анджело носеше малка пътна чанта, пълна с инструменти. Когато стигнаха къщата, каза на Тони да чака на тротоара и да му даде знак, ако идва някой. Слезе няколко стъпала към черния вход.

Тони се огледа, но улицата беше тиха. Не се виждаше никой. Хлапакът не забеляза, че Франко Понти е паркирал само през няколко къщи, при една уличка.

— Готово — прошепна Анджело от сянката на черния вход. — Идвай!

Влязоха в дълъг коридор и отидоха бързо при стълбите. Имаше асансьор, но знаеха, че не бива да го използват. Прескачайки по две стъпала, се качиха на първия етаж и се ослушаха. Къщата беше тиха, чуваше се само силното тиктакане на голям старинен часовник в мрака.

— Представяш ли си да живееш в такава къща? — прошепна Тони. — Като дворец е.

— Млъквай! — сопна се Анджело.

Продължиха нагоре по стълбището, качиха се по извита двойна стълба, над която висеше полилей. Според Тони диаметърът му беше някъде около два метра. На втория етаж надникнаха в няколко дневни, в библиотека и кабинет. На третия етаж късметът им проработи: тук беше спалнята на домакините.

Анджело застана встрани от двойните врати, които без съмнение водеха към главната спалня. Тони спря от другата страна. И двамата бяха извадили оръжията си. Заглушителите бяха поставени.

Анджело бавно завъртя дръжката и натисна вратата. Стаята беше по-голяма от всички спални, които бяха виждали. До отсрещната стена, която се стори на Анджело твърде далече, имаше легло с балдахин.

Той влезе в стаята и направи знак на Тони да го последва. Отиде до дясната страна на леглото, където спеше мъжът. Тони застана от другата страна. Анджело кимна. Хлапакът протегна ръка с пистолета, другият направи същото.

Пистолетът на Тони изгърмя с познатото съскащо думкане и жената се сви. Мъжът сигурно имаше лек сън. Веднага след изстрела се изправи с широко отворени очи. Анджело го застреля, преди да е казал нещо. Той се смъкна при жена си.

— Да му се не види! — каза Анджело на висок глас.

— Какво става? — попита Тони.

С върха на заглушителя Анджело се пресегна и разтвори пръстите на умиращия мъж. Той стискаше малко пластмасово приспособление с бутон.

— Имал е алармено устройство — рече Анджело.

— Какво значи това? — запита Тони.

— Значи, че трябва да офейкваме — отвърна Анджело. — Хайде!

Като се движеха колкото се може по-бързо в тъмното, изтичаха надолу по стълбите. Тъкмо завиваха на площадката към първия етаж, когато направо се сблъскаха с икономката, която се качваше нагоре.

Тя изпищя, обърна се и побягна надолу, откъдето беше дошла. Тони стреля с бантъма, но на разстояние над два метра пистолетът не беше точен. Куршумът не улучи икономката, а разби голямо огледало в златна рамка.

— Трябва да я настигнем — каза Анджело.

Знаеше, че жената ги е видяла само за миг. Хвърли се надолу по стълбите, пътната чанта подскачаше на рамото му. Когато стигна най-долу, се плъзна по мрамора, обсипан с парченца огледало. Запази равновесие и се втурна по коридора на първия етаж към задната част на къщата. Видя в дъното жената, тя се мъчеше да отвори две стъклени врати, които водеха към задния двор.

Преди Анджело да я хване, икономката излезе и затвори вратата след себе си. Той стигна вратата само секунда след нея. Тони беше непосредствено зад него. Изтичаха навън след жената, но се спънаха в два градински стола, които не видяха в тъмното.

Анджело се изправи на крака и погледна в мрака. Задният двор приличаше на обществен парк. В средата имаше правоъгълен басейн с лъскава повърхност. От широкия клон на дебел дъб висеше люлка. Анджело не виждаше жената.

— Къде отиде? — прошепна Тони.

— Ако знаех, щях ли да седя тук? — отвърна Анджело. — Ти върви натам, а аз — насам.

Той посочи към двете страни на басейна. Двамата мъже тръгнаха опипом из градината. Напрягаха очи и се взираха в тъмните кътчета под папратите и храстите.

— Ето я! — каза Тони, сочейки назад към къщата.

Анджело стреля два пъти. Първият куршум разби стъклото на вратата. След втория видя как жената се препъва и пада.

— Улучи я! — извика Тони.

— Да се махаме — каза Анджело.

Чуваше сирени в далечината. Не беше съвсем сигурен, но като че приближаваха.

Не искаше да рискува и да излезе пред къщата и се обърна към задната страна на градината. Забеляза от другата страна на басейна някаква врата и изкрещя „Хайде!“ на Тони. Стигна пръв при вратата. Измъкна резето, с което бе заключена, и се втурна в пресечка, обсипана с отпадъци. Тръгнаха по тъмната уличка, като опипваха всяка градинска врата, край която минаваха. Най-после Тони откри една с почти изгнили дъски и успя да я разбие.

Градината, в която се оказаха, изглеждаше толкова запустяла, колкото и вратата.

— Сега какво? — попита Тони.

— Насам! — рече Анджело.

Посочи тъмна пътека, която водеше към предната част на къщата. В края й стигнаха до заключена врата, но резето беше отвътре. Минаха през нея и се оказаха на Осемдесет и пета улица.

Анджело изтупа дрехите си. Тони последва примера му.

— Готово! — каза Анджело. — Сега се успокой, отпусни се, вече няма страшно.

Двамата тръгнаха бавно надолу по улицата и завиха зад ъгъла, като че отиваха до някоя съседна къща. Стигнаха бавно при колата на Анджело. Сирените действително се бяха насочили към богаташката къща, която току-що бяха напуснали. Отпред се виждаха три полицейски коли с мигащи буркани, бяха блокирали улицата пред къщата, в която двамата бяха нанесли удара.

Анджело отключи вратата на колата с дистанционното управление и те се качиха.

— Страхотно беше! — каза възбудено Тони, когато бяха отминали пет-шест преки. — Ей на това му се вика работа.

Анджело го погледна намръщено.

— Издънихме се — рече той.

— Какво искаш да кажеш? — попита Тони. — Измъкнахме се по живо, по здраво. Няма проблеми. И ти очисти икономката. Свали я на място.

— Но не я проверихме — каза Анджело. — Откъде да знам дали наистина съм я очистил, или само съм я одраскал? Трябваше да проверим. Гледаше право към нас.

— Падна бързо — рече Тони. — Мисля, че си я улучил добре.

— Нали ти казах: стават издънки. Откъде да предположим, че оня ще спи с алармено устройство с бутон?

Анджело се радваше, че стига кормилото пред него: ръцете му трепереха.

— Тъй де, сега „лошият късмет“ ни се махна от пътя — поде Тони. — Вече няма да разправяш, че нещата вървят прекалено добре. Сега накъде?

— Не съм сигурен — каза Анджело. — Може би трябва да приключим за днес.

— Защо? — попита Тони. — Нощта едва започва. Хайде! Поне още веднъж. Не можем да подминем такива пари.

Анджело се замисли за миг. Интуицията му подсказваше да приключва за днес, но Тони беше прав. Парите наистина бяха добри. Освен това тези удари бяха все едно яздиш кон: падаш, после пак се качваш. В противен случай никога вече няма да яздиш.

— Добре — каза той накрая. — Ще направим още един.

— Ето това ми харесва — рече Тони. — Накъде?

— В Гринич Вилидж. Още една градска къща.

Анджело пое по Деветдесет и седма улица напряко през Сентръл Парк и излезе на магистралата Хенри Хъдсън.

Известно време мълчаха. Всеки се възстановяваше в противоположния край на емоционалния спектър: Анджело от страха и безпокойството, а Тони — от безкрайното си въодушевление. Не забелязаха черния кадилак в далечината.

— Трябва да е тук горе — каза Анджело, когато завиха по Блийкър стрийт.

Посочи триетажна градска къща с чукче във формата на лъвска глава на предната врата, Тони кимна, докато минаваха покрай къщата.

Анджело почувства как пулсът му се ускорява.

— Този път мъжът — каза той. — Същият план както преди. Ти оправяш него, аз ще покривам жената.

— Разбрано — отвърна Тони, възбуден, че пак ще действат.

Този път Анджело паркира по-далеч от обикновено. Върнаха се назад мълчаливо, само от време на време потракваха инструментите в пътната чанта на Анджело. Разминаха се с няколко минувачи. Улиците не бяха толкова празни като в горната част на града: Гринич Вилидж открай време беше по-оживен.

Алармената инсталация на набелязаната къща бе детска играчка за Анджело. След няколко минути те с Тони вече се качваха на пръсти по скърцащите стъпала.

За улеснение в коридора на горния етаж беше включена малка нощна лампа. Розовата й светлина беше достатъчна, за да се вижда наоколо.

Първата врата, която Анджело опита, бе на празна гостна. Тъй като на етажа имаше само още една врата, той реши, че някъде зад нея е спалнята.

Отново двамата мъже заеха позиции от двете страни на вратата с пистолети, вдигнати до главите им. Анджело завъртя дръжката и рязко отвори.

Успя да направи една крачка навътре, когато в полумрака към него се хвърли ръмжащо куче. То го удари с лапи по гърдите и го блъсна назад през вратата до насрещната стена на коридора. Захапа го през якето и ризата, дори закачи малко от кожата. Анджело не беше сигурен, но май беше доберман. Беше твърде дълго и слабо за булдог, въпреки че беше зло. При всички положения му бе изкарало ангелите и го бе вцепенило.

Тони действаше бързо. Отстъпи встрани и застреля кучето от упор в гърдите. Беше сигурен, че е стрелял точно, но кучето не трепна. С ръмжене то откъсна още едно голямо парче плат от якето на Анджело и го изплю. След това му се нахвърли отново.

Тони изчака, преди отново да натисне спусъка. Този път го улучи в главата и животното моментално се свлече и тупна на пода с плътен глух звук.

Чу се женски писък и Анджело отново изтръпна целият. Жената в къщата се бе събудила тъкмо навреме, за да види как бе убито кучето й. Беше застанала на няколко стъпки от долния край на леглото, лицето й беше изкривено от ужас.

Тони вдигна пистолета и пак се чу съскащото думкане. Писъкът на жената секна. Тя вдигна ръка към гърдите си, после я дръпна и погледна петното кръв. На лицето й се четеше объркване, сякаш тя не можеше да повярва, че е била улучена.

Тони прекрачи в стаята. Вдигна отново пистолета и стреля от упор в средата на челото й. Като кучето, и тя моментално се свлече като чувал на пода.

Анджело отвори уста, но преди да каже нещо, от първия етаж се чу ужасяващ вик, съпругът се качваше по стълбите с ловна двуцевка дванадесети калибър. Държеше я с две ръце на равнището на кръста си.

Анджело почувства какво ще стане и се хвърли на пода тъкмо когато пушката изгърмя с мощен трясък. В затвореното пространство звукът беше страхотен, ушите на Анджело писнаха. Концентрираният сноп сачми проби двадесетсантиметрова дупка в стената на мястото, където беше стоял Анджело.

Дори Тони трябваше да реагира инстинктивно и се хвърли встрани, за да избегне отворената врата на стаята. Вторият откос мина по цялата й дължина и изби един от задните прозорци.

От позицията си на пода Анджело стреля с валтера бързо два пъти, улучвайки съпруга в гърдите и брадата. Силата на куршумите спря човека, със забавени движения той се наклони назад, после с ужасен трясък падна по стълбите и се спря на долния етаж.

Тони се показа отново от спалнята и изтича надолу по стълбището, за да изстреля още един куршум в главата на поваления мъж. Анджело стана и вдигна пътната чанта от пода. Трепереше. Никога не беше срещал смъртта толкова отблизо. Втурна се надолу по стълбите с треперещи крака и каза на Тони да се махат.

Когато стигнаха предната врата, той се изправи на пръсти, за да погледне навън. Не му хареса това, което видя. Пред сградата се беше събрала групичка хора, които се взираха във фасадата й. Без съмнение бяха чули звъна на счупените стъкла, когато бе разбит прозорецът на спалнята. Може би бяха чули и двата изстрела на пушката.

— Излизаме отзад! — каза Анджело.

Знаеше, че не могат да рискуват и да се изправят пред тълпата. Лесно се покатериха през верижната ограда на задния двор. Дори нямаше бодлива тел отгоре, минаха от другата страна и продължиха през съседния двор към другата улица. Анджело се радваше, че е паркирал толкова далече. Стигнаха колата без произшествия. Когато потеглиха, в далечината завиха сирени.

— Що за куче беше това, по дяволите? — попита Тони, докато караха по Шесто авеню.

— Мисля, че доберман — каза Анджело. — Уплаши ме до смърт.

— И тебе, и мене — съгласи се Тони. — И тази пушка. На косъм бяхме.

— За малко. Трябваше да приключим след първия удар. — Анджело поклати глава с отвращение. — Може би вече съм прекалено стар за тази работа.

— Няма начин — рече Тони. — Ти си най-добрият.

— Така си мислех — каза Анджело.

Извърна с отчаяние очи към скъсаното си скъпо яке. По навик погледна през огледалото назад, но не видя нищо, което да го обезпокои. Той, разбира се, търсеше полицейски коли, а не лимузината на Франко Понти, която ги следваше дискретно от разстояние.

10

6:45 ч сутринта, петък

Манхатън

Обикновено Лори беше доволна, ако успееше да спи цялата нощ. Въпреки че никой от Службата по съдебна медицина не й се беше обадил, за да съобщи за нови случаи на богаташи, починали от свръхдоза, тя се чудеше дали наистина не е имало такива случаи, или, както й подсказваше интуицията, просто не са я потърсили. Облече се колкото може по-бързо и дори не си направи кафе, толкова нетърпелива беше да отиде на работа и да разбере.

В мига, в който влезе в Службата по съдебна медицина, разбра, че се е случило нещо необичайно. При регистратурата пак се беше скупчила група репортери. Лори усети как буцата в стомаха й се стегна. Тя се чудеше какво ли означава оживеното им присъствие.

Отиде право в регистратурата и си взе чаша кафе, преди да предприеме каквото и да било. Както обикновено, Вини беше забил нос в спортната страница. Очевидно никой друг от колегите съдебни лекари още не беше дошъл. Лори взе графика, за да провери случаите за деня.

Докато го преглеждаше, видя четири случая на смърт от свръхдоза наркотици. Два бяха възложени по график на Рива и два на Джордж Фонтуърт, колега, който от години работеше в Службата. Лори прелисти папките, оставени за Рива, и погледна доклада на следователя. Съдейки по адресите в Харлем, реши, че са обикновени смъртни случаи на наркомани. Успокоена, остави папката. След това взе двете папки за Джордж. Докато четеше първия доклад на следователя, пулсът й се ускори. Починалият се казваше Уендъл Морисън, тридесет и шест годишен, лекар!

С трепереща ръка разтвори последната папка: Джулия Майърхолц, двадесет и девет годишна, изкуствоведка.

Изпъшка. Не беше усетила, че е затаила дъх. Интуицията й не я бе подвела: имаше още два случая на смърт от свръхдоза, покойниците бяха от същата прослойка като останалите. Обзеха я различни чувства, включително яд, че не са я повикали, както бе настояла — ето че опасенията й се оправдаха. Същевременно съжаляваше, че е имало още два смъртни случая, които са могли да бъдат предотвратени.

Отиде право в кабинета на съдебния следовател и завари там Барт Арнолд. Почука силно на вратата му и влезе, преди да я е поканил.

— Защо не са ме повикали? Изрично те помолих. Казах ти, че искам да бъда извикана за случаите с кокаинови свръхдози от определена социална прослойка. Нощес е имало два. Не ми се обадиха. Защо?

— Казаха ми, че не бива да ти се обаждам — отвърна Барт.

— Защо? — попита Лори.

— Не ми обясниха причината — рече Барт. — Но предадох на лекарите, застъпващи дежурство.

— Кой ти каза да не ми се обаждаш? — настоя Лори.

— Д-р Уошингтън — рече Барт. — Извинявай, Лори. Щях да ти кажа, но вече си беше отишла.

Лори рязко се обърна и излезе от кабинета. Беше повече ядосана, отколкото обидена. Най-лошите й опасения се бяха потвърдили: не беше пренебрегната случайно, целенасочено се мъчеха да я държат настрана. Пред кабинета на полицаите видя Лу Солдано.

— Мога ли да говоря с теб за минутка? — попита Лу.

Лори се вгледа в него. Този човек никога ли не спи? Пак изглеждаше, като че не е мигвал цяла нощ. Не беше обръснат и очите му бяха зачервени. Късо подстриганата му коса се беше сплескала на челото.

— Много съм заета, лейтенант — каза Лори.

— Ще ти отнема само минутка — настоя Лу. — Моля те!

— Добре — отстъпи Лори. — Какво има?

— Снощи имах малко време да помисля — каза Лу. — Искам да се извиня, че се държах толкова глупаво вчера следобед. Бях по-упорит, отколкото трябваше. Извинявай.

Извинението беше последното нещо, което бе очаквала от Лу. Сега, когато й го поднасяше, му беше благодарна.

— Ако това ме оправдава — продължи Лу, — съм подложен на голям натиск от страна на комисаря за тези убийства в гангстерски стил. Той смята, че след като съм се занимавал с организираната престъпност, аз трябва да ги разкрия. За съжаление е нетърпелив.

— Предполагам, че и двамата сме доста напрегнати — рече Лори. — Но приемам извинението ти.

— Благодаря — каза Лу. — Поне едно от препятствията е премахнато.

— Какво те води насам тази сутрин?

— Не си ли чула за убийствата?

— Какви убийства? — запита Лори. — Тук всеки ден има убийства.

— Не като тези — каза Лу. — Още бандитски истории. Професионални нападения. Две семейства тук, в Манхатън.

— Плаващи в реката? — попита Лори.

— Не — каза Лу. — Застреляни са у дома си. И двете семейства са заможни, особено едното. То има и политически връзки.

— О-хо — рече Лори. — Още натиск.

— Повярвай ми — рече Лу. — Кметът е бесен. Вече направи на нищо комисаря, а ти се сетѝ кого е взел той на мушка: моя милост.

— Имаш ли някаква идея кой е убиецът? — запита Лори.

— Де да имах — каза Лу. — Става нещо голямо, но, бога ми, нямам представа какво. По-предната нощ имаше три подобни убийства в Куинс. Сега тези две в Манхатън. И като че ли няма никаква връзка с организираната престъпност. Поне в случаите от нощес. Но определено са действали в гангстерски стил.

— Значи си тук за аутопсиите? — попита Лори.

— Да — потвърди Лу. — Може би ще си намеря работа при вас, след като ме уволнят от полицията. Стоя тук толкова, колкото в кабинета си.

— Кой се е заел със случаите? — поинтересува се Лори.

— Д-р Саутгейт и д-р Бесърман — отговори Лу. — Добри ли са?

— Нямат грешка. И двамата са много опитни.

— Надявах се, че ще ги възложат на теб — каза Лу. — Мислех си, че сме се сработили добре.

— Е, със Саутгейт и Бесърман няма да имаш проблеми — увери го тя.

— Ще ти съобщя какво се открили — каза Лу и замачка фуражката си.

— Да, моля те — отвърна Лори.

Изведнъж я обзе същото чувство, както предишните дни. Лу се затвори в себе си, сякаш искаше да сподели нещо, но не намираше сили.

— Ами… радвам се, че се видяхме — рече лейтенантът, отбягвайки погледа на Лори. — Е… до скоро!

Обърна се и тръгна към кабинета на полицията.

Известно време Лори го гледа и отново я връхлетя мисълта колко самотен е този човек. Чудеше се дали е искал пак да й определи среща.

След като той се скри от погледа й, Лори за миг се запита накъде ли е тръгнала. Но пак се вбеси, щом си спомни как Калвин се е опитал да я отстрани от случаите на смърт от свръхдоза. Упъти се още по-решително към кабинета му и почука на отворената врата. Преди той да е казал и дума, тя влезе и се изправи пред него.

Завари го да седи зад планина от документи. Калвин погледна над очилата с телени рамки, които изглеждаха някак малки върху широкото му лице. Май не бе доволен, че я вижда.

— Какво има, Монтгомъри?

— Нощес е имало още два случая на смърт от свръхдози като тези, от които се интересувам — започна Лори.

— Не ми казваш нищо ново — рече Калвин.

— Знам, че по график днес трябва да оформям документацията, но ще ти бъда благодарна, ако разрешиш аз да направя аутопсиите. Нещо ми подсказва, че между случаите има някаква връзка. Ако направя всички аутопсии, може би ще открия каква.

— Вече говорихме за това по телефона — отсече Калвин. — Казах ти, че според мен се увличаш. Не си обективна.

— Разреши ми, д-р Уошингтън — помоли го Лори. Мразеше да проси.

— Не! По дяволите — избухна Калвин. Удари с длан по бюрото си и някои от документите се разлетяха. Изправи се. — С аутопсиите се е заел Джордж Фонтуърт, а ти си гледай твоята работа. И без това се бавиш със заключението по някои от случаите. Излишно е да ти го казвам. Виж, не ми навличай главоболия. И така Службата е подложена на натиск.

Лори кимна и излезе от кабинета. Ако не беше толкова разгневена, сигурно щеше да заплаче. Веднага отиде при Бингам.

Този път изчака да я повикат. Бингам говореше по телефона, но й махна с ръка да влезе.

Лори остана с впечатлението, че той разговаря с някой от градската управа, приказваше както тя — с майка си по телефона. Повтаряше като курдисан „да“, „естествено“ и „разбира се“.

Когато най-после затвори и я погледна, тя разбра, че вече е ядосан. Не бе дошла в подходящ момент. Но вече беше тук, а и нямаше към кого другиго да се обърне, затова прояви упоритост.

— Преднамерено съм отстранена от случаите на смърт от свръхдоза при хора от горните социални слоеве — каза тя. Опита се да говори твърдо, но гласът й беше развълнуван. — Д-р Уошингтън не ми разрешава да направя аутопсиите на днешните случаи. Разпоредил се е да не ме викат, ако открият починали от наркотик. Отстраняването ми от тези случаи едва ли е в интерес на Службата.

Бингам сложи ръце върху лицето си и го разтри, най-вече очите. Когато отново погледна Лори, очите му бяха зачервени.

— Вестниците ни правят на нищо, не сме си били свършили работата при убийството в Сентръл Парк; извършени са няколко брутални професионални убийства, които увеличават напрежението в тази лудница — нощен Ню Йорк; за капак си дошла да ми вдигаш скандал. Умът ми не го побира, Лори.

— Разрешете да продължа работата по тези случаи — каза Лори спокойно. — Те вече са четиринадесет. Някой трябва да има поглед върху тях, мисля, че най-подходяща съм аз. Убедена съм, че е надвиснало голямо нещастие. Ако има замърсител в наркотиците, а аз съм сигурна, че има, сме длъжни да предупредим обществеността!

Бингам се видя в чудо. Загледан в тавана, той вдигна ръце и промърмори на себе си:

— Работи тук от някакви си пет месеца, пък седнала да ме учи как да ръководя Службата. — Той поклати глава. После отново насочи вниманието си към Лори. Този път заговори много по-ожесточено: — Калвин е способен администратор. Всъщност е повече от способен. Няма грешка. Каквото каже, става. Чу ли ме?! Въпросът е приключен, и толкоз.

И извърна поглед към купчината писма на писалището.

Лори се отправи към лабораторията. На всяка цена трябваше да върши нещо. Ако седнеше да умува над последните два разговора, щеше да направи нещо прибързано, за което по-късно да съжалява.

Търсеше Питър Летърман, но налетя на Джон де Врийс.

— Благодаря, че си казал добри думи за мен пред шефа — каза тя саркастично. Беше ядосана и не можа да се сдържи.

— Не обичам да ми дават зор — рече Джон. — Предупредих те.

— Не съм ти давала зор — сопна се Лори. — Просто те помолих да си свършиш работата. Откри ли замърсител?

— Не — каза Джон.

Подмина я най-безцеремонно. Лори поклати глава — зачуди се дали дните й в Службата по съдебна медицина в Ню Йорк не са преброени.

Намери Питър в ъгъла на лабораторията, работеше с най-големия и най-нов газов хроматограф.

— Мен ако питаш, гледай да си нямаш вземане-даване с тях. Без да искам, ви чух.

— Повярвай ми, не търсех него — отвърна Лори.

— И аз не открих никакъв замърсител — каза Питър. — Но пуснах няколко образци на газовия хроматограф. Той има „капан“, както му викат. Ако открием нещо, ще бъде с него.

— Продължавай — рече Лори. — Случаите са вече четиринадесет.

— Научих нещо — каза Питър. — Както знаеш, кокаинът хидролизира по естествен път до бензоилегонин, егонин-метил-естер и егонин.

— Да — рече Лори. — Карай нататък.

— Всяка партида кокаин има свое процентно съдържание на тези хидролизати — обясни Питър. — Така че, като анализираш концентратите, можеш да познаеш произхода на образците.

— И? — запита Лори.

— Всички образци от спринцовките са с едно и също процентно съдържание — отвърна Питър. — Това означава, че кокаинът е от една и съща партида.

— Тоест от един и същ източник — добави Лори.

— Точно така — потвърди Питър.

— Подозирах го — рече Лори. — Хубаво е, че го има документирано.

— Ще ти съобщя, ако открия някакъв замърсител с този апарат.

— Да, моля те — каза Лори. — Ако имам доказателство за наличието на замърсител, сигурно ще направя изявление.

Но докато се връщаше в кабинета си, тя се запита дали е сигурна в нещо.

— Не ми дръж ръката! — изкрещя Серино. Анджело се опитваше да го насочи към кабинета на Джордан Шефилд. — Не съм чак толкова сляп, колкото си мислиш.

Беше с бастуна с червена дръжка, но не го използваше. Тони влезе последен и затвори вратата.

Една от медицинските сестри на Джордан ги поведе по коридора и се погрижи Серино да се настани на стола за прегледи.

Идваше ли в кабинета на Джордан, Серино не използваше обичайния вход и подминаваше чакалнята. Така правеха всички особено важни пациенти на Джордан.

— Божичко! — възкликна сестрата, забелязала лицето на Тони. От лявото ухо чак до ъгъла на устата имаше дълбока драскотина. — Бузата ви е срязана много лошо. Как стана?

— Одраска ме котка — каза Тони и стеснително прикри лицето си с ръка.

— Дано са ви направили инжекция против тетанус — рече сестрата. — Искате ли да я промием?

— Не — каза Тони, бе смутен от вниманието, оказано му пред Серино.

— Обадете ми се, ако промените решението си — допълни сестрата и се отправи към вратата.

— Дай ми огънче — каза Пол, щом сестрата излезе.

Анджело припряно му запали цигарата и извади една за себе си.

Тони намери един стол встрани и седна. Анджело остана прав малко вляво зад Серино. И двамата с Тони бяха изтощени, бяха ги вдигнали от леглото за неочакваното посещение на Серино при лекаря. Освен това още страдаха от преживяванията при последните две убийства, особено Анджело.

— Ето ни отново в Дисниленд — каза Пол.

Стаята се завъртя и стената се вдигна. Джордан стоеше в края на кабинета си с картона на Серино в ръка. Пристъпи и веднага надуши цигарите.

— Извинете — каза той. — Тук не се пуши.

Анджело затърси нервно къде да остави димящата цигара. Серино го сграбчи за ръката и с жест му показа да не мърда.

— Ако ни се пуши, ще пушим — рече той. — Както ти казах, когато ми се обади по телефона, докторе, малко съм разочарован от теб и нямам нищо против да го подчертая още веднъж.

— Ами апаратурата! — възкликна Джордан и посочи към лампата с визьора. — Димът я поврежда.

— Зарежи апаратурата, докторе! — отсече Серино. — Я ми кажи сега защо разтръби из целия град в какво състояние съм.

— За какво говорите? — попита Джордан.

Още от разговора по телефона разбра, че Серино е ядосан. Предполагаше, че е, защото чакаха подходяща роговица за трансплантация. Но това, което му каза Серино, съвсем го изненада.

— Говоря за един детектив на име Лу Солдано — рече Пол. — И една мацка, д-р Лори Монтгомъри. Говорил си с мацката, тя е говорила с детектива, а детективът довтаса при мен. И ще ти кажа нещо, докторе. Това ме вбесява. Исках да не се разчува за моята малка злополука. Заради работата, нали разбираш.

— Ние, лекарите, понякога обсъждаме случаите — каза Джордан. Изведнъж му стана много топло.

— Я не ме баламосвай, докторе — изсмя се Серино. — Чух, че тази твоя колежка е съдебна лекарка. В случай че не си забелязал, аз още не съм умрял. И ако вие двамата сте го обсъждали чисто професионално, тя нямаше да се раздрънка пред детектив, който разследва убийства. Измисли по-убедително обяснение.

Джордан беше объркан. Не знаеше какво да каже.

— Като теглим чертата, докторе, просто не си спазил професионалната тайна. Нали така се изразявате вие, лекарите? Доколкото разбирам от тия неща, като нищо ще се посъветвам с някой адвокат и ще те съдя за това.

— Не съм сигурен… — Джордан не можа дори да довърши фразата. Моментално осъзна колко е уязвим от правна гледна точка.

— Стига си увъртал — каза Пол Серино. — Вероятно няма да ходя при адвокат. Знаеш ли защо? Имам куп приятели, които вземат по-евтино от адвокатите и пипат по-ефикасно. Знаеш ли, докторе, моите приятели са донякъде като теб: специалисти по коляновите капачки, костите на краката и пръстите на ръцете. Представям си какъв хирург ще си, ако случайно ръката ти бъде премазана от вратата на някоя кола.

— Господин Серино… — каза Джордан с примирителен тон, но другият го прекъсна.

— Нали бях ясен, докторе? Разчитам да не дрънкаш повече. Прав ли съм?

Джордан кимна. Ръцете му трепереха.

— Виж сега, докторе, нямам намерение да ти играя по нервите. Искам да си във форма. Защото трябва да направиш така, че и аз да съм в добра форма. Зарадвах се, когато сутринта сестрата се обади да ми каже, че мога да постъпя за операция.

— Аз също се радвам — каза Джордан, опитвайки се да си възвърне част от професионализма и присъствието на духа. — Късметлия сте. Обикновено се чака дълго.

— И без това чаках твърде дълго — каза Пол. — В моя занаят човек трябва да пращи от здраве. Има много акули, които дават мило и драго да ме извадят от играта. Така че да приключваме.

— Готово — изрече припряно Джордан.

Сложи медицинския картон на Серино на полицата за лещи. Яхна табуретката на колелца и се изтласка до офталмоложкия стол на Серино. Завъртя лампата с визьора и подкани с жест пациента да намести брадата си.

Протегна надолу трепереща ръка и включи лампата. От Серино го лъхна на чесън.

— Доколкото чух, напоследък оперираш повече от обикновеното — каза Пол Серино.

— Вярно е — отвърна Джордан.

— Като бизнесмен се досещам, че искаш да оперираш възможно най-много — допълни Серино. — Така се правят пари.

— Това също е вярно — рече Джордан и придвижи лъча на лампата така, че да освети грубите белези по роговицата на Серино.

— Имам някои идеи как да не оставаш без операции — рече Серино. — Интересува ли те?

— Разбира се — отвърна Джордан.

— Първо ме оправи, докторе — каза Серино. — Ако го сториш, ще си останем приятели. После кой знае? Защо да не станем и съдружници.

Джордан не беше сигурен дали иска да е приятел с този човек, но определено не искаше да му бъде враг. Имаше чувството, че враговете на Серино не живеят дълго. Смяташе да постигне максималното покрай него, и вече беше решил: няма да му иска пари.

Лори остави писалката и се облегна на стола. Беше се опитала да се съсредоточи върху документацията, но безуспешно. Мислите й я връщаха към случаите на смърт от свръхдози наркотик. Не можеше да повярва, че не е долу в залата да аутопсира двата случая, пристигнали през нощта.

Беше устояла на изкушението да се промъкне и да погледне Фонтуърт. Калвин щеше да се вбеси, ако я забележеше.

Лори погледна часовника си. Беше минало доста време. Можеше да се промъкне долу и да види дали Фонтуърт е открил нещо. Тъкмо бе станала, когато дойде Лу.

— Излизаш ли? — попита той.

Лори седна отново.

— Май е по-добре да не излизам.

— Така ли? — рече Лу; личеше, че не разбира за какво става въпрос.

— Дълга история — каза Лори. — Как си? Изглеждаш капнал.

— Наистина съм капнал — призна Лу, — на крак съм от три часа, а на аутопсиите с другите, а не с теб, си е пълна скука.

— Свършиха ли? — попита Лори.

— Не, по дяволите — отвърна Лу. — Но аз свърших. Вече не издържам. Ала тия двамата сигурно ще аутопсират чак до довечера, за да приключат с четирите трупа плюс кучето.

— Кучето ли?

— Гонче — каза Лу, — в една от къщите убиецът е очистил, освен мъжа и жената, и кучето. Но само се шегувам. Не правят аутопсия на кучето.

— Намери ли нещо? — поинтересува се Лори.

— Не зная. Куршумите май са със същия калибър както при убийствата в Куинс, но нека първо видим резултатите от балистичната експертиза, за да сме сигурни, че са от същото оръжие. А балистичната експертиза се бави, разбира се, със седмици.

— Хрумна ли ти нещо? — запита Лори.

Лу поклати глава.

— Ами, хрумнало! Убийствата в Куинс като че бяха свързани помежду си с ресторантите, но двамата убити долу нямат нищо общо със заведения за обществено хранене. Единият е бил важен банкер, помогнал много в предизборната кампания на кмета. Другият е от ръководството на голяма аукционна къща.

— Все още никаква връзка с организираната престъпност? — попита Лори.

— Не — потвърди Лу. — Но продължаваме да търсим в тази насока. Няма съмнение, че са пипали професионалисти. Изпратил съм още два екипа следователи да разследват убийствата. С трите екипа в Куинс и новите два хората ми свършват. Единственото положително засега е, че икономката в една от къщите е още жива. Ако оживее, ще разполагаме с първия свидетел.

— Жалко, че не мога да направя нищо с тези случаи от смърт от свръхдоза — каза Лори. — Поне един да не беше умрял! Де да имах и аз неколцина следователи, щях да се опитам да открия кой доставя кокаина, погубващ всички тези хора.

— Смяташ, че източникът е един?

— Сигурна съм — рече Лори.

Обясни как Питър го е установил научно. Точно в този момент радиовръзката на Лу изписука. Лейтенантът провери номера.

— Понеже стана дума за хора — каза той, — търси ме едно от моите момчета. Мога ли да използвам телефона ти?

Лори кимна.

— Какво има, Норман? — попита Лу, след като се свърза.

Лори бе поласкана, че той говори по уредбата, така че да чува и тя.

— Вероятно нищо — отвърна Норман, — но все пак реших да ти кажа. Открих нещо общо в трите случая: всички са ходили при един и същ лекар.

— Виж ти! — възкликна Лу и извърна очи към Лори. Тази новина не беше ударът, който искаше да направи. — Това едва ли ще ни помогне при такова убийство, Норман.

— Зная — рече Норман, — но не открих нищо друго. Помниш ли, каза, че Стивън Вивонето и Джанис Сингълтън били смъртно болни?

— Да — потвърди Лу. — И в семейство Кауфман ли е имало смъртно болен?

— Не, но Хенриет Кауфман е имала заболяване, което е лекувала. При лекаря на Стивън Вивонето и Джанис Сингълтън. Разбира се, Стивън и Джанис са ходили при десетина лекари. Но един е лекувал и тримата.

— Какъв лекар? — запита Лу.

— Очен — поясни Норман. — Казва се Джордан Шефилд.

Лу примигна. Не можеше да повярва на ушите си. Погледна Лори. В очите й се четеше същата изненада.

— Как откри? — запита Лу.

— Съвсем случайно — отговори Норман. — След като ми каза, че Стивън и Джанис са били смъртно болни, се поинтересувах от здравословното състояние на всички. Долових връзката чак когато се върнах в кабинета и се заех да преглеждам материалите, които постъпваха. Мислиш ли, че е важно?

— Не зная — каза Лу. — Най-малкото е странно.

— Искаш ли да поразуча за всеки случай?

— Дори не зная как да го сториш. Нека помисля, ще се свържа пак с теб. Продължавайте разследването.

Лу затвори телефона.

— Е, светът наистина е малък или пък този твой приятел наистина е забъркан.

— Той не ми е приятел — сопна се Лори.

— Извинявай — каза Лу. — Забравих. Твоят познат, който ти е и приятел.

— Знаеш ли, нощта, когато изчезна Марта Шулман, Джордан ми каза, че някой е влязъл с взлом в кабинета му. Преглеждал е архива.

— Било ли е откраднато нещо? — запита Лу.

— Не — отвърна Лори. — Очевидно някои картони са били преснимани. Накарах го да провери картона на Серино: бяха пипали и него.

— Без майтап! — каза Лу.

Няколко минути той бе погълнат от мислите си. Лори също мълчеше.

— Не виждам логика — обади се най-после Лу. — Дали кланът Лучия има пръст в цялата тази история, защото Серино се е лекувал при Шефилд? Опитвам се да вместя в картинката съперника на Серино, Вини Доминик, но не разбирам нищо.

— Сега-засега можем да проверим убитите, докарани днес. Да видим дали някой от тях е бил пациент на Джордан.

Лицето на Лу светна.

— Знаеш ли, това е добра идея. Добре че се сетих!

По усмивката му Лори разбра, че той се шегува. Привидно ядосана, го замери с един кламер.

След пет минути влязоха, облечени с хирургически престилки, в залата за аутопсия. За щастие Калвин не се виждаше.

И Саутгейт, и Бесърман правеха втората си аутопсия. Саутгейт бе почти приключил. Кауфманови бяха лесни, бяха простреляни в главата. Случаите на Бесърман бяха по-трудни. Първо аутопсира Дуайт Соренсън, при когото трябваше да проследи пътя на три куршума. Беше трудоемко и отне много време, така че когато дойдоха Лу и Лори, Бесърман тъкмо започваше аутопсията на Ейми Соренсън.

С разрешение на лекарите те прегледаха папките с документите по случаите. За съжаление амнестичните данни бяха оскъдни.

— Хрумна ми нещо — каза Лори. Отиде при телефона и се обади на Черил Майърс. — Черил, искам да те помоля за една услуга.

— Каква? — попита бодро Черил.

— Нали знаеш за четиримата убити в Манхатън, докарани днес? — запита Лори. — Заради които всички са на крак? Я провери дали някой от убитите е ходил при офталмолог на име Джордан Шефилд.

— Дадено — отвърна Черил. — Ще ти се обадя след няколко минути. Къде си?

— Долу в трапа — рече Лори.

Предаде на Лу, че скоро ще им се обадят. После отиде при Джордж Фонтуърт. Той тъкмо привършваше с аутопсията на втория от двата случая на смърт от свръхдоза: Джулия Майърхолц.

— Калвин каза, че не бива да говоря с теб днес — предупреди я Джордж. — Не искам да му правя напук.

— Отговори ми само едно. Венозно ли е бил приет кокаинът?

— Да — потвърди Джордж.

Той заоглежда трескаво залата, сякаш очакваше Калвин да влезе с гръм и трясък.

— Установи ли нещо при аутопсиите, освен признаците на свръхдози и отравяне? — запита Лори.

— Не — отвърна Джордж. — Хайде, Лори, не ме злепоставяй.

— Последен въпрос — рече Лори. — Имаше ли някакви изненади?

— Само една — каза Джордж. — Но ти знаеш. Просто не бях чувал, че е обикновена практика при такива случаи. Трябваше да го обсъдим на заседанието в четвъртък.

— За какво говориш? — настоя Лори.

— О, господи! — ахна Джордж. — Ето го и Калвин. Чао, Лори.

Тя се обърна и видя Калвин, който влизаше тромаво през летящата врата. Дори с хирургичната престилка и ръкавици, човек не можеше да го сбърка, толкова бе едър. Лори бързо се дръпна от масата на Джордж и се запъти право към графика на аутопсиите за деня. Искаше да има оправдание, в случай че Калвин попита защо е там. Бързо потърси името на Мери О’Конър. Когато го намери, забеляза, че аутопсията е възложена на Пол Плоджет. Той работеше на масата в дъното, до стената. Лори отиде при него.

— Намерих много неща — отговори Пол, когато Лори го попита как върви аутопсията.

Тя погледна през рамо. Калвин беше отишъл право при масата на Бесърман.

— От какво според теб е починала? — запита Лори.

Изпита облекчение, че Калвин не я е видял, а дори и да я бе забелязал, май не се интересуваше от присъствието й.

— Несъмнено от сърце — каза Пол, взирайки се в трупа на Мери О’Конър.

Жената беше доста пълна. Лицето и главата й бяха наситеносини, почти морави.

— Много болна ли е била? — попита Лори.

— Достатъчно — каза Пол. — Най-напред умерена коронарна болест. Двукрилата клапа е била доста зле. Самото сърце изглеждаше ужасно отпуснато. Така че смъртта може да е настъпила по различни причини.

Лори си помисли, че Джордан ще се зарадва на тези новини.

— Ужасно морава е — отбеляза тя.

— Вярно — каза Пол. — Хиперемия в главата и дробовете. Сигурно се е мъчила, преди да умре. Борила се е, горката жена. Очевидно дори си е прехапала устната.

— Наистина ли? — запита Лори. — Мислиш ли, че е имала някакъв пристъп?

— Възможно е — каза Пол. — Но повече прилича на охлузване.

— Я да видим!

Пол се пресегна и изтегли назад горната устна на Мери О’Конър.

— Прав си — каза Лори. — А езикът?

— Нормален — отвърна Пол. — Затова се съмнявам да е имало пристъп. Може би е агонизирала дълго. Е, вероятно микроскопските изследвания на сърцето ще покажат нещо патогномонично, но се хващам на бас, че случаят ще бъде вписан в графата „смърт, настъпила по неизвестна причина“. Най-малкото причината е неясна. Но като цяло съм сигурен, че е починала от сърце.

Лори кимна, ала погледна Мери О’Конър. Имаше нещо гнило в този случай. Напомняше й нещо, но какво, тя не се сещаше.

— Ами тези малки кръвоизливи по лицето? — запита Лори.

— Характерни са за смърт, причинена от сърдечно заболяване — отговори Пол.

— Толкова много?

— Както казах, агонията сигурно е била тежка.

— Имаш ли нещо против да ми съобщиш резултатите от микроскопската находка? Жената е пациентка на един приятел. Зная, че ще му е интересно какво си открил.

— Става — каза Пол.

Лори видя, че Калвин се е преместил от Бесърман при Фонтуърт. Лу се беше върнал при масата на Саутгейт. Тя се насочи към него.

— Извинявай — каза Лори, когато се приближи.

— Няма проблеми — отвърна Лу. — Тук започвам да се чувствам като у дома си.

— Ей, Лори, на телефона — изкрещя някой, надвиквайки шума в оживената зала за аутопсии.

Тя отиде при апарата, изтръпнала от страх, че присъствието й е било разгласено толкова грубо. Не смееше да погледне към Калвин. Вдигна слушалката: беше Черил.

— Защо всичките ти поръчки не са толкова лесни! — каза тя. — Обадих се в кабинета на д-р Шефилд, секретарката му беше много услужлива. Хенриет Кауфман и Дуайт Соренсън са били негови пациенти. Това ще ти помогне ли?

— Не съм сигурна — рече Лори. — Но наистина е интересно. Благодаря.

Върна се при Лу и му каза какво е научила.

— Не думай! — възкликна той. — Ей на това му се вика съвпадения.

— Цели пет — рече Лори. — Не виждам как може да е случайно!

— Ама че работа! — ахна пак Лу. — Доста странен начин да се докопа човек до Серино, ако това е целта. Пълна безсмислица.

— Да.

— Така или иначе — продължи Лу, — трябва незабавно да проуча това. Ще те държа в течение.

Тръгна си, преди Лори да му е казала довиждане.

Тя хвърли последен поглед към Калвин, който продължаваше да говори с Джордж и не изглеждаше никак обезпокоен от присъствието й.

Когато се върна в кабинета си, звънна на Джордан. Както обикновено, той бе в операция. Тя предаде да й се обади.

Опита се да продължи с документацията, но все тъй безуспешно. Бе объркана от несигурното си положение в Службата, от това, че е отблъснала толкова хора, от поредицата случаи на смърт от свръхдоза, от странното съвпадение, че Джордан е лекувал петима души, убити от гангстери.

Мислите й се върнаха към Мери О’Конър. Изведнъж си даде сметка какво се е опитвала да се сети. Охлузванията по устните, ярките малки кръвоизливи, тъмноморавият цвят бяха все симптоми на удушаване чрез притискане на гърдите и на устата.

Лори позвъни в залата за аутопсии и каза да извикат Пол.

— Хрумна ми нещо — рече тя.

— Слушам.

— Какво мислиш, дали О’Конър не е удушена?

Предположението й беше посрещнато с мълчание.

— Е? — настоя Лори.

— Била е в Манхатънската болница — каза Пол. — В самостоятелна стая в крилото за богаташи.

— Опитай се да забравиш къде е била — рече Лори. — Просто погледни фактите.

— Но като съдебни лекари сме длъжни да отчитаме и къде е настъпила смъртта. Ако не го правехме, щяхме да объркаме смъртните актове на безброй починали.

— Разбирам — каза Лори. — Но понякога мястото на смъртта може да те подведе. Ами убийствата, които изглеждат като самоубийства?

— Там е друго — рече Пол.

— Ами, друго! — възрази Лори. — Както и да е, исках само да си помислиш дали не е удушена. Устната е охлузена, има кръвоизливи по лицето и главата.

Веднага щом Лори остави слушалката, телефонът иззвъня. Беше Джордан.

— Радвам се, че си се обадила — каза той. — Канех се да ти позвъня. Имам операции и разполагам само със секунда. Освен другите ще оперирам и Пол Серино. Сигурно си доволна.

— Доволна съм — рече Лори.

— И искам да те помоля за нещо — прекъсна я Джордан. — За да включа Серино в графика, трябваше да жонглирам. Ще се задържа до късно. Дали да не отложим вечерята? Какво ще кажеш за утре?

— Нямам нищо против — рече Лори. — Но се налага да поговоря с теб веднага за някои неща.

— Казвай бързо — отвърна Джордан. — Следващият ми пациент е вече в операционната.

— Първо, за Мери О’Конър — каза Лори. — Имала е сърдечно заболяване.

— Това е успокояващо — рече Джордан.

— Знаеш ли нещо за личния й живот?

— Не много.

— Как ще реагираш, ако ти кажа, че е била убита?

— Убита ли! — изломоти Джордан. — Сериозно ли говориш?

— Не зная — призна Лори. — Но ако ми кажеш, че е имала двадесет милиона долара и е смятала да не включи в своето завещание лошия си внук, вероятно ще се замисля и за убийство.

— Беше заможна, но не и богата — каза Джордан. — И да ти напомням ли, че се канеше да ме успокоиш за смъртта й, а не да ме разтревожиш още повече?

— Лекарят, който направи аутопсията й, е убеден, че е умряла от сърце — отвърна Лори.

— Това вече е по-добре — каза Джордан. — Как ти хрумна за убийството?

— Нали ме знаеш, обичам да си фантазирам — рече тя. — Пък и има още стряскащи новини. Седни, да не паднеш.

— Моля те, Лори, без шегички. Трябваше да бъда в операционната още преди десет минути.

— Имената Хенриет Кауфман и Дуайт Соренсън говорят ли ти нещо? — запита го тя.

— Това са двама от пациентите ми. Защо?

— Били са двама от пациентите ти — каза Лори. — И двамата са убити нощес заедно със съпрузите им. Сега им правят аутопсия.

— Господи! — рече Джордан.

— И това не е всичко — допълни Лори. — Завчера са били убити още трима от пациентите ти. Всичките са били застреляни по начин, който издава някаква връзка с организираната престъпност. Поне така ми казаха.

— О, божичко — повтори Джордан. — А тази сутрин Пол Серино беше в кабинета ми и ме заплашваше. Какъв кошмар!

— Как те е заплашвал? — запита Лори.

— Не искам дори да си спомням — каза Джордан. — Но ми е доста сърдит и май трябва да съм благодарен на теб за това.

— На мен ли?

— Не смятах да го обсъждаме по телефона — каза Джордан, — но след като сме започнали…

— Какво?

— Защо си казала на някой си детектив Солдано, че лекувам Серино?

— Не мислех, че е тайна — рече Лори. — В края на краищата ми го каза на вечерята у нашите.

— Сигурно си права — съгласи се Джордан. — Но как се случи така, че си го казала точно на детектив, който разследва убийства?

— Дойде да гледа аутопсиите — обясни Лори. — Стана дума за Серино покрай няколко убити, очистили са ги гангстери и труповете им бяха извадени от Ийст Ривър.

— О, божичко — рече Джордан.

— Съжалявам, нося ти само лоши новини.

— Не си виновна — каза Джордан. — Пък и не е лошо да знам. Слава богу, довечера ще оперирам Серино. При това положение, колкото по-бързо се отърва от него, толкова по-добре.

— Само внимавай — каза Лори. — Разиграва се нещо странно. Но не съм сигурна какво.

Джордан нямаше нужда Лори да му напомня да внимава, нали Серино вече се бе заканил да му счупи ръцете. Сега и тези новини, че петима от пациентите му са били убити, а още една е мъртва, вероятно също убита! Ставаше прекалено.

Замислен за тези странни ужасяващи факти, Джордан стана от стола в преддверието на операционната в Манхатънската болница и влезе вяло в операционната. Питаше се дали да не иде в полицията и да каже за заплахите на Серино. И какво щяха да направят те? Вероятно нищо. Какво ще направи Серино? Вероятно това, с което го е заплашил. Джордан потръпна от страх и съжали, че Серино е прекрачил прага му.

Докато си миеше ръцете, се опита да помисли защо петима, а може би и шестима от пациентите му са били убити. Ами Марша? Но колкото и да се мъчеше, не откриваше причина. Държейки ръцете си нагоре, той бутна вратата и влезе в операционната.

За него операциите бяха пречистващо преживяване. Изпитваше облекчение, че ще се съсредоточи в присаждането на роговицата, което изискваше голяма точност. През следващите няколко часа забрави заплахите, мафиотските убийства, Марша Шулман и неразкритите убийства.

— Какъв майстор сте! — изкоментира стажант-лекарят, когато Джордан свърши.

— Благодаря — отвърна той. Сияеше. Каза на сестрите: — Ще бъда в преддверието. Подгответе залата възможно най-бързо. Следващият пациент е особено важен.

— Слушам, ваше височество — подразни го сестрата.

Докато се връщаше в преддверието, Джордан се радваше, че следващият пациент е Серино. Искаше всичко да е приключило. И при Джордан, макар и рядко, имаше усложнения. Той потръпна от мисълта за последиците от евентуална следоперативна инфекция: последиците не за Серино, а за себе си.

Бе толкова притеснен, че не забелязваше нищо наоколо. Потъна в едно от креслата в преддверието и затвори очи, без изобщо да усети, че точно срещу него седи мъж.

— Добър ден, докторе!

Джордан отвори очи. Беше Лу Солдано.

— Секретарката ме осведоми, че сте тук. Казах й, че трябва на всяка цена да разговарям с вас. Надявам се, нямате нищо против.

Джордан се изправи в креслото и огледа нервно стаята. Знаеше, че Серино е някъде наблизо, може би в чакалнята. Значи и онзи неприятен дългуч е тук. Серино бе настоял и администрацията бе разрешила. На Джордан не му се искаше човекът на Серино да го вижда с Лу Солдано. Само това оставаше да дава обяснения на Серино.

— Установихме някои факти — подхвана Лу. — Дано сте в състояние да ги обясните.

— Остава ми още една операция — каза Джордан и понечи да стане.

— Седнете, докторе — рече. Лу. — Ще ви отнема само минутка. Поне засега. Разследваме пет извършени наскоро убийства, според нас убиецът или убийците са едни и същи, дотук установихме само едно общо: жертвите са били ваши пациенти. Естествено ни интересува имате ли представа защо са били убити.

— Узнах за това преди един час — отвърна нервно Джордан. — Нямам никаква представа. Но мога да ви кажа, че изобщо не съм замесен.

— Значи убитите не са ви дължали пари? — запита Лу.

— При дадените обстоятелства, лейтенанте — сопна се Джордан, — забележката ви едва ли е много смешна.

— Извинете за черния хумор — каза Лу, — но се досещам колко струва кабинетът ви, пък и имате лимузина.

— Мога и да не разговарям с вас — каза Джордан, прекъсвайки Лу, и отново понечи да стане.

— Сега не сте длъжен да говорите с мен — отвърна Лу. — Така е. Но все някога ще се наложи да разговаряме, така че ви препоръчвам да ми съдействате. В края на краищата положението е доста сериозно.

Джордан седна отново.

— Какво искате от мен? Нямам какво да добавя към това, което вече знаете. А съм сигурен, че знаете повече от мен.

— Разкажете ми за Марта Голдбърг, Стивън Вивонето, Джанис Сингълтън, Хенриет Кауфман и Дуайт Соренсън.

— Бяха мои пациенти — рече Джордан.

— Какви бяха диагнозите им? — попита Лу и извади бележник и молив.

— Не мога да ви кажа — сопна се Джордан. — Това е професионална тайна. И не цитирайте като прецедент, че съм споменал за случая на Серино пред д-р Монтгомъри. Не биваше да го правя.

— Ще получа информацията от близките им — рече Лу. — Защо не ме улесните?

— Тяхна работа, ако решат да ви кажат — отговори Джордан. — Аз нямам право да разпространявам тази информация.

— Добре — рече Лу. — Тогава нека поговорим в общи линии. Еднаква ли беше диагнозата им?

— Не — отвърна Джордан.

— Виж ти! — учуди се Лу и явно посърна. — Сигурен ли сте?

— Разбира се, че съм сигурен — каза Джордан.

Лейтенантът погледна към празния лист на бележника и се замисли. Вдигна очи и попита:

— Има ли нещо необичайно, което да ги свързва? Например в един и същи ден ли ги преглеждахте?

— Не — отрече Джордан.

— Възможно ли е по някаква причина картоните им да са били държани отделно?

— Не, при мен картоните са подредени по азбучен ред.

— А дали някой от тях е бил преглеждан в един и същи ден със Серино?

— Не мога да ви кажа — призна Джордан. — Но ще ви кажа следното. Когато идваше при мене, господин Серино никога не е виждал други пациенти, нито пък те него.

— Сигурен ли сте? — запита Лу.

— Абсолютно — отвърна Джордан.

Уредбата, която свързваше преддверието с операционната, изпращя. Една от сестрите каза на Джордан, че пациентът е в залата и го чака.

Лекарят се изправи. Лу го последва.

— Имам операция — каза Джордан.

— Добре — рече лейтенантът. — Сто на сто ще се видим скоро.

Сложи си фуражката и излезе от преддверието.

Джордан също отиде до вратата и го загледа как върви по дългия коридор към централните асансьори на болницата. Видя го как натиска бутона, изчаква, след това се качва и изчезва.

Огледа коридора — търсеше човека на Серино. Пристъпи навън и надникна в чакалнята на операционната. Поуспокои се — оня тип го нямаше никъде.

Върна се в преддверието и почувства облекчение, че Лу си е тръгнал. Срещата с него го бе извадила от равновесие повече от всякога, и то не само защото го беше страх, че човекът на Серино ще ги види да разговарят. Джордан усещаше, че детективът не го харесва много, а това можеше да означава неприятности. Боеше се, че в бъдеще ще трябва да свикне с досадното му присъствие.

Влезе в мъжката съблекалня и си наплиска лицето със студена вода. Трябваше да се стегне, да се опита да се отпусне за миг, преди да оперира Серино. Но не беше лесно. Ставаха толкова много неща. Беше объркан.

Особено го тревожеше едно: бе разбрал какво обединява петте убийства с това на Мери О’Конър. Проумя го, докато говореше с Лу, но реши да не му го споменава. Това също го смущаваше. Не знаеше защо не е отворил дума за откритието си: дали защото не бе сигурен в значението му, или защото то го плашеше. Хич не му се искаше и той да става жертва.

Докато вървеше към операционната, където го чакаше Пол Серино, Джордан реши, че най-безопасно е да не прави нищо. В края на краищата бе по средата.

Изведнъж спря. Проумя още нещо. Въпреки всички тези проблеми правеше повече операции от когато и да било. А това си имаше плюсовете. Когато тръгна отново, всичко придоби някакъв гротесков, уродлив смисъл. Ускори крачка. Явно трябваше да се прави, че не разбира нищо — така беше най-сигурно. А той обичаше да оперира.

Влезе в операционната и отиде при Серино — упойката вече го бе хванала.

— Ще ви оправим за нула време — каза Джордан. — Само се отпуснете.

Потупа го по рамото, обърна се и се запъти към дезинфекционната. Докато минаваше край един от санитарите в хирургическа престилка, го позна, че не е от персонала. Позна го по очите. Беше онзи, мрачният тип.

11

4:30 ч следобед, петък

Манхатън

Лори се колебаеше дали да ходи пак в лабораторията. Защо да рискува отново да налети на Джон де Врийс! Но беше смешно да се опитва да продължи с документацията. Бе прекалено разсеяна. Реши да потърси Питър. Сигурно вече имаше резултати.

— Знам, обеща да ми се обадиш, ако откриеш нещо — каза Лори, след като го намери, — но не ме свърташе, отбих се да видя какво става.

— Още не съм открил замърсител — рече Питър. — Ала научих нещо, което може да се окаже важно. Кокаинът се усвоява от организма по различен начин и се получават различни метаболити. Единият се нарича бензоилегонин. Щом изчисля съотношението между кокаин и бензоилегонин в кръвта, урината и мозъка на жертвите, мога да пресметна колко време е минало от инжектирането му до смъртта.

— И какво откри? — попита Лори.

— Открих, че е почти еднакво — уточни Питър. — Горе-долу един час в тринадесет от четиринадесетте случая. Но при един от тях беше различно. Кой знае защо, при Робърт Евънс нямаше бензоилегонин.

— Тоест? — запита Лори.

— Тоест Робърт Евънс е умрял твърде бързо — отвърна Питър. — Може би след няколко минути. Че и по-скоро, не мога да кажа.

— Мислиш ли, че е важно? — поинтересува се Лори.

— Не зная — каза Питър. — Ти си съдебният лекар, не аз.

— Вероятно е получил веднага сърдечна аритмия.

Питър вдигна рамене.

— Както и да е — рече той. — Но не съм се отказал да търся замърсител. Ала и да намеря нещо, ще е минимално количество.

Лори си тръгна обезсърчена. Въпреки всичките си усилия не бе постигнала никакъв напредък с тези невероятни случаи на смърт от свръхдози. Искаше пак да поговори с Джордж Фонтуърт и той да й обясни какво го е изненадало при аутопсиите, затова слезе в сутерена и надникна в залата за аутопсии. Не го видя, но забеляза Вини и го попита къде е Джордж.

— Отиде си преди около час — каза Вини.

Лори се качи в кабинета му. Вратата беше отворена, но него го нямаше. Беше до една от лабораториите по серология. Лори влезе в нея и попита дали са виждали Джордж.

— Имаше час при зъболекар — отвърна един от лаборантите. — Каза, че ще се върне, но не знае кога.

Лори кимна.

Излезе от лабораторията и се спря пред кабинета на Джордж. От мястото, където беше застанала, се виждаха двете папки с резултатите от аутопсиите на двата случая на смърт от свръхдози, които той беше правил този ден.

Лори погледна през рамо, за да се увери, че никой не я вижда, влезе в кабинета и отвори горната папка. Беше за аутопсията на Джулия Майърхолц. Тъкмо по време на нея Лори бе отишла на неговата маса. Зачете бързо заключенията. Веднага разбра какво е имал предвид под „изненада“. Очевидно бе реагирал по същия начин като нея при Дънкан Андрюс.

От доклада на следователя Лори забеляза, че жертвата е била идентифицирана на местопроизшествието от „Робърт Нъсман, приятел“.

Взе лист от топчето върху бюрото на Джордж и си записа адреса на Джулия.

Тъкмо щеше да отвори втората папка, когато чу, че някой идва по коридора. Смутена, затвори папката, прибра листчето в джоба си и излезе. Кимна и се усмихна виновно на минаващия лаборант от хистологията.

Въпреки че Бингам я бе смъмрил, задето е ходила в апартамента на Дънкан Андрюс, тя реши да отиде и до жилището на Джулия Майърхолц. Докато чакаше такси, си втълпяваше: призивът на Бингам за дискретност се дължи по-скоро на факта, че в политическо отношение случаят е като горещ кестен. Той бе възразил не срещу това, че е разгледала местопроизшествието — поне така си мислеше Лори.

Апартаментът на Джулия беше в голяма богаташка кооперация на Седемдесет и пета улица в Ийст Сайд. Лори беше доста изненадана, когато портиерът дойде да й отвори вратата, докато тя плащаше на таксито. Виж ти как живеели някои хора в града! Кварталът бе съвсем различен от нейния Кипс Бей.

— С какво мога да ви помогна? — попита портиерът със силен ирландски акцент.

Лори показа значката си на съдебен лекар и помоли да види домоуправителя. След няколко минути той се появи във фоайето.

— Бих искала да разгледам апартамента на Джулия Майърхолц — каза му Лори. — Но преди да се кача, държа да се уверя, че там няма никой.

Домоуправителят попита портиера дали апартаментът е празен.

— Да, празен е — потвърди той. — Родителите й ще дойдат чак утре. Искате ли ключа?

Домоуправителят кимна. Портиерът отвори едно шкафче, взе някакъв ключ и го подаде на Лори.

— Върнете го на Патрик, когато си тръгнете — каза домоуправителят.

— Бих предпочела да дойдете и вие.

— Имам да оправям тръбата за гореща вода в мазето, спукала се е — обясни домоуправителят. — Ще се ориентирате — апартамент 9 В. Вдясно от асансьора.

Асансьорът спря на деветия етаж и Лори слезе. За по-сигурно натисна няколко пъти звънеца на апартамента и почука на вратата. Този път наистина не искаше да налети на някой от близките на починалата.

Първото нещо, което забеляза, бе натрошената гипсова статуетка върху пода в антрето. Явно бе копие на „Давид“ на Микеланджело.

Просторният апартамент беше обзаведен в приятен провинциален стил. Без да знае какво търси, Лори тръгна да обикаля от стая в стая и да ги разглежда.

В кухнята отвори хладилника. Беше добре зареден със здравословна храна: кисело мляко, покълнал боб, пресни зеленчуци и обезмаслено прясно мляко.

Масичката в дневната беше отрупана с книги за изкуство и здравни списания. По стените имаше лавици, и те с книги за изкуство. На полицата над камината Лори забеляза гравирана плочка. Приближи се и прочете надписа: „Триатлон в Сентръл Парк, трето място, 30-34“.

В спалнята откри велоергометър и много снимки в рамки. На повечето от тях се виждаха привлекателна жена и красив млад мъж сред природата: с велосипеди на планина, на къмпинг в гора, на финала на някакво състезание.

Когато се върна в хола, Лори се опита да си представи защо една любителка спортистка като Джулия Майърхолц е вземала наркотици. Просто нямаше логика. Здравословната храна, списанията и спортните й постижения просто не се връзваха с кокаина.

Мислите й внезапно бяха прекъснати — някой отключваше вратата. Лори направо изгуби ума и дума и понечи да се скрие, сякаш очакваше да се появи Бингам.

Когато вратата се отвори, младият мъж, който влезе, изглеждаше не по-малко изненадан от Лори, че заварва някого в апартамента. Лори го позна — бе мъжът от повечето снимки в спалнята.

— Д-р Лори Монтгомъри — представи се тя и показа значката си. — От Службата по съдебна медицина.

— Робърт Нъсман.

— Не искам да ви преча — каза Лори и понечи да си тръгне. — Мога да дойда друг път. — Само това оставаше — Бингам да разбере.

— Не, не пречите — рече Робърт и вдигна ръка. — Моля ви, останете. Отскочих за съвсем малко.

— Каква трагедия! — поде Лори.

— Не ми го казвайте — рече Робърт и изведнъж стана много тъжен.

— Знаехте ли, че взема наркотици? — попита Лори.

— Не е вземала наркотици — отсече той.

Лори усети гняв в гласа му.

— Зная, че вие твърдите това — добави мъжът и се изчерви, — но повярвайте, Джулия никога не е вземала наркотици. Просто не беше в характера й. Много се грижеше за здравето си. Тя ме запали да тичам. — Той се усмихна при спомена за това. — Миналата пролет ме накара да участвам в първия си триатлон. Просто не мога да си го представя. Господи, дори не пиеше.

— Извинявайте — каза Лори.

— Беше толкова надарена — рече тъжно Робърт. — С такава силна воля, толкова всеотдайна. Мислеше за доброто на другите. Беше религиозна, е, не бе фанатичка, разбира се. Участваше в какво ли не, в програмите за избор на професия, за защита на бездомните, в борбата срещу СПИН.

— Разбрах, че сте я идентифицирали — каза Лори. — Вие ли я намерихте?

— Да — изрече с много мъка Робърт. Погледна встрани: още малко, и щеше да заплаче.

— Сигурно е било ужасно — каза Лори. Съвсем ясно си припомни как е намерила брат си. Направи усилие да отпъди спомените. — Къде беше, когато влязохте?

Робърт посочи спалнята.

— Беше ли още жива? — попита внимателно Лори.

— В известен смисъл — отвърна мъжът. — Не можеше да си поеме дъх. Правих й изкуствено дишане, докато дойде линейката.

— Защо дойдохте? — поинтересува се Лори.

— Тя ми се обади — обясни Робърт. — Каза да намина по-късно.

— Правила ли го е друг път? — запита лекарката.

Робърт изглеждаше озадачен.

— Не зная — каза той. — Предполагам, че да.

— Нормален ли беше гласът й? — продължи Лори. — Бихте ли могли да прецените дали вече е била взела наркотика?

— Мен ако питате, не бе вземала нищо — отвърна Робърт. — Не звучеше възбудено. Но не говореше и както друг път. Беше напрегната. Всъщност малко се страхувах, че ще ми каже нещо лошо, например ще иска да скъсаме.

— Имаше ли някакви проблеми в отношенията ви? — попита Лори.

— Не — каза Робърт. — Всичко беше чудесно. Тоест, аз си мислех, че всичко е чудесно. Само че гласът й звучеше някак странно.

— Ами счупената статуетка до входната врата?

— Видях я, когато влязох снощи — каза Робърт. — Беше любимата й вещ. От двеста години е. Когато видях, че е счупена, разбрах, че става нещо лошо.

Лори погледна разбитата статуетка и се зачуди дали Джулия я е счупила по време на пристъпа. Но ако е било така, как е стигнала от антрето до спалнята?

— Благодаря ви за помощта — каза Лори. — Надявам се, че не съм ви разстроила с моите въпроси.

— Не — рече Робърт. — Но защо си давате целия този труд? Мислех, че съдебните лекари правят аутопсии и се занимават само с убийства.

— Опитваме се да помогнем на живите — поясни Лори. — Това ни е работата. Всъщност искам да предотвратя бъдещи трагедии като тази на Джулия. Колкото повече научавам, толкова повече бих могла да направя.

— Ако имате още въпроси, обадете ми се — каза Робърт и й подаде визитната си картичка. — И ако все пак се окаже, че не са били наркотици, моля ви, обадете ми. Ще бъде важно, защото…

Чувствата му изведнъж надвиха и той не можа да продължи.

Лори кимна. Написа на гърба на визитната си картичка своя домашен телефон и я подаде на Робърт.

— Ако имате някакви въпроси към мен или ако се сетите за нещо, което трябва да зная, моля, звъннете ми. По всяко време.

Остави Робърт сам с тъгата му, излезе от апартамента и взе асансьора. Докато слизаше, се сети: и Сара Уедърби твърдеше, че Дънкан я е извикал вечерта, когато е поел свръхдозата. Колко странни бяха поканите на Дънкан и Джулия към най-близките им хора! Ако и двамата бяха крили толкова успешно, че вземат наркотици, защо ще викат някого същата вечер, когато ще се упойват?

Върна ключа на портиера и му благодари. Вече беше слязла няколко стъпала, когато се обърна и се върна.

— Вие ли бяхте дежурен снощи? — попита го тя.

— Да, аз — каза Патрик. — От три до единадесет. Това ми е смяната.

— Видяхте ли Джулия Майърхолц? — поинтересува се Лори.

— Да — потвърди портиерът, — виждам я почти всяка вечер.

— Сигурно сте чули какво й се е случило — рече Лори. Не искаше да споделя никаква информация, която той нямаше право да знае.

— Да — каза Патрик. — Взела е наркотици като мнозина млади хора. Какъв срам!

— Изглеждаше ли потисната, когато се прибра снощи? — продължи Лори.

— Не бих казал — рече Патрик. — Но не се държеше естествено.

— В какъв смисъл?

— Не поздрави — каза Патрик. — Винаги поздравява, с изключение на снощи. Но може би защото не беше сама.

— Помните ли кой беше с нея? — попита Лори заинтересувано.

— Да — рече портиерът. — Обикновено не помня такива неща, влизат и излизат много хора. Но тъй като тя не ме поздрави, аз погледнах с кого е.

— Познавате ли ги? — каза Лори. — Идвали ли са и преди?

— Не ги познавам — отвърна Патрик. — И май никога не съм ги виждал. Единият беше висок, слаб, добре облечен. Другият беше мускулест и по-нисък. Не казаха нищо, когато влязоха.

— Видяхте ли ги кога излязоха? — продължи Лори.

— Не — отговори Патрик. — Сигурно са си отишли през почивката ми.

— Кога дойдоха? — попита Лори.

— Рано вечерта — каза портиерът. — Някъде към седем часа.

Тя му благодари отново и взе такси, за да се върне в службата. Почти се беше смрачило. Небостъргачите вече светеха и хората бързаха от работа вкъщи. Докато таксито пътуваше към центъра по задръстените улици, Лори си мислеше за разговорите с приятеля на жената и с портиера. Кои ли бяха двамата мъже, описани от Патрик? Вероятно бяха колеги или приятели на Джулия, но я бяха посетили вечерта, когато тя бе поела свръхдозата, и затова бяха важни. Де да можеше да разбере кои са и да поговори с тях. Дори й мина през ума, че сигурно са пласьори на наркотици. Възможно ли бе Джулия Майърхолц да е водела таен живот, за който приятелят й да не знае?

Върна се в Службата по съдебна медицина и отиде първо в кабинета на Джордж да види дали се е върнал от зъболекар. Очевидно се бе връщал и си бе отишъл: кабинетът му беше тъмен. Разочарована, Лори се опита да отвори вратата, но тя беше заключена. Тъй като нямаше възможност да говори с Джордж, изведнъж й хрумна да вземе адреса на другата жертва на свръхдоза наркотик, Уендъл Морисън.

Остави палтото си в стаята, взе гумени ръкавици и слезе в моргата. Откри дежурния, Брус Помовски, в канцеларията.

— Имаш ли представа къде е трупът на Майърхолц? — попита тя. — Дали са го прибрали?

— От днешните случаи ли е? — рече Брус.

— Да — потвърди Лори.

Дежурният отвори дебел журнал и прокара пръст по графата за деня. Стигна до Майърхолц и погледна отстрани на страницата.

— Още не са го вдигнали — рече той. — Чакаме да ни се обадят от погребално бюро извън града.

— В хладилното ли е? — попита Лори.

— Да — отвърна Брус. — Трябва да е на количка някъде отпред.

Лори му благодари и тръгна по коридора към хладилното отделение. Вечер моргата значително се променяше. През деня тук кипеше трескава дейност. Но сега Лори чуваше как токчетата й кънтят в пустите, едва осветени коридори със сини плочки. Изведнъж си спомни реакцията на Лу, когато слязоха във вторник сутринта. Той беше нарекъл мястото зловещо.

Лори се спря и погледна надолу към петната по цимента, които й беше посочил лейтенантът. После вдигна очи към стелажите с чамови ковчези, предназначени за непотърсените трупове, които биваха погребвани на гробището Потърс Фийлд. Тръгна отново. Странно, в нормално състояние успяваше да се абстрахира от зловещото в моргата. Трябваше й външен човек като Лу или да дойде по време, когато в моргата няма никой, за да го осъзнае.

Щом стигна голямата тежка врата от неръждаема стомана на хладилното отделение, си сложи ръкавици, натисна дебелата дръжка, за да освободи ключалката. Дръпна силно и отвори тежката врата. Около краката й се изви студена лепкава мъгла. Тя се пресегна и запали лампата.

В отговор на мислите си отпреди няколко минути огледа хладилника отвътре и се опита да го види като случаен човек, а не като съдебен лекар. Беше ужасяващо. Край стените имаше голи дървени рафтове. По тях се виждаше колекция от студени трупове и части от тела, които бяха аутопсирани и изследвани, и чакаха някой да ги потърси. Повечето бяха голи, въпреки че някои бяха покрити с чаршафи, изцапани с кръв и други течности. Сякаш беше в ада.

В центъра на залата бяха струпани стари колички, върху всяка от тях имаше труп. И там някои бяха покрити, други бяха голи и като в някаква зловеща спалня гледаха с невиждащ поглед тавана.

Както никога с погнуса Лори влезе вътре и заоглежда нервно количките, за да намери Джулия Майърхолц. Зад нея тежката врата се затвори с щракване.

Без да мисли, Лори се завъртя и се втурна назад към вратата, уплашена, че е заключена в хладилника. Ключалката обаче поддаде и вратата се отвори на грамадните си панти.

Смутена от собственото си въображение, Лори се върна в хладилника и започна да проверява едно по едно телата върху количките. За да бъде идентифициран по-лесно трупът, на десния палец на крака беше закачен жълто-кафяв етикет с името. Тя намери Джулия недалеч от вратата. Нейното тяло беше от покритите.

Пристъпи към главата и дръпна чаршафа. Вгледа се в бялата кожа и нежните черти на жената. Ако не беше толкова бледа, човек би могъл да я помисли за заспала. Но грубият разрез при аутопсията във формата на буквата „Y“ разсейваше всякаква надежда, че би могла още да е жива.

Лори се взря и видя многобройни наранявания по главата на Джулия, явно бе буйствала по време на пристъпа. Лори си представи как жената се блъска в статуята на Давид и я събаря на пода. Отвори устата на Джулия и погледна езика, който не беше махнат. Видя, че е жестоко прехапан: още доказателства, че е буйствала.

След това потърси къде във вената Джулия си е била кокаина. Намери мястото лесно, както и при другите. Освен това забеляза, че Джулия е издраскала ръцете си по същия начин като Дънкан Андрюс. Вероятно бе имала същите халюцинации. Но забеляза, че одраскванията на Джулия са по-дълбоки, почти като от нож.

Видя добре поддържаните й нокти и разбра защо раните са толкова дълбоки. Ноктите бяха дълги и безупречно лакирани. Докато им се възхищаваше, Лори забеляза късче тъкан под нокътя на средния пръст на дясната й ръка.

Не намери тъкан под другите нокти. Отиде до залата за аутопсии да вземе две епруветки за проба и скалпел. Върна се при Джулия, изчопли парченце от тъканта и го сложи в едната епруветка. Със скалпела отряза ивичка кожа от края на раната от аутопсията и я пъхна в другата.

След като покри тялото на Джулия с чаршафа, Лори отнесе двата образеца в ДНК лабораторията, където ги надписа и регистрира за изследване. Във формуляра за заявката отбеляза, че иска да бъдат сравнени. По всяка вероятност жената сама се бе издрала, Лори обаче държеше да провери. Службата по съдебна медицина беше затрупана с работа, но това не означаваше нещата да не се довеждат докрай. Слава богу, че беше късно и лабораторията бе празна. Не й се искаше да обяснява защо й е това изследване.

Върна се в кабинета си. Сега, когато всички си бяха отишли, реши, че може да се възползва от тишината и да отхвърли малко от документацията, която старателно бе избягвала.

Още бе напрегната, задето е реагирала толкова странно при затварянето на вратата на хладилното, и не бе подготвена за това, което я чакаше в кабинета. Тъкмо влезе, потънала в мислите си, когато някой извика и скочи срещу нея.

Лори изпищя, втрещена от ужас. Реагира инстинктивно, крясъкът й бе толкова силен, че отекна по коридора като някаква заредена атомна частица в ускорител. Тя не успя да се овладее. Едновременно с писъка, сърцето й подскочи в гърдите.

Но нападението, от което се боеше, не последва. Тя трескаво осмисли случката и си спомни, че ужасяващата фигура е извикала „Бау!“, което едва ли ще изкрещи изнасилвач или свръхестествен демон. Същевременно разпозна лицето на Лу Солдано.

Всичко стана само за миг — още преди Лори да реагира, страхът й отстъпи пред гнева.

— Лу! — извика тя. — Какви ги правиш!

— Уплаших ли те? — попита смутено той.

Видя, че е пребледняла. Ушите му още пищяха от вика й.

— Дали си ме уплашил ли? — изкрещя тя. — Направо се паникьосах, не обичам да ме плашат. Друг път не го прави.

— Извинявай — разкая се Лу. — Държах се детински. Но това място ме плаши: мислех си, че така ще си отмъстя поне малко.

— Можех да те тупна по носа — каза Лори и размаха юмрук пред лицето му. Гневът й беше преминал, особено след извинението и очевидното му разкаяние. Тя заобиколи бюрото и се тръшна на стола. — Какво, за бога, правиш тук по това време? — попита го.

— Чисто и просто минавах — рече Лу. — Исках да говоря с теб и се отбих в приемното на моргата с надеждата, че ще те заваря. Всъщност не очаквах да те намеря, но човекът долу ми каза, че току-що си била в кабинета му.

— За какво искаше да говориш с мен?

— За твоя приятел Джордан — каза Лу.

— Той не ми е приятел — сопна се Лори. — Наистина ще ме ядосаш, ако продължаваш да го наричаш така.

— Е, какво толкова! — рече Лу. — Думата ми изглежда относително точна. В края на краищата излизаш с него всяка вечер.

— Личният ми живот си е моя работа — каза Лори. — Но за твое сведение не „излизам“ с него всяка вечер. Ето, тази вечер не съм излязла.

— Е, от четири вечери пропускаш една, не е лошо — рече Лу. — Но да се върнем на въпроса. Исках да ти кажа, говорих с Джордан, че някой очиства професионално пациентите му.

— И какво ти отвърна той? — попита Лори.

— Нищо — отсече Лу. — Не пожела да ми каже нищо конкретно за пациентите си.

— Добре е направил.

— Но по-важно е как се държа. Беше наистина нервен, докато бях там. Не зная какво да мисля.

— Нали не смяташ, че е замесен в тези убийства?

— Не — каза Лу. — Да обира пациентите си като слепци — играта на думи е случайна — да, но да ги убива — не. Това значи да заколи златната кокошка. Ала определено беше притеснен. Имаше си нещо наум. Струва ми се, че знае нещо.

— Има доста причини да бъде нервен — възрази Лори. — Каза ли ти, че Серино го е заплашил?

— Не — рече Лу. — Как го е заплашил?

— Не ми обясни — продължи Лори. — Но ако Серино е такъв, какъвто казваш, ти е ясно за какво става дума.

Лу кимна.

— Защо ли Джордан не ми каза?

— Сигурно смята, че не би могъл да го защитиш. А ти можеш ли?

— Вероятно не — отвърна Лу. — Не непрекъснато. Прекалено известен е този твой Джордан Шефилд.

— Научи ли нещо важно, докато разговаря с него? — поинтересува се Лори.

— Научих, че убитите не са имали еднакви диагнози — рече Лу. — Поне така твърди той. Това беше една моя вятърничава идея. Научих, че не са свързани по никакъв друг начин с Джордан Шефилд, освен че са негови пациенти. За съжаление не узнах много.

— Какво ще правиш сега? — попита Лори.

— Ще се надявам! — рече Лу. — И ще накарам следователите да открият какви са били диагнозите. Може би ще ни подскажат нещо. Трябва да има някаква подробност, която изпускам.

— И аз имам същото чувство при моите случаи на смърт от свръхдози — каза Лори.

— Между другото — додаде Лу, — какво правиш тук толкова късно?

— Надявах се да свърша малко работа. Но тъй като пулсът ми все още е ускорен благодарение на теб, сигурно ще взема документацията вкъщи и ще я оправям там.

— Какво ще кажеш да вечеряме? — запита Лу. — Ще дойдеш ли с мен в Малката Италия? Обичаш ли спагети?

— Обожавам ги.

— Е? Вече ми каза, че тази вечер не си с добрия доктор, а това е любимото ти извинение.

— Не се отказваш лесно.

— Ей, аз съм италианец.

След петнадесет минути се отправиха с колата на Лу към центъра. Лори не знаеше дали постъпва добре, като отива да вечеря с този мъж, но наистина не можа да измисли как да се измъкне. Преди й се бе видял недодялан, а сега беше направо чаровен: забавляваше я със случки от детството си в Куинс.

Уж бе израсла в Манхатън, пък никога не беше ходила в Малката Италия. Докато пътуваха по Мълбъри стрийт, бе очарована от квартала. Имаше множество ресторанти и тълпи от хора по улиците. Като самата Италия, и това място, изглежда, кипеше от живот.

— Тук се усеща италианският дух — поде Лори.

— Нали? — рече Лу. — Но ще ти кажа една малка тайна. Повечето недвижими имоти тук са собственост на китайци.

— Странно — каза тя, бе малко разочарована, макар да не знаеше защо.

— Някога кварталът беше италиански — продължи Лу. — Но повечето италианци се изнесоха в предградията, например в Куинс. А китайците с тяхната предприемчивост изкупиха имотите.

Спряха на място, където паркирането беше забранено. Лори посочи знака.

— Моля! — каза Лу. Сложи малка картичка на таблото до кормилото. — От време на време имам право да се възползвам от това, че съм един от най-достойните нюйоркчани.

Поведе я по тясна улица към ресторант, който не биеше на очи.

— Няма име — рече Лори, когато влязоха.

— Не му и трябва.

Вътре обстановката бе доста кичозна: покривки на бели и червени карета, дървени решетки с изкуствен бръшлян и пластмасови гроздове. На всяка маса имаше свещ в кана, покрита с капки восък. По стените имаше няколко картини с изглед от Венеция, рисувани върху черно кадифе. В тясната зала бяха наблъскани тридесетина маси: май всички бяха заети. Измъчени келнери се стрелкаха около клиентите. Изглежда, всички се знаеха на малко име. Кънтяха гласове, ухаеше на богата апетитна храна с подправки.

Лори изведнъж разбра колко е гладна.

— Май е трябвало да направим резервация — каза тя.

Лу й показа с ръка да бъде търпелива. След няколко минути се появи много едра жена, която приличаше на италианка, и грабна Лу в прегръдките си. Той я представи на Лори. Казваше се Мари.

Сякаш с вълшебна пръчица се появи свободна маса и Мари ги настани на нея.

— Имам чувството, че си доста известен тук — каза Лори.

— Толкова пъти съм идвал! С парите, които съм похарчил тук, едно от децата им е завършило колеж.

Лори беше огорчена, че няма лист с меню. Трябваше да изслуша какво предлагат от келнер, който го изрецитира със силен италиански акцент. Тъкмо изпя внушителната си литания, и Лу се наведе към нея и й препоръча равиоли или маникоти. Лори бързо се спря на равиоли.

След като поръчаха вечерята и им донесоха бутилка бяло вино, Лу разочарова Лори — запали цигара.

— Може би ще постигнем компромис — поде тя. — Хайде да изпушиш само една.

— Готово.

След чаша вино Лори се отпусна. Когато донесоха ордьоврите, Джузепе, собственикът готвач, се появи да ги поздрави.

Според Лори вечерята бе чудесна. След последните няколко вечери в тежкарска обстановка това оживено заведение й донесе облекчение. Като че всички познаваха и обичаха Лу. Мнозина добродушно се шегуваха с него, задето е довел Лори. Явно обикновено вечеряше сам.

За десерта Лу настоя да се разходят нагоре по улицата и да идат в италианско кафене, където сервираха еспресо без кофеин и италиански сладолед.

Когато кафето и сладоледите вече бяха пред тях, Лори вдигна поглед към Лу.

— Искам да те питам нещо — каза тя.

— Карай — рече той. — Надявах се да избегнем неприятните теми. Моля те, не искай пак от мен да ходя при момчетата от наркоотдела.

— Искам само мнението ти — рече Лори.

— Слушам — отвърна Лу. — Това не е толкова страшно.

— Но няма да ми се смееш — каза Лори.

— Започва да става интересно — рече лейтенантът.

— Нямам причина да си го мисля — продължи Лори. — Просто някои дребни факти, които ме тревожат.

— При това темпо ще ти трябва цяла нощ, за да го кажеш — рече Лу.

— Става въпрос за поредицата случаи на смърт от свръхдоза — допълни Лори. — Какво ще кажеш, ако предположа, че тези хора са убити, а не са починали от свръхдоза.

— Продължавай — подкани я Лу. Замислен, извади цигара и я запали.

— Докараха труп — жената е починала внезапно в болницата — каза Лори. — Имала е тежко сърдечно заболяване. Но ако я видиш отблизо и я изследваш внимателно, веднага ти хрумва, че е възможно да е била удушена. Заключението е „естествена смърт“, направено е главно поради останалите подробности — че е била в болница, че е била пълна и е имала сърдечно заболяване. Но ако тази жена беше намерена другаде, би могло да се сметне за убийство.

— Къде е връзката с твоите случаи на свръхдоза? — попита Лу.

Наведе се, стиснал цигарата в ъгъла на устата си. Бе присвил очи срещу дима.

— Започнах да гледам на моите случаи на смърт от свръхдоза в същата светлина. Да оставим настрана факта, че тези хора са били намерени сами в жилищата си със спринцовка до тях. Веднага ти идва наум, че са убити. Ами ако не са си били сами кокаина?

— Оо, това променя нещата — каза Лу. Облегна се и извади цигарата от устата си. — Вярно е: извършвани са убийства с наркотици. Няма съмнение. Но подбудите обикновено са по-очевидни: грабеж, секс, отмъщение, наследство. Случва се мнозина от пласьорите на наркотици, и то на дребно, да бъдат убивани от недоволните си клиенти. Покойниците от твоята серия не се вместват в тази схема. Мен ако питаш, тези случаи са необичайни, защото починалите очевидно са преуспели, никога не са посягали към опиатите и не са имали сблъсъци със закона.

— Така е — призна Лори.

— Значи мислиш, че някой насила им е бил кокаина? Лори, бъди реалистка. При положение че има хора, готови да плащат луди пари за този боклук, защо някой ще се залавя да провежда личен кръстоносен поход срещу неколцина от най-достойните и най-умните нюйоркчани? Какво ще постигне? По-вероятно е тайно да са вземали наркотици, дори да са ги продавали.

— Едва ли — рече Лори.

— Освен това — добави Лу — нали каза, че не са смъркали кокаина, а са си го вкарали венозно.

— Точно така — потвърди тя.

— Е, как някой ще забие игла на човек, който се съпротивлява? Сестрите по болниците виждат доста зор, докато бият инжекции на пациентите. Пък ти си седнала да ми разправяш, че жертвата се дърпа, не иска да взема опиат, а й го бият против волята й. Чакай малко!

Лори затвори очи. Лейтенантът беше заговорил за най-слабата точка в теорията й за убийствата.

— Ако са им били кокаина против тяхната воля, щеше да има признаци, че са се съпротивлявали. Има ли?

— Не — призна Лори. — Поне аз не открих. — Изведнъж си спомни разбитата статуетка в апартамента на Джулия.

— Единственият друг начин това да е станало, е, жертвите предварително да са били упоени и после да са били очистени със силен наркотик. Поправи ме, ако греша, но вие в Службата по съдебна медицина щяхте да откриете този наркотик, ако го е имало. Нали?

— Да — съгласи се Лори.

— Не те виня, че си помислила за убийство, но вероятността е доста малка.

— Има някои други факти, които открих и които ме накараха да се усъмня — настоя Лори. — Днес бях в жилището на една от последните жертви и портиерът ми каза, че вечерта, когато е умряла, жената се е прибрала с двама мъже, които той не бил виждал преди това.

— Лори, нима тази мисъл за убийствата ти е хрумнала само защото жената се е прибрала с двама мъже, които портиерът не познава?

— Стига де! — сопна се тя. — Не ми се карай толкова. Неприятно ли ти е, че повдигнах въпроса? Всичко това ме тревожи. Като умствен зъбобол е.

— Има ли още нещо? — попита Лу нетърпеливо. — Разправяй.

— При два от случаите жертвите са повикали гаджетата си някъде около час преди да умрат.

— И? — каза Лу.

— И нищо — рече Лори. — Това е. Само ми се стори странно, че тези хора, които уж крият, че вземат наркотици, викат приятелите си тъкмо когато се канят да се упояват.

— Могли са да се обадят по хиляди други причини. Едва ли са си представяли, че всичко ще свърши така. Това единствено доказва, че сами са си били кокаина. Вероятно са вярвали в ширещия се мит за афродизиачните му свойства и са искали приятелчетата им да са подръка, когато достигнат върхова възбуда.

— Сигурно си мислиш, че съм откачила — допълни Лори.

— Няма такова нещо — отсече Лу. — Хубаво е човек да се съмнява, особено в твоята професия.

— Благодаря ти за консултацията. Оценявам търпението ти.

— За мен беше удоволствие — каза лейтенантът. — Винаги когато искаш да провериш нещо, аз съм насреща.

— Вечерята беше много приятна — рече Лори. — Но май трябва да се прибирам. Все пак смятах да поотхвърля малко от работата.

— Ако ти хареса ресторантът — каза Лу, — на драго сърце ще те заведа в още един в Куинс. В центъра на истински италиански квартал. Истинска кухня от Северна Италия. Какво ще кажеш за утре вечер?

— Благодаря за поканата — рече Лори, — но съм заета.

— Да де — саркастично отбеляза Лу. — Как така забравих д-р Лимузина!

— Лу, моля те! — възкликна Лори.

— Хайде — каза той и избута стола си. — Ще те закарам до вас. Стига да изтърпиш раздрънканата ми таратайка.

Лори се ококори.

Франко Понти спря черния кадилак пред неаполитанския ресторант на авеню Корона над „Везувио“ и слезе. Портиерът го позна и се спусна да го увери, че ще се погрижат за колата му. Франко му даде десетдоларова банкнота и влезе вътре.

В петък вечер ресторантът винаги бе препълнен. Един акордеонист обикаляше масите и свиреше на клиентите. Наред със смеха и гълчавата се долавяше и някаква празничност. Франко се поспря зад червената плюшена завеса, която отделяше фоайето от салона. Веднага забеляза в едно от тапицираните сепарета Вини Доминик, Фреди Капузо и Ричи Хърнс заедно с две едрогърди мацки с миниполи.

Отиде право при тях. Щом го видя, Вини потупа момичетата и им каза да идат да се напудрят. Понти седна.

— Ще пийнеш ли нещо? — попита Вини.

— Няма да откажа чаша вино — рече Франко.

Вини щракна с пръсти. Моментално се появи келнер. Все така светкавично се върна с чаша и Вини наля на Франко вино от бутилката на масата.

— Имаш ли нещо за мен? — попита Вини.

Франко отпи и обърна бутилката, за да погледне етикета.

— Довечера Анджело Фачоло и Тони Руджеро са при Серино. Значи нямат задачи. Но нощес са бачкали. Не зная какво са правили вечерта, защото ги изгубих. Ала след като хапнаха пица в полунощ, отново ги намерих, бяха запретнали ръкави. Чете ли за убийствата в Манхатън нощес?

— Имаш предвид големия банкер и оня от аукционната къща ли? — попита Вини.

— Точно тях — каза Франко. — Анджело и Тони очистиха и двамата. Голяма каша забъркаха. Насмалко да ги пипнат и двата пъти. Всъщност трябваше да внимавам да не ме приберат като свидетел, особено при банкера. Бях паркирал отпред, когато дойдоха ченгетата.

— И за какво, по дяволите, са им видели сметката? — рече Вини.

Беше почервенял като домат и се бе ококорил.

— Още не зная — каза Франко.

— От ден на ден ченгетата се раздвижват все повече! — измуча Вини. — И колкото повече вдигат врява, толкова повече закъсваме с бизнеса. Наложи се временно да затворим повечето игрални клубове. — Той погледна ядосано Франко. — Трябва да разбереш какво става.

— Пуснах някои пипала — отвърна Франко. — Ще поразпитам и ще държа под око Анджело и Тони. Все някой знае.

— Трябва да предприема нещо — каза Вини. — Не мога да седя със скръстени ръце и да гледам как пращат по дяволите всичко.

— Дай ми още два дни — примоли се Франко. — Ако не разбера какво става, ще светя маслото на Анджело и Тони.

— Но това означава война — рече Вини. — Не съм сигурен, че ми се воюва. Още по-зле за бизнеса.

— Знаеш ли, докторе? — каза Серино. — Не беше толкова страшно. Наистина се бях притеснил, но не почувствах нищо, докато ме оперираше. Как мина?

— По-добре от това, здраве му кажи — отвърна Джордан. Държеше малко фенерче и осветяваше окото, което току-що беше оперирал. — И сега изглежда добре. Роговицата е бистра, камерата — дълбока.

— Щом си доволен ти — каза Серино, — и аз също съм доволен.

Беше в единична стая в богаташкото крило на Манхатънската болница. Джордан правеше последните следоперативни визитации — едва преди половин час беше завършил последната трансплантация на роговица. Само днес бе направил четири. Анджело се беше облегнал на стената. Тони спеше в едно кресло близо до банята.

— Нека няколко дни това око се възстановява — каза Джордан и се изправи. — След това, ако всичко е добре, а съм сигурен, че ще е — добави бързо той, — ще оперираме и другото. После ще бъдете като новороден.

— Значи трябва да чакам и за другата операция? — попита Серино. — Не ми каза. В началото ме увери, че ще чакам само за първата операция.

— Отпуснете се — помоли го Джордан. — Не си вдигайте кръвното. Добре е да има малко време между операциите, та окото да се възстанови, преди да се заема с другото. А при темпото, с което работихме днес, няма да ви се наложи да чакате дълго.

— Не обичам да ме изненадват доктори — предупреди Серино. — Умът не ми го побира как така ще чакам втори път. Сигурен ли си, че окото, което оперира, е добре?

— Повече от добре — увери го Джордан. — Никой не би могъл да го оперира по-сполучливо, повярвайте.

— Ако не ти вярвах, нямаше да лежа тук — каза Серино. — Но щом съм толкова добре и трябва да чакам няколко дни, какво правя в тази потискаща стая? Искам да си вървя вкъщи.

— По-добре е да останете. Трябва да ви се слагат лекарства в окото. И ако се получи инфекция…

— Всеки може да ми сложи няколко капки — възрази Пол Серино. — След всичко, което стана, жена ми Глория се справя доста добре. Искам да се махна оттук!

— Ако сте решили да си ходите, не мога да ви задържа — каза Джордан. — Но трябва непременно да си почивате и да не се движите.

След три четвърти час един санитар избута Серино с инвалидната количка до колата му. Тони вече беше докарал лимузината пред входа на болницата. Моторът бе запален.

Серино бе платил сметката за болницата в брой, постъпка, зашеметила дежурния касиер. След като шефът му щракна с пръсти, Анджело започна да отделя стодоларови банкноти от дебела пачка, която извади от джоба си, докато не превиши сумата. Касиерът беше силно впечатлен.

— Разкарай се — изсъска Серино, когато Анджело се опита да му помогне да стане от количката: санитарят я беше докарал до колата и бе пуснал спирачките на колелата. — И сам мога. Какво си мислиш, че съм сакат ли?

Отблъсна се и се изправи, олюля се за миг, докато се закрепи на крака. Беше облечен с всекидневните си дрехи. Над оперираното му око имаше метален предпазител с многобройни дупчици.

Бавно се отпусна на предната седалка. Разреши на Анджело да затвори вратата вместо него. Анджело седна отзад. Тони подкара, но щом излезе на улицата, не улучи завоя. Колата подскочи.

— Божичко! — изкрещя Серино.

Тони се наведе над кормилото.

Мина през Централния тунел и излезе на магистралата на Лонг Айлънд. Серино се разнежи.

— Знаете ли какво, момчета — усмихна се той щастливо, — чувствам се чудесно! Толкова се бях притеснил покрай тази подготовка, най-после ме оперираха! И както казах на доктора, изобщо не боля. Разбира се, усетих първата игла.

Анджело се сви на задната седалка. Още от началото се гнусеше да влезе в операционната. Когато видя как Джордан насочва огромната игла към лицето на Серино, точно под окото, едва не припадна. Мразеше иглите.

— Но след това — продължи Серино — не усетих нищо. Дори заспах. Можеш ли да повярваш? А, Тони?

— Не, не мога — нервно рече той.

— Когато се събудих, всичко бе свършило — каза Серино. — Джордан може да е магаре, но е страшен хирург. И знаете ли какво? Мисля, че е хитър. Знам, че е практичен. Може и да започнем бизнес с него, той и аз. Какво ще кажеш, Анджело?

— Интересна идея — рече Анджело без ентусиазъм.

12

7:45 ч сутринта, събота

Манхатън

Тъй като беше събота, Лори не бе навила будилника. Ала все пак се събуди преди осем, отново разтревожена от кошмара за Шели. Помисли си някак между другото дали ще се успокои, ако се види с някой колега.

Въпреки че не беше дежурна, бе решила да отиде в службата. Независимо от намеренията си не успя да отхвърли от работата предишната вечер, когато Лу я закара у тях. При Лори виното и работата не се съвместяваха.

Когато излезе, бе приятно изненадан от свежия есенен ден. Слънцето вече бе слабо, зимно, но небето беше ясно и не бе студено. Тъй като бе събота, нямаше движение и изгорели газове по Първо авеню. На Лори й бе приятно да се разходи до Тридесета улица.

Отиде веднага в регистратурата, за да провери случаите за деня. С облекчение видя, че няма нови кандидати за нейната поредица починали от свръхдози. Графикът беше запълнен с обичайните за петък вечер убийства и катастрофи.

После Лори се запъти към лабораторията по токсикология. Слава богу, не трябваше да се крие от Джон де Врийс. Той сигурно нямаше да дойде в събота. С радост забеляза, че работливият Питър е както винаги при най-новия газов хроматограф.

— Все още никакъв замърсител — каза й той. — Но с огромния нов образец, който получихме вчера, може да извадим късмет.

— Какъв образец? — попита Лори. — Кръв ли?

— Не — отвърна Питър, — чист кокаин, взет от червата.

— От чии черва? — поинтересува се тя.

Питър погледна етикета на образеца пред него.

— Уендъл Морисън. Един от случаите на Фонтуърт от вчера.

— Но как е взел образец от червата?

— Тук не мога да ти помогна — рече Питър. — Нямам представа как го е взел, но с това, което ми даде, значително ме улеснява.

— Радвам се — каза Лори, озадачена от тези неочаквани новини. — Съобщи ми какво си намерил.

Излезе от лабораторията и се върна в кабинета си. След като намери номера в указателя на Службата, се обади на Джордж Фонтуърт вкъщи. Той вдигна на второто позвъняване: Лори се успокои, че не го е събудила.

— Само не ми казвай, че си в Службата — рече той, когато чу кой се обажда.

— Какво друго да кажа? — попита Лори.

— Дори не си дежурна — рече Джордж. — Недей да работиш толкова много. Ще създадеш лошо впечатление за нас, останалите.

— Сигурно — засмя се Лори. — Тук не правя впечатление на никого. Знаеш какво ти нареди Калвин: вчера дори не биваше да разговаряш с мен.

— Тъпотии — съгласи се Джордж. — Какво искаш?

— Интересува ме първият труп, който аутопсира вчера — обясни Лори. — Уендъл Морисън.

— Какво по-точно? — попита Джордж.

— От токсикологията ми казаха, че си им дал кокаинов образец от червата на починалия. Как го намери?

— Д-р Морисън е поел наркотика орално — поясни Джордж.

— Но нали ми каза, че и двамата покойници са си били кокаина венозно — учуди се Лори.

— Само вторият — уточни Джордж. — Когато ме попита как е приет опиатът, мислех, че говориш само за него.

— Всички случаи, които аутопсирах, са приели наркотика венозно, но един от случаите на Дик Кацънбърг го е взел орално, след като се е опитал да си го бие с инжекция.

— Същото е и при д-р Морисън — поясни Джордж. — Предмишничните му ямки приличаха на игленици. Беше пълен и вените му бяха дълбоки, но един доктор по-лесно открива вени.

— И в червата е останало доста кокаин, така ли? — запита Лори.

— Цял тон — отвърна Джордж. — Направо се бе нагълтал. Червата бяха инфарцирани, където кокаинът бе спрял кръвоснабдяването. Беше точно както при доставчиците, дето гълтат презервативи с кокаин и те се късат при пренасянето.

— Имаше ли нещо друго за отбелязване?

— Да — каза Джордж. — Мозъчен кръвоизлив от лек аневризъм. Вероятно е станал по време на пристъпа.

Преди да затвори, Лори каза на Джордж за парченцето тъкан, което бе взела изпод нокътя на Джулия Майърхолц и бе изпратила в лабораторията.

— Нали нямаш нищо против, че се намесвам в случая? — попита го тя.

— Е, чудо голямо! — отговори Джордж. — Само ме смущава, че не съм го забелязал. Бе толкова изподрана, че трябваше да погледна под ноктите й.

След като пожела на Джордж приятен уикенд, Лори най-после се залови с документацията. Но както ставаше обикновено напоследък, мислите й пак се връщаха към подробностите в серията смъртни случаи от свръхдози. Въпреки разговора с Лу някои неща в случая на Майърхолц продължаваха да я безпокоят.

Извади папките на трите аутопсии, които беше правила в четвъртък: Стюарт Морган, Рандъл Тачър и Валери Ейбръмс. Записа адресите и на тримата в бележник.

След минута вече излизаше. Взе такси и отиде и на трите адреса. Разговаря с тримата портиери. Обясняваше коя е и те й даваха имената и телефоните на портиерите, дежурили в сряда вечерта.

Когато се върна в кабинета си, Лори започна да звъни по телефона. Най-накрая се свърза с Джулио Чейвъс.

— Познавахте ли Валери Ейбръмс? — попита тя, след като се представи.

— Да, разбира се — отвърна Джулио.

— Виждали ли сте я в сряда вечер? — поинтересува се Лори.

— Не, не съм — рече Джулио. — Поне не си спомням.

Може би Лу беше прав, си каза тя, след като благодари на човека и затвори. Вероятно си губеше времето. Все пак не се сдържа, обади се и на следващия в списъка: Ейнджъл Мендес, вечерния портиер в кооперацията на Стюарт Морган.

Както и първия път, се представи, след това попита Ейнджъл дали е познавал Стюарт Морган и отговорът беше същият:

— Разбира се!

— Виждали ли сте господин Морган в сряда вечерта? — попита Лори.

— Разбира се — каза Ейнджъл. — Виждах го всяка вечер, когато бях на работа. Той ходеше да тича след работа.

— Тича ли в сряда вечерта? — поинтересува се тя.

— Да, както всяка друга вечер — отвърна й Ейнджъл.

Лори отново се зачуди как може да взема наркотици човек, който се грижи за здравето си толкова, че тича всяка вечер. Нямаше логика.

— Нормално ли изглеждаше? — попита тя. — Може би потиснат?

— Изглеждаше добре, когато излезе — каза Ейнджъл. — Но не тича както друг път. Върна се много бързо. Дори не беше потен. Помня, защото му казах, че не се е изпотил.

— И той какво ви отвърна? — поинтересува се Лори.

— Нищо — рече Ейнджъл.

— Беше ли обичайно за него да не отвръща нищо? — попита пак тя.

— Само когато бе с други хора — поясни портиерът.

— С други хора ли беше, когато си дойде след тичането? — допълни Лори.

— Да — потвърди Ейнджъл. — Беше с двама непознати.

Лори се изправи на стола.

— Можете ли да ги опишете? — рече тя.

Ейнджъл се изсмя.

— Не, едва ли. Виждам всеки ден толкова много хора! Просто помня, че беше с непознати, защото не поздрави.

Тя му благодари и затвори. Това вече беше нещо. Още чуваше как Лу я предупреждава да не си играе на детектив, но поразителната прилика със случая на Майърхолц можеше да бъде началото на голям удар.

Накрая се обади на последното име в списъка: Дейвид Уонг. За беда той не си спомняше да е виждал Рандъл Тачър в сряда вечерта. Тя му благодари и затвори.

Реши да се поинтересува от още един случай, преди да се заеме пак с документацията. Отиде в хистологията и поиска микроскопските изследвания на Мери О’Конър. Когато се върна в кабинета си, прегледа пробите от сърцето под микроскопа, за да види степента на атеросклерозата. Беше умерена, както й бе казал Пол. Не се забелязваше сърдечна миопатия.

Щом свърши и с това, Лори не можа да измисли друга причина, за да отложи документацията. Избута микроскопа, извади незапълнените папки и ще, не ще, се зае с тях.

— Значи това е всичко? — попита Лу и размаха във въздуха лист хартия, изписан на машина.

— Това успяхме да съберем — каза му Норман.

— Цяла камара докторски жаргон. Какво, по дяволите, значи „кератоконус“? Или ето тук друг бисер: „псевдофакитна мехурчеста кератопатия“. Какъв е този боклук? Кажете, за бога!

— Искаше диагнозите на жертвите, пациенти на доктор Джордан Шефилд — каза Норман. — Ето това откриха следователите.

Лу прочете отново страницата. Марта Голдбърг, псевдофакитна мехурчеста кератопатия; Стивън Вивонето, интерстициален кератит; Джанис Сингълтън, херпес зостер; Хенриет Кауфман, ендотелна дистрофия на Фукс; Дуайт Соренсън, кератоконус.

— Надявах се всички да са с едно и също заболяване — промърмори Лу. — И да улича тоя бързак Шефилд в лъжа.

Норман вдигна рамене.

— Съжалявам — каза той. — Мога да намеря някой да преведе тези термини на нормален английски — ако в английския има съответните думи.

Лу се отпусна на стола.

— И какво мислиш? — попита той.

— Нищо не ми хрумва — рече Норман. — Когато името на доктора се появи за първи път, реших, че сме попаднали на следа. Но сега ми се струва, че само си губим времето.

— Някои от пациентите да са се оплакали от обслужването? — запита Лу.

— Единственото нещо за отбелязване открихме при семейство Голдбърг — отвърна Норман. — Хари Голдбърг е завел дело срещу Шефилд, след като той е премахнал катаракта на жена му. Явно е имало усложнения и тя е недовиждала с това око.

— Какви са тези неща? — каза Лу и хвана дебела папка листове, изписани на машина.

— Останалите материали, събрани от следователите — обясни Норман.

— Боже господи! — ахна Лу. — Тук сигурно има петстотин страници.

— По-скоро четиристотин — каза Норман. — Все още не ми е хрумнало нищо, но ще е най-добре да ги прегледаш и ти. И не е зле да започваш: ще има още, когато продължим с разпитите.

— А балистичната експертиза? — допълни лейтенантът.

— Не са се обадили — отвърна Норман. — Занимават се с убийствата от миналия месец. Но предварителното становище е, че са използвани само два пистолета: калибър двадесет и две и калибър двадесет и пет.

— Какво става с икономката? — поинтересува се Лу.

— Жива е, ала не е дошла в съзнание — каза Норман. — Улучена е в главата и е в кома.

— Охранявате ли я? — попита лейтенантът.

— Денонощно. Пиле не може да прехвръкне.

Когато най-сетне понапредна с документацията, Лори подреди старателно готовите заключения. Вече можеше да се заеме със случаите на смърт от свръхдози. Прегледа ги и отдели трите папки, които търсеше: на Дънкан Андрюс, Робърт Евънс и Марион Оувърстрийт. Беше ги аутопсирала във вторник и сряда. Преписа адресите им и си събра нещата.

Пак тръгна като сутринта да обикаля жилищата. Само че сега портиерите, с които искаше да говори, бяха отново на работа.

Беше разочарована от резултатите в жилището на Евънс и Оувърстрийт. И двамата портиери не можаха да й кажат много за въпросните вечери. Но при Дънкан Андрюс нещата стояха различно.

Когато таксито спря пред сградата, Лори позна синия нагънат брезентов сенник и вратата от ковано желязо, които бе забелязала при предишното си посещение. Щом слезе от таксито, позна дори портиера. Пак той беше дежурен при последното й злополучно идване. Но това не я спря. Имаше вероятност Бингам отново да разбере за посещението й, но тя беше готова да рискува.

— С какво мога да ви помогна? — попита портиерът.

Лори се опита да разбере дали я е познал. Не личеше.

— Аз съм от Службата по съдебна медицина — поде тя. — Казвам се д-р Монтгомъри. Помните ли, идвах миналия вторник.

— А, да — отговори портиерът. — А аз се казвам Оливър. Мога ли да направя нещо за вас? Дошли сте, за да се качите пак в апартамента на Андрюс ли?

— Не, не искам да безпокоя никого — каза Лори. — Просто ще поговоря с вас. На работа ли бяхте в неделя вечерта?

— Да — рече Оливър. — В почивка съм в понеделник и четвъртък.

— Помните ли дали сте видели Андрюс вечерта, когато почина?

— Май да — отговори мъжът, след като си помисли. — Виждах го почти всяка вечер.

— Помните ли дали беше сам? — запита Лори.

— Не мога да ви кажа — рече Оливър. — Толкова много хора влизат и излизат, че е малко вероятно да помня, особено седмица по-късно. Може би щях да се сетя, ако беше същия ден или ако се беше случило нещо необичайно. Чакайте малко! — изведнъж възкликна той. — Току-виж се сетя. Една вечер господин Андрюс влезе с някакви хора. Сега си спомням, защото ми сбърка името. Нарече ме с името на домоуправителя.

— Знаеше ли как се казвате? — продължи Лори.

— Разбира се — отговори Оливър. — Работя тук отпреди той да се нанесе. Беше преди пет години.

— Колко души бяха с него? — попита Лори.

— Май двама. Може би трима.

— Но не сте сигурен коя вечер е било? — попита Лори.

— Не — потвърди Оливър. — Помня обаче, че ме нарече Хуан, и това ме смути. Знаеше, че се казвам Оливър.

Лори благодари на Оливър и се запъти към къщи. Как да разбира тези странни прилики? Кои бяха двамата мъже и дали в различните случаи бяха едни и същи? И как така млад, интелигентен, енергичен мъж ще сбърка имената на портиера и на домоуправителя си? Вероятно всичко това не значеше нищо. В края на краищата Дънкан може би е мислел да повика Хуан, понеже нещо в апартамента му не е било наред.

Лори влезе в кооперацията си и докато вървеше към асансьора, огледа входа. Забеляза напуканите и нащърбени плочки по пода и олющената боя по стените. В сравнение с жилищата, които беше посетила, тук беше бордей. Потискащо бе, че всички жертви, починали от свръхдози, бяха приблизително на възрастта на Лори, та и по-млади и очевидно печелеха повече от нея. Тя плащаше по-голям наем, отколкото можеше да си позволи при своята заплата, а всъщност живееше в дупка. Беше отчайващо.

Котаракът я развесели. Беше спал през целия ден и предишната нощ и преливаше от енергия. Подскачаше като полудял, катереше се по мебелите във фантастичен изблик на жизнерадост, който разсмя Лори до сълзи.

Несвикнала с лукса да разполага с толкова много време, през следващите няколко часа тя взе вана и подремна. Джордан не се бе обаждал — на телефонния секретар нямаше съобщение от него, значи срещата оставаше за девет, уговорения час.

Половин час Лори се двоуми какво да облече, пробва три различни тоалета и накрая в девет без пет бе готова. За разлика от предишните два пъти Джордан се яви точно в девет.

— Сега вече съседите наистина ще се разприказват — рече му Лори. — Мислят, че излизам с Томас.

Джордан беше запазил маса във „Фор Сийзънс“. И тук, както и в другите ресторанти, които той предпочиташе, Лори не бе идвала. Кухнята бе отлична, обслужването — безупречно, виното — чудесно, но тя пак не се сдържа, каза си, че в безименния ресторант, където предишната вечер я беше водил Лу, е къде-къде по-приятно. Там имаше нещо толкова привлекателно. Докато във „Фор Сийзънс“ беше тихо като на гробища, направо да полудееш. Чуваше се само звънтенето на ледените кубчета в чашите с вода или потракването на приборите по чиниите и Лори имаше усещането, че трябва да шепне. Обзавеждането бе толкова превзето със строгата си геометрия, че тя се почувства застрашена. Задави се с водата при досадната мисъл: ами ако сравняваше не ресторантите, а мъжете, с които беше?

Джордан непринудено й разказваше надълго и нашироко за работата си.

— Всичко върви по вода — каза й той. — Намерих заместничка на Марша, която е десет пъти по-добра от нея във всяко отношение. Не зная защо толкова се безпокоях, че трябва да търся друга секретарка. И операциите ми са успешни. Никога не съм правил толкова операции за такъв кратък период. Дано и занапред е така! Вчера ми се обади счетоводителят и ми каза, че този месец ще бием рекорда.

— Радвам се — рече Лори.

Изкушаваше се да спомене за разкритията си през деня, но Джордан не й даде възможност.

— Мисля да открия още един кабинет — рече той. — И дори да взема съдружник, който да преглежда пациентите втора ръка.

— Какво значи пациенти втора ръка? — попита Лори.

— Които не са за операция — обясни Джордан. Мярна келнера и го повика, за да поръча втора бутилка вино.

— Днес разгледах пробите на Мери О’Конър — поде Лори.

— Предпочитам да разговаряме за по-весели неща — прекъсна я Джордан.

— Не те ли интересува какво открих? — попита Лори.

— Не особено — отвърна Джордан. — Освен ако не е нещо странно. Не мога да се занимавам с нея. Трябва да продължавам. В края на краищата за общото й здравословно състояние отговарях не аз, а интернистът й. Виж, щеше да е друго, ако бе умряла по време на операция.

— Ами останалите ти пациенти, които бяха убити? — попита Лори. — Искаш ли да поговорим за тях?

— Всъщност не — каза Джордан. — Има ли смисъл? Не можем да ги върнем.

— Просто си помислих, че сигурно изпитваш нужда да поговорим за тях — рече Лори. — На твое място щеше да ми се иска.

— Това ме потиска — призна Джордан. — Но каква полза да го обсъждаме! Предпочитам да се съсредоточа върху положителното в живота си.

Лори се вгледа в лицето му. Лу каза, че изглеждал нервен, когато го попитал за смъртта на пациентите му. Сега тя не забелязваше и следа от нервност. Видя само категоричното му нежелание да мисли за неприятни неща.

— Върху положителното, например, че вчера си оперирал Пол Серино? — запита Лори.

Дори да бе доловил присмехулния й тон, Джордан не се издаде.

— Точно така — каза той, готов начаса да сменят темата. — Горя от нетърпение да му оперирам и второто око и да не го виждам повече.

— Кога ще стане това? — попита Лори.

— До една седмица — отговори Джордан. — Искам само да се уверя, че първото е добре. Изтръпвам при мисълта за евентуални усложнения. Не че ги очаквам. Операцията мина идеално. Ала той отказа да остане в болницата и не мога да бъда сто процента сигурен, че получава лечението, от което се нуждае.

— Е, вината няма да бъде твоя — рече Лори.

— Не съм сигурен, че Серино ще е на същото мнение.

След десерта и кафето Лори се съгласи да разгледа апартамента на Джордан в Тръмп Тауър. Беше впечатлена още от мига, когато влезе. Точно отпред, почти на височината на жилището, беше осветеният връх на Краун Билдинг. Тя влезе в хола — от него се виждаше Пето авеню до Емпайър Стейт Билдинг и Центъра за световна търговия. На север се простираше част от Сентръл Парк с лъкатушещите, окъпани в светлина алеи.

— Разкошно е — каза Лори.

Беше смаяна от панорамата. Докато разглеждаше Ню Йорк, усети, че Джордан е застанал точно зад нея.

— Лори! — прошепна той.

Тя се обърна и се озова в силната му прегръдка. Ъгловатото му лице беше осветено от светлината, която струеше през прозорците от златистия връх на Краун Билдинг. Устните му бяха леко разтворени, той се наведе, за да я целуне.

— Ей! — каза тя и се измъкна. — Дали да не пийнем нещо?

— Твоето желание е закон за мен — рече Джордан с тъжна усмивка.

Лори беше малко изненадана от себе си. Разбира се, не беше толкова наивна да смята, че жестът на Джордан е неочакван. В края на краищата излизаше с него вече три вечери и го намираше за привлекателен. И все пак, кой знае защо, си имаше едно наум.

— Е? — промърмори Тони, когато Анджело се върна на масата от телефона при мъжката тоалетна.

Устата на Тони беше пълна. Тъкмо я беше натъпкал. Взе салфетката и избърса кръга от сметана и сирене около устните си.

Бяха в малък денонощен ресторант в сутерена на „Астория“. Идеята да отидат там беше на Тони, но Анджело нямаше нищо против, тъй или иначе трябваше да се обадят на Серино.

— Е? — повтори Тони, след като преглътна и отпи от минералната вода.

— Я не говори с пълна уста — каза Анджело и седна. — Гади ми се.

— Извинявай — рече Тони. Вече беше забол вилицата в тортелините, готвейки се за следващата хапка.

— Иска пак да излезем тази вечер — допълни Анджело.

Тони напъха препълнената вилица в устата си и каза:

— Страхотно!

Анджело отново се смръщи от отвращение при вида на пълната му уста, пресегна се, взе чинията и я захлупи на салфетката върху масата.

Тони се стресна от рязкото движение и се втренчи изненадан в преобърнатата чиния.

— Защо го направи? — изхленчи той.

— Казах ти да не ядеш с отворена уста — сопна се Анджело. — Аз му говоря, а той ми преживя.

— Добре де, извинявай.

— Пък и ме е яд, че Серино пак ни праща. Мислех, че най-после сме приключили с тая гадост.

— Поне парите са добри — рече Тони. — Какво трябва да направим?

— Да продължим с доставките — каза Анджело. — Сигурно сме приключили с търсенето, което според мен е добре. Точно там си навлякохме неприятности.

— Кога? — попита Тони.

— Веднага щом домъкнеш задника си до колата — каза Анджело.

След петнадесет минути, когато наближаваха Куинсбъро Бридж, Анджело пак се обади:

— Има и още нещо, което ме тревожи. Не ми харесва моментът. Събота вечер не е подходящо време. Току-виж, се наложи да променяме плана и да импровизираме.

— Защо просто не използваме телефона? — попита Тони. — И да проверим дали всичко е тип-топ, преди да предприемем каквото и да било?

Анджело му хвърли един поглед. Хлапакът на моменти го изненадваше. Не беше съвсем тъп.

13

9:15 ч сутринта, неделя

Манхатън

Приведена, Лори бавно напредваше по Деветнадесета улица, като се опитваше да се прикрие с чадъра от вятъра. Не й се вярваше, че времето може да се промени толкова рязко за някакъв си един ден. Не само че валеше и духаше, ами и температурата беше паднала почти до нулата. Затова Лори бе извадила зимното си палто от нафталина.

Застанала на ъгъла, напразно махаше към малкото минаващи таксита — всичките бяха заети. Тъкмо се бе примирила, че ще трябва да ходи пеш до Службата, когато едно свободно такси спря до бордюра. Тя отскочи, за да не я опръска.

Предишния ден най-сетне бе отхвърлила по-голямата част от заключенията; нямаше намерение да работи в неделя и въпреки това реши да иде до Службата, мъчеше я някакво предчувствие. Беше си втълпила, че ако отиде, към серията няма да се добавят нови случаи.

Изтръска дъждовните капки от краката си във фоайето, разкопча палтото и се запъти към регистратурата. Вътре нямаше никой, нямаше и график за деня, но някой бе включил машината и бе направил кафе. Лори изпи една чашка.

След като остави палтото и чадъра, тя слезе до моргата на долния етаж и отиде в централната зала за аутопсии. Светлините бяха включени, значи там се работеше.

Бутна вратата, която се отвори със скърцане. Само две от осемте маси бяха заети. Лори се опита да разпознае работещите, но очилата, маските и качулките й пречеха. Тъкмо се канеше да отиде да се преоблече, когато някой от колегите я забеляза, напусна мястото си пред масата за аутопсии и се приближи до нея. Оказа се, че е Сал д’Амброзио, една от лаборантките.

— Какво, по дяволите, правиш тук? — запита Сал.

— Че аз тук живея — засмя се Лори. — Кой е дежурен лекар днес?

— Плоджет — отвърна Сал. — Какво се е случило?

— Нищо — каза Лори. — Кой е на другата маса?

— Доктор Бесърман — каза Сал, — извика го Пол. Днес имаме много случаи, повече от обичайното.

Лори кимна на Сал и извика към Пол:

— Има ли нещо интересно?

— Изглежда, да — отвърна той. — Канех се да ти се обадя. Имаме два случая на смърт от свръхдоза, май са от твоята серия.

Сърцето на Лори се сви. Иди, че вярвай после на предчувствия…

— Ей сега идвам — каза тя.

Преоблечена с престилка, се приближи до масата на Пол. Той аутопсираше съвсем млада жена.

— На колко години е била? — запита Лори.

— На двадесет — рече Пол. — Студентка в Колумбийския университет.

— Ужас… — каза Лори. — Най-младата жертва в серията.

— Това не е най-ужасното — рече Пол.

— А кое? — попита Лори.

— Бесърман аутопсира приятеля й — каза Пол. — Тридесет и една годишен банкер. Затова реших, че случаят ще те заинтригува. Изглежда, са си били кокаина едновременно.

— О, боже! — Лори се почувства като замаяна.

Двойната трагедия правеше случая още по-мъчителен. Тя се премести при масата на Бесърман, който в момента изваждаше вътрешните органи от тялото. Погледна лицето на мъртвеца. На челото му имаше голямо, вече обезцветено кръвонасядане.

— От гърчовете е — каза Бесърман, забелязал любопитството на Лори. — Сигурно си е ударил лицето в пода. А може да е станало и в хладилника.

Лори насочи вниманието си към Бесърман.

— В хладилника ли е намерен? — запита тя.

— Поне така твърдят от огледа — каза Бесърман.

— Значи той е третият — рече Лори. — Къде беше момичето?

— На пода в спалнята — отвърна Бесърман.

— Досега открихте ли нещо необичайно? — поинтересува се Лори.

— Не, случаят е типичен за смърт от свръхдоза — каза Бесърман.

Лори се върна при масата на Пол и го загледа как отрязва проби от черния дроб.

— Какви проби изпращаш в токсикологията при тези случаи? — попита той, забелязал Лори до себе си.

— Черен дроб, бъбреци и мозък, както и обичайните физиологични проби — каза Лори.

— Смятам да направя същото — рече Пол.

— Откри ли нещо необичайно при този случай? — поинтересува се Лори.

— Засега не. Всички признаци на свръхдоза кокаин. Никакви изненади, но още не сме започнали главата.

— Разбрах, че днес имате много работа. Така и така съм тук, мога да ти помогна.

— Няма нужда — каза Пол, — още повече че дойде и Бесърман.

— Сигурен ли си, че не искаш да ти помогна? — попита пак Лори.

— Благодаря ти, но наистина няма нужда.

Преглеждайки документацията по случаите, Лори извади имената на жертвите, както и адреса на мъжа. Телата бяха открити в неговия апартамент. След това отиде до гардеробната и отново се преоблече. Чувстваше се безкрайно обезсърчена. Имаше нещо особено трагично двама млади влюбени да загубят живота си по такъв безсмислен начин. Тя отново съжали за решението на Бингам да не информира обществеността за възможни отровни замърсители в наркотика. Ако го беше направил, тези двамата днес можеха да са живи.

Във внезапен прилив на твърдост Лори реши да се обади на Бингам. Тази трагедия в стил Ромео и Жулиета би трябвало да го накара да проумее каква опасност е надвиснала над здравето на хората.

Горе в кабинета си тя намери домашния телефон на Бингам в указателя. Пое дълбоко дъх и набра номера.

Слушалката вдигна самият Бингам.

— Неделя сутрин е — сухо заяви той, когато разбра кой го търси.

Лори веднага му обясни за двата нови случая на смърт от свръхдоза. След като завърши, отговорът бе мълчание. После Бингам каза рязко:

— Не мога да разбера защо ме безпокоите за това в неделя.

— Ако бяхме направили изявление за печата, може би тези двамата днес щяха да са живи — рече Лори. — Ясно е, че на тях вече не можем да помогнем, но сигурно ще помогнем на други. С тези новите случаите в моята серия стават шестнадесет.

— Вижте, Монтгомъри, аз все още не съм убеден, че става въпрос за истинска серия, така че не използувайте този термин наляво и надясно като нещо, доказано по безспорен начин. Може би имате серия, може би не. Оценявам добрите ви намерения, но къде са ви доказателствата? Лабораторията откри ли някакъв примес?

— Засега не — призна Лори.

— В такъв случай за мен този разговор е просто повторение на разговора ни от оня ден.

— Но аз съм убедена, че по този начин ще спасим живота…

— Известно ми е, че сте убедена — каза Бингам. — Аз пък съм убеден, че това не отговаря на интересите на Службата и на целия град. Средствата за масова информация ще настояват за имена, а при натиска, на който сме подложени, не сме в състояние да ги дадем. Не само семейството на Дънкан Андрюс би желало случаите да не попадат на първа страница. Тази седмица ми предстои среща с пълномощника по здравеопазването и мога честно да ви обещая, че ще го запозная с проблема, за да го реши.

— Но, д-р Бингам… — възрази Лори.

— Стига, Лори. Дочуване!

Тя ядно погледна апарата. Бингам й беше затворил телефона. Лори гневно тресна слушалката. Много важно, че с проблема щял да бъде запознат пълномощникът! Според нея това бе просто прехвърляне на отговорността от един политически лакей върху друг. Тя реши, че Бингам е бил най-близо до истинската причина да не се шуми около серията, когато е споменал Дънкан Андрюс. Все още се опасяваше да няма политически усложнения, ако бъде разгласено толкова известно име.

Лори реши да се обади на Джордан. Не бе служител на градската управа, не бе зависим от някаква група или нечии интереси и би трябвало да събере смелост и да съобщи за опасността. Не беше сигурна, че той ще иска да се забърква, но реши да опита. На второто позвъняване Джордан вдигна слушалката, ала звучеше доста запъхтян.

— На стационарния велосипед съм — обясни той. — Радвам се да те чуя толкова скоро. Надявам се, че вечерта ти е харесала. За мен бе истинско удоволствие.

— Беше чудесна — увери го тя. — Още веднъж ти благодаря.

Вечерта беше хубава и Лори бе почувствала облекчение, след като Джордан се бе ограничил с несполучлива целувка.

Запозна го с последните случаи в серията умрели от свръхдоза. За нейно облекчение той звучеше наистина разтревожен.

— Сега искам да те попитам нещо — каза Лори, — както и да те помоля за една услуга. Шефът на Службата по съдебна медицина не желае да направи публично изявление за серията. А аз държа на това, защото съм убедена, че ще спасим човешки живот. Съществува ли някакъв друг начин тази информация да стане обществено достояние и би ли се съгласил да я огласиш?

— Чакай малко — каза Джордан. — Аз съм офталмолог. Не съм чак такъв специалист в тази област. Искаш от мен да дам някакво изявление за серия смъртни случаи вследствие на свръхдоза наркотик? Няма начин, ще бъде неуместно.

Лори въздъхна.

— Възможно ли е да размислиш?

— Нямам и намерение да размислям — отвърна Джордан. — От подобни неща трябва да съм далеч. Не забравяй, че ние с теб подхождаме към медицината от противоположни точки. Аз гледам на нея откъм клиничната й страна. Пациентите ми са твърде високопоставени. Едва ли ще им е приятно да чуят, че съм се забъркал в някаква афера с наркотици, независимо от коя страна на закона съм застанал. Ще започнат да се двоумят и докато разбера какво става, те вече ще ходят при друг лекар. В днешно време в офталмологията има невероятна конкуренция.

Лори не се и опита да спори. Стана й съвършено ясно, че Джордан Шефилд няма да й помогне. Тя му благодари, че й е отделил от времето си, и затвори телефона.

Оставаше един-единствен човек, към когото би могла да се обърне. Макар че гледаше доста песимистично на вероятността да срещне радушен прием, преглътна гордостта си и позвъни на Лу. Тъй като не знаеше домашния му телефон, тя се обърна към полицейското управление с молба да му предадат да я потърси. За нейна изненада той се обади почти незабавно.

— Здравей, как си? — Изглежда, се бе зарадвал на обаждането й. — Хем си мислех да ти оставя домашния си телефон. Сега ще ти го продиктувам.

Лори се пресегна за хартия и химикалка и записа номера.

— Радвам се, че се обади — продължи Лу. — Аз се разтакавам тук. Защо не дойдеш да хапнем?

— Друг път. Сега имам проблем — каза Лори.

— Аха. И какъв е той? — попита Лу.

Лори му разказа за двата смъртни случая от свръхдоза и за разговорите си с Бингам и Джордан.

— Много ми е драго, че съм последен в списъка ти — отбеляза Лу.

— Моля те, Лу, не се прави на обиден. Наистина съм отчаяна.

— Лори, защо ме мъчиш с това? — смъмри я Лу. — С най-голямо удоволствие бих ти помогнал, но не е работа на полицията. Казах ти го и предишния път. Разбирам проблема ти, но не знам как да ти помогна. Пък и според мен това в края на краищата не е твой проблем. Направила си всичко по силите си и си съобщила на началството. Ти си свършила своята работа.

— Не мога да сметна, че съм си свършила работата, и да спра, докато продължават да умират хора. Съвестта не ми дава — каза Лори.

— Какво ти рече паралията Джордан? — запита Лу.

— Страхувал се, че пациентите му нямало да го разберат — обясни Лори. — Каза, че не можел да ми помогне.

— Доста нескопосано оправдание — заяви Лу. — Чудно ми е как така е пропуснал да направи и невъзможното, само и само да помогне на дамата на своето сърце. Щеше да покаже какъв мъж е.

— Не съм дамата на неговото сърце — отвърна Лори и докато изричаше тези думи, осъзна, че не е трябвало да се хваща на уловката.

— Тоя твой принц май невинаги е прекрасен, а?

Тя му затвори телефона. Този човек можеше да те вбеси с грубостта си. Събра нещата си, взе и адреса на двойния случай на свръхдоза и беше на път да излезе, когато телефонът започна да звъни. Лори реши, че е Лу, и не вдигна слушалката. Телефонът иззвъня към двадесет пъти и млъкна, когато тя бе вече при асансьора.

Спря едно такси и се отправи към адреса в Сътън Плейс Саут. Там показа на портиера значката си на съдебен лекар и потърси домоуправителя. Портиерът откликна с готовност.

— Карл ей сега ще слезе. Той живее в сградата, така че почти винаги е на разположение.

След малко се появи дребничък човек с тъмна коса и тънки черни мустачки, който се представи като Карл Бетъни.

— Предполагам, че сте тук заради Джордж ван Дойсън? — попита той.

Лори кимна.

— Ако не ви затруднявам, бих искала да огледам мястото, където са били открити труповете. Празен ли е апартаментът?

— О, да — каза Карл. — Труповете ги отнесоха снощи.

— Не ме разбрахте. Искам да знам дали няма членове на семейството. Не ми се ще да притеснявам когото и да било.

Карл заяви, че трябва да провери. Поговори с портиера, след което се върна при Лори и я увери, че апартаментът на Ван Дойсън е празен, после я придружи до десетия етаж и отключи вратата. Отстъпи встрани и пусна Лори да влезе първа.

— Още не е почистено — отбеляза той, влизайки след нея.

Лори усети тежка, почти отблъскваща миризма. В хола старинната масичка за кафе лежеше обърната под странен ъгъл. Отчупеният й крак се търкаляше до нея. Книги и списания бяха безразборно пръснати по килима — изглежда, са били разпилени от счупената маса. Между кушетката и долепената до стената маса лежеше разбита кристална лампа. Накриво на стената висеше голяма картина с маслени бои от някой от старите майстори.

— Доста повреди — каза Лори. Тя се опита да си представи пристъпа, довел до такива поразии.

— Точно така изглеждаше и снощи, когато влязох — каза Карл.

Лори се отправи към кухнята.

— Кой откри труповете? — попита тя.

— Аз — отговори Карл.

— По какъв повод? — учуди се Лори.

— Нощният портиер ме извика.

Лори се канеше да попита точно за портиера, а освен това възнамеряваше да поговори с него, за което уведоми Карл.

— А той защо ви извика? — попита тя.

— Каза, че се е обадил някой от наемателите и му е съобщил, че от апартамент 10 Е се чуват странни шумове и може би някой е пострадал.

— Вие какво направихте?

— Качих се и позвъних няколко пъти. След това отворих с моя ключ и открих труповете.

Лори примигна. Отново и отново премисли описаната сцена. Нещо не се връзваше. Преди час бе прочела в протокола, че и при двата трупа е било установено трупно вцепеняване, дори при жената в спалнята, което значеше, че би трябвало да са мъртви от няколко часа.

— Казахте, че наемателят се е обадил на портиера, защото от апартамента се чували шумове, и то по време на обаждането.

— Така излиза — потвърди Карл.

Лори се замисли как ли са били открити другите жертви от серията. Дънкан Андрюс и Джулия Майърхолц са били намерени от приятелите си. А другите? Досега не си беше задавала този въпрос. Замисляйки се, тя се натъкна на странно съвпадение — всички жертви бяха открити сравнително бързо. Труповете бяха намерени едва след няколко часа, а пък много хора, живеещи сами и починали ненадейно в апартамента си, са били откривани след дни, понякога чак след като миризмата от разлагането е стигнала до съседите.

Картината в кухнята изглеждаше позната. Съдържанието на хладилника бе разпиляно по пода, а вратата му зееше отворена. Във въздуха се носеше миризмата на прокиснало мляко и гниещи зеленчуци.

— Трябва да се почисти — каза Карл.

Лори кимна. От кухнята надникна в спалнята и отново й стана мъчно. Огледът на апартамента, в който бяха живели тези хора, ги правеше по-реални. По-лесно беше да останеш безстрастен в помещенията на Службата по съдебна медицина, отколкото в дома на починалия. Лори почувства, че очите й се пълнят със сълзи.

— С какво друго мога да ви бъда полезен? — попита Карл.

— Бих искала да поговоря с портиера, който е бил на смяна през нощта — заяви тя и се стегна.

— Ще го уредим — каза Карл. — Друго?

— Ами да — рече Лори, оглеждайки апартамента. — Струва ми се, че засега тук не бива да се чисти. Ще говоря с полицията.

— Снощи бяха тук — напомни Карл.

— Знам — отвърна Лори. — Само че аз се сетих за един човек от отдел „Убийства“, който е малко по-високопоставен.

Когато слязоха долу, Карл й даде телефона на портиера от нощната смяна. Казваше се Скот Мейбрай. Карл дори й предложи да позвъни от служебния му телефон, за да спести време.

— Дали няма да го събудя? — попита Лори.

— Няма да му навреди чак толкова — увери я Карл.

Апартаментчето на Карл беше на първия етаж и гледаше към улицата, за разлика от апартамента на Ван Дойсън — с изглед към Ийст Ривър. Карл настани Лори зад бюрото си, затрупано от поръчки за водопроводчици и електротехници, след което услужливо набра номера на Скот и подаде слушалката. Опасенията на Лори се потвърдиха — по гласа личеше, че човекът отсреща току-що отваря очи. Тя се представи и обясни, че се обажда по настояване на Карл.

— Искам да ви задам няколко въпроса по случая Ван Дойсън — продължи Лори. — Видяхте ли снощи господин Ван Дойсън или приятелката му?

— Не — отвърна Скот.

— Карл ми съобщи, че някой от наемателите се е обадил да се оплаче, че в апартамента на Ван Дойсън се вдига шум. По кое време се случи това?

— Между два и половина и три часа — каза Скот.

— А кой се обади?

— Не можах да разбера — призна Скот. — Не си каза името.

— Дали не е бил някой от съседите? — предположи Лори.

— Не мога да кажа. Не успях да го разпозная по гласа, но това често се случва.

— Какво точно каза? — попита Лори.

— Че от апартамент 10 Е се чувал странен шум — отговори Скот. — Опасявал се, че някой може да е пострадал.

— Каза ли, че шумът се чува в момента? — попита Лори. — Или че се е чувал преди?

— Май че шумът се чува в момента — отговори Скот.

— А да сте забелязали двама мъже да напускат сградата онази нощ? Двама съвършено непознати мъже?

— За това сигурно ще ви излъжа — каза Скот. — Хората влизат и излизат по цяла нощ. Да си призная, не обръщам особено внимание на тези, които излизат. Тревожа се предимно за тези, които влизат.

Лори благодари на Скот и се извини за безпокойството. Обръщайки се към Карл, го попита дали би могла да се свърже с портиера, който е бил на смяна преди Скот.

— Разбира се — каза Карл. — Трябва да е бил Кларк Давънпорт.

Отново Карл набра номера и подаде слушалката на Лори. Когато Кларк вдигна, тя му зададе същите въпроси.

— Видяхте ли Джордж ван Дойсън да се прибира снощи? — попита Лори, след като се представи.

— Да — отвърна Кларк. — Върна се към десет часа заедно с приятелката си.

— Нормално ли се държеше?

— Съвсем нормално за събота вечер — отговори Кларк. — Малко му беше трудно да пази равновесие, та приятелката трябваше да му помага, но и на двамата им беше весело — ако това имате предвид.

— Сами ли бяха?

— Ъхъ. Гостите им дойдоха половин час след тях.

— Имали са гости? — учуди се Лори.

— Не особено много — отговори Кларк. — Двама мъже — единият висок, другият нисък.

— Спомняте ли си как изглеждаха?

Кларк се замисли.

— Високият имаше белези по лицето също като от младежки пъпки.

— Казаха ли си имената? — попита Лори. Тя усещаше как пулсът й се учестява.

— Разбира се — каза Кларк. — Как иначе щях да се обадя на господин Ван Дойсън и да го попитам дали ги очаква? В противен случай нямаше да ги пусна.

— А как се казваха? — Лори приготви лист и писалка.

— Не си спомням — отвърна Кларк. — В събота вечер влизат по стотина души.

Лори бе разочарована. Да бъдеш толкова изкусително близо до нещо наистина съществено. Това все пак беше напредък, въпреки че не успя да научи имената. Отново двама мъже са били забелязани на мястото на събитието малко преди настъпването на смъртта.

— Видяхте ли тези двамата да излизат? — попита Лори.

— Не — отвърна Кларк. — Ала смяната ми свърши малко след като те дойдоха.

Лори му благодари и затвори телефона. Благодари сърдечно и на Карл за помощта, след което напусна сградата.

Въпреки че навън времето беше отвратително и доста студено, тя реши да се сгуши под чадъра и да повърви малко, преди да хване такси за вкъщи. Искаше й се да премисли още веднъж чутото и да прецени мястото му в общата картина.

Безспорно най-значителното разкритие бе появата на двамата тайнствени мъже. Дали не са свързани с наркобизнеса? Лори се питаше дали тази информация ще е достатъчна, за да привлече вниманието на отдела за борба с наркотиците. Започваше да се надява, че с появата на все повече сходства между отделните случаи Лу ще промени отношението си.

Искаше й се да може да поговори с наемателя, оплакал се от шума. Какво е чул и кога го е чул? Когато заваля сериозно, Лори спря едно такси и се прибра вкъщи. Приготви си салата и горещ чай и извади всички материали за серията. Направи нов списък на случаите и разчерта две графи след имената: „Открит от“ и „Двама мъже на местопроизшествието“.

Вписа готовите отговори и посвети останалата част от следобеда на запълване на празните места. Това означаваше доста ходене, но Лори бе наясно, че ако иска да убеди някого в теорията си, трябва да е изчерпателна.

Надвечер бе сигурна, че усилията й не са отишли напразно. Всеки път трупът е бил открит от портиера или домоуправителя след телефонно оплакване от друг наемател, че от апартамента на починалия се чуват странни звуци. Запълнила почти всички графи в схемата си, Лори се упъти към къщи, твърдо убедена, че се върши нещо страшно. Имаше прекалено много съвпадения. Сега й оставаше да съумее да убеди в това някой, разполагащ с достатъчно власт, за да вземе мерки.

Когато се прибра, вече се беше мръкнало. Още не беше решила каква да бъде следващата й стъпка. Разтвори неделния брой на „Таймс“, любопитна да види какъв е отзвукът за леталния изход на банкера и студентката. Откри към края на притурката кратка бележка за случилото се, от която излизаше, че става дума за два обикновени случая на смърт от свръхдоза. Нищо не се споменаваше за демографски сходните случаи от последните дни. Пропуснат бе още един ден и още една възможност да се предупреди обществеността.

Лори реши да позвъни вкъщи на Лу. Не смяташе, че вече разполага с достатъчно данни, за да го убеди в каквото и да било, но искаше да го държи в течение. Обади се телефонният му секретар, ала тя не остави съобщение.

Докато затваряше телефона, се поколеба дали да не се обади на Бингам. Реши, че в най-добрия случай ще е безполезно, а в най-лошия може да си докара уволнението, и се отказа. Той категорично бе заявил, че докато не говори с пълномощника по здравеопазването, няма да предприеме нищо, така че…

Очите й се преместиха от телефона върху разтворения вестник. В нея бавно се оформяше идеята самата тя да пусне новината. Вярно, когато сподели мнението си с Боб Талбът, след това си имаше неприятности, но справедливостта изискваше да признае, че тогава тя не го предупреди да не разгласява думите й.

Разсъждавайки така, потърси телефона му в бележничето си. Намери го и позвъни.

— Не мога да повярвам — каза Боб, като разбра кой е. — Бях решил, че повече никога няма да ми се обадиш, а не знаех какво друго да направя, след като ти се извиних.

— Аз попрекалих — призна си Лори. — Извинявай, че не ти се обадих, но шефът ме направи на нищо заради твоята история.

— Още веднъж извинявай — каза Боб. — Какво се е случило?

— Може и да не ти се вярва — рече Лори, — но ми се струва, че имам новина за теб. Ще стане страшна публикация.

— Целият съм слух — отвърна Боб.

— Не искам да говоря по телефона — заяви Лори.

— Права си — съгласи се той. — Искаш ли да те заведа някъде да вечеряме?

— Прието — каза Лори.

Срещнаха се в ресторанта „Пи Джи Кларк“ на ъгъла на Петдесет и пета улица и Трето авеню. Цяло чудо беше, че в дъждовната петъчна вечер успяха да намерят свободна маса, и то в дъното, до стената, където можеха да говорят, без да надвикват глъчката. След като сервитьорът — светлоок ирландец — взе поръчката и постави пред тях по една преливаща халба, Лори започна:

— Имай предвид, не съм убедена, че постъпвам правилно, като ти разказвам всичко това, но съм отчаяна. Чувствам, че трябва да направя нещо.

Боб кимна.

— Искам да ми обещаеш, че името ми ще бъде запазено в тайна.

— Честна скаутска — каза той и вдигна два пръста, след това извади бележник и молив.

— Не знам откъде да започна — поде Лори.

Началото й беше малко несвързано, но когато заговори за последните събития, разказът й потече по-гладко. Тя започна с Дънкан Андрюс и първите си подозрения и завърши със смъртта на Джордж ван Дойсън и Каръл Палмър. Подчерта, че всички жертви са несемейни, високообразовани и заможни хора без какъвто и да било намек за употреба на наркотици или незаконна дейност в биографиите си. Спомена и за натиска, оказан върху шефа на Службата по съдебна медицина да не се шуми около случая с Дънкан Андрюс.

— В известен смисъл той повлече крак. Все си мисля, че Бингам отрича наличието на серия само защото тя започва с Дънкан Андрюс.

— Невероятно — каза Боб в паузата, докато им сервираха вечерята. — Не съм видял нищо публикувано по този въпрос. Нищо. Нищичко.

— В сутрешното издание на „Таймс“ се споменава за смъртта на двамата — уточни Лори. — Но е поместено в края, и то в два реда. Прав си, за другите случаи досега не е имало нищо.

— Какъв удар! — възхити се Боб. Погледна часовника си. — Трябва да се размърдам, ако искам да попадне в утрешния вестник.

— Чакай, не съм свършила — каза Лори.

Обясни му, че използуваният кокаин идва от един източник, че е изключително чист и следователно действа много силно, че по всяка вероятност е примесен с минимално количество смъртоносна отрова и сигурно се продава от един и същи пласьор, успял да установи контакти със заможни млади хора.

— Последното може и да не е вярно — поправи се Лори. — Може би пласьорите са двама. В повечето случаи, които проучих, в жилището на жертвата са били забелязани да влизат двама мъже.

— Че защо двама? — попита Боб.

— Нямам представа — призна Лори. — Тази история е пълна със загадки.

— Свърши ли? — Боб нямаше търпение да си тръгне. Вечерята му стоеше недокосната.

— Не, не съм. Вече си мисля, че във всички тези случаи смъртта не е настъпила в резултат на нещастен случай, а е била предизвикана умишлено. Тоест касае се за убийства.

— Става все по-весело — каза Боб.

— Всички трупове са били открити малко след настъпването на смъртта — обясни Лори. — Което само по себе си е странно. Хора без семейства, умрели сами, остават неоткрити по няколко дни. В случаите, които проучих, трупът е намерен след телефонно обаждане. В два от случаите жертвите са се обаждали преди смъртта си на свои близки. В останалите случаи се е обаждал анонимен наемател от същата сграда. Който се е оплакал на портиера от шума, идващ от апартамента на починалия. И ето ти загадката — тия оплаквания са правени няколко часа след настъпването на смъртта.

— Боже мой! — възкликна Боб. Той вдигна очи към Лори. — А полицията? Защо полицията не е разровила всичко това?

— Никой не вярва на версията ми, че става дума за серия. Полицията не подозира нищо. За тях това си е обикновена смърт от свръхдоза.

— А Харолд Бингам? Досега нищо ли не е направил?

— Нищо — каза Лори. — Предполагам, че не желае да се забърква в евентуален скандал. Бащата на Дънкан Андрюс се е кандидатирал в предстоящите избори и неговите хора оказват сериозен натиск върху кмета, който пък притиска Бингам. Все пак Бингам обеща да говори с пълномощника по здравеопазването.

— Ако тези случаи са убийства, значи имаме работа с убиец маниак — каза Боб. — Страхотна сензация!

— Смятам, че обществеността трябва да бъде предупредена. Струва си, макар и заради един спасен живот. Затова ти се обадих. Трябва да се разгласи, че в този наркотик има смъртоносен примес.

— Това ли е всичко? — запита Боб.

— Мисля, че да — каза Лори. — Ако се сетя за нещо, което съм забравила, ще ти се обадя допълнително.

— Чудесно! — Боб стана от масата. — Извини ме, но ако искам статията да се появи в утрешния брой на вестника, трябва да тичам при главния редактор.

Лори проследи с поглед как Боб си проправя път сред тълпата чакащи за свободна маса. После погледна плувналото в мазнина телешко в чинията и реши, че не е гладна. Понечи да стане, но в този момент се появи сервитьорът ирландец със сметката. Тя потърси с поглед Боб, ала той отдавна беше изчезнал.

Хем те канят, хем си плащаш.

— Колко е часът? — запита Анджело.

— Седем и половина — отвърна Тони, поглеждайки часовника, задигнат от дома на Вивонето.

Бяха спрели колата на Пето авеню малко по̀ на север от мястото, където Седемдесет и втора улица се съединява с Източната алея на Сентръл Парк. Бяха откъм страната на парка, но имаха добър изглед към входа на жилищния блок, който ги интересуваше.

— Тоя Кендъл Флечър си обува шортите сума ти време — забеляза Анджело.

— Каза ми, че отива да тича — оправда се Тони. — Ако не ми вярваш, да му се беше обадил ти.

— Иде някой — каза Анджело. — Как ти се струва? Прилича ли ти на банкера Кендъл Флечър?

— В тоя вид не прилича на банкер — рече Тони. — Не мога да го разбера това тичане за здраве. Да нахлузя гащи като на Питър Пан и да хукна нощем из парка! Че то значи сам да си прося боя.

— Според мен е той — допълни Анджело. — По годините прилича. На колко години каза, че е тоя Кендъл?

Тони извади от жабката лист, на който бе написано нещо на машина. Светейки си с фенерчето, той намери нужния текст и го прочете на глас:

— Кендъл Флечър, тридесет и четири годишен, вицепрезидент на „Ситикорп“.

— Трябва да е той — каза Анджело и запали колата.

Тони пъхна списъка обратно в жабката.

Кендъл Флечър бе излязъл от блока, облечен в тренировъчен екип. Пресече Пето авеню на кръстовището със Седемдесет и втора улица и затича веднага щом стигна до парка.

Анджело се насочи към Източната алея. Двамата с Тони не изпускаха Кендъл от очи, докато той минаваше през отбивката, свързваща Седемдесет и втора с алеята, след което пое на север по лекоатлетическата пътека.

Анджело го изпревари със стотина метра, спря колата и включи аварийните светлини. Двамата с Тони слязоха.

Кендъл не беше единственият, който тичаше по алеята. Докато Тони и Анджело го гледаха как се приближава, покрай тях минаха десетина тичащи.

— Не мога да ги разбера тия хора, и туйто — заяви Тони с удивление.

Секунда преди Кендъл да се изравни с тях, те му препречиха пътя.

— Кендъл Флечър? — попита Анджело.

Кендъл спря.

— Да? — отвърна той въпросително.

— Полиция — заяви Анджело и показа значката си от районното на Озоун Парк. Тони също показа своята. — Съжалявам, че ви безпокоя по време на тренировка — продължи той, — но трябва да поговорим. Възложено ни е разследване във връзка със „Ситикорп“.

— Времето не е подходящо — каза Кендъл. Гласът му беше спокоен, но очите го издаваха. Съвсем определено нервничеше.

— Мисля, че няма смисъл да вдигате скандали — рече Анджело. — Няма да ви отнемем много време. Искаме да поговорим с вицепрезидентите, преди работата да стигне до съдебните заседатели.

— Но аз съм по шорти — възрази Кендъл.

— Няма проблеми — каза Анджело. — Ще ви закараме у вас, ще се преоблечете, после ще отидем в управлението да поговорим и ако съдействате на разследването, след един час пак ще си тичате.

Кендъл се съгласи, но не изглеждаше убеден. Тримата се качиха в колата и се върнаха до сградата на Пето авеню. Преди да последва Кендъл и Анджело в зданието, Тони остави картонче под предното стъкло. Носеше старата докторска чанта от черна кожа. Минаха покрай портиера, който не им обърна внимание, влязоха в асансьора и се качиха на двадесет и петия етаж.

Никой не проговори, докато Кендъл отключваше вратата на апартамента. Покани ги да влязат. Тони се огледа и закима одобрително.

— Чудесна обстановка — заяви той и постави докторската си чанта на масичката.

— Мога ли да ви предложа нещо, докато ме чакате да се преоблека? — попита Кендъл и посочи барчето.

— И дума да не става — каза Тони. — Нали разбирате, на работа сме, а когато сме на работа, не пием.

Анджело бързо огледа апартамента, докато Тони наблюдаваше Флечър. Той от своя страна наблюдаваше Анджело с объркано любопитство.

— Какво търсите? — извика Кендъл след Анджело.

— Проверявам дали няма други хора — отвърна той, връщайки се от кухнята на път за спалнята.

— Ей, не можете да претърсвате апартамента! — извика Кендъл. — Имате ли заповед за обиск?

— Заповед ли? — зачуди се Тони. — О, да, заповед за обиск. Все забравяме да я вземем!

Анджело се върна.

— Искам отново да се легитимирате — заяви Кендъл. — Това е безобразие!

Анджело бръкна в елегантното си сако и извади валтера.

— Ето ми я служебната карта — каза той, посочвайки на Кендъл да седне.

Тони щракна ключалките на докторската чанта.

— Значи грабеж? — запита Кендъл, вперил очи в пистолета. Той седна. — Заповядайте! Вземайте каквото ви харесва.

— Аз съм продавачът на лакомства — обяви Тони, докато вадеше от чантата малък цилиндър и дълга торба от прозрачен найлон.

Анджело се премести зад гърба на Кендъл с пистолета в ръка. Кендъл тревожно наблюдаваше Тони, който наду торбата с газ от цилиндъра. Газът бе очевидно по-лек от въздуха. Напълнил торбата, Тони стисна отвора й, после прибра цилиндъра в чантата. Приближи се към Кендъл, държейки торбата.

— Какво значи това? — разтревожи се Кендъл.

— Смятаме да ти предложим пътешествие на чудесата — усмихна се Тони.

— Не ми трябват никакви пътешествия — рече Кендъл. — Вземайте каквото искате и се махайте!

Тони разтвори гърлото на торбата и тя заприлича на миниатюрен въздушен балон. След това я хвана от двете срещуположни страни и с рязко движение я нахлузи на главата на Кендъл.

Кендъл не го очакваше и въпреки това реагира. Сграбчи ръцете на Тони и успя да спре торбата до раменете си. Започна да се изправя и в този момент Анджело преметна ръката си с пистолета около врата му, като с другата сграбчи дясната му китка, опитвайки се да я откопчи от ръката на Тони. Тримата се боричкаха известно време, докато ужасеният Кендъл не ухапа Анджело по ръката през найлоновата торба. Почувствал как зъбите му разкъсват кожата, Анджело изкрещя от болка, пусна ръката на Кендъл и понечи да го удари в лицето, но видя, че вече няма смисъл.

След няколко вдишвания в торбата Кендъл затвори очи и цялото му тяло се отпусна, а челюстта му увисна. Тони приклекна до проснатия Кендъл, придържайки торбата. Междувременно Анджело разкопча ризата си и нави ръкава. На десетина сантиметра под лакътя, от вътрешната страна, имаше обла редица от рани, повтарящи захапката на Кендъл. Някои кървяха.

— Това копеле ме ухапа! — възмути се Анджело. Пъхна пистолета си в кобура под мишницата. — При тоя занаят човек не знае какво може да му дойде до главата.

Тони се изправи и отиде при докторската чанта.

— Не мога да му се начудя на този газ — каза той. — Старият доктор Травино наистина си разбира от работата.

Той извади от чантата спринцовка и парче гумен маркуч, който използува за турникет върху ръката на Кендъл.

— Ела да видиш вени! — възкликна той. — Като пури са! Просто не можеш да сбъркаш! Ти ли ще го направиш, или аз да се погрижа?

— Погрижи се ти — отвърна Анджело. — Само че свали тая торба от главата му, да не я оплескаме пак като с Робърт Евънс.

— Правилно — отбеляза Тони, свали торбата и я изтръска. — Не мога да понасям тая сладникава миризма. Пфу!

— Хайде, слагай му кока де! Докато се намотаеш, той ще вземе да се събуди.

Тони натисна иглата в една от изпъкналите вени върху ръката на Кендъл.

— Нали ти казах! — похвали се, доволен, че е успял от първия път.

Развърза турникета и натисна буталото, изпразвайки спринцовката във вената на Кендъл.

Остави използваната спринцовка на масичката и прибра останалите неща в докторската чанта, откъдето извади пликче от полупрозрачна хартия, пълно с бяла прах. Изсипа малко от нея в ноздрите на Кендъл, после сложи и върху палеца си и я вдиша със смъркане.

— Обожавам остатъците — заяви той ехидно.

— Не се докосвай до това нещо! — изкомандва Анджело.

— Не можах да се сдържа — отвърна Тони и сложи пликчето до използуваната спринцовка. — Какао ще кажеш, да го пъхнем ли в хладилника?

— Дай да пропуснем — рече Анджело. — Говорих с доктора и той каза, че ако тялото престои по-малко от дванадесет часа в стаята, всичко е наред. А както пипаме, всички ги откриват доста преди да са минали дванадесет часа.

Тони се огледа.

— Прибрах ли всичко?

— Така изглежда — каза Анджело. — Дай да седнем и да погледаме дали Кендъл ще хареса пътешествието.

Той се настани на кушетката, а Анджело — във фотьойла, зает доскоро от Кендъл.

— Хубав апартамент — рече Тони. — Какво ще кажеш да поогледаме дали няма нещо за прибиране?

— Колко пъти трябва да ти обяснявам, че когато се занимаваме с тия наркотици, не се пипа?

— Жалко — въздъхна Тони, оглеждайки стаята.

След няколко минути Кендъл се размърда и премляска с устни, после изстена и се обърна по корем.

— Кендъл, сладурче! — обади се Тони. — Как си? Кажи нещо!

С голямо усилие Кендъл успя да седне. Бледото му лице бе безизразно.

— Е, как е? — попита Тони. — С толкова снежец в кръвта трябва да се чувстваш в рая.

Неочаквано Кендъл повърна върху килима.

— Боже мой! — възкликна Тони, отскачайки встрани. — Отвратително!

Кендъл се закашля мъчително, после погледна Тони и Анджело. Очите му бяха изцъклени. Изглеждаше объркан.

— Как се чувстваш? — попита Анджело.

Устата на Кендъл се сгърчи в безуспешен опит да произнесе нещо. Внезапно очите му се обърнаха нагоре, така че се виждаше само бялото, и тялото му се разтресе в конвулсии.

— Това се чакаше — рече Анджело. — Хайде да изчезваме!

Тони взе докторската чанта и последва Анджело към вратата. Анджело надникна през шпионката, не видя никого, отвори, подаде глава навън и се огледа.

— Коридорът е чист — каза той. — Хайде!

Те бързо напуснаха апартамента и изтичаха по стълбите.

Слязоха един етаж и спокойно дочакаха асансьора.

— Гладен ли си? — попита Тони.

— Малко — отвърна Анджело.

За да не ги види портиерът, слязоха от асансьора на първия етаж и продължиха надолу по стълбите. Напуснаха сградата през задния вход, използувайки товарния асансьор.

Когато стигнаха до колата, Анджело се спря в недоумение.

— Я виж! Направо не ми се вярва! Оставили са ни фиш за глоба! Ама че нахалство! Тоя полицай само да има късмет да си паркира колата към Озоун Парк.

Веднага щом потеглиха, Тони попита:

— Какво ще правим сега? Ще вършим ли още работа, или ще вечеряме?

Анджело поклати глава.

— Не мога да разбера кое ти харесва повече — трепането или плюскането.

Тони се ухили.

— Зависи от настроението.

— Най-добре да направим и другия удар — каза Анджело. — След това, като спрем да вечеряме някъде, вече ще е време да звъннем и да кажем на портиера, че в апартамент 25 Ж се чува странен шум.

— Давай да го направим тогава — каза Тони и се облегна.

От смръкнатия кокаин се чувстваше прекрасно. Струваше му се, че за него няма нищо невъзможно на този свят.

Щом автомобилът на Анджело дотегли, Франко Понти включи на скорост. Изчака няколко коли и едва тогава се включи в движението на Пето авеню. Беше проследил как Анджело и Тони спират тичащия в парка и го придружават обратно в апартамента му. Въпреки че не беше видял какво се е случило вътре, можеше да си го представи. Въпросът всъщност беше не какво се е случило, а защо.

14

6:45 ч сутринта, понеделник

Манхатън

Будилникът иззвъня и както обикновено, Лори бързо заопипва, за да го спре. Поставяйки досадната машинка на прозоречния перваз, тя осъзна: за първи път от много време се събужда без неприятното чувство, че отново е сънувала същия кошмар. Изглежда, съвестта й бе временно успокоена от срещата с Боб Талбът.

Независимо от това, докато обуваше кожените пантофи и включваше телевизора на местните новини, бе обзета от все по-нарастващо безпокойство за възможната реакция на Бингам. Нямаше търпение да види вестника и да прочете статията на Боб Талбът. Дали щеше да е на видно място? Несъмнено Бингам щеше да я заподозре, че е дала информацията. Какво да му отговори, ако я запита без заобикалки? Едва ли щеше да е способна да излъже шефа си.

На път за банята Лори поспря в кухнята и хвърли един поглед към късчето небе, което се виждаше от прозореца. Ако се съдеше по мрачните, кълбящи се облаци, времето не се беше оправило кой знае колко.

След душа, докато пиеше второто си кафе, поставила чашката на ръба на мивката, тя започна да се гримира, премисляйки различни варианти на разговора с Бингам. От спалнята се чуваше познатата мелодия на започващото предаване „Добро утро, Америка“. После отекнаха и не по-малко познатите щастливи гласове на водещите.

Докато си слагаше червилото, Лори чу Майк Шнайдър да започва новините със съобщението, че екипът на ООН е открил още оръжия за масово унищожение в Ирак. Лори привърши с горната устна и се канеше да започне долната, когато примига. Чу Майк Шнайдър да произнася името й!

Хвърли се в спалнята и увеличи звука. Изражението на лицето й се промени от недоверчивост на ужас, докато слушаше обзора на Шнайдър за серията смъртни случаи от свръхдози, започнала със смъртта на Дънкан Андрюс, син на кандидата за сенатор Клейтън Андрюс. Шнайдър продължи с три непознати за нея имена: Кендъл Флечър, Стефани Хабърлин и Ивон Андре. Спомена двата случая на смърт от свръхдоза в дома на Джордж ван Дойсън. Най-смущаващото беше, че повтори името на Лори, заявявайки, че според д-р Лори Монтгомъри има основания да се смята, че тези смъртни случаи са умишлени убийства и е възможно полицейското управление на Ню Йорк и Службата по съдебна медицина да полагат изключителни усилия за потулването им.

В момента, в който Майк Шнайдър премина към другите новини, Лори нахлу в дневната и затърси бележника си с телефоните, захвърляйки настрани пречещите й книжа. Открила телефона на Боб Талбът, тя почти вби бутоните в апарата, докато набираше номера.

— Какво направи? — изкрещя тя, когато Боб вдигна слушалката.

— Лори, прости ми — каза Боб. — Повярвай, не съм виновен. За да вкара статията в сутрешния брой, редакторът ме накара да му напиша докладна. Написах, че твоето име не трябва да се споменава, но той просто ми открадна статията! Можеше да се очаква!

Отвратена, Лори затвори телефона. Сърцето и биеше лудо. Това беше бедствие, катастрофа. Сигурно щяха да я уволнят. Бингам без съмнение щеше да побеснее. И след такъв край тя щеше ли изобщо да си намери работа като патологоанатом?

Отиде до прозореца и впери очи в тъжната, осеяна с боклуци пустош на задните дворове. Чувстваше се като парализирана от отчаяние. Дори не можеше да заплаче, но постепенно, докато гледаше унилия пейзаж, в чувствата й настъпи обрат. В края на краищата, каквото и да беше направила, се е водела от чисти подбуди и съвест. А и Бингам й бе казал по време на вчерашния телефонен разговор, че вярва в добрите й намерения.

Първоначалните й страхове за пълно крушение се поразсеяха. Изведнъж реши, че няма да я уволнят. Мъмрене — гарантирано, отстраняване от длъжност — възможно, уволнение — не. Тя обърна гръб на прозореца и се върна в банята да довърши грима си. Колкото повече мислеше по въпроса, толкова повече се успокояваше. Направо се виждаше как обяснява, че е останала вярна на чувството си за отговорност като човек и като съдебен лекар.

Влизайки за последно в спалнята, Лори се облече, събра нещата си и излезе от апартамента.

Докато чакаше асансьора, забеляза пред съседната врата донесен от раздавача вестник. Наведе се и го измъкна от найлоновата опаковка. Статията за серията смъртни случаи от свръхдоза започваше на първа страница. Имаше дори нейна снимка — стара, от университетските години. Лори се зачуди откъде ли са я намерили. После отвори вестника на съответната страница и прочете няколко изречения, които повтаряха казаното от Майк Шнайдър. Е, напълно в духа на булевардната стилистика, имаше много повече зловещи подробности — включително и това, че някои от жертвите са били напъхани в хладилника. Тя се замисли откъде ли са се сетили. Във всеки случай не бе споменавала нищо подобно пред Боб Талбът. Въпросът за възможното потулване на случая бе дебело подчертан и звучеше доста по-злокобно от съобщението на Майк Шнайдър.

Лори чу асансьора да спира зад гърба й. Пусна вестника обратно пред вратата и успя да хване асансьора малко преди да тръгне. Влизайки в кабината, чу дрезгавия глас на Дебра Енглър:

— Защо четеш чужди вестници?

За секунда задържа вратата на асансьора, борейки се с изкушението да се върне и да прасне вратата на Дебра с чадъра. Колкото да я изплаши. Тя се овладя и пусна вратата.

Докато слизаше надолу, спокойствието й отстъпи място на страха от предстоящата среща с Бингам. Опасяваше се от противопоставянето, от конфликта. Не умееше да се владее в такава ситуация.

Пол Серино бе приведен над любимото си занимание — закуската. Пиршеството, на което се наслаждаваше, се състоеше от яйца, пържени с прясна свинска наденица, и бисквити. Настроението му бе превъзходно, въпреки че окото му все още бе закрито с металното капаче.

По изключение Грегъри и Стивън мълчаха, заети със захаросаните си закуски, лично подбрани от смайващ избор опаковки от по една порция. Всеки бе поставил празната кутия пред себе си и я изучаваше задълбочено. Глория току-що бе донесла вестника от кутията и сядаше на масата.

— Прочети ми за мача между „Джайънтс“ и „Стийлърс“ — смотолеви Пол с пълна уста.

— Господи! — промълви Глория, втренчена в първата страница.

— Какво има? — попита Пол.

— Има статия за няколко богати и образовани младежи, умрели от наркотици — каза Глория. — Пише, че по всяка вероятност били убийства.

Пол така се задави, че изкашля храната от устата си по цялата маса.

— Та-а-те! — изциври Грегъри. Захаросаните му пуканки бяха покрити с полусдъвкани парчета наденица и яйца.

— Пол, добре ли си? — разтревожено попита Глория.

Пол направи жест, че всичко е наред. Лицето му бе почервеняло като белезите по заздравяващата кожа върху бузите му. С другата си ръка той напипа портокаловия сок и отпи голяма глътка.

— Няма да я ям — заяви Грегъри, сочейки закуската. — Повдига ми се.

— И аз — каза Стивън, който винаги се стремеше да постъпва като брат си.

— Вземете си чисти купи — нареди Глория — и си изберете други закуски.

— Я по-добре ми прочети статията за умрелите от наркотици — дрезгаво произнесе Пол.

Глория му прочете цялата статия на един дъх. Щом свърши, Пол се отправи към кабинета.

— Няма ли да си доядеш закуската? — извика Глория след него.

— Ей сега — отвърна Пол.

Затвори вратата след себе си и натисна копчето за автоматично избиране, което щеше да го свърже с Анджело.

— Кой е, по дяволите? — измърмори Анджело в просъница.

— Пречете ли вестника тая сутрин?

— Как да съм го прочел, като спях? Знаеш какво сме вършили цяла нощ.

— Намери Тони и оня плиткоумен бацил Травино и веднага елате тук — нареди Пол. — И пътем прочети вестника. Загазили сме.

— Франко! — учуди се Мари-Доминик. — Не е ли малко рано?

— Трябва да говоря с Вини — каза Франко.

— Вини още спи — рече тя.

— И аз така предполагах, но те моля да го събудиш.

— Сериозно?

— Напълно сериозно.

— Заповядай тогава — покани го Мари и отвори широко вратата.

Франко влезе.

— Иди в кухнята — каза му тя. — Кафето е готово.

Мари изчезна нагоре по стълбата, а Франко се отправи към кухнята, където завари малкия син на Вини вече на масата. Шестгодишният Вини младши трудолюбиво пляскаше с лъжица по купчинката палачинки пред себе си. Единадесетгодишната му сестра Розлин приготвяше следващата порция на печката.

Франко си наля чаша кафе, отиде в дневната, седна на белия кожен диван и се загледа в новия светлозелен дълговлакнест килим. Не му се вярваше, че още правят такива.

— Дано има защо! — изфуча Вини още от вратата.

Беше облечен в копринен индийски халат. Косата му, обикновено безукорно зализана назад, стърчеше на всички страни.

Без никакви обяснения Франко му подаде вестника. Вини го сграбчи и седна.

— И какво да чета? — изръмжа той.

— Виж статията за смъртните случаи от наркотици — каза Франко.

Докато четеше, Вини набръчка чело. После мълча към пет минути. Франко посръбваше кафето.

— Е, и какво? — каза Вини, вдигайки очи. Той тупна вестника с опакото на ръката си. — Защо, по дяволите, ме будиш за това?

— Нали видя последните имена — Флечър и другите? Снощи проследих Анджело и Тони. Те ги очистиха. Предполагам, че са очистили и другите.

— Добре де, защо? — запита Вини. — Защо с кокаин? Вече го раздават безплатно, що ли?

— Още не знам — призна Франко. — Даже не знам дали действат самостоятелно, или изпълняват заповедите на Серино.

— Изпълняват заповед — каза Вини. — Много са глупави, за да действат сами. Боже мой, това е лудост! Освен обикновените ченгета сега из града ще плъпнат и тия от Федералната полиция, че и от Отдела за борба с наркотиците. Какво, по дяволите, е намислил Серино? Да не е полудял? Просто не разбирам.

— И аз — каза Франко. — Но успях да вляза във връзка с един човек, който чрез други хора познава Тони. Сигурно ще те потърсят.

— Трябва да направим нещо — поклати глава Вини. — Това не бива да продължава.

— Не можем да решим какво да правим, преди да сме наясно какво цели Серино — рече Франко. — Дай ми още един ден.

— Само един — отсече Вини. — След един ден ще действаме.

Изправена пред Службата по съдебна медицина, Лори бе обзета от страх. Колко се променят нещата за един ден! Вчера и завчера влизаше и излизаше като хала, все едно притежаваше сградата, а днес се боеше да прекрачи прага. Причината се криеше в това, което й предстоеше, и тя го знаеше. Спокойствието, което я беше обхванало в апартамента й, беше изчезнало.

Приближавайки към сградата, Лори забеляза рой възбудени репортери, които я обсадиха. Бяха дошли заради сензацията — нейната сензация. Погълната от мисли за срещата с Бингам, тя изобщо не бе помислила за тях. За второто убийство в училището бяха дошли пак толкова, сега дори бяха повече.

Тя реши, че ще е по-добре да се свършва по-бързо, и влезе. Във фоайето веднага я разпознаха, пред лицето й изникна гора от микрофони, заваля дъжд от въпроси, засвяткаха фотоапарати. Лори безмълвно си проби път към вътрешната врата, където униформеният служител от охраната провери снимката на пропуска й и я пусна да влезе. Преследващите я репортери останаха зад вратата.

Мъчейки се да запази самообладание, Лори се отправи към регистратурата. Вини си четеше вестника. Калвин също беше там.

Лори погледна чернокожия в очите. Той отвърна на погледа й, без да издава чувствата си. Очите му бяха като черен мрамор, великолепно ограден от телените рамки на очилата му.

— Търси те д-р Бингам — безизразно каза Калвин. — В момента не може да те приеме, тъй като е зает с репортерите. Ще позвъни в кабинета ти.

Лори искаше да обясни нещо, но не намираше думи. А и Калвин не изглеждаше особено любопитен и поднови заниманието си. Тя реши да провери графика за аутопсиите, преди да се качи в кабинета. Името й отсъстваше от списъка. Забеляза трите имена, които бе прочела във вестника — Кендъл Флечър, Стефани Хабърлин и Ивон Андре, новите случаи, влизащи в серията.

— Както знаеш, бих искала аз да извърша аутопсиите на починалите от свръхдоза — обърна се тя към Калвин.

Той вдигна глава от работата си.

— Изобщо не ме интересува какво би искала. Това, което трябва да направиш, е да отидеш в кабинета си и да чакаш да се обади д-р Бингам.

Уязвена от откритото пренебрежение, Лори погледна Вини, но той както винаги бе погълнат от спортните новини и с нищо не показваше, че е чул разменените реплики.

Чувствайки се като дете, наказано в ъгъла, тя се качи в кабинета. Там реши, че междувременно може да свърши нещо, извади няколко папки и се настани зад бюрото си. Тъкмо започваше, когато усети присъствието на друг човек. Погледна към незатворената врата и видя Лу Солдано; беше доста омачкан, не изглеждаше щастлив.

— Дойдох лично да ти благодаря, че ми почерни живота — каза той. — Не че шефът на полицията не ми е натягал гайките досега, но твоето малко откровение в печата ми дойде за капак.

— Те преиначиха казаното от мен — обясни Лори.

— Така ли? — саркастично се учуди Лу.

— Не съм споменавала за потулване на случая. Заявих, че според полицията това не е нейна работа. Всъщност ти ми го каза.

— Малката ми палавница! Като че ли не ти стигаше обаждането в отдел „Кадри“! Ама не, трябваше да си сигурна, че ще ме смачкаш!

— Това обаждане беше необходимо — отряза Лори. — И щом ще си говорим за обаждания, вчера едва ли би могъл да бъдеш по-груб. Писна ми от наглия ти сарказъм!

Те си размениха гневни погледи, накрая Лу не издържа и извърна очи. Влезе в стаята и седна на обичайното си място.

— Коментарите ми по телефона наистина бяха хлапашки — призна той. — Усетих се веднага щом го казах. Извинявай. Работата е там, че ревнувам от тоя тип. Ето, признах си. Можеш да се гавриш с малкото, което е останало от самочувствието ми, колкото си искаш.

Гневът на Лори се уталожи. Подпряла лакти на бюрото, тя зарови лицето си в шепи.

— Извинявай, ако съм ти причинила неприятности в работата — каза тя, търкайки очи. — Не съм искала. Ти знаеш, че бях отчаяна. Не можех да оставя хората да умират. Трябваше да направя нещо.

— Представяше ли си каква врява ще се вдигне? — попита Лу. — А да си предвиждала последиците?

— Още не съм наясно — каза Лори. — Очаквах статията да предизвика някаква реакция, което и целях, но не предполагах размерите й. Не знаех, че ще преиначат нещата. На всичко отгоре не спазиха обещанието да не споменават името ми. Още не съм говорила с шефа, но ако съдя по тона на заместника му, разговорът няма да е от най-приятните. Може и да ме уволнят.

— Бингам ще е бесен — каза Лу, — но няма да те уволни. Би трябвало да уважи целта ти, ако не средствата. Но и той ще го отнесе. Няма да е много щастлив.

Лори кимна. Хареса й уверението, че няма да я уволнят.

— Е, с удоволствие щях да поостана да видя как ще свърши тази работа, но трябва да вървя. И в моята служба се вдига врява. Просто трябваше да дойда дотук и да си го кажа, та да ми олекне, и съм доволен, че го направих. Стискам ти палци за разговора с шефа.

— Благодаря — каза Лори. — Радвам се, че дойде.

След като Лу си тръгна, тя се опита да се свърже с Джордан. Имаше нужда от нечия морална подкрепа, но се оказа, че той е в операционната и ще се върне доста по-късно.

Отново се приготви да започне работа, ала на вратата се почука. Оказа се, че е Питър Летърман.

— Д-р Монтгомъри? — попита той несигурно.

Тя го покани да влезе и му предложи стол.

— Благодаря — каза Питър и седна, оглеждайки кабинета. — Чудесен е.

— Наистина ли? — недоверчиво попита Лори.

— По-добър е от моя килер за метли — отвърна Питър. — Както и да е, няма да ти отнема много време. Исках да ти съобщя, че в края на краищата открих следа от примес или допълнителна съставка в пробата, която ми изпрати от Рандъл Тачър.

— Така ли? — оживи се Лори. — Какво откри?

— Етилен — отговори Питър. — Минимално количество, защото е твърде летлив. В другите две проби не успях да го открия.

— Етилен ли? — учуди се Лори. — Странно. Чувала съм, че за пречистването на кокаина се използува етер, а не етилен. Не разбирам.

— Такова пречистване се прилага, когато кокаинът е предназначен за пушене, а не за венозни инжекции, каквито са си правили хората от твоята серия. Но дори и да е пречистван, етерът се използува само като разтворител при екстракцията. Нямам понятие откъде се е появил етиленът и като нищо може да се окаже, че съм допуснал грешка в анализа. Ти толкова се интересуваше дали има някакъв примес, че щом открих нещо, реших веднага да ти съобщя.

— Ако етиленът е толкова летлив — каза Лори, — защо не го потърсиш в пробите от Робърт Евънс? Ти констатира, че е умрял много бързо, следователно има по-голям шанс да се открие наличието на етилен, ако е бил употребен изобщо.

— Добра идея — каза Питър. — Ще проверя.

Питър си тръгна. Лори гледа известно време вратата. Изобщо не беше очаквала като примес да открият етилен. Предполагаше, че ще намерят някой екзотичен стимулант — например стрихнин или никотин. Прелисти фармакологичния справочник, който двете с Рива държаха в кабинета, но не откри нищо съществено. Качи се в библиотеката, където в един стар справочник намери обширен материал за етилена. Оказа се, че преди доста години е бил използван за упойка, затова и в стария справочник му бе отделено повече място, отколкото в новия. Прилагането му било прекратено поради това, че е по-лек от въздуха и е взривоопасен. Наличието на газ с такива качества в операционните било твърде рисковано.

В друга книга Лори откри: в началото на века е установено, че в чикагските оранжерии етиленът забавял цъфтежа на карамфилите. Съдържал се в светилния газ, с който се осветявали оранжериите. Положителното, което прочете за етилена, бе, че е използван за ускоряване зреенето на плодовете и за производство на пластмаси като полиетилен и стиропор.

Всичко това бе интересно, но не обясняваше връзката между етилена и смъртта от свръхдоза кокаин. Разочарована, Лори върна книгите по местата им и се прибра в кабинета с надеждата, че не е пропуснала обаждането на Бингам. Изглежда, Питър беше прав, имаше някаква грешка в анализите.

Когато се върна в управлението, Лу разбра, че трябва незабавно да се обади на прекия си началник, на началника на районното и на директора на полицията. Явно всички шефове бяха на нокти.

Влизайки в кабинета си, бе изненадан от присъствието на новоназначен детектив, който търпеливо чакаше на стола до бюрото му. Костюмът му беше нов, което означаваше, че скоро са го преназначили от униформения състав.

— Кой си ти? — попита Лу.

— Детектив О’Брайън — отговори полицаят.

— А малко име имаш ли?

— Да, сър! Казвам се Патрик.

— Хубаво италианско име — отбеляза Лу.

Патрик се засмя.

— С какво мога да ти бъда полезен? — попита Лу, обмисляйки на кого да се обади по-напред.

— Сержант Норман Карвър ме помоли да намина и да се опитам да обобщя медицинските данни по мафиотските убийства с жертви, които са били пациенти на д-р Джордан Шефилд. Преди да стана полицай, през летните ваканции работех в болница, а в колежа бях в екипа за бърза медицинска помощ.

— Значи правилно са се спрели на теб — каза Лу.

— Струва ми се, че открих нещо важно — отвърна Патрик.

— Ъхъ.

Лу бе вперил поглед в бележката да се обади на директора на полицията. Тя го притесняваше най-много. Досега не беше получавал такова известие. Все едно енорийски свещеник да се обади на папата.

— Пациентите са били с различна диагноза — продължи Патрик, — но има нещо общо при всички.

Лу вдигна очи.

— Какво?

Патрик кимна.

— На всички е било предписано оперативно лечение. На всички им е предстояла операция на роговицата.

— Без майтап?

— Без майтап — увери го Патрик.

След като той си отиде, Лу се опита да осмисли чутото. Навремето не бе успял да открие обединяващ признак между жертвите, освен това, че са били пациенти на Джордан Шефилд. Сега нещата се променяха. Не можеше да бъде просто съвпадение.

Погледна още веднъж телефонните съобщения и реши засега да не се обажда на никого. По-добре да разшири новополучената информация. Ясно за какво са го търсили шефовете — да му напомнят, че мафиотските убийства все още не са разкрити и за капак да му надуят главата със серия смърт от свръхдоза. Тая роговица като че ли даваше някакъв шанс за изясняване на случая, не биваше да го изпуска. Чак след това щеше да позвъни на шефовете.

Реши да започне от доктора. Очакваше обичайните увъртания, но смяташе на всяка цена да говори с него, без значение колко пациенти го чакат. Когато го потърси обаче, секретарката му съобщи, че д-р Шефилд в момента оперира в Манхатънската болница и че има много операции. Щял да се върне в кабинета късно следобед.

Лу се подвоуми какво да прави. Никак не му се искаше да се обажда на шефовете, затова реши, че настойчивостта е най-голямата добродетел, поради което ще посети доктора, дори да се наложи да нахълта в операционната. Миналата седмица беше присъствал на десетина аутопсии — една операция ли ще го уплаши?

— Какво става, по дяволите? — изрева Пол иззад огромното си бюро.

Не изглеждаше доволен.

Анджело, Тони и д-р Луис Травино стояха на килимчето като провинили се ученици пред директора на училището. Д-р Травино нервно избърса челото си с кърпа. Беше дебел и плешив и по нещо приличаше на Серино.

— Няма ли да отговори някой? Какво ви е, а? Зададох ви съвсем прост въпрос — как тая история е попаднала във вестника?

Пол Серино удари с юмрук по вестника върху бюрото.

След пауза, от която стана ясно, че няма доброволци, той продължи:

— Добре, да започнем отначало. Луис, ти каза, че тоя „плодов газ“ не може да се открие.

— Точно така — потвърди Луис Травино. — Не може да се открие, защото е много летлив. Във вестника не пише нищо за газ.

— Вярно — рече Пол. — Тогава защо пишат, че тия свръхдози са убийства?

— Не знам — каза Луис. — Във всеки случай не защото са открили газ.

— Дано си прав — заяви Пол. — Мисля, излишно е да ти напомням, че аз ти плащам комарджийските дългове, а те не са малки. Семейство Вакаро много ще ти се разсърди, ако изведнъж спра да плащам.

— Не е заради газа — повтори Луис.

— Заради какво е тогава? Казвам ви, тая статия никак не ми харесва. Ако някой я е оплескал, ще хвърчат глави!

— Това е само първият сигнал, че може да имаме неприятности — каза Луис. — Иначе всичко вървеше по вода. А и ти се възстановяваш великолепно.

— Защо тогава тая докторица описва нещата такива, каквито са? — запита Пол. — Тая Лори Монтгомъри е същата кучка, дето изпя на Лу Солдано, че са ми хвърлили киселина в лицето. Какво представлява това пиленце?

— Патологоанатом в Службата по съдебна медицина — отвърна Луис.

— Нещо като тоя тип Куинси по телевизията ли? — попита Пол.

— Е, в живота е малко по-различно — каза Луис, — но в общи черти е същото.

— И как така се е усъмнила? Ти май казваше, че няма начин да се разкрие? Как тая Лори Монтгомъри се е сетила за какво става дума?

— Не зная — отговори Луис. — Може би трябва да питаме нея.

Серино се позамисли и рече:

— Да си призная, и на мен ми мина това през ума. А и ако тая Лори Монтгомъри продължи разследването си, резултатът може да е приятен като цирей на задника. Анджело, дали ще можеш да организираш едно, ъъ, събеседване де, с младата дама?

— Няма проблем — каза Анджело. — Ти я искаш, аз я докарвам.

— Не виждам друг изход — рече Пол. — А след като си побъбрим, най-доброто, което може да направи тая докторица, е да изчезне. Напълно. Включително и трупът.

— Нали „Монтегю Бей“ ще отплава тия дни? — попита Анджело.

— Ами да — оживи се Пол, — чудесна идея! Утре вдига котва за Ямайка. Добре, доведи я на кея. Доктор Луис ще я разпита.

— Не искам да се замесвам пряко в тая работа — възрази Луис.

— От мен да мине, това не го чух — каза Пол. — Вече си замесен до ушите, така че не дрънкай глупости.

— Кога трябва да го свършим? — попита Анджело.

— Следобед или надвечер. Не можем да седим със скръстени ръце и да чакаме нещата да се объркат още повече — отговори Пол. — Там в моргата не работи ли момчето на Амендола? Не се сещам за малкото му име. Нали семейството им беше от Гейсайд?

— Вини — каза Тони. — Вини Амендола.

— А, Вини Амендола. Работи в моргата. Поговорете с него, може да помогне. Напомнете му, че помогнах на баща му, когато беше закъсал с профсъюза. И вземете това. — Серино посочи вестника. — Вътре има снимка на докторицата. Използвайте я, за да сте сигурни.

След като посетителите му си тръгнаха, Серино се свърза с Джордан. Секретарката обясни, че е в операционната, на което Серино каза, че ще чака докторът да му се обади до час.

Джордан звънна след петнадесет минути. Преди Пол да успее да каже нещо, той заяви:

— Тази работа не ми харесва. Когато говорихме за делово сътрудничество, вие ми казахте, че няма да има проблеми. Беше преди два дни и вече се оформя огромен скандал. Изобщо не ми харесва.

— Успокой се, докторе — каза Серино. — Всяко делово начинание си има трудности в началото. Не се вълнувай. Просто исках да се уверя, че няма да направиш някоя глупост, за която после да съжаляваш.

— Вие ме вкарахте, като ме заплашихте. Това какво, продължение на шантажа ли е?

— Би могло да се нарече и така — съгласи се Пол. — Зависи от гледната точка. От моята гледна точка просто един бизнесмен говори с друг бизнесмен. Само исках да ти припомня, че имаш работа с професионалисти. Като теб.

Обади се секретарката на Бингам и помоли Лори да дойде в кабинета му. Тя отговори, че идва веднага.

Когато престъпи прага на кабинета, забеляза, че изражението на Бингам е строго официално. Личеше, че и той като нея се старае да не загуби самообладание.

— Наистина не мога да те разбера, доктор Монтгомъри — заяви Бингам след дълга пауза. Гласът му беше твърд, лицето — смръщено. — Умишлено наруши моите указания. Изрично те предупредих да не споделяш пред средствата за масова информация личните си преценки и ти напълно съзнателно не се подчини. При такова преднамерено неподчинение не ми остава друго, освен да прекратя трудовия ти договор със Службата.

— Но, доктор Бингам… — поде Лори.

— Не желая обяснения или извинения — прекъсна я Бингам. — Съгласно правилника мога едностранно да прекратя трудовия ти договор, тъй като още не е изтекъл едногодишният изпитателен срок от твоето назначаване. Все пак, ако подадеш писмена жалба, няма да възразя да бъдеш изслушана от комисията. Нямам какво повече да добавя, д-р Монтгомъри. Свободна си.

— Но, доктор Бингам… — отново започна Лори.

— Свободна си! — кресна той.

Капилярите около ноздрите му се разшириха и целият му нос стана яркочервен.

Лори скочи от стола и изхвърча от кабинета. Съзнателно избягна погледите на служителките, които несъмнено бяха чули избухването на Бингам. На един дъх стигна до кабинета си и се затвори в него. Седна зад бюрото и се втренчи в безпорядъка. Беше потресена. Уволниха я, а беше повярвала, че ще й се размине. За пореден път се мъчеше да сдържи сълзите си и същевременно се ядосваше, че не се владее.

С треперещи ръце отвори куфарчето и извади всички папки, след което го напълни с личните си вещи. За книгите и другите дреболии щеше да дойде друг ден. Все пак извади от чекмеджето обобщаващата схема на серията смърт от свръхдоза и я пъхна в куфарчето. После облече палтото си, пъхна чадъра под мишница, взе куфарчето в ръка, излезе и заключи. Само че вместо да напусне сградата, слезе в токсикологичната лаборатория и потърси Питър Летърман. Съобщи му, че е уволнена, но все още се интересува от лабораторните изследвания, свързани със серията. Попита го дали има нещо против да им хвърли едно око. Той не възрази. Личеше, че му е на устата да я попита как е минало при Бингам, но се сдържа.

Лори тъкмо се канеше да си тръгне, и се сети за експертизата, която беше поръчала в генната лаборатория на долния етаж. Ставаше дума за пробата, взета изпод нокътя на Джулия Майърхолц. За нейна огромна изненада желанието й се сбъдна.

— Окончателните резултати от изследването на ДНК едва ли ще са готови скоро — каза лаборантът в отговор на нейния въпрос, — но съм деветдесет и девет на сто сигурен, че пробите са от различни хора.

Лори бе смаяна. В главоблъсканицата се появи нова объркваща плочка. Какво ли означаваше това? Още една улика, че е извършено убийство? Тя не бе в състояние да прецени и единственото, което й дойде на ум, бе да се обади на Лу. Върна се в кабинета и се опита да се свърже с него, но й казаха, че е излязъл. Телефонистката от централата на полицейското управление не знаеше кога ще се върне, не можела да се свърже с него, освен при извънредно произшествие. Лори благодари, без да оставя съобщение, и отново заключи кабинета.

Реши да излезе през моргата. По тоя път едва ли щеше да се сблъска с Калвин или Бингам, а и щеше да избегне репортерите. Когато стигна етажа, се сети, че трябва да свърши още нещо — да вземе домашните адреси и някои подробности по трите случая от последната нощ. Единственият й шанс да се върне отново на работа беше да докаже, че е била права. Ако успееше, можеше и да поиска това изслушване, за което спомена Бингам. Бързо си сложи защитното облекло и влезе в залата за аутопсии.

Както винаги в понеделник сутрин, всички маси бяха заети. Лори отиде да погледне графика и разбра, че трите случая, които я интересуваха, са възложени на Джордж Фонтуърт. Приближи се към неговата маса, където той и Вини вече бяха започнали работа.

— Нямам право да говоря с теб — каза Джордж. — Знам, че звучи абсурдно, но Бингам слезе да ме уведоми, че си уволнена и не бива да говоря с теб. Категорично ми забрани. Така че обади ми се довечера вкъщи.

— Само ми кажи тези случаи като другите ли са?

— Изглежда — отвърна Джордж. — Това е първият, не мога да кажа и за останалите, но по протоколите нещата съвпадат.

— Искам само адресите — рече Лори. — Ще взема за малко протоколите от огледа и веднага ти ги връщам.

Джордж погледна нагоре и въздъхна.

— Какво съгреших, та заслужих такова наказание? Действай, но бързо. Ако някой ме попита, ще кажа, че си ги взела, без да те забележа.

Лори взе нужните документи от папките, отиде в съблекалнята, преписа трите адреса и прибра листа в куфарчето си. След това пак отиде в залата за аутопсии и върна документите на местата им.

— Благодаря, Джордж — каза тя.

— Изобщо не съм те виждал — отговори той.

В съблекалнята Лори бавно се преоблече в ежедневните си дрехи. С багажа в ръка прекоси цялата морга, мина покрай канцеларията, после покрай стаята на охраната. Пред рампата на моргата бяха паркирани няколко коли с надпис „Болници и здравеопазване“.

Лори мина между две от тях и излезе на Тридесета улица. Беше сив, кален и дъждовен ден. Тя отвори чадъра и закрета нагоре към Първо авеню. Беше смазана.

Тони слезе от колата на Анджело и тъкмо се готвеше да тръшне вратата, когато забеляза, че Анджело не е помръднал от мястото си зад волана.

— Какво ти става? — попита Тони. — Нали щяхме да ходим вътре?

— Не ми се влиза в морга — призна си Анджело.

— Ако искаш, ще ида сам — предложи другият.

— И дума да не става — отвърна Анджело, отвори без желание вратата и слезе.

Изпод задната седалка извади чадър, разтвори го и заключи колата. При поста на охраната попита къде би могъл да намери Вини Амендола.

— Вижте в канцеларията на моргата — отговори пазачът. — Вървете направо, тя се пада отляво.

Моргата не се хареса на Анджело, както и се очакваше. Изглеждаше лошо и миришеше гадно. Едва бяха влезли, а на него вече му се щеше да са излезли.

В канцеларията отново попита за Вини, като обясни, че е свързано с баща му. Човекът им каза, че ще иде да го потърси, и ги помоли да чакат.

След пет минути Вини се появи в канцеларията, облечен в зелени защитни дрехи. Изглеждаше разтревожен и веднага попита:

— Какво му е на баща ми?

Анджело го прегърна през рамо и отвърна с въпрос:

— Можем ли да поговорим насаме?

Вини се остави да бъде заведен във фоайето, където погледна Анджело право в очите и рече:

— Баща ми умря преди две години. Какво искате?

— Ние сме приятели на Пол Серино — каза Анджело. — Поръчано ни е да ти припомним, че навремето Серино е помогнал на баща ти за профсъюзите. Господин Серино ще се радва, ако му се отплатиш за услугата. Тук има една лекарка на име Лори Монтгомъри…

Вини го прекъсна.

— Вече я няма.

— Тоест? — запита Анджело.

— Тази сутрин я уволниха — отговори Вини.

— В такъв случай ни дай домашния й адрес — реши Анджело. — Можеш ли да го намериш? И не забравяй, че трябва да си остане между нас. Нали не е необходимо да ти обяснявам с подробности?

— Ясно — каза Вини. — Изчакайте, ей сега ще се върна.

Анджело седна, но не му се наложи да чака дълго. Вини почти веднага донесе адреса и дори телефонния номер на Лори. Обясни, че ги е взел от графика за дежурствата.

Напускайки моргата, Анджело изпита такова облекчение, че почти изтича до колата.

— Какъв е планът? — попита Тони, докато потегляха.

— Няма защо да губим време. Отиваме в апартамента на мацката, тъкмо е наблизо.

След петнадесет минути вече бяха паркирали на Деветнадесета улица и вървяха към блока на Лори.

— Как ще действаме? — попита Тони.

— Както винаги — отговори Анджело. — С полицейските значки. Вкараме ли я в колата, работата е опечена.

По пощенските кутии във входа откриха номера на апартамента. Вратата към стълбището и асансьорът беше заключена, но не и за човек като Анджело. След две минути асансьорът ги издигаше към петия етаж.

Отидоха право пред вратата на апартамента и Анджело натисна звънеца. Никой не отговори и той го натисна отново.

— Сигурно е отишла да си търси работа — рече Тони.

— Доста брави е наслагала — каза Анджело, оглеждайки вратата.

Очите на Тони зашариха из малката площадка и веднага се заковаха на вратата на Дебра Енглър. Той потупа Анджело по рамото и прошепна:

— Някой от съседите ни гледа.

Анджело се обърна и видя Дебра, която надничаше през открехнатата врата. Щом очите им се срещнаха, тя тръшна вратата. Езиците на ключалките защракаха по гнездата си.

— По дяволите! — прошепна Анджело.

— Какво ще правим? — попита Тони.

— Връщаме се в автомобила — каза Анджело.

След няколко минути колата беше паркирана така, че и двамата да виждат добре входа на блока. Тони се прозина. За своя изненада същото направи и Анджело.

— Скапах се — оплака се Тони.

— И аз — рече Анджело. — Мислех си, че днес ще спя цял ден.

— Какво ще кажеш, дали да не разбием апартамента? — попита Тони.

— Минава ми през ума — отговори Анджело. — Само че при толкова много брави няма да се оправя бързо. А и не се сещам какво да правим с оная вещица от другия апартамент. Видя ли й лицето? Представяш ли си да се събудиш сутрин и да я намериш в леглото си?

— Това пиленце не е за изхвърляне — отбеляза Тони, разглеждайки снимката на Лори във вестника. — На такова не бих му отказал.

Лу си наля още едно кафе. Чакаше в преддверието на хирургическото отделение на Манхатънската болница, където миналия път бе изненадал Джордан. Само че тогава го беше чакал двадесет минути, а сега висеше вече час и нещо. Започваше да се пита дали не е било по-разумно да се обади на началниците си, вместо да провежда разговор с Джордан.

Тъкмо се готвеше да си тръгне, когато влезе Джордан. Отиде при малкия хладилник и извади кутия портокалов сок. Лу го изчака да отпие и да се отправи към вестника на дивана, преди да заговори:

— Джордан, приятелю! Изобщо не очаквах да се срещнем тук!

Познал Лу, Джордан се намръщи.

— Пак ли ти?

— Поласкан съм от дружеското ти отношение — каза Лу. — Изглежда, многото операции те правят любвеобилен. Нали знаеш, днешната работа не бива да се оставя за утре.

— Радвам се, че се видяхме, лейтенанте. — Джордан допи сока и хвърли картонената кутия в кошчето.

— Един момент — каза Лу и му препречи пътя.

Джордан му изглеждаше още по-малко склонен да му съдейства, отколкото миналия път, беше и притеснен. Зад грубото държане се криеше нервност.

— Имам още операции — каза Джордан.

— Не се и съмнявам. Това за мен е известно облекчение — все пак не всичките ти пациенти, чакащи операция, са били пречукани от професионални убийци.

— За какво говориш? — поиска да знае Джордан.

— Джордан, страшно ти отива да си възмутен, но стига си се правил на ударен и отговаряй честно! Много добре знаеш за какво става дума. Миналия път те попитах дали е имало нещо общо между убитите ти пациенти, например дали не са боледували от една и съща болест. Ти беше така добър да ми кажеш, че съм на грешен път. Само пропусна да споменеш, че всички те ще бъдат оперирани от златните ти ръце.

— Не се сетих — каза Джордан.

— Естествено! — саркастично отбеляза Лу.

Беше сигурен, че Джордан лъже, но се съмняваше и в собствената си обективност. Както наскоро бе признал пред Лори, ревнуваше го от нея. Завиждаше, че е висок и хубав, че е завършил прочут университет, че е имал охолно детство и е богат.

— Сетих се чак когато се върнах в кабинета и прегледах картоните им — заяви Джордан.

— И въпреки че си открил нещо общо между жертвите, не си даде труда да ми съобщиш. Засега няма да го коментирам. Въпросът ми е: как ще обясниш обединяващия фактор?

— Нямам понятие — отвърна Джордан. — Според мен е изключително стечение на обстоятелствата. Ни повече, ни по-малко.

— Нищо ли не ти подсказва защо са били извършени тези убийства?

— Абсолютно нищо — каза Джордан. — Искрено се надявам и се моля да няма повече убити. Последното нещо, което искам да ми се случи, е да ми намалят пациентите, камо ли пък по такъв дивашки начин.

Лу кимна. Доколкото познаваше Джордан, последното съображение бе достоверно. Лейтенантът направи пауза и попита:

— А Серино?

— Какво Серино?

— На него му предстои още една операция. Може ли по някакъв начин тази поредица от убийства да се свърже със Серино? Мислиш ли, че той е изложен на риск?

— Всичко е възможно — каза Джордан, — но аз лекувам Пол Серино вече няколко месеца и досега не му се е случило нищо. Нямам основания да смятам, че е замесен или че е изложен на конкретен риск.

— Ако се сетиш за нещо, обади ми се — каза Лу.

— Разбира се, лейтенанте — отвърна Джордан.

Лу се дръпна от пътя му, Джордан блъсна крилата на летящата врата и изчезна.

Лори реши, че дори и да не излезе нищо и тя да не се сдобие с полезна информация, поне няма да стои със скръстени ръце. Значи няма да й остане време да размишлява за положението си — безработна в град, в който животът никак не беше евтин, плюс вероятността да не намери работа в съдебната медицина. Бингам едва ли щеше да й даде препоръка. Не й се мислеше за такива неща, затова реши да продължи с разследването по серията. Трябваше да се проучат още три случая на смърт от свръхдоза, как са били открити труповете и дали жертвите са били забелязани да се прибират в апартаментите си в компанията на двама мъже.

След по-малко от час Лори бе в блока на Кендъл Флечър и историята, която й разказаха звучеше познато. Флечър излязъл да тича, но се върнал много скоро, придружен от двама мъже. Портиерът не видял двамата да напускат апартамента. Няколко часа след завръщането на Флечър наемател, който не се представил, се обадил и се оплакал, че в апартамент 25 Ж се вдига шум. Изказал опасения, че може би някой е пострадал. Домоуправителят реагирал на обаждането — и открил трупа на Флечър.

Лори нямаше такъв късмет на адреса на Стефани Хабърлин — бе живяла в къща без портиер. Реши засега да не се занимава с нейния случай и се отправи към третия и последен адрес.

Ивон Андре бе живяла в сграда, подобна на тази на Флечър. Лори се възползува от значката си на съдебен лекар, както беше постъпила и при предишния случай. Портиерът, представил се като Тимъти, бе изпълнен с готовност да съдейства. Също като Кендъл Флечър, госпожица Андре бе влязла в сградата, придружена от двама мъже. Тимъти не можеше да се сети как са изглеждали, но определено си спомняше, че са идвали. На въпроса на Лори кой е открил трупа Тимъти отговори, че домоуправителят Хуан. Лори помоли да се срещне с него. Тимъти начаса извика слабия мъж в кафеникава униформа, който поправяше някакъв мебел във фоайето. Той дойде при тях и беше представен.

— Как открихте трупа? — попита Лори.

— Обади ми се нощният портиер и ме помоли да проверя апартамента на Андре.

— Сега ще позная какво ви е казал — заяви Лори. — Наемател се е обадил на портиера и се е оплакал от странния шум, който се чувал от апартамента на Андре, нали?

Хуан и Тимъти погледнаха Лори с изненада и уважение, но след секунда Хуан се усмихна.

— Ами да, сигурно вече сте говорили с полицията.

— Къде точно намерихте тялото? — попита Лори.

— Във всекидневната — отговори Хуан.

— А как изглеждаше апартаментът? Имаше ли нещо счупено? Имаше ли следи от боричкане?

— Не съм го оглеждал, особено след като видях госпожица Андре — отговори той. — Полицаите идваха, но не са размествали нищо. Искате ли да го видите?

— С удоволствие — отвърна Лори.

Те се качиха на четвъртия етаж. Хуан отключи с ключа си и пусна Лори да мине първа. Тя влезе и едва пристъпила вътре, почти се сблъска с елегантно облечена жена на средна възраст. Изглеждаше зашеметяващо, макар да личеше, че е плакала. В ръката си стискаше книжна кърпичка.

— Извинете — пророни смутено Лори.

Бе ужасена, че в апартамента има хора. Жената се канеше да каже нещо, когато позна Хуан.

— Извинявайте, госпожо Андре — рече той. — Не знаех, че сте тук. Да ви представя д-р Монтгомъри от Службата по съдебна медицина.

На вратата се появи висок побелял, мъж.

— Кой е, скъпа? — попита той.

— Домоуправителят — продума госпожа Андре. — А това е д-р Монтгомъри от Службата по съдебна медицина.

— Вие сте от Службата по съдебна медицина? — поиска да разбере мъжът.

— Точно така, — каза Лори. — Хиляди извинения за нахълтването. Хуан ми предложи да се качим. Не знаех, че сте тук.

— И аз не знаех — бързо добави Хуан.

— Няма нищо — каза госпожа Андре. Вдигна кърпичката към очите си и плъзна тъжен поглед по стаята. — Ние тъкмо преглеждахме вещите на Ивон.

— Извинете — внезапно каза господин Андре и изчезна в един коридор.

— Мога да дойда и по-късно — рече Лори и направи крачка към вратата. — Моите съболезнования.

— О, не си отивайте — протегна ръка госпожа Андре. — Моля ви! Влезте, седнете… По-добре ми е, когато има с кого да поговоря.

Лори погледна Хуан. Колебаеше се как да постъпи.

— Аз ще ви оставя — каза той. — Ако имате нужда от мен, обадете се.

Лори искаше да си тръгне. Само това оставаше — да утешава близките на починалите. Още помнеше резултата от подобен опит — със Сара Уедърби, приятелката на Дънкан Андрюс. От друга страна, изпитваше неудобство просто да си тръгне и да остави скърбящата майка, след като й се беше натрапила по такъв начин. С известно колебание се остави да я настанят в един фотьойл. Госпожа Андре седна на канапето.

— Не можете да си представите какъв удар беше за нас — каза госпожа Андре. — Ивон бе толкова добра, великодушна, безкористна душа! Винаги беше отдадена на някаква благотворителна кауза…

Лори кимна съчувствено.

— Грийнпийс, Амнести Интернешънъл. Участваше във всички добри, напредничави начинания.

Лори съзнаваше, че не е необходимо да говори, достатъчно бе да слуша.

— Напоследък се беше увлякла в две нови насоки — продължи госпожа Андре с тъжна усмивка. — Нови поне за нас — защита на животните и донорство. Каква ирония, че почина от сърдечен удар — искрено се надяваше, че някога части от тялото й ще послужат за спасяване на друг живот! Е, не си мислеше, че скоро ще се случи, но категорично не желаеше да бъде погребана. Беше непреклонна, смяташе, че това е ужасно разточителство на средства и пространство.

— Хубаво щеше да е, ако повече хора мислеха като вашата дъщеря — каза Лори. — Тогава лекарите щяха да са в състояние да спасяват живота на много повече хора.

Предпазливо подбираше думите си, да не би нещастната жена да подразбере, че дъщеря й не е починала от сърдечен удар, а от кокаин.

— Искате ли да вземете някои от книгите на Ивон? — попита госпожа Андре. Тя явно търсеше каквато и да е тема за разговор. — Просто не знам какво да ги правим, толкова са много.

Преди Лори да отговори на това щедро предложение, в стаята нахълта господин Андре. Лицето му бе пламнало.

— Какво ти става, Уолтър? — попита госпожа Андре. Съпругът й бе видимо разтревожен.

— Д-р Монтгомъри! — избълва мъжът, без да обръща внимание на жена си. — Аз съм в Съвета на попечителите на Манхатънската болница. Освен това познавам лично д-р Харолд Бингам и тъй като преди бях говорил с него за дъщеря си, вашата поява тук много ме изненада. Затова отново му позвъних. Той би искал да поговори с вас. Чака ви на телефона.

Лори преглътна. Стана и заобикаляйки госпожа Андре, отиде в кухнята и без желание взе слушалката.

— Монтгомъри! — избоботи Бингам, чул гласа й. Тя отдалечи слушалката от ухото си. — Какво, за бога, търсите в апартамента на Ивон Андре? Вие сте уволнена! Чувате ли? Ще накарам да ви арестуват заради злоупотреба със служебното положение, ако продължавате! Ясно ли ви е?

Лори се готвеше да отговори, когато погледът й падна на визитна картичка, забодена с кабарче на стената над телефона. Някой си господин Джеръм Хоскинс от Манхатънското хранилище за донорни органи.

— Монтгомъри! — отново кресна Бингам. — Отговорете! Какво целите, по дяволите?

Лори затвори телефона, без да продума. С трепереща ръка откачи визитката. Внезапно плочките на главоблъсканицата се наредиха в ужасна, отвратителна картина. Разумът й отказваше да я приеме и същевременно тя съзнаваше, че това е ужасната, неумолима и необорима истина. Всичко си дойде на мястото. Разбира се, сега трябваше да се обади на Лу. Само че преди това смяташе да иде на още един адрес.

15

4:15 ч следобед, понеделник

Манхатън

За втори път този ден Лу Солдано беше в преддверието на хирургическото отделение в Манхатънската болница. Сега едва ли щеше да чака дълго — беше се обадил в операционната да попита кога ще свърши д-р Шефилд. Направи си сметка да дойде точно когато Джордан излиза.

След не повече от пет минути с удовлетворение видя добрия доктор да прекосява с уверена крачка преддверието и да се насочва към съблекалнята. Преметнал шлифера си през ръката и с шапка в другата, Лу го последва. Държа се на разстояние, докато Джордан сваляше и хвърляше в коша за пране замърсеното хирургическо облекло. Целта му беше да го пипне по бели гащи, когато щеше да е психологически уязвим. Според Лу успехът на един разпит зависеше от нестабилността на разпитвания.

— Ей, докторе! — обади се Лу.

Джордан се извърна, изглеждаше напрегнат.

— Извинявай — продължи Лу, почесвайки се по главата, — не искам да досаждам, но се сетих за нещо.

— За кой се мислиш, по дяволите? За Коломбо ли? — озъби се Джордан.

— Браво, мислех, че няма да се досетиш — забеляза Лу. — След като вече си ми обърнал внимание, ще ми се да те попитам нещо.

— По-накъсо, лейтенанте. — Джордан отиде до мивката и пусна водата. — Вече цял ден съм тук, а в кабинета ме чакат още сума ти недоволни пациенти.

— При предишното си идване споменах, че всички убити пациенти са чакали за операция. Само че пропуснах да попитам за какво. Казаха ми, че било свързано с роговицата или нещо подобно, та ако обичаш, докторе, ми обясни какво точно щеше да правиш с тези хора?

Джордан се изправи над мивката. От лицето му капеше вода. Той избута Лу, за да стигне до кърпите, взе една и енергично се избърса. Лицето му пламна.

— На всички им предстоеше трансплантация на роговица — най-накрая отговори той, оглеждайки се в огледалото.

— Интересно — каза Лу. — Всички са имали различни диагнози, а са щели да бъдат лекувани по един и същи начин.

— Точно така, лейтенанте.

Джордан отиде до шкафчето си и навъртя комбинацията на ключалката. Лу го последва като куче.

— А не е ли по-нормално при различни диагнози да се прилага различно лечение?

— Тези хора наистина имаха различни диагнози — обясни Джордан, докато се обличаше. — Само че физиологическият ефект от заболяванията им беше еднакъв — потъмняване на роговицата.

— Но това не е ли лекуване на симптомите, а не на заболяването?

Джордан спря да закопчава ризата си и изгледа Лу.

— Явно съм те подценил — призна той. — Напълно си прав, но когато се касае за очи, обикновено се прави точно това. Разбира се, преди трансплантацията трябва да се отстрани причината, породила непрозрачността на роговицата, за да се избегне рецидив на заболяването в присадената тъкан. При подходящо лечение обикновено се постига.

— Аха! Значи и аз съм можел да стана доктор, ако съм имал възможност да ходя в скъп университет, а?

Джордан отново започна да закопчава ризата си.

— Виж, това изказване повече ти приляга.

— Така де — отвърна Лу, — но не е ли смайващо, че на всичките ти убити пациенти е предстояла една и съща операция?

— Не. — Джордан продължи да се облича. — Аз съм съвсем тесен специалист. Експерт по роговицата. Днес присадих четири.

— Значи повечето твои операции са присаждане на роговица? — уточни Лу.

— Деветдесет на сто. Напоследък и повече.

— А Серино?

— Същата работа. Само че на Серино трябва да му се направят две операции, защото са засегнати и двете очи.

— Аха — каза Лу. Вече не се сещаше какво да пита.

— Искам да бъда разбран правилно, лейтенанте. Бях шокиран и потресен, че мои пациенти са били убити. Това, че са чакали ред за присаждане на роговица, никак не ме изненада. След като са били мои пациенти, е съвсем нормално. Други въпроси, лейтенанте? — Джордан облече сакото си.

— Тези хора отличаваха ли се с нещо от другите, на които също е предстояла трансплантация на роговица?

— С нищо.

— Какво ще ми кажеш за Марша Шулман? Би ли могла да има нещо общо със смъртта на тези хора?

— Тя не чакаше за операция.

— Но се е срещала с тях — натърти Лу.

— Беше старшата ми секретарка и се е срещала с всеки, посетил кабинета ми.

Лу кимна.

— А сега, лейтенанте, моите извинения, но наистина трябва да проверя как върви следоперативното лечение на последния ми пациент. Радвам се, че се видяхме.

С тези думи Джордан излезе.

Разочарован, Лу се върна при колата си. А когато чу от Патрик О’Брайън, че на всички убити им е предстояла една и съща операция, бе повече от сигурен, че се е натъкнал на нещо изключително важно! Изглежда, и тази следа беше лъжлива.

Потегли и моментално се оказа в задръстване. В Ню Йорк в натоварените часове беше убийствено, а в дъждовни дни и по-лошо. Той погледна тротоара и откри, че пешеходците го изпреварват.

Имаше време и затова започна отново да премисля фактите от разследването. Трудно му беше да се абстрахира от личното си отношение към Джордан Шефилд. Направо го мразеше, но не само заради Лори, макар че го имаше и това. Тоя тип беше толкова самодоволен и високомерен! Направо да се чуди човек как Лори не го забелязва.

Внезапно колата зад него го удари. Главата му политна назад, след това напред. Вбесен, Лу дръпна ръчната спирачка и изскочи навън. Оня отзад също бе слязъл и Лу с огорчение установи, че е поне сто и десет кила, и то само мускули.

— Защо не си отваряш очите бе! — извика Лу и размаха пръст.

Мина отзад и провери колата. По бронята имаше малко боя от чуждия автомобил. Можеше да се направи на кофти ченге, но се отказа. Рядко го правеше, защото му струваше много усилия.

— Извинявай, приятел — каза другият шофьор.

— Няма нищо — отвърна Лу.

Качи се в колата и бавно подкара, като се озърташе да не се блъсне отново.

Внезапно му хрумна нещо. Изглежда, ударът му беше избистрил ума. Как не се беше сетил досега? За момент погледът му се зарея в пространството. А той седеше, прехласнат по изникналото като с вълшебна пръчица решение. Така се беше умислил, че бабанкото зад него трябваше да го подсети с клаксон да се движи.

— Боже мили — каза Лу на глас.

Ама наистина, как не се бе сетил по-рано? Всички факти го сочеха, макар да бе невъобразимо отвратително.

Той грабна слушалката и набра номера на Лори в Службата по съдебна медицина. Телефонистката му съобщи, че трудовият й договор е бил прекратен.

— Какво? — не разбра Лу.

— Уволниха я — отвърна телефонистката и затвори.

Лу набра домашния й номер и се изруга, че не се е обадил по-рано, за да разбере как е протекла срещата с шефа й. Явно не беше минала добре.

Отговори му телефонният секретар — за съжаление. Той остави съобщение да му се обади незабавно в службата, а ако не е там — вкъщи.

Затвори телефона. Жалко за Лори. Уволнението трябва да е било страхотен удар за нея. Бе от малкото хора, които си обичаха работата толкова, колкото и той.

— Ето я! — извика Тони и сръга Анджело да се събуди.

Анджело разтърси глава и присви очи към предното стъкло. По време на краткия му сън се бе стъмнило. Главата му беше замаяна, но въпреки това той успя да види жената, към която сочеше Тони. Беше на три метра от зданието и вървеше към вратата.

— Хайде! — изкомандва Анджело, измъкна се от колата и едва не падна по очи.

Кракът му беше изтръпнал от неудобната поза, в която беше спал. Докато той се мъчеше да тича с вдървения крак, Тони взе значителна преднина. Когато стигна вратата, Анджело усещаше как хиляди игли се впиват в крака му. Дръпна вратата и видя Тони да говори с жената във входа.

— Искаме да поприказваме с вас в участъка — заяви Тони, имитирайки Анджело.

Анджело го виждаше, че държи значката си твърде високо, та Лори Монтгомъри да прочете какво пише на нея. Той дръпна ръката му надолу и се усмихна. Тони я бе познал от снимката — Лори бе наистина хубава.

— Става дума за съвсем кратък разговор — каза Анджело. — Чиста формалност. Ще ви докараме след няма и час. Отнася се за работата ви в Службата по съдебна медицина.

— Не съм длъжна да ходя където и да било.

— Излишно е да правите скандали — каза Анджело.

— Дори не съм длъжна да говоря с вас.

Личеше си, че не е от лесните мацета.

— Съжалявам, но трябва да настоя — заяви Анджело.

— Аз дори не ви познавам. От кой участък сте?

Анджело се озърна. Входът бе пуст. Този път май трябваше да стане насила. Той погледна Тони и леко му кимна. Разбрал намека, Тони пъхна ръка под сакото си, измъкна беретата и я насочи към Лори.

Анджело примигна, тъй като Лори нададе такъв писък, че би могла да събуди и умрелите в гробището „Сейнт Джон“ чак в Риджънт Парк.

Със свободната си ръка Тони сграбчи Лори за врата, за да я закара насила в колата. В отговор куфарчето й се заби в слабините му. Той се сви на две от болка. Щом се изправи, насочи пистолета си към гърдите на жената и даде два бързи изстрела. Лори се свлече като подкосена. Гърмежите бяха оглушителни — Тони не беше поставил заглушителя, защото мислеше, че няма да му се наложи да прибегне до сила. Замириса на барут.

— От какъв зор я застреля? — сопна се Анджело. — Нали трябваше да я заведем жива?

— Побеснях — отвърна Тони. — Тя ме шибна в яйцата с проклетия си куфар!

— Давай да изчезваме! — заповяда Анджело.

Те грабнаха Лори за ръцете, Анджело подбра и куфарчето и двамата я повлякоха към колата. Жива или мъртва, трябваше да я закарат на „Монтегю Бей“.

Изтикаха я на задната седалка по най-бързия начин. Някои от минувачите ги изгледаха подозрително, но никой не се обади. Тони седна до нея, а Анджело зад волана, запали и подкара по Деветдесета улица.

— По-добре да няма следи от кръв по тапицерията — отбеляза Анджело, вперил поглед в огледалото за обратно виждане. Отзад Тони се бореше с тялото. — Какво правиш, по дяволите?

— Мъча се да измъкна чантичката под нея — изгрухтя Тони. — Сграбчила я е в мъртва хватка, като че ще й трябва.

— Мъртва ли е? — попита Анджело. Още кипеше от яд.

— Не е мръднала — отговори Тони. — А, пипнах я! — Той победоносно вдигна чантичката.

— Ако Серино ме попита какво се е случило, ще се наложи да му кажа — отсече Анджело.

— Извинявай, ама нали ти обясних — побеснях. Ей, я гледай! Тая кучка е тъпкана с пари! — Тони размаха шепа двадесетачки от портмонето.

— Само я дръж така, че да не се вижда отвън — каза Анджело.

— А, не!

— Сега пък какво ти става? — сопна се Анджело.

— Тая мацка не е Лори Монтгомъри — обяви Тони, вдигайки очи от някакъв пропуск. — Тая е Морийн Уортън, заместник районен прокурор. Но изглежда точно като оная на снимката. — Тони се пресегна и взе вестника със снимката на Лори. Отмахна косите от лицето на Морийн и я сравни с нея. — Доста си приличат.

Анджело стисна волана така, че кокалчетата му побеляха. Трябваше да разкаже на Серино всичко за Тони, и то без да го питат. Заради него бяха пречукали друга жена, на всичко отгоре заместник районен прокурор. Това хлапе го влудяваше.

— Аз съм, Понти — рече Франко. Обаждаше се на Вини Доминик. — Намирам се в колата и се насочвам към тунела. Искам само да ти кажа, че двамата, за които си говорехме, току-що пречукаха още една млада жена, посред бял ден. Това е лудост! Направо не разбирам!

— Добре че се обади — каза Вини. — Мъчех се да те открия. Това славейче, с което ме свърза — приятелчето на приятелчето на любовницата на Тони Руджеро, изпя истината. Той знае какво правят тия двамата. Направо невероятно. Никога нямаше да се сетиш.

— Да се връщам ли?

— Не, продължавай да ги следиш — разпореди Вини. — Сега уреждам разговор с хора от клана Лучия. Ще уточним какво ще предприемем. Трябва да спрем Серино, но така, че да извлечем полза от ситуацията.

Франко затвори телефона. До колата на Анджело имаше петдесетина метра. Вини знаеше какво става, а Франко умираше от любопитство също да научи.

Лори сви дланите си на фуния, опря ги на стъклото на заключената входна врата на богаташката сграда на Петдесет и пета улица в Ийст Енд и надникна вътре. Виждаха се няколко мраморни стъпала, които свършваха пред друга заключена врата.

Тя отстъпи назад и огледа фасадата. Зданието бе пететажно, с аркада. От високите прозорци на втория етаж струеше светлина. На третия етаж също светеше, по-нагоре прозорците бяха тъмни.

Отдясно на вратата имаше месингова табела с надпис „Манхатънско хранилище за донорни органи, отворено от 9 до 17“. Тъй като минаваше пет следобед, Лори не се учудваше, че входната врата е заключена. Все пак светлините на втория и третия етаж означаваха, че в сградата има някой, и Лори реши, че трябва да говори с него.

Върна се при вратата и почука силно — като първия път. Никой не отговори. Тя погледна наляво и забеляза служебен вход, отиде до него и се опита да надникне. Беше съвсем тъмно и не видя нищо. Върна се при главния вход и тъкмо се канеше да почука отново, когато съгледа нещо, което дотогава й бе убягвало. Под табелата, почти скрит от бръшляна, който се виеше по сградата, имаше звънец. Лори натисна месинговото копче и зачака. След малко фоайето зад стъклените врати светна. Вътрешната врата се отвори и една жена, облечена в дълга, семпла вълнена рокля, слезе по мраморните стъпала. Роклята й бе толкова тясна, че тя слизаше на една страна. Беше към петдесет и пет годишна, сериозното й лице излъчваше строгост, а косата й бе навита в стегнат кок.

Тя се приближи до външната врата и с жестове се опита да обясни, че вече е затворено, като непрекъснато сочеше часовника си.

На свой ред Лори изобрази, че би желала да говори с някого, движейки ръката си като кукловод, който отваря устата на кукла. След като това не подейства, извади значката си на съдебен лекар и я показа въпреки изричното предупреждение на Бингам, че ще разпореди да я арестуват. Този път значката не оказа вълшебното си въздействие и Лори се принуди да извади визитката, взета от апартамента на Ивон Андре, и да я прилепи до стъклото. Най-накрая жената се умилостиви и дръпна резето.

— Прощавайте, но вече е затворено.

— Това ми е ясно — каза Лори, придържайки вратата, — но се налага да поговорим. Няма да ви отнема повече от пет минути. Аз съм д-р Лори Монтгомъри от Службата по съдебна медицина.

— И за какво трябва да поговорим?

— Мога ли да вляза?

— Влезте — въздъхна жената.

Отвори широко вратата, пусна Лори и заключи след нея.

— Изглежда чудесно — отбеляза Лори.

Частното жилище от XIX век бе приспособено за обществени нужди, но в по-голямата си част интериорът бе съхранен.

— Извадихме късмет с тази сграда — каза жената. — Между другото, казвам се Гъртруд Робсън.

Те си подадоха ръце.

— Имате ли нещо против да се качим в кабинета ми?

Лори прие и Гъртруд я поведе нагоре по изисканото стълбище в стил XVIII век.

— Съжалявам, че ви отнемам време — каза Лори, — но е наистина важно.

— Само аз съм останала — поясни Гъртруд. — Опитвам се да довърша малко работа.

Оказа се, че прозорците на кабинета й са откъм фасадата и светлината от втория етаж се е виждала от тях. Кабинетът бе огромен, с кристален полилей. Лори леко се зачуди защо всички организации с идеална цел са настанени при разкошни условия.

Седнаха и Лори мина право на въпроса. Отново извади визитката, взета от дома на Ивон, и я подаде на Гъртруд с думите:

— Този човек при вас ли работи?

— Да — отговори Гъртруд, връщайки й визитката. — Джеръм Хоскинс отговаря за програмата по набиране на органите.

— А какво точно представлява Манхатънското хранилище за органи?

— Мога да ви дам брошурата ни, но най-общо казано, ние сме организация с идеална цел, която се занимава с приемането на дарени човешки органи и разпределението им за трансплантация.

— А какво значи „програма по набиране“? — попита Лори.

— Убеждаваме хората да се запишат за донори — обясни Гъртруд. — Най-простото задължение, което ги убеждаваме да поемат, е да се съгласят в случай на злополука, умъртвяваща мозъка, органите им да бъдат използувани за присаждане на нуждаещи се.

— Ако това е просто задължение, какво представлява сложното?

— „Сложно“ не е точната дума — каза Гъртруд. — Всичко е просто. Следващата стъпка е да убедим потенциалния донор да направи кръвен и хистологичен анализ със съответната регистрация. Това много улеснява присаждането на заменими тъкани, като костния мозък например.

— Как осъществявате програмата си по набиране на донори?

— По обикновения начин. Благотворителни вечери, телевизионни състезания, студентски агитки. Важното е да се даде гласност и затова много ни помага вниманието на средствата за масова информация към конкретни случаи — например дете, нуждаещо се от присаждане на черен дроб или сърце.

— Много хора ли работите тук? — попита Лори.

— Съвсем малко. Разчитаме главно на хора, работещи на обществени начала.

— А какви хора се съгласяват да станат донори?

— Предимно висшисти — отговори Гъртруд, — и то хора с гражданска съвест, които смятат, че дължат нещо на обществото.

— Да сте чували името Ивон Андре?

— Не се сещам. Според вас срещата с нея ще бъде от полза ли?

— Едва ли — отвърна Лори. — Тя е мъртва.

— За бога, защо тогава ме питате дали съм чувала името й?

— От чисто любопитство. Можете ли да ми кажете дали Ивон Андре е в списъка на донорите, „набирани“ от господин Хоскинс?

— Съжалявам, но тази информация е поверителна — каза Гъртруд, — нямам право да я разгласявам.

— Вижте, аз съм съдебен лекар и интересът ми не е случаен. Днес говорих с майката на Ивон Андре и тя ми спомена, че преди безвременната си смърт дъщеря й проявявала интерес към вашата кауза. Визитната картичка на господин Хоскинс беше в апартамента й. Не ме интересуват подробности, просто искам да знам дали е регистрирана във вашата организация.

— Нима смъртта на госпожица Ивон Андре е настъпила при странни обстоятелства?

— В заключението ще пише „нещастен случай“ — каза Лори, — но има някои неща, които ме притесняват.

— Нали знаете, че за трансплантация на органи донорът трябва да е във вегетативно състояние, тоест всички органи, с изключение на мозъка трябва да са физиологически живи.

— Разбира се, това изискване ми е добре познато. Случаят с Ивон Андре не е такъв. Интересува ме само дали тя фигурира във вашите списъци.

— Изчакайте — каза Гъртруд, отиде до бюрото си и натисна няколко клавиша на компютърния терминал. — Да, Ивон е била регистрирана. Повече не мога да ви кажа.

— Много ви благодаря за информацията — рече Лори. — Имам още един въпрос. Някой да е влизал с взлом в тази сграда през последната година?

Гъртруд обърна очи нагоре.

— Наистина не зная дали имам право да ви дам тази информация, но тя така или иначе е обществено достояние и винаги можете да я вземете от полицията. Да, преди няколко месеца тук имаше взломна кражба. За щастие не бяха задигнали кой знае какво и нямаше вандалщина.

Лори се надигна от стола.

— Бяхте извънредно любезна да ми отделите толкова време.

— Искате ли да ви дам от нашите рекламни материали? — попита Гъртруд.

— С удоволствие — отвърна Лори.

Гъртруд извади от един шкаф няколко брошури, които Лори прибра в куфарчето си, след което се разделиха.

Щом излезе на Петдесет и пета улица, Лори отиде до Лексингтън авеню и хвана такси за центъра, като даде на шофьора адреса на Службата по съдебна медицина. Подозренията й се потвърждаваха, това й връщаше увереността, че е на прав път, и тя искаше да уточни с Джордж Фонтуърт още нещо за последните случаи на свръхдоза. Макар че минаваше шест часът, се надаваше, че ще го завари в Службата, обикновено той оставаше след работно време.

Когато наближиха обаче, Лори се притесни, че може да се сблъска с Бингам — и той често оставаше след работно време, затова накара шофьора да свие от Първо авеню в Тридесета улица. Когато се изравниха с рампата на моргата, тя му извика да спре. Опасенията й се потвърдиха — персоналната кола на Бингам, една от привилегиите на главния съдебен лекар, го чакаше.

— Сетих се нещо — обясни Лори на шофьора през плексигласовата преграда и му даде домашния си адрес.

Псувайки на неизвестен за нея език, той обърна към Първо авеню и след петнадесетина минути спря пред жилището й.

Още валеше и тя хукна към входа. Изненада се от разбитата ключалка на вътрешната врата и наум си отбеляза да се обади на домоуправителя.

Искаше час по-скоро да звънне на Лу, затова се насочи право към асансьора, без да си даде труда да прибере пощата.

В момента, когато вратите на асансьора се затваряха, в процепа се появи ръка, която се опита да ги задържи. Лори посегна към копчето за отваряне на вратите, но вместо него натисна това за затварянето им. Ръката се отдръпна, вратите се затвориха и асансьорът потегли.

Докато отключваше, тя чу зад гърба си да се отваря вратата на Дебра Енглър.

— Търсиха те двама мъже — съобщи Дебра. — Досега не съм ги виждала. Звъниха два пъти.

Въпреки че не й се нравеше Дебра да й се бърка в работите, Лори се зачуди кои ли са били тези двама мъже и защо са я търсили. Освен във връзка със смъртните случаи от свръхдоза… Мисълта я накара да настръхне. Зададе си въпроса как ли са стигнали дотук, без да им е отворила, после се сети за разбитата ключалка на вътрешната врата и попита Дебра как са изглеждали.

— Не можах да ги разгледам добре — заяви Дебра, — но не ми вдъхнаха доверие. Повтарям, звъниха два пъти.

Лори се обърна и отключи последната брава. Хрумна й, че ако тези двамата са идвали с лоши намерения, те са могли да се качат по черното стълбище и да разбият задната врата към кухнята.

Тя блъсна вратата. Пантите, покрити с безброй слоеве боя, изскърцаха. Апартаментът изглеждаше непокътнат. Не се чуваше нищо необичайно, не се виждаше нищо подозрително. Лори предпазливо прекрачи прага, готова да побегне при най-малкия съмнителен шум.

С крайчета на окото забеляза, че нещо лети към нея. С неволен вик, който приличаше повече на хълцане, отколкото на писък, изпусна куфарчето и вдигна ръце, за да се прикрие. В същия момент котаракът скочи отгоре й, оттам се хвърли върху масата в антрето, присви уши и хукна към хола.

С ръка на сърцето Лори се подпря на вратата. Пулсът й беше като след няколко сета тенис. Тя си пое дъх, затвори вратата и пусна многобройните резета. Наведе се за куфарчето и влезе в хола. Щуравият котарак изскочи от скривалището си, метна се върху библиотеката, оттам се покатери на корниза и от висотата на положението си се опули предизвикателно.

Лори се отправи към телефона. Сигналната лампичка на автоматичния секретар мигаше, но тя не изслуша записаните съобщения, а веднага набра служебния телефон на Лу. Той не отговори, и тя започна да избира домашния му номер, когато на вратата се позвъни. Стресната, затвори телефона.

Страхуваше се да отиде до вратата, камо ли да погледне през шпионката. Звънецът се обади втори път. Трябва да действам, убеждаваше се Лори, трябва да погледна. Няма да отварям.

Приближи се на пръсти до вратата и надникна през шпионката. В коридора стояха двама непознати. От шпионката лицата им изглеждаха неестествено закръглени.

— Кой е? — попита Лори.

— Полиция — гласеше отговорът.

Тя с облекчение започна да дърпа резетата на ключалките. Изглежда, Бингам бе изпълнил заплахата си, че ще накара да я арестуват, макар да не беше казал, че непременно ще го направи. Тя откачи веригата, подвоуми се и отново залепи око на шпионката.

— Легитимирайте се.

Добре знаеше, че само на приказки не може да се вярва. Двамата показаха полицейски значки и бързо ги прибраха, после гласът се обади отново:

— Искаме само да поговорим.

Лори се дръпна от вратата. Първоначалното чувство на облекчение, че посетителите й са от полицията, се замени с колебание. А ако са дошли да я арестуват? Значи ще я заведат в участъка, ще я регистрират, ще я разпитат, ще я задържат, може би ще й предявят обвинение… Кой знае колко щеше да се проточи, а тя трябваше да съобщи на Лу много по-важни неща! Пък и той без съмнение можеше да направи нещо, за да не я арестуват.

— Ей сега — извика Лори, — само да се облека!

Отправи се към кухнята и задната врата.

Тони погледна Анджело.

— Дай да й кажем да не си дава зор да се облича.

— Млъкни! — изсъска Анджело.

Зад тях се чу щракане на вехта железария. Тони се извърна и видя, че вратата на Дебра Енглър се открехва. Хвърли се към нея и шумно плесна с ръце, за да я уплаши. Номерът успя, вратата се тръшна и изщракаха десетина резета.

— За бога, какво ти става? — Анджело се мъчеше да шепне. — Сега ли намери да се будалкаш?

— Защо трябва да ни гледа тая вещица?

— Ела тук! — заповяда Анджело, обърна се на другата страна и поклати глава.

В същия момент мярна женски силует, който изчезна зад армираното стъкло на вратата към пожарната стълба. Изгуби цяла секунда, докато осмисли видяното.

— Насам! — каза той, загрял какво става. — Слиза по задната стълба!

Хукна към вратата и я дръпна. Тони се завтече след него. Двамата спряха за момент до перилата и надникнаха надолу по мръсното стълбище с многобройни площадки, спускащо се пет етажа надолу. Токчетата на Лори тракаха по бетона два-три етажа под тях.

— Хвани я, преди да е излязла на улицата — изръмжа Анджело.

Тони заскача като заек през четири стъпала и бързо я настигна, но тя успя да изскочи през вратата, водеща към задния двор. Тони също мина през вратата, преди да е успяла да се затвори, и се намери в буренясалия, посипан с чакъл двор. В тесния пасаж към улицата отекваха стъпките на тичащата Лори. Той прескочи парапета и се хвърли след нея, беше на пет-шест метра. Нямаше да му избяга.

Лори разбра, че не е успяла да се измъкне незабелязано и че полицаите са по петите й. Чу ги да тичат след нея по стълбите. Докато бягаше, се питаше дали постъпва разумно, но вече нямаше как да спре. Веднъж хукнала, не биваше да се оставя да я хванат. Известно й беше, че да окажеш съпротива по време на задържане вече си е престъпление. Дори за момент се усъмни дали тия са истински полицаи.

Изкачвайки последните стъпала към улицата, усети, че един от преследвачите почти я настига. На площадката след стъпалата, покрай стените, бяха наредени стари очукани кофи за боклук. Отчаяна, Лори сграбчи една за ръба и я засили зад себе си. Кофата задрънча надолу по стъпалата към задния двор, помитайки преследвача й. Тя бързо изтъркаля и другите кофи до началото на стълбите и ги блъсна надолу. При тази гледка неколцина минувачи забавиха крачка, но никой не спря и не се обади.

С надеждата, че преследвачът й се е забавил, Лори затича към Първо авеню. Първото мярнало се такси спря пред нея и останала без дъх, благославяйки късмета си, тя скочи вътре и извика на шофьора да кара към Тридесета улица.

Докато колата набираше скорост, не посмя да погледне назад, а при мисълта какво е направила просто се разтрепери. Опасяваше се от последиците — бе оказала съпротива при задържане, и реши да смени посоката — наклони се и каза на шофьора да кара към полицейското управление, а не към Тридесета улица. Без да продума, той зави наляво към Второ авеню. Лори се облегна и се опита да се отпусне. Още дишаше задъхано.

Колата напредваше в южна посока по Второ авеню, когато тя отново промени решението си, защото помисли, че Лу едва ли ще е в управлението. Пак се наведе и каза на шофьора да кара към Тридесета улица. Този път той изпсува, но зави обратно към Първо авеню.

Както и с предишното такси, Лори го накара да спре при рампата на моргата. С облекчение забеляза, че колата на Бингам я няма. Плати сметката и изтича вътре.

Тони плати на таксиметровия шофьор и слезе от таксито. Колата на Анджело си бе там, където я бяха оставили, а той седеше зад волана. Тони се качи при него.

— Е, и? — запита Анджело.

— Изтървах я — каза Тони.

— Виждам. Къде е?

— Опита се да ми се изплъзне — отвърна Тони. — Накара шофьора да направи кръг, но аз я проследих. Върна се в Службата по съдебна медицина.

Анджело запали колата с думите:

— Серино не подозираше колко е прав, когато каза, че мацето ще ни създава главоболия. Трябва да я спипаме в Службата по съдебна медицина.

— Там може и да е по-лесно — предположи Тони. — По това време вътре сигурно няма жива душа.

— Дано мине по-гладко от предишния път — каза Анджело, оглеждайки се назад, преди да потегли.

Пътуваха по Първо авеню в мълчание. Анджело си мислеше, че ако не друго, на Тони не може да му се отрече бързината. Зави по Тридесета улица и загаси двигателя. Изобщо не беше очарован, че пак се намира пред Службата по съдебна медицина, но нямаше как. Тоя път не биваше да я оплескат.

— Какъв е планът? — попита нетърпеливо Тони.

— Чакай да помисля — отвърна Анджело. — Явно не можахме да я уплашим с полицейските значки.

В тъмната пуста сграда на Службата по съдебна медицина Лори се почувства в относителна безопасност. Качи се в кабинета си и заключи вратата, после набра домашния телефон на Лу. За нейна радост той вдигна с първото позвъняване.

— Да знаеш колко се радвам да те чуя — обяви Лу след нейното „ало“.

— И аз се радвам, че те открих.

— Къде се намираш? — попита той. — Звъня ти у вас през пет минути и ако още един път бях чул записа на телефонния ти секретар, щях да завия.

— В службата съм — отговори тя. — Имам неприятности.

— Разбрах. Страшно съжалявам, че са те уволнили. Окончателно ли е, или ще ти дадат възможност да обжалваш, нали така му казват?

— Засега е окончателно. Обаждам ти се за друго. Преди няколко минути двама полицаи ме търсиха вкъщи. Аз се уплаших и побягнах. Мисля, че ще имам големи неприятности.

— Униформени ли бяха?

— Не, цивилни — каза Лори. — С костюми.

— Странно. Не знам някой от моите момчета да е ходил у вас. Как се казваха?

— Нямам представа — рече тя.

— Само не ми казвай, че не си ги питала за имената! — избухна Лу. — Това е лудост! Трябваше да им вземеш имената и номерата на значките и после да позвъниш в полицията и да провериш, нали разбираш? Иначе какво ти гарантира, че наистина са полицаи?

— Не се сетих да ги питам как се казват — призна Лори. — Но им поисках значките.

— Ама недей така, да не би от вчера да живееш в Ню Йорк! Бъди по-внимателна!

— Стига де! — пресече го тя. Нервите й бяха опънати и й липсваха само поучения. — Какво да правя?

— Нищо — каза Лу. — Аз ще проверя случая. Ако междувременно пак се появи някой, запиши му името и номера на значката. Запомни ли?

Лори помисли, че Лу, изглежда, нарочно я предизвиква, и се постара да запази самообладание. Сега не си струваше да се ядосва.

— Дай да сменим темата — предложи тя. — Трябва да поговорим за нещо още по-важно. Мисля, че намерих обяснението за серията смъртни случаи от свръхдоза кокаин и то включва една личност, която ти е известна. Даже имам и някои доказателства, които ще ти се сторят убедителни. Ела! Искам да ти покажа предварителните резултати от изследванията на ДНК, а по разбираеми причини не мога да дойда в работно време.

— Какво съвпадение — рече Лу, — изглежда, и двамата напредваме. Аз пък разкрих професионалните убийства, даже исках да ти се похваля.

— Как успя?

— Отбих се да поприказвам с гаджето ти — Джордан. Даже два пъти се отбивах. Имам чувството, че вече му е писнало от мен.

— Лу, нарочно ли се опитваш да ме ядосаш? Ако е така, на път си да успееш. Докога да ти повтарям, че Джордан не ми е приятел!

— Да речем, че по тоя начин искам да привлека вниманието ти. Разбираш ли, колкото повече опознавам тоя тип, толкова по-убеден съм, че е мръсник и мошеник, независимо от ревността, за която си признах в момент на слабост. Направо не си представям какво намираш в него.

— Лу, не ти се обадих да ми четеш нравоучения — уморено каза Лори.

— Не можах да се сдържа — заяви той. — Имаш нужда от съветите на грижовен човек. И няма какво повече да се срещаш с тоя тип.

— Добре, татенце, ще внимавам.

Лори затвори телефона. Това снизходително покровителство почваше да й омръзва и в момента тя просто не можеше да продължи разговора. Трябваше й известно време, за да се успокои. Тоя човек можеше да те вбеси!

Почти незабавно телефонът започна да звъни, но тя не му обърна внимание. Нека Лу се помъчи малко! Заключи кабинета, прекоси тихия коридор и слезе с асансьора в моргата. По това време там беше пусто, тъй като малобройната нощна смяна беше на вечеря. В канцеларията бе само Брус Помовски. Дано не е чул за уволнението й.

— Извинявай — обади се Лори от вратата.

Брус вдигна очи от вестника.

— Тук ли е още тялото на Флечър? — попита тя.

Брус прегледа дневника и отговори:

— Не. Следобед са го взели.

— А Андре или Хабърлин?

Брус отново разлисти дневника.

— Андре са я взели следобед, но Хабърлин е още тук. Всеки момент трябва да откарат трупа май в Лонг Айлънд. В големия хладилник е.

— Благодаря — каза Лори и се обърна да си ходи. Явно Брус още не беше научил, че са я зачеркнали във ведомостта.

— Доктор Монтгомъри — обади се Брус, — Питър Летърман ви търсеше преди малко и ми поръча да ви предам непременно да му се обадите, ако ви срещна. Каза, че е важно и ще поостане тази вечер.

Лори се подвоуми. Искаше й се да огледа тялото на Хабърлин, тъй като бе уверена, че един кратък преглед ще потвърди напълно съмненията й. От друга страна, не й се щеше да изпусне Питър, особено ако имаше да й съобщи нещо важно.

— Слушай — реши се тя, — аз ще изтичам догоре и ще проверя дали Питър още е тук. Недей да освобождаваш тялото на Хабърлин, преди да съм го видяла.

— Слушам! — отвърна Брус и махна с ръка.

Лори се качи до токсикологичната лаборатория на четвъртия етаж и въздъхна с облекчение — през отворената врата на кабинета на Питър светеше.

— Чук-чук! — предупреди го тя от прага, за да не го стресне.

Питър вдигна очи от дългата разпечатка, която изучаваше.

— Лори! Да знаеш колко се радвам да те видя! Ела да ти покажа нещо!

Тя го последва до уреда за газова хроматография и спектрометрия, където Питър й подаде друга разпечатка. Лори я прегледа, но не разбра кой знае какво.

— От Робърт Евънс е — заяви гордо Питър. — Точно това, което ти предполагаше.

— Какво имаш предвид? — попита тя.

— Виж тук — посочи той с молива. — Доказано наличие на етилен, и то доста по-категорично, отколкото в случая с Рандъл Тачър. Вече не е в границите на допустимата грешка и не може да се припише на лабораторното замърсяване. Налице е.

— Странно — каза Лори. Беше почти убедена, че откриването на етилен в случая с Рандъл Тачър е било грешка.

— Може и да е странно — заяви Питър, — но е налице и е неоспоримо.

— Искам да те помоля за една услуга. Би ли ми отворил генната лаборатория?

— Разбира се. Сега ли?

— Да, ако нямаш нищо против.

Питър взе ключовете и съпроводи Лори един етаж по-долу.

— Показаха ми една снимка — пътем обясняваше тя, — макар че още нямат окончателен резултат от сравнителния анализ. Става дума за Джулия Майърхолц, ако си спомняш.

— Сещам се — каза Питър, — нали и аз правих сума ти анализи.

— Трябва да намеря тази снимка — продължи тя — и да извадя копие. Не е задължително да е фотокопие, може и ксерокс.

— Нямаш проблеми — увери я Питър.

Наистина веднага намери снимката и отиде да включи копирната машина. Докато тя загряваше, той разгледа снимката и се обади:

— Съвсем очевидно е, че пробите не са от един и същи човек. Това ли очакваше?

— Не — отговори тя. — Случайно улучих.

— Интересно. Смяташ ли, че е от значение?

— Разбира се. Значи Джулия се е борила за живота си.

— Ами ако е излязла? — попита Тони. Не го свърташе на едно място. — Може и да си е отишла, докато се връщах при колата. А ако си е отишла, няма защо да си губим времето и да висим тук като паяци.

— Прав си — съгласи се Анджело, — но преди да влезем, трябва да се уверя, че не е извикала ченгетата. Още не мога да разбера защо духна — освен да е усетила, че не сме истински ченгета. Тя нали е от благонадеждните граждани, защо трябва да се крие от ченгетата? Разбираш ли, нещо не се връзва. А щом не се връзва, значи има нещо, дето не го знам, и това ме плаши.

— Ти вечно се притесняваш — каза Тони. — Давай да влизаме и да я подбираме, че да се свършва.

— Добре — съгласи се Анджело, — но кротко. Вземи и торбата, ще действаме според случая.

— С тебе съм! — възбудено заяви Тони.

След неуспешната гонитба гореше от нетърпение да действа и трепереше от нерви.

— Май ще е по-добре да сложим заглушителите — рече Анджело. — Нищо не се знае, а и трябва да пипаме бързо.

— Гот! Аз съм насреща — възкликна Тони и с видима възбуда измъкна беретата.

Поставянето на заглушителя му отне известно време, тъй като ръцете му трепереха от предвкусваното удоволствие. Анджело го изгледа мрачно и безнадеждно поклати глава.

— Помъчи се да се овладееш. Тръгваме.

Слязоха от колата и затичаха през улицата, скрили глави в яките си от дъжда. Мушнаха се между две коли и влязоха в моргата през рампата, също както следобед. Тони следваше Анджело с черната чанта в едната ръка и с пистолета в другата, като се стараеше да го прикрива под сакото.

Анджело тъкмо подминаваше отворената врата на стаята на охраната, когато отвътре някой извика:

— Ей, вие! Влизането е забранено!

Тони се блъсна в Анджело, който бе спрял. Зад бюрото, на което имаше недовършен пасианс, седеше пазач със синя униформа.

— Накъде сте се запътили? — попита ги той.

Тони вдигна беретата, прицели се в челото на смаяния пазач и без никакво колебание натисна спусъка. Куршумът го улучи над лявото око.

— Десетка! — извика Тони.

Пазачът се повали на бюрото си и главата му тежко тупна върху картите. Ако не беше кървавата локва, човек можеше да си помисли, че е придремал през работно време.

— Защо, по дяволите, го гръмна? — озъби се Анджело. — Защо не ме изчака да му кажа две приказки?

— Щеше да ни отвори работа — обясни Тони. — А каза, че трябва да пипаме бързо.

— Ами ако са двама? Ако другият се появи? Закъде сме тогава?

Тони набърчи чело.

— Продължаваме! — реши Анджело.

Двамата надникнаха в канцеларията на моргата. Във въздуха висеше цигарен дим, а в пепелника догаряше фас, но вътре нямаше никой. Влизайки предпазливо в самата морга, Анджело хвърли един поглед в съседната зала за аутопсии на разложени трупове. Дисекционната маса едва се различаваше в полумрака.

— Тук ме побиват тръпки — призна си той.

— И мен — добави Тони. — Няма нищо общо с погребалното бюро, дето работех. Виж само пода. Направо е отвратително.

— Защо светят толкова малко лампи?

— За икономия — предположи Тони.

Спряха пред внушителен полукръг от четириетажни хладилни камери, всяка с отделна врата на огромни панти.

— Тук ли държат труповете? — попита Анджело, сочейки вратите.

— Сигурно — каза Тони. — Също като в тия, старите филми, когато разпознават някого.

— Само дето в киното не смърди така — отбеляза Анджело. — А за какъв бяс са им тия купища ковчези? Сезонна разпродажба?

— Хабер си нямам — рече Тони.

Те подминаха друг огромен хладилник, който имаше само една грамадна врата, и се насочиха към светлината, идваща от прозорчетата на двукрилата врата на централната зала за аутопсии. Внезапно вратата се отвори и Брус Помовски едва не се сблъска с тях.

И тримата се втрещиха от изненада, но Тони успя да скрие пистолета зад гърба си.

— Изкарахте ми акъла бе! — засмя се Брус.

— Чувствата са взаимни — увери го Анджело.

— Сигурно идвате за тялото на Хабърлин — каза Брус. — Имам за вас една добра и една лоша новина. Добрата е, че тялото е готово, а лошата, че не можете да го вземете, преди да са го поогледали още веднъж. Трябва да чакате.

— Лошо — въздъхна Анджело. — Да си виждал д-р Лори Монтгомъри?

— Преди пет минути говорих с нея — отвърна Брус.

— А да ни кажеш къде отиде?

— Качи се в токсикологичната лаборатория — отговори Брус. Тия двамата се държаха малко странно, даже подозрително.

— А къде е тая токсикологична лаборатория? — попита Анджело.

— На четвъртия етаж — отвърна Брус, мъчейки се да си спомни дали двамата са идвали друг път да превозват труп.

— Благодарим — каза Анджело, обърна се и махна с ръка на Тони да го последва.

— Чакай, забранено е да се качвате горе! — извика Брус. — От кое погребално бюро сте?

— „Сполето“ — отговори Анджело.

— Аз чакам от друго. Трябва да звънна един телефон. Как се казвате?

— Слушай, не сме лоши хора — рече Анджело. — Просто искаме да поговорим с Лори Монтгомъри.

Брус отстъпи крачка назад и ги изгледа.

— Май трябва да извикам охраната.

Тони вдигна пистолета. Брус замръзна, втренчил очи в дулото. Преди Анджело да е казал нещо, Тони натисна спусъка. Куршумът улучи Брус в челото, той се олюля и рухна на пода.

— Келеш! — изръмжа Анджело. — Да не мислиш да опукаш всички наред?

— Искаше да вика охраната — оправда се Тони.

— И какво от това? Нали се погрижи за пазача? Научи се да се сдържаш!

— Добре де, попрекалих. Важното е, че пиленцето още е тук и дори знаем къде да го намерим.

— Само че първо трябва да скрием този тук. Я си представи, че мине някой — каза Анджело и се озърна. Погледът му попадна на хладилните камери. — Ще го набутаме в някой хладилник.

Двамата се разбързаха, търсейки празна камера. Зад всяка вратичка ги чакаше гледката на чифт боси стъпала с кафяво картонче, увиснало на връв от големия пръст.

— Ей, че гадно! — рече Анджело.

— Намерих празен — съобщи Тони и издърпа количката.

Те се върнаха при неподвижния Брус, но Тони откри, че той е още жив и хрипливо диша.

— Да му пусна още един? — попита младокът.

— Не! — отряза Анджело. — Стига си гърмял! Тоя не може да вдигне шум в хладилника.

Двамата замъкнаха Брус до хладилника и с общи усилия го проснаха на количката. Тони я набута в камерата и захлопна вратата с думите:

— Приятни сънища!

— А сега си прибери проклетия пищов! — изкомандва Анджело.

— Добре — съгласи се Тони и пъхна беретата в кобура под мишницата си. Удължен от заглушителя, пистолетът стигаше до ревера му.

— Отиваме на четвъртия етаж — нервно разпореди Анджело. — Работата не върви добре и ще трябва да се измъкваме. Ако някой се натъкне на труповете, дето ги ръсиш след себе си, ще стане лудница.

Тони подбра докторската чанта и забърза да настигне Анджело, който бе тръгнал по стълбите, опасявайки се от още някоя случайна среща в асансьора. На четвъртия етаж видяха, че свети само една стая, решиха, че това е търсената лаборатория, и се запътиха право към нея. Предпазливо се промъкнаха вътре и завариха Питър да почиства някакъв уред.

— Извинете — обади се Анджело, — търсим д-р Лори Монтгомъри.

Питър се обърна.

— Изпуснали сте я. Ей сега слезе долу да огледа някакъв труп в големия хладилник.

— Благодаря — каза Анджело.

— Няма защо — отвърна Питър.

Анджело стисна Тони за лакътя, бързо го изведе в коридора и жлъчно отбеляза:

— Много любезно от твоя страна, че не го застреля! А сега — обратно!

Двамата заслизаха надолу.

След като не откри Брус в канцеларията и в залата за аутопсии, Лори реши сама да потърси тялото на Хабърлин. Брус явно бе отишъл да почива. Тя си сложи гумени ръкавици, с усилие отвори тежката врата на големия хладилник, влезе и светна лампата.

От предишния път, когато бе идвала да търси тялото на Джулия Майърхолц, не се бе променило нищо. Повечето трупове по дървените стелажи си бяха същите. Имаше няколко нови, още на колички. Тя започна да проверява самоличността им по привързаните картончета, като се движеше от вратата навътре и избутваше проверените колички зад себе си. След като, разтреперана от студ, провери десетина колички, откри картончето с надпис „Стефани Хабърлин“ чак в дъното на хладилника. Покри краката на трупа и извъртя количката, за да отвие главата. От гледката потръпна. Не можеше да възприеме смъртта на млад човек и едва ли щеше да привикне, независимо от стажа си в Службата по съдебна медицина. С непривична неувереност се пресегна и докосна с пръсти клепачите на Стефани.

Поколеба се за миг, не знаеше дали иска подозренията й да се потвърдят, или да се опровергаят, после пое дълбоко дъх и вдигна клепачите.

Отново потръпна. Краката й се подкосиха. Подозренията й се бяха оправдали. Беше права, вече и дума не можеше да става за съвпадение. Очите на мъртвата липсваха!

— Негодник такъв! — изрече Лори.

Зъбите й тракаха. Що за човек бе измислил това чудовищно престъпление!

Вратата рязко изщрака и я откъсна от мислите й. Тя се обърна и с изненада видя вместо Брус двама непознати, единият от които носеше старомодна докторска чанта.

— Доктор Монтгомъри? — попита по-високият.

— Аз съм — отвърна Лори, изтръпнала от мисълта, че тези двамата са същите, които я търсиха в апартамента.

— Трябва да отидем в центъра на града и да поговорим — заяви Анджело. — Последвайте ме, ако обичате!

— Кои сте вие? — разтреперана, попита тя.

— Няма значение — съобщи по-ниският и започна да разбутва количките със свободната ръка, проправяйки си път към нея.

Високият го последва.

— Какво искате от мен? — Ужасът й се засилваше.

— Само да поговорим — отвърна Тони.

Лори беше в капан. Нямаше къде да бяга, навсякъде й се изпречваха колички с трупове. Тони разблъскваше последните колички помежду им.

Тя пусна чантичката си на пода и от отчаяние сграбчи ръчките на количката с тялото на Стефани Хабърлин, после изпищя за кураж и засили количката към изненадания Тони. Първоначално той прецени, че ще устои, после се опита да се отмести от пътя на набралата скорост количка, но не успя. Количката се вряза в него и го събори. От удара трупът се преобърна и една студена мъртва ръка обви врата на Тони. Без да му дава възможност да се опомни, Лори засили втора количка върху му, а третата насочи срещу Анджело и го повали.

Тони изблъска затисналия го труп и се освободи от обятията му. Заклещен между количките, той все пак успя да измъкне пистолета. Но преди да се прицели, Лори засили нова количка отгоре му; количките, разбутани от изправящия се Анджело, я последваха. Лори тъкмо хващаше друга количка, когато Тони натисна спусъка. Въпреки заглушителя изстрелът прогърмя в затвореното пространство. Куршумът свирна край рамото на Лори, вече устремила се към вратата. Тя изскочи навън и затръшна вратата след себе си, после трескаво се огледа за нещо, с което да я залости. Не намери нищо и хукна да бяга, ала само след няколко стъпки чу, че вратата на хладилника се отваря зад гърба й.

Сви към канцеларията, видя, че е празна, продължи към стаята на охраната, втурна се вътре и се опита да събуди заспалия пазач с вика:

— Помощ! Спасете ме! Двама души…

Отчаяна от безмълвието му, сграбчи пазача за рамото. За неин ужас главата му се люшна като парцалена, повличайки слепените от кръвта карти. Тя видя огнестрелната рана на челото, невиждащите очи и кървавата пяна в ъгълчетата на устата. На бюрото, около главата му, имаше локва от вече спечена кръв.

Лори изпищя и пусна рамото. Пазачът се свлече на стола и главата му се килна неестествено назад. Тя се обърна да побегне и видя, че вече е късно. По-ниският влетя през вратата с насочен пистолет и разкривена в демонична усмивка уста. Той се прицели в главата й и започна да се приближава като в забавен каданс. Дори виждаше канала на заглушителя.

Дулото спря на два пръста от носа й. Лори не можеше да помръдне, парализирана от страх.

— Не стреляй! — изкрещя високият иззад рамото на Тони. — Моля те, не стреляй!

— Щеше да е голям кеф — произнесе Тони.

— Давай, пускай й газ! — каза Анджело, после сложи черната докторска чанта на бюрото и ритна стола да не му пречи.

Мъртвият пазач се изтърколи от стола и падна на пода. Анджело излезе в коридора и се огледа — чуваха се гласове.

Тони наклони дулото на пистолета. С огромно усилие се бе удържал да не натисне спусъка. Напъха го в джоба на сакото си, отвори черната чанта и извади газовия флакон и найлоновата торба, наду я и тръгна към Лори, която заотстъпва назад, докато опря в някаква маса.

— За сладка почивка е време — каза Тони и рязко нахлузи торбата върху главата й.

С разширени от ужас очи Лори се опря на масата зад гърба си, за да запази равновесие. Напипа с дясната ръка стъклено преспапие, сграбчи го и замахна напосоки. Уцели Тони в слабините. Той пусна торбата и инстинктивно притисна ръце върху удареното място. Лори смъкна торбата от главата си. Гадеше й се от сладникаво миришещия газ, но тя събра сили и побягна. Свит на две, Тони не можа да й попречи, а застаналият в коридора Анджело не успя да реагира.

— По дяволите! — извика той и хукна подир нея, следван от куцукащия Тони, който бе грабнал чантата, торбата и газовия флакон.

Лори затича по обратния път — покрай чамовите ковчези и големия хладилник. Надяваше се да срещне някого, за да потърси закрила. Видя, че в централната зала за аутопсии свети, и нахлу вътре с надеждата, че ще намери някого. За свой ужас откри само един санитар, който миеше пода.

— Помогнете ми! — запъхтяно извика тя.

Санитарят изглеждаше объркан от внезапната й поява.

— Двама души ме преследват! — изкрещя Лори.

Изтича до мивката и измъкна голям хирургически нож. Не беше кой знае каква защита срещу пистолет, но нямаше друго.

Санитарят явно я мислеше за луда, но преди тя да е казала още нещо, вратата се отвори с трясък и Анджело нахлу с изваден пистолет.

— Край на тичането! — обяви той настървено между две глътки въздух.

Тони дотича по петите му с чантата, флакона и торбата в едната ръка и с пистолета в другата.

— Какво става тук? — попита санитарят, хванал с две ръце четката с дълга дръжка.

Тони мигновено вдигна пистолета си и го простреля в главата. Той се строполи на пода, а Тони се запъти да провери резултата.

— Трябва ни момичето! — изкрещя Анджело. — Газ!

Тони отново наду торбата и се приближи към Лори.

Ужасена от смъртта на санитаря, тя бе неспособна да се съпротивлява. Хирургическият нож се изплъзна от пръстите й и издрънча на пода. Тони нахлузи торбата на главата й изотзад, тя направи слаб опит да я смъкне, но вече бе вдишала два-три пъти от сладникавия газ и ръцете не й се подчиняваха. Краката й се подкосиха и Лори се свлече в безсъзнание.

— Бягай да донесеш един ковчег! — нареди Анджело. — Бързо!

След малко Тони се върна с ковчега, чук и пирони. Двамата я хванаха за главата и краката и я наместиха вътре, после свалиха торбата от главата й. Тони постави капака и се приготви да го закове, но Анджело реши, че първо трябва да се пусне още газ вътре. Тони пъхна флакона в ковчега и веднага усети миризмата на излизащия газ, затова измъкна флакона и затвори капака.

— Повече не може — обясни той.

— Да се надяваме, че ще я държи — каза Анджело и посочи към количките до стената. — Докарай една!

Докато Тони буташе количката, Анджело закова капака, после наместиха ковчега на количката. Тони постави газовия флакон и торбата обратно в чантата, а самата чанта сложи върху ковчега. Двамата избутаха количката от залата и почти на бегом минаха покрай канцеларията и стаята на охраната. Когато излязоха на рампата, Тони остана да пази количката, а Анджело се зае с паркираните линейки. Ключовете на първата, която провери, висяха на таблото. Пъргаво натовариха ковчега отзад и Анджело подаде ключовете на Тони с думите:

— Карай направо към кея, там ще се чакаме.

Тони се покатери в кабината и запали.

— Давай, давай! — викна Анджело и с енергични жестове го насочи как да излезе на Тридесета улица. Отново му се счуха гласове откъм моргата. — Карай — каза Анджело и хлопна веднага вратата на линейката.

После я изпрати с поглед, докато зави по Първо авеню. Изтича до колата си и я последва.

Обади се на Серино от колата.

— Стоката е при нас — съобщи той в слушалката.

— Чудесно — отвърна Серино. — Докарайте я на кея. Аз ще взема Травино. Чакаме ви.

— Не стана чисто — рече Анджело. — Длъжен съм да ти го кажа.

— Няма значение, щом сте я пипнали. А и тъкмо навреме. „Монтегю Бей“ ще отплава утре сутринта, така че малката ни докторка ще се поразходи.

16

8:55 ч вечерта, понеделник

Манхатън

Лу спря пред рампата на моргата, после върна назад и паркира отстрани. Отпред имаше само една линейка, така че можеше да спре и пред входа, но не искаше да пречи на втората, която обикновено беше там и сигурно скоро щеше да се върне.

Сложи полицейската си картичка под предното стъкло и слезе. При спомена как се е държал с Лори по телефона му идеше сам да се ритне. Време беше да се научи да не прекалява! Нейната защита на Джордан си беше естествена реакция срещу нападките му. Явно този път наистина я беше ядосал, затова не се учуди, когато се опита да й позвъни и тя не вдигна телефона. Все пак се надяваше, че Лори ще му се обади, но това не се случи и след половин час той реши да отиде до Службата по съдебна медицина и да изглади нещата. Дано само не си е тръгнала!

Мина покрай стаята на охраната, хвърли поглед през стъклото и с леко учудване забеляза, че вътре няма никой, но веднага реши, че пазачът е тръгнал на обиколка. Канцеларията на моргата също се оказа празна. Той се почеса по главата. Няма жив човек, помисли си насмешливо и погледна часовника си. Не беше чак толкова късно, а и тази Служба май работеше денонощно. Нали непрекъснато умират хора! Той сви рамене и се запъти към асансьора.

По всичко личеше, че на етажа на Лори няма никой. Вратата на кабинета й беше заключена и вътре бе тъмно. Дали все още бе в сградата? Лу се сети, че е споменала за някакви лабораторни резултати. Може би щеше да я намери в лабораторията, но къде ли бе тя? Слезе напосоки един етаж по-надолу и видя светлина в края на коридора. Надникна през отворената врата и съгледа млад мъж в бяла престилка, наведен над някакъв голям уред.

— Прощавайте…

Питър вдигна глава.

— Търся Лори Монтгомъри.

— Всички нея търсят — каза Питър. — Не знам къде е. Преди половин час слезе в моргата да огледа един труп в големия хладилник.

— И други ли я търсиха?

— Ами да, двама, дето не съм ги виждал преди.

Лу благодари и забърза към асансьора. Новината, че двама непознати са търсили Лори, никак не го зарадва, особено след посещението на съмнителните цивилни полицаи в апартамента й.

Асансьорът спря в моргата. Наистина нямаше жива душа, ако не се смяташе лаборантът. С нарастваща тревога Лу забърза към големия хладилник. Открехнатата врата засили безпокойството му. Той я дръпна с лошо предчувствие, но това, което видя вътре, надмина очакванията му. Две от количките бяха преобърнати, няколко от платната, с които завиваха телата, бяха смъкнати, труповете се валяха в безпорядък по пода. Уж Лу бе присъствал на няколко аутопсии, но това явно не го беше калило, защото му се повдигна. Каквото и да се беше случило с Лори, това осеяно с трупове бойно поле не бе добър знак.

Сред безпорядъка Лу зърна дамска чантичка. Отвори я с надеждата да намери някакъв документ за самоличност и първото, на което попадна, бе шофьорската книжка на Лори. Безпокойството му се превърна в страх — напълно основателен, ако версията му за професионалните убийства се потвърдеше. Той изскочи от хладилника и трескаво се огледа. Все трябваше да има някой в моргата! Видя светлината, идваща от централната зала за аутопсии, изтича и надзърна вътре, но и там нямаше никой.

Хукна обратно към стаята на охраната, за да използва телефона. Още от вратата забеляза трупа на пазача зад бюрото, коленичи и го обърна по гръб. Две невиждащи очи се вторачиха в него. На челото зееше дупка от куршум. Лу пипна пулса. Човекът бе мъртъв.

Лейтенантът се изправи, грабна телефона и набра полицията. Представи се на телефонистката и нареди да изпратят оперативна група от отдел „Убийства“ в градската морга. Обясни къде се намира убитият и съобщи, че няма да дочака групата, после затръшна телефона и хукна навън.

Скочи в колата и потегли така, че по асфалта останаха черни следи от гумите. Нямаше друг избор, освен да отиде у Пол Серино. Време беше да се свалят картите на масата. В движение лепна сигналната лампа на покрива и с лудешка скорост се понесе към квартал Куинс.

След двадесет и три минути позвъни на вратата и разкопча кобура на 38-калибровия смит и уесън под мишницата си. Всички прозорци светеха, така че все имаше някой вътре.

Успехът на действията му зависеше от евентуалното потвърждение на неговата версия за мафиотските убийства, но Лу интуитивно усещаше, че е на прав път.

Над главата му светна лампа. По всяка вероятност го оглеждаха през шпионката. Накрая вратата се отвори и Глория се появи насреща му, облечена в евтин пеньоар.

— Лу? Какво те води насам? — любезно попита тя.

— Къде е Пол? — отговори с въпрос той и без да чака отговор, отстрани Глория и влезе вътре.

В хола Грегъри и Стивън гледаха телевизия.

— Какво се е случило? — попита Глория.

— Трябва ми Пол. Къде е?

— Няма го. Нещо лошо ли е станало?

— Дори много лошо — каза Лу. — Знаеш ли къде е отишъл?

— Не съм сигурна — рече Глория, — но го чух да казва по телефона на д-р Травино, че ще ходи до фирмата.

— Значи на кея?

Глория кимна и заразена от безпокойството на Лу, попита:

— В опасност ли е?

Въпросът й застигна Лу на вратата и той подхвърли през рамо:

— Няма страшно, аз ще се погрижа.

Направи обратен завой насред улицата и натисна газта.

Глория стоеше на прага, притиснала ръце до гърдите си.

Първото, което почувства Лори, бе, че й се гади. Не повърна въпреки спазмите в стомаха си. Съзнанието й се връщаше постепенно и по клатенето и тръскането тя усети, че се движи. Виеше й се свят и не й достигаше въздух, все едно че дишаше през кърпа. Опита се да отвори очи и с ужас откри, че вече го е направила. Намираше се в непрогледна тъмнина. Опита се да се раздвижи, но ръцете и краката й моментално опряха в дъски. Тя опипа с ръце и бързо разбра, че се намира в сандък. Бяха я затворили в някой от чамовите ковчези! Заля я студената вълна на клаустрофобията. В паметта й с режеща яснота изплуваха събитията в Службата по съдебна медицина — преследването, двамата ужасни мъже, мъртвият пазач, хладнокръвно убитият нещастен санитар. Внезапно й мина страшната мисъл, че се канят да я погребат жива!

Ужасена, Лори се помъчи да свие колене, напъвайки капака на ковчега. После опита да рита, също безуспешно. Капакът или бе затиснат с нещо много тежко, или беше закован. При едно рязко друсване тя извика от болка. Едва тогава осъзна, че сигурно се намира в кола. Опита се да крещи, но оглуши само себе си, после замахна да удари с юмруци по капака, ала не можа в тясното пространство.

Внезапно друсането спря, изчезна и шумът на двигателя, после се чу слаб звук от отваряне на врата. Тя почувства, че ковчегът се размърдва, и извика:

— Помощ! Задушавам се!

Чу гласове, но те не разговаряха с нея. От отчаяние задумка по капака. Вече не можеше да сдържа сълзите си. Никога през живота си не бе изпитвала такъв ужас.

Усети, че я носят, но не смееше да предположи накъде. Дали наистина щяха да я заровят? Дали щеше да чуе как пръстта се сипе по капака?

Ковчегът бе оставен долу. Но не на земята. По звука приличаше на дърво.

Студена пот изби по челото на задъханата от плач Лори.

Лу не знаеше точния адрес на „Американ Фреш Фрут“, но знаеше, че е някъде около кейовете на Грийн Пойнт. Преди години беше ходил там и се надяваше да се ориентира.

Когато навлезе в крайбрежната зона, той смъкна сигналната лампа от покрива и я изключи. Продължи до края на Грийн Пойнт авеню и зави надясно по Уест стрийт, като непрекъснато оглеждаше складовете за най-малкия признак на живот. Вече губеше кураж, когато видя табела с надпис „Джава стрийт“. Името на улицата му се стори познато и той зави наляво по нея, приближавайки се към реката. Няколко пресечки по-надолу пътят бе преграден от висока телена мрежа, а над отворения портал бе изписано името на фирмата на Пол Серино. Зад оградата имаше няколко коли и сред тях Лу забеляза личния линкълн континентал на Серино. Зад автомобилите се издигаше огромен склад, който продължаваше и върху кея. Зад покрива му се виждаше горната част на кораб.

Лу паркира до линкълна. Огромната врата на склада бе отворена и в полумрака се виждаше линейка. Лу загаси двигателя и слезе. Чуваха се само далечни крясъци на чайки. Той провери револвера си, но го остави в кобура, после тихо се приближи до вратата и надникна да огледа линейката. Надписът „Болници и здравеопазване“ го увери, че е на прав път. Вътре в склада се виждаха само смътните очертания на стекове банани. Нямаше никой, само към края на кея, на стотина метра, се виждаше светлина.

Лу се подвоуми дали да се обади и да поиска подкрепление, както предвиждаше в такива случаи полицейският правилник, но се опасяваше, че ще закъснее. Първо трябваше да се убеди, че няма пряка заплаха за Лори, и тогава щеше да се обади на спокойствие.

За да избегне централния коридор между бананите, се промъкна встрани, докато откри втори, по-тесен коридор, успореден на първия. Тръгна опипом по него, ориентираше се по светлината в дъното на склада. След пет минути се изравни с нея и се насочи натам. Идваше от остъклена канцелария в ъгъла на склада. Лу моментално позна Серино сред хората вътре.

Промъкна се по-наблизо и огледа канцеларията.

Най-важното, видя Лори. Тя седеше на стол с права облегалка. По челото й блестяха капчици пот. Той реши, че Лори засега е в безопасност, и предпазливо тръгна по обратния път. Трябваше да се обади по радиостанцията за подкрепление. При толкова много хора в канцеларията нямаше смисъл да се прави на герой и да нахлува вътре.

Влезе в колата и взе слушалката, но преди да каже нещо, в тила му опря студено желязо.

— Слизай! — изкомандва някой.

Лу бавно се обърна и видя изпитото лице на Анджело.

— Слизай!

Лейтенантът върна слушалката на място и слезе.

— Обърни се с лице към колата!

Анджело бързо го претърси и прибра револвера му, след което каза:

— Добре, давай към канцеларията. Може пък и на теб да ти се ходи на морско пътешествие.

— Не разбирам за какво говорите — заяви Лори. Трепереше от ужас, че може пак да я напъхат в ковчега, оставен до стената.

— Вижте — каза Травино, — и аз съм лекар, така че говорим на един и същи език. Искаме да знаем как стигнахте до истината. Как се сетихте, че тези случаи на свръхдоза не са обикновени?

— Сигурно ме бъркате с някого — рече Лори.

Тя се опита да събере мислите си, объркани от страха. Очевидно все още я държаха жива, защото много им се искаше да научат как е разкрила убийствата. Значи не трябваше да им казва.

— Дайте я на мен! — примоли се Тони.

— Ако не отговаряш на доктора, ще трябва да оставя Тони да действа както намери за добре — предупреди Пол.

В този момент вратата се отвори и Лу Солдано бе наблъскан в канцеларията. Анджело го последва с пистолет в ръка.

— Водя ви дружина! — обяви той.

— Кой е? — попита Пол. Превръзката все още закриваше оперираното му око.

— Лу Солдано — отговори Анджело. — Канеше се да се обади по станцията.

— Лу! — откликна Серино. — Какво правиш тук?

— Държа те под око — отвърна той и се обърна към Лори: — Добре ли си?

Тя поклати глава и рече през сълзи:

— Както виждаш…

Анджело тръсна един стол до Лори и излая:

— Сядай!

Лу седна, без да откъсва очи от Лори.

— Наред ли си?

— Травино — гневно каза Пол, — взе да става прекалено сложно! Да ти се не видят умните идеи! Анджело, провери дали Солдано е бил сам! И разкарайте колата му! За да сме спокойни, нека приемем, че е имал възможност да се обади, преди да го спипаме!

Анджело щракна с пръсти и неколцина гангстери, дошли заедно с Пол, моментално излязоха.

— Да се погрижа ли за ченгето? — попита Тони.

Пол махна с ръка.

— След като е дошъл дотук, значи знае повече, отколкото трябва. Следователно и той отива на пътешествие. Ще го разпитаме заедно с момичето, само че сега трябва да ги качим на „Монтегю Бей“, и то без да ги види екипажът. Предложения?

— Идеята не е лоша — одобри Серино. — Тони, действай!

При възможността да блесне лично пред Серино Тони се развихри. Извади две найлонови торби, ловко наду първата с флакона, завърза я и се зае с втората. Първата бавно отплава към тавана.

Един от гангстерите се върна и докладва, че наоколо е чисто и колата е разкарана.

Корабната сирена на „Монтегю Бей“ изсвири и те подскочиха. Всъщност от кораба ги делеше само тънката стена на склада. Пол изпсува. Тони изпусна втората торба и част от газа се разнесе из стаята. Усетил миризмата, Пол попита:

— Това вредно ли е?

— Не — отвърна Травино.

В настаналата бъркотия Лори се обърна към Лу:

— Имаш ли цигари?

Лу учудено я изгледа.

— Защо?

— Дай ми цигара! — повтори тя.

Той бръкна в джоба си и тутакси една ръка го сграбчи за китката. Гангстерът, докладвал за колата му, го изгледа свирепо и му издърпа ръката. Видял, че Лу държи пакет цигари и кибрит, се успокои и се махна. С недоумение Лу подаде цигарите на Лори, която прошепна:

— Сам ли си?

— За съжаление — отвърна тихо той и се усмихна на гангстера, който не сваляше очи от него.

— Запали една цигара — каза Лори.

— Благодаря, в момента не ми се пуши.

— Запали, ти казвам!

Лу я погледна объркано.

— Добре де, щом искаш.

Лори извади една цигара и я пъхна в устата му, след това взе кибрита и хвърли поглед към гангстера, който ги наблюдаваше. Изражението му беше същото. Тя драсна клечката. Лу се наведе с цигарата в уста, но Лори не му поднесе огъня, а запали останалите клечки. В момента, в който те избухнаха в пламък, хвърли кибрита към Тони и торбите му и изблъска учудения Лу от стола. Двамата се проснаха на пода.

Последвалият взрив бе страхотен, особено пред Тони и при тавана. Ударната вълна изби всички стъкла, лампите и вратата, но настолната лампа по чудо оцеля. Огненото кълбо погълна Тони, Анджело бе отхвърлен към стената. С пробити тъпанчета, засегнати дробове и опърлена до кожа коса той се свлече по стената и седна. Всички останали бяха повалени на пода, обгорени и оглушени. Някои с пъшкане се мъчеха да се изправят на четири крака.

Лори и Лу се отърваха сравнително леко на пода, тъй като се намираха под изтеклия етилен, макар че и те получиха повърхностни изгаряния и болки в ушите. Лори отвори очи и отпусна хватката си около кръста на Лу.

— Добре ли си? — попита тя. Ушите й пищяха.

— Какво, по дяволите, стана?

— Да изчезваме! — каза Лори, скочи на крака и го дръпна за ръката. — После ще ти обяснявам.

Двамата запрескачаха натъркаляните по пода тела. Зад избитата врата под краката им заскърца стъкло. По коридора между бананите подскачаше лъчът на джобно фенерче. Някой тичаше насам.

Лу дръпна Лори за ръката и я поведе по пътя, откъдето бе дошъл. Прикриха се зад бананите. Стъпките се приближиха и един от гангстерите на Серино спря пред канцеларията, зяпнал от учудване, после се хвърли да помага на шефа си. Пол стенеше на пода пред бюрото и се държеше за главата.

— Хайде! — прошепна Лу и поведе Лори към входа на склада.

Вървяха бавно и предпазливо — и заради тъмнината, и от опасение да няма някой от хората на Серино. Трябваха им десетина минути, за да стигнат смътно очертаната врата и черния силует на линейката, която си стоеше на мястото.

— Моята кола сигурно я няма — прошепна Лу. — Да видим линейката.

Той предпазливо отвори страничната врата и опипа около волана. Ключовете издрънчаха под пръстите му.

— Слава богу! Качвай се!

Лори се покатери от другата страна. Лу вече седеше зад волана.

— Щом потеглим, трябва да се измъкваме много бързо — прошепна той. — Страх ме е, че няма да се откъснем веднага и ще има стрелба. Какво ще кажеш да минеш отзад и да легнеш на пода?

— Хайде, карай! — отвърна Лори.

— Моля те, недей да спориш.

— Ти спориш! — отсече тя. — Тръгвай!

— Никой няма да тръгва! — заяви някой в тъмното.

Стреснати, двамата се огледаха. Около линейката стояха няколко безлики фигури с меки шапки. Отляво на Лу блесна силен фенер и лъчът премина по лицата им. Двамата примигаха.

— Слизайте! — заповяда същият глас. — И двамата!

Сломени, те слязоха от линейката. Силната светлина им пречеше да разгледат хората зад фенера. Изглежда, бяха трима.

— Обратно в канцеларията! — изкомандва гласът.

Помръкнали, Лори и Лу се затътриха обратно. Никой от двамата не продума. Не им се мислеше за яростта на Серино.

В канцеларията цареше хаос. Все още бе силно задимено. Някой бе помогнал на Серино да седне зад бюрото, но Анджело си седеше до стената. Изглеждаше замаян и от ъгълчетата на устата му пълзеше тънка струйка кръв. Бяха включили друга лампа, което позволяваше да се видят пораженията. Лори се изненада от размера на овъгляването. Старият лекарствен справочник не се шегуваше — щом пишеше, че етиленът е лесно възпламеним, значи наистина бе лесно възпламеним. Двамата с Лу бяха имали късмет да се отърват толкова леко.

Накараха ги да седнат на същите столове. Лори мярна овъглените останки на Тони и с гримаса извърна очи.

— Боли ме окото! — проплака Серино.

Лори притвори очи и се опита да не мисли какво я чака, задето е подпалила етилена.

— Помогнете ми! — извика Серино.

Лори отвори очи. Нещо не беше наред. Никой не мърдаше. Тримата, които ги докараха в канцеларията, не обръщаха внимание на Серино. Нито пък на другите.

— Какво става? — прошепна тя.

— Не знам — отвърна Лу. — Има нещо гнило.

Тя погледна към тримата. Изглеждаха безгрижни — един си чоплеше ноктите, друг си оправяше вратовръзката. И пръста не си бяха мръднали да помогнат на някого. Лори погледна на другата страна и видя гангстера, който бе дотичал в канцеларията след тяхното бягство. Той седеше на стол, бе подпрял главата си с ръце и гледаше в пода.

Отвън се чуха приближаващи се стъпки. По звука можеше да се съди, че единият от крачещите има налчета на токовете. Няколко фенера се движеха към тях. След минута пред изкъртената врата спря твърде елегантен мургав красавец, облечен в черен официален костюм на тънко райе и в кашмирено палто. Косата му бе зализана назад. Той се огледа и рече презрително:

— Божичко! Серино, как можа да я оплескаш така?

Лори го погледна.

Серино мълчеше и не помръдваше.

— Не мога да повярвам — каза Лу.

Лори се извъртя и видя удивлението върху лицето му.

— Какво става? — попита тя.

— Нали ти казах, че нещо не е наред.

— И какво?

— Това е Вини Доминик — обясни Лу.

— Кой е Вини Доминик?

Щом видя какво е останало от Тони, Вини поклати глава и се приближи.

— А, господин Солдано! Какво чудесно съвпадение, че сте тук! — С тези думи Вини извади радиотелефона от джоба си и го подаде на Лу. — Предполагам, желаете да се обадите на колегите си и да ги помолите да бъдат така добри да прескочат дотук. Убеден съм, че районният прокурор ще иска да поговори надълго и нашироко с Пол Серино.

Тримата мъже, които до пристигането на Вини Доминик се мотаеха, сега делово обикаляха стаята и събираха пищовите. Един от тях, взел револвера на Лу от Анджело, го донесе на Вини. Вини го подаде на лейтенанта.

Лу с недоверие гледаше радиотелефона в едната си ръка и револвера в другата.

— Не се притеснявай, Лу! Обади се! — подкрепи го Вини. — За съжаление имам други ангажименти и няма да дочакам идването на юнаците със сини униформи. Пък съм си срамежливичък и ще се смущавам от потоците благодарност, с които ще ме обсипят властите за гражданската ми доблест. Виждам, че си наясно какви ги е вършил господин Серино, затова няма да се разпростирам. Все пак, ако имаш нужда от някои уточнения, винаги можеш да ми се обадиш. Сигурен съм, знаеш как да ме намериш.

Вини се насочи към вратата и махна на хората си да го последват.

— Извикайте линейка за Анджело — обърна се той към Лу мимоходом. — Не ми хваща окото. А за това кучешко лайно — Вини погледна Тони — е достатъчна и катафалката, дето е отвън.

Лу подаде револвера на Лори и набра полицията, представи се и издиктува адреса. След това си прибра револвера.

— Кой е тоя тип Вини? — попита Лори.

— Главният съперник на Серино — обясни Лу. — Разбрал е какво е намислил Серино и го натопи, както сама видя, доста ефикасно. На всичкото отгоре ни използва за свидетели. — Чудесен начин да се отърве от конкуренцията.

— Значи Вини е знаел, че Серино стои зад убийствата със свръхдоза кокаин? — попита смаяна Лори.

— Какви ги говориш? Просто се е досетил, че Серино убива чакащите за присаждане на роговица, които са по-напред от него в списъка на Джордан Шефилд.

— Боже господи! — възкликна Лори.

— Какво има? — попита Лу. След тази нощ не бе готов да понесе още нещо.

— Още по-лошо е! Починалите от свръхдози наркотици всъщност са убити заради очите. Серино е наредил да се убиват хора, завещали очите си на Манхатънското хранилище за органи.

Лу погледна Серино.

— Той май е по-страшен тумор за обществото, отколкото си мислех. Значи е обхванал цялостно проблема — и откъм търсенето, и откъм предлагането, а?

Серино вдигна глава.

— Какво можех да направя? Да чакам като останалите? В моя бизнес съм за никъде без очи, всеки ден можеха да ме убият. Аз ли съм виновен, че в болниците няма достатъчно роговици?

Лори докосна Лу по рамото. Той се обърна и я погледна.

— Каква ирония — каза тя и поклати глава. — Помниш ли как спорехме кое е от по-голямо значение за обществото — твоите мафиотски убийства или моите смъртни случаи от свръхдози? А сега се оказва, че те са двете страни на един и същи медал!

— Нищо не можете да докажете! — изръмжа Серино.

— Ах, нима? — откликна Лори.

Епилог

Януари. 10:15 ч сутринта, сряда

Манхатън

Лу Солдано изтупа мокрия сняг от краката си и влезе в моргата. Пазачът не го спря и той му се усмихна, после отиде в съблекалнята и се преоблече в зелените защитни дрехи. Спря за секунда пред централната зала за аутопсии, за да си намести маската, после бутна вратата.

Внимателно огледа хората около масите и накрая забеляза познатата фигура, която не можеше да сбърка дори под безформената престилка. Лу се приближи до масата и погледна. Лори бе напъхала ръце до лакти във вътрешностите на огромен труп.

— Не знаех, че се занимавате и с китове — подметна той.

Лори вдигна очи.

— Здрасти, Лу! — бодро каза тя. — Ще ми почешеш ли носа?

Той се подчини, а Лори извърна глава от масата и примижа.

— Малко по-надолу… Аах. Благодаря!

Тя продължи работата си.

— Нещо интересно? — попита Лу.

— Ами да. Води се самоубийство, но ми се струва, че ще се окаже по твоята част.

Лу погледа две-три минути и потръпна.

— Никога няма да свикна с тия аутопсии.

— Поне съм на работа — отбеляза тя.

— Така е. Само дето нямаше за какво да те уволняват. Добре че всичко се оправи.

— Едва ли близките на загиналите са на същото мнение — каза тя.

— Права си — призна той, — но аз имах предвид работата ти.

— В края на краищата Бингам прояви обективност. Не само че отново ме назначи, а и призна, че съм била права. Не напълно де. За примеса съм била сбъркала.

— Важното е, че беше права за същественото — каза Лу, — не бяха нещастни случаи, а убийства. А и това не изчерпва приноса ти. Впрочем затова се и отбих. Току-що съдът привлече Серино в качеството на обвиняем. Обвинителното заключение е бетон.

Тя се изправи.

— Моите поздравления!

— Аз нямам отношение! — заяви той. — Заслугата е изцяло твоя. Първо, ти откри, че късчето кожа под нокътя на Джулия Майърхолц е от Тони Руджеро, а това бе решаващо. После ексхумира няколко трупа, за да докажеш, че следите по ръката на Анджело Фачоло са от зъбите на Кендъл Флечър.

— Всеки съдебен лекар щеше да го направи.

— Не съм убеден. Както и да е, при такива безспорни доказателства Анджело се призна за виновен срещу смекчаване на наказанието и даде показания срещу Серино. От там нататък вече беше лесно.

— Не се подценявай де — каза Лори. — Нали ти организира разпознаването на Анджело и Тони от икономката на Кауфман?

— Това не е достатъчно да го привлекат като обвиняем, а дори и да го бяха сторили, нямаше да го осъдят. Не и Серино. Но сега всичко свърши.

— Изтръпвам, като си помисля, че има хора като Серино — каза тя. — Ужасява ме съчетанието от интелигентност и престъпни наклонности. Колкото и отвратителна да беше цялата афера, в нея имаше и находчивост. Представяш ли си, тия типове са натиквали хора в хладилници, за да запазят роговицата по-дълго! Знаели са, че ще го припишем на хиперпирексията, причинена от кокаина.

— Лошото е — каза Лу, — че повечето хора, които спазват законите, нямат понятие колко много са тези, дето правят точно обратното. За съжаление от отстраняването на Серино печели Вини Доминик, който остава без конкурент. Двамата взаимно се контролираха. Сега в Куинс организираната престъпност се увеличи, а Серино го няма.

— Сега, когато всичко приключи — каза Лори, — ми е чудно защо толкова дълго не можахме да се сетим какво става всъщност. На мен като на лекар ми е ясно, че законите за съдебната медицина в щата са безнадеждно остарели и че мнозина чакат ред за присаждане на роговица. Трябваше да се сетя по-рано!

— Хващам се на бас, не си се сетила, понеже замисълът е ужасен — каза той. — На кой нормален човек би му хрумнало такова нещо!

— Дано е така — усъмни се тя.

— Така е, така е — увери я той.

— Може.

— Е, аз исках да ти съобщя за Серино — рече Лу и пристъпи неловко.

— Радвам се, че го направи — каза Лори и го изгледа изпитателно.

Той избягна погледа й.

— Май трябва да се връщам в службата — съобщи Лу.

— Няма ли какво друго да ми кажеш? — попита тя.

— Амии… Дали да не вечеряме заедно? Ей така, без да говорим за работа? — Той отвърна на погледа й.

Лори се усмихна на болезнената му неловкост. Още повече че бяха работили заедно по делото на Серино и се бяха опознали. При всички други случаи Лу действаше решително и уверено.

— Можем пак да идем в Малката Италия — допълни той, видял колебанието й.

— Винаги се обаждаш в последния момент — каза тя.

Лу сви рамене.

— Така и аз си имам оправдание — в случай че ми откажеш.

— За съжаление съм заета — каза Лори.

— Разбира се — бързо рече той. — Защо ли попитах! Е, хайде! И кажи на Джордан много здраве от мен.

Той рязко се обърна и си тръгна, последните думи изрече през рамо.

У Лори се надигна старото раздразнение и докато Лу крачеше към двойната врата, тя с огромно усилие се сдържа да не кресне подире му. Не беше загубил умението си да я вбесява.

Вратата се затвори зад гърба му и тя се наведе над работата си, но се подвоуми.

— Вини — обърна се Лори, — ей сега ще се върна!

Смъкна престилката и ръкавиците и излезе от залата. Коридорът бе празен. Тя се досети, че Лу сигурно е в съблекалнята, и направо влезе в мъжкото отделение.

Завари го да изхлузва през глава горнището на защитното облекло. Той я забеляза и смъкна обратно дрехата върху мускулестия си, космат гръден кош.

— Обиден ми е намекът ти, че имам среща с Джордан Шефилд! — заяви Лори с ръце на кръста. — Много добре знаеш, че той е замесен в тази афера.

— Знам, че е замесен — отвърна Лу. — Знам и че съдът не го привлече като обвиняем. Потрудих се да науча, че и Лекарският съвет не му е наложил наказание въпреки явните улики, че е знаел какво се върши. Дори някои са на мнение, че той е обсъдил със Серино цялата работа и си е траел, защото се е увеличила клиентелата му. Но Джордан продължава необезпокояван да трупа парички, като че нищо не се е случило.

— И ти смяташ, че след всичко това аз ще се срещам с него? — недоверчиво попита тя. — Обиждаш ме!

— Ами отде да знам — добродушно рече Лу. — Ти изобщо не спомена за него.

— Мислех, че е ясно — каза Лори. — А и след толкова съвместна работа можеше да попиташ.

— Извинявай! — рече той. — Просто се страхувах, че все още се срещате. Нали ти признах, че винаги съм те ревнувал много от него.

— Той е последният, от когото трябва да ревнуваш — заяви тя. — Джордан щеше да е щастлив, ако имаше и половината от твоята честност и почтеност.

— Аз пък да имах половината от образованието му — възрази Лу. — Или пък от неговата изтънченост. Пред него винаги се чувствам човек второ качество.

— Това е само лустро — каза Лори. — Единственото нещо, което го интересува, са парите. Неприятно ми е, че и с Джордан, както и със Серино не бях прозорлива. Той ме замая с упоритостта и самоувереността си. Ти веднага го разбра що за човек е, но аз не можах, въпреки че ме предупреди.

— Вината не е твоя — рече Лу. — За разлика от мен мислиш, че хората са добри. Аз съм цинично копеле, а ти не. А и нямаш моите предразсъдъци поради произхода си.

— Трябва да се гордееш със своя произход — каза Лори. — В него се корени честността ти.

— Тъй де — отвърна той, — само че предпочитам да съм следвал в Харвард.

— Когато ти казах, че тази вечер съм заета, се надявах да предложиш да се видим утре или другата седмица. Колкото и прозаично да ти звучи, довечера ще ходя при родителите си. Ще дойдеш ли с мен?

— Ти майтапиш ли се?

— Никак даже — увери го тя, запалена от хрумването си. — Тази афера със Серино имаше благоприятен ефект върху отношенията ми с моите родители. За пръв път баща ми благоволи да признае, че съм свършила нещо, което може да се оцени положително, а и аз се чувствам пораснала. Даже спрях да им се инатя. Мисля, че тази афера ми позволи да преодолея донякъде чувството за вина за смъртта на брат си.

— Почнах да губя нишката — призна Лу.

— Сигурно звучи академично и аналитично — съгласи се тя, — но това, което исках да кажа, е, че и при родителите ми може да се прекара приятно. Напоследък ходя при тях веднъж седмично. За мен ще е истинско удоволствие да дойдеш. Ще ми се да ги запозная с някой, когото наистина уважавам.

— Ти сериозно ли говориш?

— Абсолютно. Колкото повече се замислям, толкова по-убедена съм, че трябва да дойдеш. А ако останеш доволен, може пък утре да ме поканиш в Малката Италия.

— На вашите услуги! — каза Лу.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6628

Издание:

Робин Кук. Непрогледност

Американска. Първо издание

ИК „Хемус“ ООД, 1993

Редактор: Емилия Л. Масларова

Художник: Текла Алексиева

Художествен редактор: Веселин Цаков

Технически редактор: Веселин Сеизов

Коректор: Людмила Стефанова

1

От „frip“ — пътуване. Така наричат състоянието, в което изпада човек, взел силен наркотик. — Б.пр.

2

Една от най-впечатляващите сгради в Ню Йорк, построена от милионера Доналд Тръмп. — Б.пр.

3

Трупно вкочаняване (лат.). — Б.пр.

4

Така наричат в САЩ младите специалисти и бизнесмени, наложили се в своята професия и водещи материално осигурен живот. — Б.пр.

Content

Робин Кук
Непрогледност

Въведение

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Епилог

Информация за текста

1