Марина Юденич

Дан за ангели

Първа част

Без хронология

2002

Много хора до ден-днешен ме смятат за студен и дори може би за жесток човек.

И всичко е заради това, че през онзи ден запазих спокойствие.

Истинско.

Защото понякога не става точно така.

Например спокоен изглежда човек, който се е изолирал от външния свят. Друг е въпросът какво е предизвикало това изолиране. Няма никакво съмнение, че биха обяснили моето изолирано спокойствие с мъката. Тя би трябвало да е засенчила напълно целия свят. И естествено, това щеше да е обяснимо. И да отговаря на разбиранията.

Има спокойствие на ръба на истерията, на припадъка, на лудостта. По принцип човек, който запазва такова спокойствие, стискайки зъби, мобилизира душевните си сили и сдържа емоциите си. И мисли само за едно: да издържи, да не изгуби самоконтрол и да не покаже слабост, която кой знае защо се смята за срамна. В такова състояние също биха ме разбрали и биха ми простили. Може би щяха малко да ме посмъмрят за гордостта. Или по-точно — за горделивостта.

А освен това, доколкото разбирах, има и спокойствие, което е близко до смъртта. Когато всичко вече ти е безразлично, нищо не те задържа на този свят, нищо не тревожи душата ти и не занимава разсъдъка ти. Човек е спокоен, защото до известна степен е мъртъв.

Но това също не се отнасяше за мен.

Моето спокойствие беше истинско. Искрено. Не предизвикващо съмнения. И може би затова не смятах за необходимо да го крия.

Дори не допрях с ритуален жест дантелената носна кърпичка с фамилния вензел до очите си.

Защо?

Кажете ми, моля ви, заради кого и още повече в името на какво трябваше да лъжа, да се преструвам и да демонстрирам дълбока скръб, каквато не изпитвах?

Единствено заради старците — родителите на Антон. Само че в този момент те наистина изобщо не се интересуваха от мен. Мъката ги сполетя ненадейно и направо размаза нещастниците толкова безмилостно, че сега те като че ли виждаха само нея — земята, върху която бяха размазани. И хищната паст на прясно изкопания гроб. И ковчега — оловната кутия, облицована със скъпо палисандрово дърво, с бронзови дръжки и засукани винетки.

Погребението беше луксозно. VIP-погребение. Прости ми, господи, грешната душа.

Но в крайна сметка аз наистина не бях човекът, измислил всички тези гадости. А приятелите и близките на покойния.

Аз не бях човекът, който се възхищаваше от изобилието именити личности край гроба и от мястото на „Ваганкинското гробище“, с което успяхме да се сдобием въпреки всичко.

Аз не бях човекът, който с педантичността на старателен счетоводител изчисляваше колко ще струва мероприятието.

И в крайна сметка аз не бях човекът, който, скърцайки със зъби, забелязваше възмутителното спокойствие на вдовицата. С нов черен костюм „Шанел“ с креп, докаран спешно от Париж направо от улица „Камбон“. И с широкопола шапка с воалетка.

Между другото, шапката я направи за два дни една майсторка от Питер, която с невероятна бързина си спечели славата на модна шапкарка. Тази сръчна жена се появи на бял свят много своевременно. Хората от нашите кръгове дълго удържаха фронта, без да приемат традициите в носенето на шапки, но вече сдаваха позициите си. На мода вече излизаха конните състезания и току-виж в лек тръст сме стигнали и до турнирите по поло. И къде ще се денеш тогава без една дузина шапки? А освен това ходехме и на погребения. И траурната шапка с воалетка беше съвсем comme il faut.

Освен това на ръцете си носех стегнати ажурни ръкавици, които, естествено, също бяха черни. Но бях сложила пръстените си върху тях. Зная! В онзи момент това не беше толкова популярно, колкото шапките. Още по-добре. На безименния си пръст под тънката венчална халка „Тифани“ — скромен дар от покойния, носех седем грама чисто злато от „Картие“.

Парижката пола едва покриваше коленете ми. И гледката май че беше малко предизвикателна.

Но, мили боже, защо описвам толкова подробно нещата, които бяха облякла и обула?

Ами, ето защо.

Със сигурност знаех, че сега десетки очи не се разсейваха с подробностите около погребението, а разглеждаха изключително и само мен.

В упор.

Безсрамно.

Притежателите им бяха сигурни, че няма да се обърна и затова бяха спокойни. Иначе щяха да ме гледат тайно и предпазливо. Защото знаеха, че понякога не бях много приятна в общуването. Например можех да задам неудобен въпрос.

Но не и сега. И затова ме пронизваха с погледи.

И заедно с тях, но за разлика от тях съвсем съзнателно, аз също се разсейвах от онова, което се случваше в момента.

И отговарях наум на въпросите на онези, които гледаха съсредоточено.

Към мен.

Но не и натам, където би трябвало да гледат.

1980

Онова, което наричат „тишината на празното жилище“, всъщност изобщо не е пълна и абсолютна тишина. Да, ако се замисли човек, това изобщо не е никаква тишина.

А аз се замислих. Имах време и безкрайна възможност да го направя.

Замислих се и го запомних. Излиза, че съм го запомнила за цял живот.

Прословутата „тишина“ се състои от над десетина толкова обикновени и обичайни звуци, че скоро просто преставаш да ги чуваш.

Събрани накуп, те се сливат в непрестанната песен на ежедневието, чието име е „тишината на празното жилище“.

Искате да знаете какви са тези звуци ли? Моля.

Тиктакането на часовника, който, разбира се, всеки притежава.

В онова жилище, чиято тишина навремето слушах до оглупяване и до умопомрачение, това беше оглушителното тракане на големия евтин будилник, който многократно бе падал или по собствена инициатива, или защото на някого му бе хрумвало да използва тиктакащия механизъм в качеството на материално оръжие.

Но така или иначе, сега корпусът на будилника беше доста смачкан и за по-сигурно, облепен със стегнатата примка на син изолирбанд.

Голямото му изпъкнало стъкло беше пукнато, но по чудо се държеше на мястото си, прикривайки стрелките. А те въпреки всичко се движеха унило по вечния си маршрут.

Казано накратко, колкото и да е странно, будилникът работеше безотказно и, ако го навиваха навреме, в нужния момент дрънчеше оглушително.

А освен това непрекъснато тракаше.

И това беше първият различим звук на „тишината на празното жилище“.

Втори по значение стана звукът на монотонно падащите капки.

Жилището беше запуснато, от онези, които непрекъснато даваха под наем, и се намираше в спалните квартали на Москва, както ги наричаха тогава, имайки предвид мръсните работнически покрайнини.

Затова вторият звук без никакво съмнение беше точно знаков.

В такива жилища крановете вечно капеха и едрите капки задължително падаха във винаги мръсните, колкото и да ги търкаш, олющени мивки. На свой ред те непрекъснато течаха и се задръстваха. Тогава — по онова време владеех този ритуал до съвършенство — трябваше да положиш известно усилие и да развъртиш пластмасовото коляно — извитата тръба под мивката. Пропитият с лоясала мазнина зловонен чарк не се поддаваше веднага. Но в крайна сметка ти се подчиняваше, премляскваше глухо и падаше в предвидливо сложената под него празна тенджера. А след него се свличаше и токмак от сплъстени остатъци от храна.

И така задръстването беше почистено.

Между другото, това, разбира се, е отстъпление. Но, уви, в никакъв случай не е лирическо.

Трети в симфонията на тишината беше утробният звук на шахтата за боклук, която шумно поглъщаше поредната порция отпадъци.

Четвърти беше ръждивото скърцане на раздрънканата кабинка на асансьора.

Петият бе хищното тракане на решетката му.

Разбира се, имаше и други звуци. И в различните жилища те бяха различни.

Сигурно понякога галеха слуха. Например мелодичното отмерване на часовете или слабото звънтене на кристалните висулки на полилеите, разтревожени от лекия полъх на вятъра.

Но като че ли наистина имаше нещо, което по някакъв начин съответстваше на твърдението на класиката, че всички щастливи хора не забелязваха обичайните звуци в домовете си.

И вероятно точно тези щастливци един ден бяха измислили понятието „тишината на празното жилище“, а след това то бе започнало да се предава от уста на уста, беше се разнесло като ехо в пространството, беше посипало като пръски на щастливо озарение чистия лист и се бе превърнало в литературно клише. Просто в една фраза.

А нещастните хора, независимо от какво произтича и в какво се състои нещастието им, чуват звуците на празното жилище. Обречени са да ги чуват. И всеки чува своите звуци.

Навремето слушах тези гнусни звуци в едно скапано двустайно апартаментче, което беше само една стотна от гигантския улей и бе скътано на втория етаж на дванадесететажната постройка. С него бяхме като две сестри — близначки в хаотично струпаните все така унили грамади, устремени към мрачното небе.

Честна дума, тук слънцето се появяваше рядко. Много по-рядко, отколкото в уютния градски център. А когато се появеше, пак не можеше да надвие тукашната мрачна мъка — посърваше, избледняваше и в крайна сметка бързо изчезваше надалеч от тези места.

Всъщност може би така си мислех само аз.

Всичко наоколо, включително и слънчевата светлина, се виждаше през призмата на мътните стъкла на чуждото жилище със съдрани тапети, подозрителни петна по тавана и мебели, които като че ли бяха събрали на бърза ръка от околните бунища.

Взехме си жилище под наем, когато Антон помисли малко и реши, че съвместният ни живот по-скоро би могъл да донесе голяма изгода, отколкото обратното.

Разбира се, той мислеше за собствената си изгода.

По онова време на мен изобщо не ми беше до размисли.

Аз летях. Естествено, с криле и, разбира се, в облаците.

Казано накратко, това беше любов. Истинска, първа. А унилата обреченост на чуждото жилище, обзаведено с мебели от бунището, забелязах малко по-късно.

Всъщност мебелите изобщо не бяха от бунището.

Всичко започна точно в момента, когато в съзнанието ми за пръв път зазвучаха звуците на празното жилище, които се чуваха йезуитски ясно в тишината.

Разбира се, най-важният звук беше дрънченето на асансьора.

Защото асансьорът беше този, който отдалечаваше Антон от мен. Винаги в неизвестността. И то в истинската неизвестност, която се ширеше в пространството и времето, защото аз никога не знаех със сигурност къде и за колко време отива любимият ми.

И същият мръсен, зловонен асансьор, издраскан отгоре до долу с мръсни думи, довеждаше щастието ми обратно.

Затова дрънченето на кабинката беше най-важният звук.

Останалите звуци чувах по инерция, убивайки времето.

Беше септември.

С Антон се запознахме през юни.

Явявах се на кандидатстудентски изпити в Московския държавен университет. И сигурно щях да вляза от първия път. Бях провинциална отличничка, златна медалистка, победителка на всевъзможни олимпиади, гордостта на училището. А на това отгоре бях отчаяна фантазьорка, която, както всички провинциални отличнички, си мечтаеше за всичко наведнъж.

За престижен институт.

За блестяща кариера.

За верни приятелки, за влюбени приятели и, естествено, за принца.

Между другото, доколкото вече съм разбрала, ненаситната алчност на провинциалистите, които искат да получат всичко и веднага, изобщо не произтича от гадните особености на местните натури.

Нещата са далеч по-прости. Тъй като са лишени от повечето неща, от които обитателите на столицата се ползват, без да се замислят, те си мечтаят. Просто не им остава нищо друго.

Мечтите са опасно нещо. Когато се промъкнат в душата, те имат навика да растат и да набъбват, запълвайки цялото пространство около себе си. И просто няма нещо, за което да не мечтаеш в тихата звездна нощ. Провинциалната душа попива жадно като гъба абсолютно всичко. И вярва във всичко.

Аз не бях изключение. И сега няма да се оплаквам. Естествено, разочарованието не ме подмина, но за това ще стане дума по-нататък.

А на този етап съдбата ми демонстрира известна симпатия и започна с това, че ми изпрати принца.

След като подадох документите си в приемната комисия на Московския държавен университет, заедно с три провинциални абитуриентки като мен, които изпадаха ту във възторг, ту в ужас, тръгнахме да се потопим в столичния живот.

Това също беше част от мечтите ни и нямаше защо да протакаме.

Някъде между другото чухме: „мазето на Рождество“. Уточнихме плахо какво е това. Ставаше дума за едно малко питейно заведение на булевард „Рождественски“. Намираше се наблизо, на три спирки с метрото от тогавашния булевард „Маркс“ до тогавашната улица „Кировска“.

Влязохме в бара след час и половина, след като висяхме на огромна опашка.

Вътре беше тъмно, тясно, музиката гърмеше оглушително, масите бяха лепкави, но на никой и през ум не му минаваше да помоли да ги избършат. Пък и нямаше кого да помолиш за тази дребна услуга. Величественият като чистокръвен принц и надменен като индийски махараджа барман се извисяваше над стойката на бара в ореола на ритмичните проблясъци.

Изглеждаше почти като божество. Владението му беше великолепно дори с мръсните петна по масите.

Това беше истински бар.

С коктейли във високи чаши с пъстри сламки. С парчета портокали отгоре и бучки лед вътре. С цветомузика.

Всичко се случи след третия коктейл.

„Ей — каза някой зад гърба ми, — хайде да излезем навън. Да се целуваме.“

Обърнах се, без да разбирам какво точно искат от мен.

Зад гърба ми, извърнал леко царствената си глава, обрамчена с грива тъмна коса, стоеше принцът.

Беше неотразим и абсолютно сериозен.

Вече навън, след първите целувки, разбрах, че принцът се казва Антон.

Всъщност в онзи момент нищо друго не ме интересуваше.

2002

Първият въпрос, който ми зададоха сутринта, ме вкара в задънена улица.

— Смятате ли да ходите в офиса? — На прага на столовата, без да чука, се бе появил началникът на службата за сигурност.

Формално тя беше наша — на мен и на Антон.

Но на практика той се подчиняваше единствено и само на Антон и най-вероятно доскоро ме възприемаше просто като един от одушевените предмети в обкръжението на шефа си. Може би доста скъп и изискващ много старателно охраняване предмет. Или тъкмо обратното — предмет, който отдавна му беше писнал. И затова не беше чак толкова ценен. И нямаше да е кой знае какъв проблем, ако по някаква причина внезапно излезеше от строя. При всички случаи този предмет имаше замяна и тя се намираше в постоянна бойна готовност. Ако не друг, то началникът на личната му охрана знаеше това със сигурност. Впрочем, аз също го знаех.

Но сега ситуацията радикално се промени.

Любимият му шеф — от свои източници знаех, че главният охранител беше искрено привързан към Антон — в известен смисъл също се бе превърнал в предмет. И беше изчезнал от повърхността на земята.

А пък охранителят беше останал.

И както да въртеше и да го сучеше — а те вероятно бяха въртели и сукали и така, и иначе — сега трябваше да работи за мен. За бившия предмет.

Всъщност той имаше избор.

Но не подаде молба за напускане.

За сметка на това аз му зададох неочакван въпрос.

Наложи ми се да изоставя кафето, на чиято първа чаша се наслаждавах в тишина и спокойствие. Едно отдавна забравено чувство.

— Не ви ли предадоха нареждането ми?

Въпросът прозвуча неочаквано. Дори и за мен.

Оказа се, че мога да повтарям абсолютно точно интонациите на Антон, които всъщност не можех да понасям. Извинете за глупавия каламбур. Не можех да ги понасям, но преди.

И изобщо не ми се бе сторило, че ги повтарям, защото началникът на службата за сигурност също ги чу. И нещастникът дори потръпна.

Нали вече ви казах, че между тях се бе случила някаква трогателна история, в която Антон бе направил много голяма услуга на охранителя, спасявайки го с цялото могъщество на огромните си възможности или от затвора, или от нещо по-лошо. Казано накратко, той беше сигурен в предаността на главния си телохранител и дори обичаше да се хвали с нея. Най-вероятно това сгряваше душата му.

Но мен изобщо не ме грееше. Затова не виждах причина да говоря другояче.

И не смекчих тона.

— Предадоха ми, но…

— Какво „но“? — Определено бях овладяла интонациите на Антон.

Дори не интонациите, а начините на общуване, които прилагаше. Любимият му бе да прекъсва човека и да не му позволява да довърши изречението си, дори когато е ясно, че има какво да му каже. Понеже знаеше, че това страшно потиска съзнанието. Особено ако съзнанието не е свикнало с такъв начин на общуване.

А охранителят със сигурност не беше свикнал.

Тоша се бе сближил с този задължен и най-вече готов, ако се случи нещо, да го прикрие с гърдите си човек. Водеше го със себе си в сауната и на корта, ако нямаше под ръка достоен партньор. В колата си позволяваше да си бъбри приятелски с него.

И изведнъж го треснаха по главата.

Може би не бях права.

Само че тази грамада от мускули с волева брадичка и мощна челюст нямаше да ме прикрие с тялото си. И това беше сигурно.

А освен това заговорих с тази нотка случайно, което означаваше, че почти със сигурност това беше правилно.

— Само исках да уточня дали да подготвя кортежа?

— А вие как мислите?

— Не зная. Затова питам.

Май че се засегнахме.

Нищо, миличък, свиквай.

Всъщност решението да тръгна с кортеж, повтаряйки с точност маниера на покойния си съпруг, взех току-що, забелязвайки притеснението на охранителя.

— Не разбирам въпроса ви. Или вие смятате, че ще ръководя компанията от тук?

От вилата, където вашият скъп шеф ме залости със средновековното йезуитство на сатрап.

„Защо трябва да стоиш в града? Там има задръствания, мръсотия, смог. Дрехите и без това си ги купуваме от чужбина. Пък и къде ще ги обличаш тези дрехи? Трети път преустройваме дрешника и пак е тесен. А къде другаде ходиш, освен в козметичния салон? Но, доколкото зная, там се разхождате неглиже…

Ами на изложба? Зарежи тая работа. На една кралица не й отива да се блъска в тълпата гладни откачалки, които се представят за ъндърграунд. Кого от творците иска да види ваша светлост? Честна дума, предпочитам да го докарам тук с целия му багаж, защото така ще ни е по-спокойно.

Ами на театър?…“

И тъй нататък…

Но, естествено, тази претенция вече изобщо не можеше да бъде адресирана към началника на охраната. Пък и сега това изобщо не беше претенция. А по-скоро спомен.

Той мълчеше и най-вероятно в него бушуваше буря от неприятелски чувства.

Но не си отиваше.

Май че имаше още нещо.

— Слушам. Кафето ми изстива.

— Извинете. Следователят от прокуратурата се интересува кога можете да му отделите време?

— Защо? Нали вече разговаряхме.

— Имало още някакви формалности.

— Формалности ли? Да не би да се съмняват, че това е нещастен случай?

— Не се съмняват.

— А вие?

— Какво значение има?

— Така ли? Доколкото зная, вие отговаряхте за сигурността на Антон Василиевич. А сега отговаряте за моята. Значи вече не отговаряте, така ли?

— Да напусна ли?

— Ще си помисля.

За миг той застина, но това беше достатъчно, за да разбера колко смутен и дори притеснен е нашият, или по-скоро моят, главен охранител.

По принцип той бе готов за такъв обрат на събитията, но дълбоко в душата си все пак се надяваше на някакво чудо.

Точно на чудо.

Че любимият му шеф изведнъж ще се върне жив и невредим, сякаш изобщо не е тупнал като камък от височината на птичи полет, омотавайки се във въжетата на парашута. Като на това отгоре в последната отсечка на стремителното си падане се бе врязал в близките скали и се бе размазал. След което, вероятно за да няма никакъв шанс, бе пльоснал в бездната на студеното северно море и известно време се бе поклащал на повърхността във вид на обезобразен труп, но въпреки това бе успял да потъне. Заедно с парашута. Което се случвало много рядко, както твърдяха специалистите.

Но той успял.

И после цял екип от водолази измъкваше тялото от дълбините. Такива ми ти работи.

Маниакалният стремеж на Тоша да надмине околните във всичко, да ги изненада и най-вече да ги шашардиса, накрая се превърна във възможно най-отвратителна гримаса.

А патосът се състоеше в това, че този път тя не беше предназначена за някого, а за самия него.

Но аз се отвлякох.

Охранителят продължаваше да стои на вратата.

А, да, прокуратурата, формалностите, часът на срещата.

— Кажете му да дойде другата седмица.

— Ще му кажа.

* * *

Най-сетне той се махна.

Но кафето ми наистина беше изстинало.

И насладата се изпари заедно с тръпчивия му аромат. Естествено, можех да си поръчам втора, трета и тридесета чаша, дяволите да ме вземат! Можех изобщо да не ходя никъде. Нямах спешна работа в града и знаех това точно толкова добре, колкото преди го знаеше Антон. Нещата бяха толкова кофти и дори по-зле от кофти, че настъпи затишие. Дори не ни атакуваха. Просто чакаха.

И въпреки това, следвайки неотклонно традициите на Антон, щях да отида навреме.

Сиреч, по времето, когато ходеше той.

И нито минута по-късно.

Това е.

1980

В действителност принцът се оказа същият провинциален абитуриент, каквато бях и аз, само че със стаж. Вече една година се мотаеше из Москва, тъй като бе останал извън борда на юридическия факултет.

В онези години амбициозните абитуриенти от провинцията по принцип бяха започнали да покоряват столичните върхове от най-недостъпните места. Всесъюзния държавен институт по кинематография, Московския държавен институт за международни отношения, Московския държавен университет и тъй нататък…

Най-вече и предимно заради задръстената си провинциална наивност.

А след това, едва стъпила на палубата на въжделения лайнер, който според тях водеше право към мъгливите брегове на световното признание или в краен случай на славата на родна земя, храбрата местна хлебарка моментално се озоваваше зад борда. Изхвърлена от лекичкия шут на първия матрос от изпитната комисия. Тогава, след като погълнеше доста от мътната солена и не много чиста вода край кея, провинциалистът окончателно откачаше и продължаваше отчаяно да се катери по същата недосегаема палуба. И, разбира се, отново падаше и потъваше с главата надолу в мътните крайбрежни води.

Понякога се удавяше. Но понякога изплуваше на повърхността. И отново се катереше, и отново падаше.

Макар понякога в тълпата млади първокурсници да се мяркаха пощурели от щастие тридесетгодишни чичковци и лелки.

А още по-често се случваше да поумнее бързо и кротичко да се покатери на борда на някое скапано корабче, което вечно страдаше от хронична липса на екипаж, но за сметка на това кръжеше в столичните води.

Естествено, имаше и още няколко варианта.

Тунели и тунелчета от сорта на задочни и вечерни обучения, подготвителни курсове в съчетание със задължителното каторжно блъскане край конвейерите на московските заводи и други обекти за ударен социалистически труд, където московчани не отиваха дори срещу кюлчета злато. Казано накратко, неудачниците получаваха общежитие, в паспорта им удряха печат за временно московско жителство, а на челото им се лепваше незаличимото клеймо на временно пребиваващ.

Трябва ли да споменавам, че всички тези гадости изобщо не отиваха на чистокръвния принц… И той не мислеше за нищо такова.

След като бе цопнал във водата, той бързо бе изплувал на повърхността, беше се изкачил чевръсто на кея, бе изтръскал гнусливо капките мръсна вода, беше оправил дрехите си и, без да се озърта настрани, се бе шмугнал из закътаните местенца на пристанището.

А пък там…

Там принцът бързо бе открил хора, които му бяха изумително близки по дух: пристанищни безделници, нещастни пияници, самоуверени нехранимайковци, авантюристи и откровени главорези. По-нататък, както се полага, винаги следваха продажните жени, евтиното вино и бързите мръсни пари, които изчезваха точно толкова бързо, колкото се появяваха. И принцът бе станал разбойник. И дори не разбойник, а скитник. Но скитник, който мисли и който има мироглед.

Всъщност за мислите му ще стане дума малко по-нататък.

Но историята за това как Антон се бе появил в Москва и как бе живял в столицата цяла година се оформи в съзнанието ми някак странно.

Кой знае защо в нея звучеше някакъв ясен морски мотив.

Само че Москва изобщо не беше пристанищен град.

Отговорът дойде бързо — моето щастие почти не се разделяше с китарата и от всички прекрасни песни най-много обичаше една.

В нея се пееше за един град, който се казваше Москва, за една уличка, за една много тясна уличка, за една малка стаичка, която приличала на бъчвичка, и за една жена с герданче между ключиците.

По-нататък следваше нещо морско. Макар изобщо да не ставаше дума за морето.

„Кралете я прокудиха от трона,

отведоха я кораби далеч.

Остана на брега бездомна

една лъжа — любовницата вечна…“

Казано накратко, Антоша пееше за тази истинска жена много проникновено, а на мен, глупачката, ми се струваше, че пее за мен.

Струваше ми се, че наистина беше така.

Защото имах „тънка бронзова ръка“, а също така имах и „тъмни печални зеници“. Определено ги имах. И се чудех кой ли ме е сътворил такава и ме е обрекъл на всичко това — Бог или вечният му опонент? И, естествено, много ми се щеше по този начин за мен да мечтаят Пушкин или Блок, но най-вероятно това подхождаше на деветнадесетгодишното момче Антоша.

И той мечтаеше.

Но не за мен, а изобщо…

След като сутрин изпиеше две таблетки ноксирон с бутилка евтин портвайн.

Наистина мечтаеше.

Ту ми се кълнеше в любов. В метрото, в прехода между две станции, във водовъртежа на тълпата. Най-неочаквано падаше на колене и дълго ме гледаше в очите, без да забелязва нищо наоколо.

Ту побесняваше без повод и в същия преход или на спирката можеше да ме удари, не болезнено, но много оскърбително, замахвайки с цяла ръка.

Веднъж от удара му очилата ми със скъпи френски рамки, които Тоша ми беше купил от един спекулант на улица „Столешникова пресечка“, изхвърчаха.

Майната им на рамките, но по-лошото бе, че без тях почти веднага ослепях. По това време късогледството ми беше доста силно — минус два диоптъра и на двете очи. Контактните лещи, операциите с лазер — всичко това дойде по-късно, много по-късно.

А тогава хората на спирката изплашено отскочиха встрани, защото физиономията на любимия ми беше свирепа. Аз безпомощно шарех с ръка в пространството, опитвайки се да задържа съкровището си.

Бях натрупала горчив опит от внезапните раздели.

Щастието можеше да изчезне внезапно, отблъсквайки ме грубо насред улицата или пошепвайки нежно в ухото ми: „Постой малко в градинката. Имам една бърза среща“, и да изчезне в тълпата до късно през нощта.

Имаше един случай, когато седях на пейката в Централния парк за отдих и култура от девет сутринта до единадесет вечерта.

Първо, защото вярвах, че той все някога ще дойде.

Второ, защото нямах къде да отида. Още не разполагахме с мръсната квартира в „Орехово — Кокосово“, спяхме у приятелите и приятелките на Тоша, в общежитията, а понякога и във входовете, в асансьорите и по пейките на гарата.

Незабравимото чакане свърши с това, че ме прибраха в милицията, където моментално, сякаш бе чакал точно този момент, моят мил се появи с един приятел московчанин. Приятелят му размахваше паспорт с печат за жителство, Антон крещеше, че „тези хора не са чели Шекспир“, а аз плачех, защото най-ненадейно ме бяха сравнили с Жулиета.

Всичко свърши добре — пуснаха ни и дори май че ни се извиниха.

Казано накратко, в метрото тъгувах не само за изгубените си очила, които бяха своеобразна, тъй да се каже, специална моя гордост.

И не толкова се страхувах, че куп хора станаха свидетели на унижението ми.

Най-важното беше да задържа Антон, да се вкопча с последни сили в мускулестата му ръка, да стисна зъби и, колкото и да се опитва да ме отблъсне, колкото и да ме удря, да не го пусна нито на крачка. Да не му позволя да се изгуби в тълпата и да изчезне. Може би завинаги.

Между другото, това беше вечният ми кошмар, който живееше в душата ми непрекъснато — насън и наяве. Той си тръгва завинаги, а аз оставам. Сама. В чуждия груб град. Без пари. Без приятели. Без жилище. И най-вече — без него. Значи животът свършва.

И аз се вкопчвах.

Ала в метрото Антон се успокои изумително бързо.

Някаква милозлива жена продължаваше да го увещава и да го държи за ръката, като за всеки случай ме прикриваше с огромното си пълно тяло, но той вече бе взел решението си.

Метаморфозата стана пред очите на изумената публика и разпасаният простак светкавично се превърна в безразсъдно храбър рицар.

Тоша отстрани лекичко добрата жена и скочи на релсите.

Тълпата ахна в предчувствие на най-страшното. Премести се плътно до ръба на платформата с надеждата да види предстоящия кошмар във всичките му кървави подробности. Очевидно всички очакваха миризмата на изгорена плът и овъглено тяло. Освен това влакчето всеки момент трябваше да се появи от тунела. Разбира се, за да довърши трагедията.

Ала не се случи нищо ужасно.

Само се разнесе страшен вой и звън наоколо, а към платформата, разблъсквайки хората, хукнаха милиционери и жени с униформени фуражки и сатенени престилки.

Измъкнаха Тоша горе, извиха му ръцете назад и го повлякоха нанякъде, а аз, ридаейки, си пробивах път подире им.

Незряща, но щастлива.

В поделението на милицията той ми даде с усмивка очилата: „Прогледни, четириоко момиче!“

Милиционерите се умилиха.

Всички някак отведнъж забравиха за плесницата, но за сметка на това разбраха, че момчето е рискувало живота си заради очилата на кьоравото момиче.

И всичко отново свърши благополучно. Пуснаха ни, без дори да ни поискат документите.

Ей така си живеехме.

2002

Офисът представляваше една огромна сграда в центъра с прозорци, които гледаха към Кремъл.

Беше направена от мрамор и стъкло, а около нея имаше един хектар английска ливада.

Из ливадата тук-там растяха сини ели. Бяха почти като онези в Кремъл и затова навяваха съответните мисли.

Всъщност това беше още един маниер от арсенала на Антон — да провокира определени асоциации с щрихи и щрихчета, с детайли, с дреболии и разни наистина сериозни неща.

Например рожденият ден на едно от първите лица в държавата беше съпроводен с появата на огромен букет цветя и скромна кутийка с известен в целия свят търговски знак, отпечатан където трябва, в кабинета на Тоша. Кутийката не беше голяма, но стоеше така, че да бъде забелязана от всеки, който надникне в кабинета му.

За цветята да не говорим — те бяха цяла леха.

Към края на деня Антон изчезваше заедно с ярките подаръци, без да обяснява нищо на никого.

Повечето хора разбираха всичко правилно. Тоест така, както искаше да го разберат Антон.

Никой не знаеше как стоят нещата в действителност, освен мълчаливата охрана, пък и тя едва ли разбираше нещо, защото такива празници можеха да се честват навсякъде.

Както е известно, богатите…

Освен това аз изобщо не изключвах, че подаръкът наистина отиваше по предназначение. А може би, не отиваше. Или отиваше, но не от ръцете на Антон.

Пълна мъгла.

Любимият камуфлаж на Антон.

В резултат на това в съзнанието на хората се пораждаше необяснима увереност в близостта на Антон до върховете.

До най-най-високите върхове…

Подобно величие внушаваше трепет у новаците, а у посветените хора създаваше чувство за непълноценност. „Ако това е така, а аз много ясно усещам, че това е така, значи съм пропуснал нещо, значи нещо е минало покрай вездесъщия ми нос. Ще убия тези гадове!“ — последното се отнасяше до кохортата от собствени чиновници, които отговаряха за връзките с Олимп.

В името на справедливостта трябва да отбележим, че имаше времена, когато тази близост наистина съществуваше.

Но те свършиха.

Там, горе, по принцип седяха „коварни изменници“, които разбираха от тази гнусна работа на кого, с кого и най-вече кога да изменят.

Може би затова в последно време Антон отчаяно се бе вкопчил в прословутия хектар. Също като удавника за онази сламка. „Сламката“ дори в днешната плачевна ситуация безспорно струваше около двадесетина милиона. Но очевидно не можеше да го спаси. Двадесетте милиона, които впрочем вече бяха мои, нямаше да решат проблемите ни. И въпреки това трябваше да се отърва от всичко това колкото се може по-скоро, защото стъклената повърхност на сградата, която отразяваше кремълските куполи, със собствени сини ели се набиваше на очи. И откровено дразнеше много погледи, напомняйки им, че на света има къща, която, както се пееше в детската песничка, някой е построил. А обстоятелството, че този „някой“, макар и не благополучно, все пак е напуснал този свят, едва ли би смекчило каменните души на конкурентите и кредиторите. И те наистина имаха всички основания и да ни презират, и да ни мразят, и да се страхуват от нас.

Всъщност от последното нямаше никакъв смисъл.

По принцип те нямаше от кого да се страхуват, още докато Антон беше жив, а още по-малко сега, когато опустялото му място бях заела аз.

В мига, когато обичайното телефонно позвъняване, от което нито сърцето ми потрепна, нито дъхът ми спря в предчувствие на събитията, донесе благата вест, че мъжът ми Антон Василиевич Полонски е мъртъв, решението беше взето твърдо и необратимо.

Моето решение.

Нямаше да има война и дори нямаше да последва слаба съпротива — щях да развея бялото знаме на безпрекословната капитулация, а после… както се полага, да се оставя на милостта на победителя. Всъщност за въпросната милост имах известни съмнения.

Но вече бях решила. И беше време да се заема с това.

Офисът ме посрещна напрегнато — именно офисът, за хората засега се стараех да не мисля — с осезаемата прохлада на мраморното фоайе. Ако са прави онези, които твърдят, че сградите имат души, сградата предчувстваше предателството. Навремето я обичах, често идвах тук и дори имах свой кабинет. Естествено, той беше сто пъти по-скромен, отколкото този на Антон, но все пак… Сега вероятно го обитаваше някой от мениджърите средна ръка.

Най-близкото обкръжение на Тоша се мъдреше в нови покои. Една модна френска дизайнерка, поканена тук от Ню Йорк, ги бе обзавела с най-скъпите италиански мебели.

Пълна каша.

А Антон бе избрал сам единствено картините.

Затова, когато прекрачих прага, погледът ми се натъкна първо на Малевич.

На огромното му платно върху бялата малко грапава стена.

Под него се простираше ъгловато бюро с размери на малко летище, направено от зелено стъкло на Мурано, монтирано в паяжина от сребрист метал.

Изглеждаше странно и страшно. Крехкият на вид и на това отгоре, според мен, безобразно изкривен метал удържаше тежестта на студената плоскост на масивното бюро, отрупано с всевъзможна техника и заринато с книги, албуми, списания и вестници.

Имаше и червено кресло с тапицирана облегалка.

Сигурно му е приличало на трон. Естествено, то беше на колелца, иначе нямаше как да се придвижи покрай летището във вид на бюро. Но номерът беше в нещо съвсем друго.

Високата облегалка на креслото — трон беше обърната към вратата, което означаваше, че Антон бе посрещал посетителите точно така — с гръб.

Той искаше непрекъснато да вижда картината.

* * *

Аха, ето какво било!

Много мило.

Особено като се има предвид, че покойният не разбираше нищо от живопис и дълго и искрено се смя, когато видя за пръв път репродукция на някакъв кубист.

— Един милион долара? За това?! Аз ще го нарисувам по-добре. И ще е по-евтино, кълна се!

А сега се оказваше, че нито за миг не можел да откъсне очи от картината.

Какво пък! Хората се променят.

Впрочем, като стана дума за хората…

Директорът на секретариата се казваше Вероника. За пръв път се видяхме на погребението.

Изненадах се.

Тя беше доста над петдесетте и не криеше това. Дори не се опитваше да го направи.

В приятния й глас се долавяха леки метални нотки, които не звучаха много естествено, но точно затова тембърът й объркваше. Понякога с нея си говорехме по телефона. Металният глас винаги беше любезен и категорично предан на Антон, прекрасно лъжеше всички останали, включително и мен, и се представяше като Вероника.

А аз в еднаква степен допусках, че в приемната му седи или някоя Барби, или някоя Наоми.

За мен Вероника беше изненада.

И нямаше да е зле, ако това беше последната ми изненада.

— Ами, когато влизаше някой? — Продължавах да се интересувам от проблема за общуването с човечеството в присъствието на Малевич.

— Ако разговорът беше дълъг, той се обръщаше.

— И?… — Огледах се. В другия край на огромния кабинет до срещуположната стена имаше малък красив диван. И миниатюрна масичка пред него.

— Разговаряха.

— Той зад бюрото, а те…

— Да, това е диванът за гости.

— А той никога ли не отиваше при тях?

— Не. Поне пред мен.

— Ами, когато идваха приятели? В смисъл, най-близкото му обкръжение?

— Събираха се в овалната зала. Искате ли да се настаните там?

— Сигурно ще направя така.

— Ще се разпоредя.

Разпоредете се, скъпа.

Малевич върху голата стена и бюрото в сребърна паяжина ме дразнеха.

Книжата щяха да почакат, още повече, че по-голямата част от тях сигурно бяха на сто години.

Всъщност това май че се отнасяше за вестниците.

Те също бяха оттогава. И списанията, и купчината с някакви бележки върху пожълтели късчета хартия. И дискетите. И визитните картички.

Би било интересно да видя как посетителите ги занасяха на бюрото и изобщо дали се приближаваха, за да стиснат ръката на домакина?

И какво правеха след това? Дали се връщаха заднешком в най-добрите имперски традиции?

Жалко, че никога нямаше да видя това и най-вероятно никога нямаше да го разбера.

А всички боклуци от бюрото щях да запратя в камината. Но по-късно.

Овалната зала беше със същите леко грапави бели стени, но без Малевич. В строги рамки висяха картините на някакъв неизвестен за мен художник. Но те бяха мрачни.

Тук също имаше стъкло на Мурано в сребърна паяжина и тапицирани кресла с високи облегалки.

Естествено, едната беше по-висока от другите. Правилно. Дори зад кръглата рицарска маса монархът си оставаше монарх. Почти приятел и почти равен със славните си братя рицари, но никога равностоен.

Гамата на цветовете беше странна.

С рядък за Мурано виолетов оттенък на стъклото, с виолетова кожа на тройното кресло, а килимът на пода беше като виолетово поле, разсечено от черните контури на безупречни геометрични фигури.

Пердетата на прозорците от плътна материя бяха в два цвята — черно и виолетово.

Всичко останало беше чисто черно.

Креслата на рицарите. Корнизите по стените. Матовият дървен таван.

Дали пък моят покоен съпруг не беше станал католик? Ако не ме лъжеше паметта, тези цветове принадлежаха на Ватикана.

Нямаше да е зле да полюбопитствам, но Вероника едва ли знаеше това, а дори и да знаеше, нямаше да ми каже. Много важно.

— Да поканя ли всички топмениджъри?

— Не. Само Юрий Лвович.

— Останалите от ръководството да чакат ли?

— Не. Останалите от ръководството са свободни до следващо нареждане.

— А секретариатът?

Главата си залагам, че тя искаше да попита: ами аз?

И аз щях да отговоря на въпроса й.

— Секретариатът — също. А вас ще ви помоля да останете за малко.

Зърнах едва забележим изблик на емоции в очите й, които до този момент не изразяваха нищо.

Но за кратко.

Усетих го.

— Докато разговарям с Юрий Лвович.

— А после?

— После също ще чакате до следващо нареждане.

Това беше отмъщение за лъжите. По времето, когато те все още ме засягаха.

Тя работеше с Антон отдавна. Някъде от около седем години.

А може би и от повече.

Но нямаше никакво съмнение, че някой ден на всичко му идваше краят.

1980

Идеята да си намерим квартира, естествено, хрумна на Антон, но в резултат на трудното решение на майка ми.

Баща ми беше загинал отдавна, когато бях на пет години, аз не помнех нищо за него, не ми беше мъчно и не се чувствах ощетена. Освен може би подсъзнателно. Вероятно затова светкавично и мъртвешки се вкопчих в първия стабилен и силен на вид мъж.

Единственото, което ме тормозеше в ранната ми младост и то с всяка измината година все повече и повече, беше оскъдността на мизерния семеен бюджет. Но майка ми се напъваше с всички сили и до известно време живях почти щастливо.

Ала всичко свърши — настъпиха други времена.

Разбира се, майка ми не знаеше за съществуването на Антон.

Иначе… Но какъв смисъл има да гадая сега?

Беше ясно само едно — че иначе моята съдба със сигурност щеше да се развие по друг начин.

Тя не знаеше и със свито сърце се примири с мисълта, че по волята на нелепата случайност или, по-точно, на нечия нечестна игра, измама и на царящото в държавата безобразие, талантливото й умно момиче бе останало зад борда на московския институт. Но със сигурност не се бе прекършило и не бе изгубило вяра в себе си. А утроявайки — какво ти утроявайки! — удесеторявайки силите си, сега се бе впило в гранита на науката и на втория път задължително щеше да заеме мястото си на студентската скамейка, което му принадлежеше по право. А дотогава — всъщност в това беше и целият смисъл на компромиса — за момичето наистина беше по-добре да остане в Москва и да свикне с града, още повече, че много малко хора можеха да се запишат на подготвителните курсове. И беше безразсъдно да се пропуска такъв късмет.

Естествено, аз измислих „подготвителните курсове“, като излъгах и за това, че е много трудно да те приемат там.

Тя ми повярва и родителската благословия ме споходи заедно с осемдесет рубли месечна издръжка, която проби огромна дупка в скромния бюджет на мама.

Всъщност по това време съвестта ми изведнъж се лиши и от глас, и от слух, въплъщавайки се идеално в прочутите три маймуни, които, както е известно, не виждат, не чуват и не казват нищо на никого…

Аз не се срамувах, не страдах и дори не се замислях какво представляват тези нещастни осемдесет рубли за моята възрастна и не много здрава майка.

Аз ликувах.

Защото месечната ми издръжка значително увеличи моята привлекателност в очите на Антон.

И странно, но осъзнаването на това срамно обстоятелство изобщо не ме оскърби и дори не ме смути.

Повтарям: аз ликувах.

Ако това беше антична трагедия, на това място вероятно би заговорил хорът, мърморейки нещо за божието наказание, което задължително ще ме докара до лудост.

Но така или иначе, любимият ми разумно прецени, че покривът над главата доста би опростил нашия живот. А останалите пари, заедно с онези случайни печалби, до които продължаваше да се докопва, щяха да ни осигурят почти безметежно съществуване в града, който му бе харесал.

А освен това зад широкия гръб на Антон непрекъснато се мяркаше призракът на казармената примка и всеки срещнат милиционер ставаше два пъти по-опасен.

И в тази връзка квартирата под наем, която беше чуждо, но все пак относително постоянно жилище, му изглеждаше като манна небесна. Защото в нея можеше да се скрие, да се притаи и да изчака.

А какво щеше да стане после?

Антон не искаше да мисли и категорично забраняваше да се говори за това. Той не понасяше неприятните мисли и пропъждаше хората и избягваше ситуациите, които можеха да му ги навяват.

С първите пари, които получихме в Централна поща „до поискване“, отидохме на улица „Банна пресечка“.

В Москва имаше едно тайно местенце, където постоянно се тълпяха няколко десетки странни хора.

Винаги, когато се съберяха, те си разменяха по една-две кратки фрази и бързо се разделяха да търсят нови събеседници.

Като в същото време имаха престорено безразличен вид, с който сякаш казваха: „Не зная кой какво прави тук, но аз просто се разхождам на чист въздух. Какво, не може ли?“

Тълпата моментално обкръжаваше новаците в плътен обръч.

Обръчът трескаво се стесняваше, свиваше се вълнообразно и стремително се разпадаше.

Най-често без какъвто и да било видим резултат.

Новопристигналите попълваха редиците на шляещите се безцелно хора, възприемаха маниерите им и изцяло се сливаха с масата.

Понякога ритуалният хоровод завършваше с някакъв резултат, който всъщност бе видим само за добре набитото око.

Плътна групичка от две-три фигури напускаше разпадналия се обръч.

Разговаряйки тихичко и делово, фигурите се отдалечаваха към близката градинка.

А след това, ако всичко свършеше добре, бързаха към близката спирка на тролея или, пристъпяйки нервно, ловяха такси накрая на булевард „Мир“.

В действителност тук не ставаше нищо изключително. Просто хората се опитваха да дадат под наем или да си наемат жилище.

Само толкова.

Но в имперските времена тази процедура не беше съвсем законна, както много други обичайни днес неща като обмяната на валута.

Затова притежателите на свободни стаи и апартаменти, както и онези, които търсеха жилища под наем, изглеждаха странно и почти зловещо.

Говореше се, че имало и неудачници, които прекарвали на „Банна пресечка“ месеци наред.

Разбира се, тук имаше и професионални посредници, и не съвсем душевно здрави хора или просто безумно самотни личности и за тях ритуалните хороводи се превръщаха в единствената форма за човешко общуване.

Постоянните обитатели на това място задължително предпазваха новаците от контакти с една мила възрастна дама, облечена със старомодно изящество. Усмихвайки се снизходително, тя предлагаше на желаещите луксозен тристаен апартамент на улица „Горки“, напълно обзаведен и на смехотворно ниска цена.

Желаещите, които не бяха предупредени своевременно, хукваха да хващат такси.

Старицата посочваше адреса.

В колата дълго и с видимо удоволствие разказваше на новите си познати, че мъжът й академик е починал наскоро. Че й е било трудно в опустелия дом и че синът й, естествено, е прибрал майка си в прекрасния си апартамент на улица „Смолянка“.

А освен това, че разполагала и с голяма вила във Валентиновка.

И, разбира се, не давала жилището си под наем за пари, защото си имала достатъчно и от пенсията на мъжа си, и от грижите на сина си, и от спестяванията си…

Не, проблемът не бил в парите.

Нещата били много по-сложни и не всеки можел да ги разбере.

Просто не искала скъпият й дом да пустее и вещите, сред които е минал щастливият й и безгрижен живот да тъгуват…

Дълго мислила и накрая се решила…

А освен това новите й познати имали толкова прекрасни лица. И тя виждала в колко затруднено положение са изпаднали и разбирала колко ужасно е да нямаш покрив над главата си.

Пощурелите от щастие наематели се съгласявали с всичко: „Ние сме прекрасни хора, ние сме повече от прекрасни, много точно сте забелязали… Ще се грижим за жилището като за свое… В затруднено положение сме, в страшно затруднено положение сме… направо умираме на улицата“.

Старицата се усмихвала с кротката усмивка на ангел.

Слизали от таксито до някоя наистина тежкарска сграда.

„Един момент — казвала старицата, — ще взема ключовете от домоуправителя. Винаги ги оставям при него, за да не ги изгубя…“

Наемателите потръпват от възторг: държи ключовете си при домоуправителя, колко изискано…

И оставали да чакат, потънали в умиление.

Постоянните обитатели на онова място твърдяха, че старата дама всъщност живеела в комунална квартира.

Разбира се, нямала никакъв апартамент, никакъв мъж академик, никакви деца и никаква вила. Макар че може би навремето е имала.

Старицата стоеше с изправен гръб също като в царските времена и по всяко време на годината носеше на крехките си ръце тънки протрити ръкавици.

Имаше и шапка с воалетка.

Случваха се и такива неща.

Ние също бяхме заобиколени от обръч, но по-нататък нещата се решиха бързо и без каквито и да било проблеми.

Антон винаги бе притежавал едно изумително и очевидно вродено качество — безпогрешно да избира най-доброто, независимо за какво става дума.

А по-късно също така бързо, доколкото позволяваха обстоятелствата, да отнема най-доброто. Или, значително по-рядко, да го придобива по друг начин. Общо взето, да го получава за непрекъснато ползване.

Нещо подобно се случи и в „Банна пресечка“.

С точен поглед, сякаш през половината си живот бе усвоявал занаята на посредник в даването на жилища под наем, Тоша избра сред тълпата две не много млади, но много плахи жени, които очевидно се намираха в необичайна за тях обстановка.

На пръв поглед и двете не бяха московчанки, а интелигентни южнячки — арменки или грузинки. Но любимият ми по неизвестен начин веднага долови, че дават квартира под наем.

По-нататък събитията се развиха напълно в духа на „Банна пресечка“ — светкавично и неясно за околните.

Антон галантно подхвана двете дами, изведе ги ловко от обръча и с глас, преливащ от мека и омагьосваща топлота — можете да ми вярвате, че той умееше да прави това дяволски добре — им зададе само един въпрос:

— Какво предлагате? — Като в същото време окъпа жените в разтопеното злато на жълтеникаво-кафявите си очи, излъчващи сладко медено сияние.

Те моментално заговориха в хор, прекъсвайки се една друга.

Сякаш се изплашиха, че нещо може да се провали и че прекрасният младеж може да си тръгне, отказвайки се от ужасното им жилище.

Нямаше никакво съмнение, че си мислеха точно така. Когато поискаше, Антон можеше да обезоръжи с обаянието си най-различни хора.

Казано накратко, двустайното мизерно жилище, което никога не беше виждало ремонт и дори основно чистене и на това отгоре се намираше в далечните покрайнини, бе предоставено на наше разположение само срещу четиридесет рубли на месец, което беше съвсем поносимо.

Хазяйките не се поинтересуваха от паспортите ни, да не говорим за жителството ни, тъй като бяха удовлетворени от вълнуващата история за двама влюбени студенти, които са се сблъскали с гранитната еснафщина на собствените си семейства.

Дамите бяха от онази порода потомствени московски интелигенти, на които всяка домакинска дейност им бе противопоказна по принцип и чиито ръце притежаваха уникалното свойство да превръщат всички възможни, дори и несметни съкровища в прах. И в чиито домове задължително се въдеха молци, хлебарки и други вредни насекоми.

Като на това отгоре животът на тези прекрасни, талантливи хора с великолепно образование често си оставаше неуреден. Пък и, общо взето, те не се стремяха особено към това.

„Нашите“ бяха сестри, дъщери на прочут навремето арменски цигулар. Всъщност приживе го бяха наричали съветски. И по никакъв друг начин.

Едната бе завършила консерватория и цял живот бе преподавала музика, а другата беше архитект по образование и бе работила в някакво конструкторско бюро.

Сега и двете бяха пенсионерки.

Отдавна бяха погребали родителите си и от гледна точка на материалния живот бяха използвали времето след това изключително и само за да ликвидират всичко, което те им бяха оставили в наследство.

В крайна сметка огромният и вероятно разкошен апартамент в центъра на Москва беше минал през многократни размени, а мебелите, картините и сервизите бяха разпродадени.

Сестрите се бяха омъжвали, разбира се, несполучливо и всеки път се бяха разделяли с мъжете си с определени загуби на жилищна площ.

В крайна сметка целият остатък за двете се изчерпваше със запуснатия апартамент в покрайнините и с една стая в комунално жилище в центъра.

Сестрите живееха в стаята.

За пръв път в живота си бяха решили да дадат апартамента под наем, защото пенсиите едва им стигаха да живеят.

В този смисъл сделката им с нас беше почти безполезна.

Четиридесет рубли по принцип не можеха да решат и една десета от проблемите им.

Те си признаха, че по традиция не пропускат премиера в московските театри, редовно ходят в консерваторията, обичат сладкиши от сладкарницата в „Столешники“… и изобщо, когато тръгнали към „Банна пресечка“, се надявали на нещо повече.

И бог е свидетел, че имаха всички основания да получат това „повече“, ако не беше меденият поглед на младия Лоенгрин, както моментално кръсти Тоша една от сестрите.

Онази, която беше завършила консерватория.

Това малко постопли душата ми, защото аз очевидно не бях единствената, която виждаше в него рицар още от пръв поглед…

И тъй, въпреки съкрушените си планове, сестрите бяха доволни, страшно притеснени от мизерията в апартамента и като че ли дори бяха готови да намалят цената, стига само Антон да намекне за това.

Но той прояви великодушие.

След като ни поканиха да се отбиваме у тях без предупреждение на кафе и сладкиши, дамите се оттеглиха.

Антон, който не излизаше от ролята си, отиде да ги изпрати.

А аз за пръв път останах насаме с чуждото непривлекателно жилище.

2002

Странно, но уникалната способност на Антон да манипулира хората, като откровено им натрапва решението, схемата и маниера си, по феноменален начин се разпростираше във времето и след смъртта му.

Това не можеше да се посочи конкретно, но като че ли беше точно така, защото когато се настаних в овалната зала, седнах с гръб към вратата.

Глупости.

Просто ме мързеше да се преместя.

И сега напрегнато се вслушвах в меките стъпки по виолетовия килим.

Някой затвори внимателно тежката врата след себе си и бавно се приближаваше зад мен. Макар почти със сигурност да знаех кой беше той, все пак не се почувствах добре.

Бях сигурна, че и Антон е изпитвал същото.

Той не беше храбрец и дори на четиридесет години не се бе преборил напълно с детинския си страх от тъмнината и непознатите празни помещения.

Естествено, причината за странния му навик да демонстрира на посетителя собствения си задник се състоеше в стремежа да го стъписа и да го накара моментално, още преди да е събрал мислите си, да търси линия на поведение в неестествена и откровено провокативна ситуация. Това беше очевидната, но не и единствена причина. Вероятно другата беше известна единствено на Антон. И на мен.

Бях убедена, защото знаех със сигурност, а следователно нямаше начин да греша, че той, както и аз, не можеше да понася чуждо присъствие зад гърба си.

Тихите стъпки сякаш на самата съдба — или на самата смърт? — която до един момент се бе старала да не привлича вниманието му и се бе подготвяла да нанесе удар, сигурно всеки път са тревожили и плашили Антон.

Сърцето му е замирало изплашено, а леденият ветрец на ужаса, промъкващ се зад гърба му, е вилнеел свободно в гърдите му.

Но той стоически не е променял позата си.

Вслушвал се е напрегнато в шума, надвивал е себе си, прекършвал е страхливата си душа, учил се е да побеждава собствените си страхове и си е доказвал, че това е възможно.

Но какво общо имах с това аз?

И защо трябваше да треперя в очакване?

Обърнах се рязко и малко по-бързо, отколкото трябваше.

Човекът, който вървеше към бюрото, потрепна и застина на място.

Известно време двамата се разглеждахме съсредоточено.

Съвсем кратко — само в течение на някакви си две секунди.

А после въздъхнахме с облекчение — всеки за себе си.

„Това е тя“ — помисли си Юра, имайки предвид нещо много повече от простата констатация на факта, че зад бюрото седи същата онази жена, която той е предполагал, че ще види тук.

„Това е той“ — признах си наум аз дори с известна радост. И това означаваше, че главният юрист на компанията или, по-точно, ръководител на правния отдел Юрий Лвович Птица очевидно си бе останал същият или почти същият Юра Птицата или Пилето, какъвто си беше в самото начало.

Извинете за баналността.

Само че навремето, не чак толкова отдавна, но естествено не и вчера, а преди около петнадесет години, ние започнахме заедно съвместната си работа. И усещането ни беше точно такова — тръгваме на път, без да ни интересува къде ще стигнем.

Макар че, разбира се, никой не тръгна за никъде.

Седяхме си на едно място в две малки тесни стаички — първият ни офис, който, между другото, се наричаше именно офис. И само толкова.

По-късно, когато се появиха къщи с колони и стени, излети от огледално стъкло, започнахме да казваме „кантората“ или „лавката“.

А сега стана така, че вече нямаше никой от онези, които се тъпчеха в онези две стаички.

Отрядът ни се пръсна в движение и някои вече бяха на онзи свят.

Други спряха някъде в ниското.

Трети обикаляха в съседни води и не искаха да си спомнят нищо от онова време.

Някои може би продължаваха да са тук, но се бяха променили до неузнаваемост и без проблеми минаваха за чужди.

И само Юра Пилето, който почти не се бе променил, стоеше на две крачки от мен и като че ли мислеше за същото.

Преодолях с лекота тази крачки.

И ето че силните, леко понапълнели ръце — всъщност Птицата винаги си беше едричък — ме сграбчиха и като че ли искрено ме притиснаха до широките си меки гърди.

И аз се почувствах добре и спокойно на тези гърди, вдъхвайки слабия аромат на непознатия парфюм, на тютюн, кафе и на още нещо неуловимо, което не можех да определя, а заедно с това и аромата на чужд мъж.

За пръв път мимоходом се замислих за това — за миризмата на чуждия мъж, за чуждия мъж и по-конкретно за Пилето и за чуждите мъже изобщо.

За пръв път ден след погребението на Антон и двадесет и две години след деня на първата ни среща.

Интересно. Не може да се каже, че през тези години не ми се е случвало да прегръщам мъже по различни поводи — за да ги поздравя, за да им честитя нещо или дори за да се пошегувам, но никога и през ума ми не беше минавало нищо подобно.

Значи излизаше, че въпреки всичко съм била много вярна на Антон?

По дяволите!

Вярно, знаех, че никога не му бях изневерявала формално, физически с други мъже.

Но мислено го бях правила стотици пъти.

Както в най-ранната си младост. Измислях си всичко от начало до край до най-малката подробност. И по цели дни или по-точно по цели нощи се наслаждавах на поредната фантазия.

Но в същото време нямах желание за физическа близост с никого.

Въпреки всичко Антон не забравяше съпружеските си задължения.

И дори си мисля, че се сещаше за тях прекалено често.

В това време приятелската прегръдка с Пилето продължи прекалено дълго.

Отдръпнах се, а в очите му се появи мимолетен въпрос. Но може би просто ми се стори.

Така или иначе, това нямаше никакво значение.

Юрий Лвович Птица по принцип не беше герой на моя роман.

— Е, здрасти!

— Здравей.

— На погребението не ти… предложих компанията си.

— Правилно. Сега ще си поговорим на спокойствие.

— Само двамата ли?

— А ти не искаш ли?

— Напротив. Но в такъв случай нека да отидем на друго място. По-уютно или нещо такова… Разбираш ли ме?

— В твоя кабинет ли искаш да идем?

— Може. Но там също…

— Стъкло и кожа сред бели стени, така ли?

— Не. Стъклото, кожата, червеното кресло и червените квадрати са само тук. На върха. Надолу всеки посочваше желанията си и, тъй да се каже, в съответствие с тях… Мисля, че при мен е уютно и дори малко тясно. Искаш ли да идем там и да видиш…

— Друг път. Сега искам да идем на друго място, където можем да си поговорим откровено…

— Не между тези стени.

— Разбира се. Ами, ако се разпоредя да махнат всички „бръмбари“?

— „Слушалки“. Те ги наричат „слушалки“.

— Няма значение. Ще им наредя да махнат „слушалките“.

— Ще ги махнат, разбира се. А пък през нощта или докато те няма, ще сложат други.

— Ами, ако Антон беше наредил да го направят?

— Той нямаше да нареди.

— Добре, да вървим на друго място.

Другото място се оказа близо до мавзолея. Избрахме го, след като повървяхме пеша по тясната, задръстена с хора и коли улица „Никитска“.

Охраната от трима еднакви момчета старателно ни следваше на известно разстояние, изпълнявайки точно указанията.

Когато напусках офиса, отново си спомних нужната фраза и я произнесох толкова естествено, сякаш всеки ден издавах заповеди.

„В режим за външно наблюдение“ — казах. Небрежно, в движение, както го правеше Антон.

Птицата потръпна и се огледа изумено.

В този поглед и в мимолетната му уплаха дори се мярна леко подозрение.

Какво пък, ако Антон Василиевич наистина бе решил да командва от онзи свят охраната си, избирайки за проводник мен, нека я командва.

Аз нямах нищо против.

Нали в крайна сметка в момента неговите юнаци пазеха моя живот.

Нека ги командва.

До входа на кафенето, чиито големи витрини бяха направени така, че всеки от улицата да вижда всеки вътре, охраната изостана и органично се разтвори в тълпата от хора.

Къде ли можехме да се денем в този аквариум?

Всъщност ние нямахме намерение да се дяваме никъде, а си избрахме маса до прозореца.

Сякаш седяхме на улицата, а суетната тълпа се носеше покрай нас и по чудо не ни удряше с лакти, колене, чанти и куфарчета.

Тук готвеха изумително добре, макар да сервираха непретенциозно.

Настъпи моментът да си поговорим откровено за сериозни неща.

Но преди всичко аз се поинтересувах:

— А защо смяташ, че Антон не би се разделил с играчките си от сорта на подслушване, следене и други шпионски щуротии?

— Точно защото това бяха любимите му, а напоследък и единствените му играчки. Бизнесът ни е доста зле и мисля, че ти общо взето знаеш за това. Всъщност през последните два-три месеца нямахме работа и цареше пълна тишина. Всички се изпокриха по дупките си, опашките им се разтрепериха и само чакаха краят. И Антон също го чакаше. Разбира се, не този, който се получи в крайна сметка. Но и другият е страшен. И за да не се страхува чак толкова, докато чака, той си играеше на войници. Или по-точно на шпиони. Всъщност той винаги е имал слабост към секретните служби. Нали разбираш: пароли, кодови думи, спътникови телефони вместо мобилни. Куп охрана… Вътрешно наблюдение, външно наблюдение, наблюдение на наблюдаващите.

— От дете е обичал шпионските филми.

— Ясно. И не е само той. Момчетата пораснаха, появи се възможност и започнаха да си играят истински на шпиони. Но до известно време всичко беше в границите на нормалното. А когато започнаха да ни обсаждат отвсякъде, играта се превърна в мания. Всъщност допускам, че той наистина се е страхувал за живота си. Понеже се появиха страшно много недоброжелатели. За разлика от доброжелателите, от които не остана нито един. Имам предвид застъпниците ни на високо равнище. Знаеш ли, дълго си мислех за причините за нашия крах. И накрая реших, че най-голямата грешка на Антон се състоеше точно в това, че във всяка игра той правеше най-големият и единственият залог пред високопоставените покровители.

— Не само той.

— Така е. Но той абсолютизира тази технология. Работеше без предпазни мрежи, както казват цирковите артисти. И освен това не използваше възможностите само за добро. В никакъв случай. Хвърляше основните сили във война.

— Той наричаше това „да си другаруваш срещу“ някого.

— Умен човек. Затова, когато редиците на покровителите оредяха, а след това изобщо изчезнаха, Антон Василиевич се озова до продъненото корито, а зад него остана само добрата бабичка. Извинявай, разбира се, че не става дума за теб, казах го образно. Оказа се, че зад него има цял легион с копия и пики. И, както се досещаш, с крайно неприятелски намерения.

— В такъв случай може би шпионските му страсти изобщо не са се разиграли на маниакалнодепресивна почва?

— Естествено. Макар че имаше и такъв синдром.

— Без съмнение. И въпреки това ти смяташ ли… че той наистина загина случайно?

— Абсолютно съм сигурен. Нали бях един от първите, които отиде там, и дори може да се каже, че полицейското разследване се извърши пред очите ми. И всичко беше сериозно, съвсем професионално. Не го направи майка Русия. А ти наистина ли се съмняваш?

— Не. Но, кой знае защо, следователите от прокуратурата отново искат да ме видят.

— Това са формалности. Там останаха разни негови неща, в смисъл имущество. Разни дреболии. Но по закон те са длъжни да ти предадат като на единствена наследница всичко до последния цент. Или гулден.

— Да, сигурно е така. И аз си помислих същото.

— Извинявай, че те питам, но кой си е помислил друго?

— Всъщност никой. Вашият главен охранител нещо ми се дуе.

— Гена ли? Глупак. Все още се надява, че ще запази позициите си, щата си, парите си.

— Интересно как?

— Ами, да речем, като те наплаши. Първо ще ти внуши, че смъртта на Антон не е била случайна или поне ще породи съмнения в душата ти. А на следващия етап ще стане дума за твоята сигурност.

— Изключено.

— Защо? Виждам, че вече си се замислила за това.

— Независимо дали съм се замислила или не, няма смисъл да ме плаши. Всъщност точно за това исках да си поговорим. И така, решението ми е взето. Според мен то е единственото възможно, но дори и да не е, едва ли ще го променя.

— Какво е това решение?

— Просто като истината. Да върна всичко. На всички. Всеки кредитор трябва да е удовлетворен, ако не напълно, то максимално. За целта ще продам всичко, което е останало, без да се пазаря и да чакам по-добри времена. Това е! Разбираш ли ме? Недвижимото имущество, колите, техниката, заводите, вестниците, параходите, лицензите, технологиите, запазените марки. Ако се наложи, и къщата. Онази, в която живея в момента. Колата, която карам. И между другото, онзи легион от кредитори и врагове, както ги нарече ти, би трябвало да знае това. Или по-точно да вярват в това. Наистина съм готова да дам всичко, включително и собствените си дрънкулки. Дори да продам дрехите си на търг, за да покрия дълговете на Антон. Ако парите не стигнат — извинете! Няма да изляза на улицата.

Пък дори и да изляза, няма да спечеля кой знае колко. Старичка съм за този занаят. Всичко останало е изцяло на тяхно разпореждане. Това е моето решение. Какво ще кажеш?

— Ще кажа: браво. Това е единственото правилно решение. Единственото.

— Слава богу! Намерих съмишленик. В такъв случай, я ми кажи…

— Дали дебитът ще съвпадне с кредита ли?

— И ако не е съвпадне, горе-долу каква ще е разликата?

— Ще съвпадне и дори ще имаш известна печалба. Вярно, съвсем мизерна. Поне ще можеш да не пипаш къщата и колата, да не говорим за дрехите и дрънкулките. Останалото ще отнеме време. Това, което, между другото, фатално не достигаше на Антон. Но ако ти наистина смяташ да заявиш позицията си ей така, директно, както пред мен сега, мисля, че хората ще почакат. Освен това твоята персона не предизвиква негативни настроения у никого. В смисъл, че като те държеше настрани от бизнеса, Антон Василиевич, без да иска, ти направи услуга. Неоценима. Никой не те е намразил, както мразеха него. И дори точно обратното. Предишните ни партньори — онези, които те помнят още от времето, когато беше в бизнеса, ти съчувстват. Общо взето, независимо дали ти е приятно или не, в очите на общественото мнение ти си жертва. Което означава, че си от едната страна на барикадата заедно с онези, които Антон засегна по един или друг начин. Ти си заедно с легиона. Което означава, че ще проявят разбиране. И ще чакат. На този етап не виждам друг проблем.

Пълното добродушно лице на Птицата излъчваше увереност и спокойствие.

Светлите му, малко оцъклени очи, обрамчени с гъсти руси мигли, ме гледаха нежно, с одобрение и с предишната братска любов.

Изглежда той наистина се радваше на това, което чу и от сърцето му падна тежък камък.

И от висотата на полета си подхвръкналото Пиле наистина не виждаше далеч по-сериозните неразрешими проблеми, които току-що се очертаха в небесата.

Докато гледах света с неговите спокойни, малко насмешливи очи, аз също не виждах никакво облаче.

Наоколо се стелеше прозрачна безкрайна синева.

А на хоризонта дори затрептя лъч надежда.

Слаб, но все пак видим.

— Знаеш ли какво? — казах, всъщност без да храня кой знае каква надежда. — Ами мините? Онези, африканските… Спомняш ли си?

В течение на секунда той искрено се опитваше да разбере за какво става дума.

След това схвана смисъла на въпроса и ме погледна със съжаление. И дори с известно разочарование.

Сякаш в началото тази стара жена му се бе сторила съвсем нормална, вменяема и дори прагматична.

И изведнъж — на ти сега.

Ама, че работа.

Той мълчеше, но аз нямах нужда от думите му.

Дори така беше по-добре, защото имах шанс да се реабилитирам бързо, докато съмненията не бяха разрушили сериозно вярата му.

В мен.

— Не зная защо изведнъж се сетих за тях. Вярно, доколкото си спомням, това беше последният ми проект. И после се появи онова, заради което нишката се прекъсна. Разбираш ли?

— Разбирам… — Пилето въздъхна с облекчение.

Говорех убедително.

Да, очевидно беше точно така.

— Разбирам — повтори замислено той. — Само като си помислиш: диамантени находища! Звучи като име на роман. Само че, знаеш ли, отдавна не съм чел нищо такова. Джек Лондон или Майн Рид. Няма значение. Макар че може би има смисъл да се поинтересуваме от лиценза. Толкова години минаха…

— Почти пет.

— Четири. Нали там имаше война, а после като че ли всичко се оправи. Значи има някакво правителство. И може би то дори е демократично…

Той беше готов да продължи разсъжденията си.

Но за мен безполезността на този опит вече беше очевидна.

И нямаше смисъл да си губя времето с напразни разсъждения.

Нямаше абсолютно никакъв смисъл.

1980

Отначало се радвах на квартирата като малко дете.

И точно както малките деца правят торти от пясък „на ужким“, се опитах да разкрася мизерното пространство.

Именно „на ужким“, защото нямах реална възможност да променя каквото и да било.

Най-вече защото нямах пари.

Нито копейка, с която да разполагам лично.

Всичко, което ми изпращаше майка ми, моментално, още на гишето на Централна поща, изчезваше в джоба на дънките на Антон.

Да не говорим за онова, което понякога успяваше да спечели сам.

Веднъж месечно получавах три рубли „за лекарства“ — ставаше дума за специфичните ми женски нужди.

Тези пари ми стигаха и за два от най-евтините чорапогащници от Тушинската трикотажна фабрика, която щях да помня до края на живота си.

Другите редки нови попълнения, като например френските рамки за очила срещу петдесет рубли, дънките, обувките и дори бельото, се появяваха при мен изключително и само по волята на Антон в съответствие с неговото настроение и с представите му за това какво трябва да нося и как да изглеждам.

Например след като веднъж се зазяпа по героинята на някакъв филм — нямахме телевизор в квартирата си, но често ходехме на кино — Тоша реши, че трябва да се преобразя в нейния стил и щедро спонсорира пребиваването ми във фризьорския салон.

Актрисата, която му хареса, беше ярко рижава и остригана като „тифозно кученце“. Докато режеше кичурите на пищните ми пшенични коси, фризьорката плачеше заедно с мен. А преди това целият фризьорски салон се опитваше да ме възпре от тази очевидна глупост. Аз надрънках някакви дивотии за това, че ще се снимам в „Мосфилм“ и че извергът режисьор ми е поставил категорично условие.

И те ми повярваха.

Впрочем, колкото и да е странно, портокаловата къса прическа ми отиваше. Очевидно на една жена на осемнадесет години й отиват много неща, ако не и всичко.

Тоша остана доволен.

А аз се сдобих с допълнително перо за разходи — „за фризьор“.

Всъщност това изобщо не можеше да стигне за благоустройството на вехтото жилище.

Със свито сърце разпорих две пъстри басмени поли, които си носех още от къщи и които ми бе ушила приятелката ми.

Добре, че по това време на мода беше „макси“ и се носеха поли до петите. Платът стигна да направя някакво подобие на кухненска покривка и пердета, които да скрият прозореца на кухненската врата.

Между другото, стъклото беше пукнато и, естествено, скоро окончателно се счупи. И пердето от пола свърши много добра работа.

Из прахоляка в горните шкафове най-неочаквано открих кутия с маслени бои. Може би някой от съпрузите на сестрите е бил художник или по-скоро учител по рисуване, но това не беше важно.

Боите бяха леко засъхнали, но все още можеха да свършат работа.

С тях нарисувах засмени муцунки, цветчета и още някакви неясни силуети по мръсно сивите плочки в банята. Там, където все още имаше такива.

А големите пространства от грапав бетон — там, където плочките вече бяха изпадали, се опитах да скрия пак с боите, но избрах по-ярки цветове.

Мизерията не изчезна. Но поне мрачното еднообразие не угнетяваше чак толкова погледа. И следите от течове по стените, които не можеха да се измият с нищо, не се набиваха на очи.

Антоша пуфтеше, но не пречеше на къщната ми работа и аз бях щастлива.

За кратко.

Любовта ми към олющената квартира се изпари бързо, макар това да беше истинска, искрена и вероятно трогателна любов към първото ни съвместно жилище.

Но тя изчезна моментално, след като разбрах в какъв капан за мен се бе превърнало нашето първо жилище.

Оказа се, че тревожният скитнически живот имаше едно неоспоримо предимство — ние непрекъснато бяхме заедно. Или, по-точно, аз непрекъснато бях с него. Както стана ясно, просто защото нямаше къде да се дяна. И той ме тътреше подире си като тежък куфар, който, според известната сентенция, ти е жал да изхвърлиш, но ти е дошло до гуша да влачиш.

Но той ме влачеше.

С появата на квартирата всичко се промени.

Сега куфарът беше захвърлен в ъгъла и временно забравен.

Тоша ме остави в празния апартамент, като от време на време се отбиваше, за да ми подхвърли храна и да провери дали съм жива.

И не допускаше нищо друго — например че бих могла да отида някъде. И беше прав, защото аз, естествено, не се дянах никъде и по принцип не можех да се дяна където и да било.

Сега, както се казва, със задна дата разбирам, че докато скитахме заедно, страшно бях омръзнала на Антон и най-вероятно през някой много гаден ден той просто щеше да ме остави за пореден път на пейката и да изчезне завинаги.

Тук имаше два еднакво възможни варианта.

Аз можех да умра веднага. От любов, от мъка или заради предателството. Няма значение какво щеше да бъде посочено в официалния смъртен акт. Банално самоубийство, пътнотранспортно произшествие, смърт от измръзване или от остра сърдечна недостатъчност. Всичко това в еднаква степен би могло да бъде истина и в същото време лъжа, защото тъй или иначе аз щях да умра точно от любов и точно заради предателството, което нямаше да преживея.

В другия вариант щях да преживея всичко това и да започна нов, неизвестен живот. Може би щастлив, а може би — не. Но така или иначе, сега това нямаше да съм аз.

А някоя друга жена на четиридесет и няколко години.

Ах, тези нещастни осемдесет рубли на майка ми!

Антон не можеше да ги прежали, пък и не искаше. Защо трябваше да ги прежалва, след като можеше да ги има и да ги използва, като в същото време не губеше нищо?

Казано накратко, той милостиво ме остави при себе си или, по-точно, в празната мръсна квартира.

Антон обичаше живота във всичките му проявления и живееше така, както дишаше — с пълни гърди.

Винаги.

Той и тогава се наслаждаваше на живота, без да подозира, че насладите му са гадни, а животът е мръсен и мирише отвратително като евтиния портвайн, който пиеше всеки ден.

А може би се досещаше за всичко това и дори го знаеше със сигурност, но изобщо не страдаше и дори не се мръщеше. Чакаше по-добрите времена, които един ден щяха да дойдат от само себе си. И той беше сигурен в това!

И те наистина дойдоха!

А дотогава се наслаждаваше на онова, което беше достъпно за него.

Може би нещата стояха точно така. Затова той винаги се дразнеше от изтънчения източен снобизъм на Хайям: „По-добре да гладуваш, отколкото да ядеш каквото ти падне…“

До един момент Антон изобщо не беше сноб и можеше да яде „каквото му падне“. И то с удоволствие.

Общо взето, точно през онези дни аз открих звуците на празното жилище.

Антон можеше да отсъства с дни и дори със седмици.

Аз застивах, изпадайки в анабиоза, и само слухът ми се изостряше до крайност, сякаш попиваше енергията на цялото ми тяло, замряло в тъпо вцепенение.

Но след това ситуацията малко се промени.

Той започна да се появява по-често и аз, наивницата, естествено, се зарадвах, започнах да мечтая и се вдъхнових…

Но нямах никаква представа какво предвещаваха тези промени.

Не усетих смъртта, която се бе стаила наблизо. И чакаше.

А им трябваше съвсем малко.

Само един подходящ случай.

2002

Започнах да свиквам с Малевич.

Вярно, възможността да наблюдавам шедьовъра доста понамаля.

По собствена воля я сведох до минимум, само с едно завъртане на креслото, което приличаше на трон.

Дори не се наложи да отдръпна от стената бюрото, което приличаше на писта на малко летище. То беше достатъчно отдалечено и креслото заедно с мен се побра без проблеми в това пространство.

Преобразованието се оказа почти достатъчно.

Всичко поне в този сегмент от живота в офиса придоби относително нормален вид.

Малевич си висеше на бялата грапава стена.

Под него аз си седях в креслото, което приличаше на трон, зад бюрото, което напомняше на… и тъй нататък.

При мен идваха малко посетители, но въпреки това изхвърлих червения диван. Вместо него се появи кръгла маса с шест малки кресла.

Сядах там заедно с гостите.

По-съществените неща от разместването на мебелите също се движеха така постъпателно. Както се предвиждаше.

И дори малко по-добре.

Птицата беше прав — масовото отхвърляне на Атон в нашето общество беше достигнало апогея си.

Никой не го пъдеше, не му затръшваше вратата под носа и не отказваше да го приеме в дома си.

Не.

Положението беше много по-лошо.

Те бяха принудени да го приемат както преди и заради това го мразеха още по-силно.

Ще попитате защо са били принудени?

Позициите на Антон Василиевич Полонски се оказаха безнадеждно изгубени във всички сфери, започвайки, естествено, с финансовата.

Този факт не съобщаваха май че само най-мързеливите журналисти, които се занимаваха с тези теми. Но журналистите нямаха никакво значение. Те вече лъжеха толкова често и безсъвестно и демонстрираха пред света такова пещерно ниво на образование и възпитание, че никой отдавна вече не вярваше на периодичния печат.

Но за това говореха уверено в кабинетите и кулоарите, където всяка дума беше обезпечена най-малко със златния резерв на държавата.

Ала всичко това беше минало…

Както стана ясно, предишните примамки на Антон, хвърлени и погълнати с удоволствие, бяха пуснали корени в много стомаси, чиито притежатели понякога страдаха жестоко от това.

Веднъж видях такива страдания. Много отдавна, още в далечното ми детство.

Лошите момчета бяха вързали с канап едно парче салам и малкото гладно кученце, естествено, веднага погълна лакомството.

И тогава започнаха неговите мъки, които бяха непоносими за гледане.

Момчетата дърпаха канапа, уличното кученце се гърчеше на земята, а хилавото му телце се тресеше от позиви за повръщане. Сякаш напук саламът бе заседнал някъде в гърлото му и изобщо не искаше да излезе обратно. Нещастното животинче се давеше, а от помътнелите му очи течаха сълзи.

Аз изпаднах в истерия. Възрастните дотичаха, изгониха момчетата, а полуживото кученце се скри, виейки, в храстите.

И всичко свърши благополучно.

Но беше много по-трудно да спасиш хора, изпаднали в такава ситуация. А освен това те вероятно страдаха много по-силно, защото страдаха морално. И, разбира се, не можеха да се скрият в храстите. Защото повечето от тях бяха забележими личности.

Затова го приемаха, усмихваха се, преструваха се… и го мразеха.

А той е осъзнавал, че е обречен, и мисля, че не се е лишавал от удоволствието от време на време да дърпа канапчетата.

А тези канапчета съществуваха…

Впрочем, никой не знаеше със сигурност за това. И сега вече никога нямаше да го разбере.

А моето щастие се състоеше в това, което преди време се превърна в моя постоянна мъка — преди четири години Антон окончателно ме отстрани от бизнеса.

Който преди това беше общ.

Той можеше да стигне и по-далеч — да ме изхвърли от къщата, да ми вземе колата, скъпоценностите и дрехите.

Да ме остави на улицата край оградата на някоя от нашите къщи точно толкова бедна и безправна, каквато ме прибра навремето преди повече от двадесет години.

Но кой знае защо не го направи.

Може би просто не успя, преди да се омотае във въжетата на парашута си.

Но така или иначе, сега подлостта на Антон се превърна в моя индулгенция.

Разбира се, наложи ми се унизително да се кълна, да си посипвам главата с пепел, да моля за прошка и да обещавам…

И отново да се кълна.

Мъдрото Пиле направи всичко възможно, за да ме избави от многократното повторение на всевъзможните упражнения.

Той изчака „общото мнение“ да се оформи що-годе ясно и свика пресконференция.

В овалната зала на нашия „мавзолей“ се събраха около стотина журналисти.

Пред масата, зад която трябваше да седна, се бе строила цяла батарея камери, а на пода под тях бяха насядали фотографите.

Навремето, когато бизнесът ни с Антон беше общ…

Повтарям се.

Но наистина съм принудена да се повторя, защото твърде много събития са свързани с „онова време, когато…“, пък и всичко, което последва, всъщност произтичаше от него.

И тъй, по времето, когато… освен задругите си задължения отговарях и за промоциите, познавах много от пишещите господа лично и лично ги хранех със собствената си ръка.

Това ставаше по следния начин.

На чаша кафе, а по-често по време на обяд в някой приличен ресторант, в частен разговор — опази боже, никакви интервюта! — аз ненатрапчиво излагах нашето виждане за един или друг проблем. Това по принцип беше достатъчно и материалът, който разкриваше проблема в нужния за нас ракурс, скоро се появяваше на страниците на авторитетното издание (с писарушките от жълтата преса работеше пресслужбата, а аз „обядвах“ единствено и само със златните пера).

После отново се срещах с автора, който заедно с менюто, от което да си избере десерта, получаваше тесен фирмен плик с известна сума парично възнаграждение. Понякога, ако познанството ни беше старо, процесът се изчерпваше само с една среща. Казано с други думи, поръчката се даваше заедно с хонорара.

С хората от телевизията нещата стояха още по-просто. Ако темата не беше забранена в самия канал, продуцентът или шефът на предаването без излишни церемонии обявяваше сумата и моментално я получаваше, след което репортажът се появяваше в ефира.

И във вестниците, в телевизиите имахме още по свои хора, предимно от тамошния елит, които фактически бяха на щат в компанията. И просто ги издържахме — откривахме им кредитни карти в банките си, плащахме скъпите им покупки, като жилища и коли, и ги вземахме на почивка с нас.

Казано накратко, другарувахме си.

Сега също виждах в залата няколко познати лица или по-точно, тилове, докато оглеждах публиката от малкото кабинетче на партера, скрито от любопитни погледи зад огледална стена, но не хранех излишни надежди.

От времето на „обедите“ беше изтекла много вода и повечето от старите ми познати неведнъж и дваж бяха сменили господарите си. Времената бяха такива.

И кой ги знаеше с кого обядваха сега?

Но, колкото и да е странно, се чувствах уверено.

И дори някакъв отдавна забравен кураж неизвестно откъде си прокрадна в душата ми.

Тя потрепна. Разбира се, беше възбудена. Но нямаше съмнение, че тази възбуда е радостна.

— Време е — казах на Пилето и на главния охранител, който със завидно упорство ме следваше по петите ми и изобщо извършваше всички необходими ритуали, сякаш не забелязваше подмяната.

Младият чевръст амбициозен прессекретар — последната придобивка на Антон, хукна в тръст надолу да обяви появата ми.

Вървях бавно.

По принцип високите остри токове на „траурните“ ми обувки не ми позволяваха да ходя бързо. И това беше правилно.

След като помислих малко, облякох костюма, с който бях на погребението.

Липсваше само шапката с воалетката, но това вече наистина щеше да е прекалено.

И то твърде.

А така всичко си беше comme il faut, както казват французите.

Простичко, с достойнство, с намек за траур, но без очевидни признаци за него.

Залата ме посрещна с глуха напрегната тишина.

Неудържимото любопитство осезаемо се кълбеше във въздуха.

— Добър ден, дами и господа. Преди всичко искам да ви благодаря, че дойдохте…

Това беше най-подходящият момент да направя пауза и да огледам залата.

Максимално дълга пауза, както учеше Джулия — великата актриса и мъжествената жена от породата на победителките.

Замлъкнах и се вторачих пред себе си, без да крия, че ги гледам в упор.

Настанен на първия ред, Пилето започна да проявява признаци на безпокойство.

Напразно.

Сега щях да заговоря и — бог ми е свидетел, че те щяха да погълнат с възторг всичко, което сметнех за необходимо да кажа.

„Ще го лапнат“ — би казал Антон.

Но аз никога не съм одобрявала жаргона.

1980

Часът удари и подходящият случай се появи.

Но преди това мина доста време. Достатъчно, за да се изпари възторгът ми.

Антон наистина започна да идва по-често вкъщи, а след това изобщо престана да си подава носа навън.

Само че причината за това изобщо не се коренеше във факта, че в сърцето на годеника ми изведнъж се бе пробудила любов или поне привързаност. Това би било смешна и глупава фантазия, защото Антон по принцип не беше домошар.

Всичко беше стократно по-просто и по-прозрачно — той се умори.

Омръзна му да скита из града и да се мотае в мръсните бардаци.

Това — от една страна.

От друга страна, веднъж някакъв милиционер спрял Антон на улицата. Разбира се, всичко се разминало, защото в минути на опасност красноречието на Тоша беше най-сигурното му оръжие. Тогава той отново се измъкнал, но страхът, който дремеше в душата му, се пробудил и се разкрещял. Той замлъкваше само в мръсните кьошета на чуждото жилище и Антон, който не можеше да понася душевния дискомфорт, предпочете кьошетата.

Трето, настъпи октомври.

Меката топлина на късната слънчева есен отстъпи мястото си на сивия студ.

Заваля. Дъждът беше ситен, студен и безкраен.

Градът подгизна.

Тротоарите се покриха с кални локви, в уютните градинки фучеше студен вятър, късаше премръзналите листа и застилаше с тях алеите и пейките, на които изобщо не ти се щеше да поседнеш.

В малките кръчми стана студено, унило и много мръсно. Там срещу двайсет копейки автоматът пускаше порция мътна кисела бира — точно половин литър в какъвто и да било съд. Халбите бяха дефицит и ги дебнеха, докато чакаха поредният пияница да утоли донякъде неутолимата си по принцип жажда. Всъщност в оборот бяха други съдове — стъклени буркани и найлонови торбички от мляко. Край малките тезгяси отракани търговки със златни зъби или мрачни мъже с мръсни престилки от плат разваляха на по двадесет копейки всякакви пари — от смачкани рубли до лепкави мазни жълти монети. И продаваха легално солени гевречета или ядки за бирата, а нелегално капваха по малко водка в съдинката.

Всъщност по принцип водката си я носеха сами.

Пренебрегваха напълно ядките и гевречетата, тъй като бяха скъпи и нямаха нужда от тях.

През лятото в пивниците беше тясно, шумно и поносимо мръсно, но общо взето весело, макар непрекъснато да ставаха сбивания, леки спречквания или най-обикновени устни изяснявания на отношенията.

Но сега дори автоматите се бяха променили до неузнаваемост.

Пияниците, които влизаха отвън, влачеха със себе си лепкава кал, тя се разтичаше по пода, смесваше се с разлятата бира и полепваше във вид на мръсни пръски по стените. Хората видимо намаляха. И беше студено почти колкото навън.

И накрая, четвърто — Антоша изведнъж осъзна, че шумните и понякога случайни компании изобщо не са противопоказни на нашата квартира. Ако се съдеше по някои признаци, съседите ни също нямаха нищо против да се повеселят от сърце и душа. И се отнасяха снизходително към чуждите слабости.

И се започна.

Компаниите, които се събираха у нас, бяха много разнообразни и в същото време еднакви.

Разликата беше във възрастта, половата принадлежност, темперамента, бившия статус, остатъчното ниво на културата и възпитанието, материалното състояние или пълното му отсъствие. Казано накратко, повечето от тях бяха свързани с миналото.

А общото между тях беше настоящето.

А в него цареше непрестанно потъване към дъното, към лепкавото тресавище на онзи безлик, безполов, лишен от възраст, душа и разум социум, наречен измет на обществото.

Очевидно авторът на това определение е бил наблюдателен човек. Изпадналите до крайна степен хора наистина приличаха на биологична маса и по този признак напомняха за отпадъците по градските сметища, пресовани в гъста, лепкава и зловонна субстанция.

Но аз осъзнах това положение много по-късно, когато се сдобих с възможност да погледна отстрани собственото си минало, обитавано от бледите призраци на градските сметища. И то да го погледна отдалече.

А тогава в празната ни и до този момент тиха квартира започнаха да идват хора.

Често това бяха стари приятели на Антон, с които се познаваше вече от две години — точно колкото бе прекарал любимият ми в столицата в съзерцание и очакване на белия кон, червеното килимче и разтворените насреща му Спасовски врати.

Понякога някое същество се появяваше в жилището ни случайно, миг след като Атон го е срещнал в близкия магазин за спиртни напитки, наречен „Трите стъпала“, естествено, защото до вратата му водеха три протрити стъпала.

Съществата пиеха, ядяха, понякога се караха и се биеха и трошаха мебелите и съдовете.

Понякога се съвкупляваха на нашия продънен диван, от който тук-там опасно стърчаха пружини, готови всеки миг да разпорят мръсната тапицерия, да пронижат писналите им до крайна степен през тези дългите години човешки тела с тяхното вечно мърдане, което не позволяваше на стария диван да потъне в покой, благополучно да се разпадне и да умре.

В такива моменти страстно желаех и дори — ах, каква грешница бях! — молех бога това най-сетне да се случи, пружините да изскочат навън и да се забият в потните тела, които се бяха отдали на животински забавления върху моята постеля.

Нека поне диванът ги спре, след като Антон не искаше да го направи, а аз не смеех.

Но диванът търпеше.

И аз също търпях.

Когато пиянските гуляи ставаха съвсем дивашки, се криех и се завирах в камарата мръсни и миришещи лошо дрехи, струпани в антрето.

Защото много добре знаех, че в такива моменти е опасно да се мяркам пред очите на Антон. Всъщност въпреки това той ме забелязваше и аз винаги ходех със синини и подутини по лицето и по тялото.

Но все пак всичко си има край.

Настъпи денят или по-скоро вечерта, когато чашата на търпението ми преля.

Невижданият буен дори според тогавашните ни мерки пиянски гуляй продължаваше вече четвърто денонощие.

Отначало купонът беше много весел, с танци и песни под акомпанимента на китара. Любимият ми дрънчеше настървено по струните и дори аз пригласях нещо за звънкия лед на „Чистите езера“.

Следващият етап премина към тъпа и безпричинна ярост. Биха се до кръв, жестоко и безумно. Съседите ни, които уж бяха свикнали с шума, не издържаха на оглушителните псувни, глухите удари и трясъка на трошащите се мебели, започнаха да чукат по стените и заплашиха, че ще извикат милиция. Всъщност кланицата стихна не защото някой се изплаши от милицията. По това време разсъдъкът им едва ли реагираше адекватно на онова, което се случваше.

Просто се измориха.

Компанията видимо оредя, а пребитите пияници се разпълзяха по домовете си да ближат раните си.

Аз почти се успокоих, след като този път успях благополучно да изчакам края на събитията в ъгъла си.

Сега предстоеше последното ми изпитание — мъчително оправяне на Тоша в състояние на безпаметство. В такива моменти той ме желаеше. Странно, но преди да потъне в небитието, абсолютно обезсиленият Антон изпитваше потребност от плътска любов — от дълъг и груб секс, без каквито и да било емоции.

Но дори и след това не можеше да заспи.

Душата му или онази субстанция, която я сменяше, упорито не искаше да се отдаде на съня. Сякаш се страхуваше, че този път няма да успее да се събуди.

Антон не спеше, не позволяваше и на мен да заспя, мърмореше нещо и искаше отговор. Понякога ставаше трогателно беззащитен като дете. И съвсем по детински ме молеше да му разкажа приказка.

И аз му разказвах.

По онова време не размишлявах особено над това доколко съм унизена, смазана и дали изобщо съм жива и почти обичах тези тежки нощи на бдение.

Обикновено Антон заспиваше призори.

И настъпваше отдихът.

Той беше дълъг, до средата на другия ден, когато Тоша се събуждаше и искаше бира.

Така протичаха дните.

През онази вечер, свита под закачалката до вратата, очаквах неизбежното — тежките крачки в коридора, пискливият стон на пружините на дивана и пиянското ръмжене на любимия ми, който ме вика при себе си.

Но съдбата беше подготвила друго.

Стъпките наистина прозвучаха в коридора, но това бяха плахи стъпки на два чифта крака.

Подпирайки се с една ръка за стената, Антон прегръщаше с другата някакво чорлаво същество на неопределена възраст, но очевидно от женски пол. Сухата като сноп миналогодишно сено сплетена грива на съществото беше безмилостно изгорена с кислородна вода.

В предишните времена, за да боядисат косите си, жените често използваха именно кислородна вода — чист химически продукт. Защото беше трудно да намериш нормални бои за коса.

Само че въпросът не беше в интензивността на боядисването, защото косата на жената, която Антон прегръщаше, изглеждаше унищожена завинаги.

Другият явен признак на пола й беше яркото червило на лицето й.

Вероятно, канейки се да се отдаде на любовта, дамата бе решила да се разкраси, ала ръката й не е била съвсем сигурна и червилото бе омазало половината й лице, но за сметка на това нямаше как да не го забележиш. Дори в почти тъмния коридор.

Във всичко останало това беше едно типично същество — мръсно, пияно и раздърпано като всичките ни днешни гости.

Дамата доведоха пратениците, които сутринта бяха изпратени в прословутия магазин „Трите стъпала“ за поредната порция евтина пиячка.

Привечер ми се стори, че то си тръгна заедно с всички.

В кухнята като че ли остана само Антон със стария му приятел с прякора Шура Балаганов.

Но сега стана ясно, че съм се излъгала.

В това време двойката се шмугна в спалнята и старият диван досадно изпищя.

Както обикновено.

А след две минути от нашата спалня се разнесоха характерни звуци, които ми известиха, че тази нощ няма да има нужда от моите услуги.

Известно време стоях тихо, осъзнавайки докрай случващото се. А когато най-сетне разбрах всичко съвсем ясно, стана нещо нечувано.

В действителност това беше само един опит за бунт — слаб и безпомощен, първото мое несъзнателно въстание срещу собственото ми робство.

Нормално явление.

Хиляди жени, изпаднали в подобна ситуация, се държат по същия начин или по-лошо.

Сега вече зная това.

Но тогава ми се стори, че страшна нечовешка мъка е притиснала самотните ми рамене. И ме е лишила от разсъдък.

Изскочих като малко хищно зверче от убежището си, отворих вратата на спалнята, удряйки я с тяло и, естествено, се вкопчих в перхидролените кълчища, разстлани по възглавницата ми.

И започна същински кошмар, чиито подробности, за щастие, си спомням смътно.

Първият удар на Антон беше толкова силен, че кожата на челото ми веднага се разкъса.

Може би той не ме удари с ръка, а с онзи будилник, чието оглушително тиктакане беше част от митичната „тишина на празното жилище“. Но така или иначе, бликналата кръв заливаше очите ми и сякаш някакъв мътен поток давеше съзнанието ми.

Това, което се случваше, беше странно.

Точно така — странно, защото страхът ми се изпари, а изненадата ми остана.

И аз се изненадвах.

Изведнъж тялото ми по някакъв необясним начин се премести в пространството. А краката ми се откъснаха от земята. Пред очите ми през призмата на горещата кръв стремително преминаха мръсните стени на стаята.

След това се оказа, че почти докосвам с лице студеното стъкло на прозореца.

След това тялото ми отново рязко се премести, стъклото изчезна, а влажната вечерна прохлада облъхна лицето ми.

— Толкова си ми писнала кучко! Толкова си ми писнала!

Гласът на любимия ми звучеше съвсем близо до мен.

Силните му ръце ме стискаха здраво и болезнено.

Но за кратко.

Изведнъж всичко изчезна.

Наоколо се възцари тъма — студена и влажна тъма. Това не беше безпаметство, не — потокът на въздуха зад прозореца ни ме подхвана и ме понесе нанякъде, галейки нежно разгорещеното ми тяло.

Този полет беше странен, но приятен и най-вече спокоен.

Но отчаян женски вик раздра тишината.

— Какво правиш?! Недей!!! — крещеше жената.

Но това не бях аз.

Аз мълчах.

Може би защото вече не можех да крещя.

Всичко свърши някак отведнъж — влагата, прохладата, полетът.

Наоколо нямаше нищо.

Цареше пълна тъмнина.

2002

Пресконференцията свърши след два часа и половина.

Публиката като че ли напълно задоволи интереса си.

Разбира се, останаха неизменните — или неизтребимите? — десетина журналисти, които искаха да направят собствени интервюта.

Те не желаеха нищо друго на този свят, освен да притиснат героя на новината до стената, да го погледнат в очите, да го хванат за лакътя или за копчето на сакото, да му зададат въпроса си така, че другите да не чуят и многозначително да си разменят няколко думи с него.

Завардваха жертвата предварително, десетина минути преди да свърши пресконференцията и заемаха места около предполагаемото място, откъдето щеше да мине.

Всъщност стражата също не дремеше и старателно отдалечаваше желаещите да си поговорят на четири очи от тялото на охраняваната персона.

Затова в края на всяко мероприятие винаги настъпваше известна бъркотия, леко блъскане, щуране и изобщо — суматоха.

Същото се случи и с мен, макар че главният охранител направо риеше земята с копита, за да докаже професионалната си пригодност. Орлите от инкубатора му действаха с всички сили с лакти. Широките им гърбове самоотвержено се сливаха в жива стена.

Напразно.

Неизтребимата десетка ловко ме пресрещна на изхода и получи онова, което искаше — поддържа ме за ръкава на жакета ми, повъртя копчето ми, погледна ме отблизо в лицето и зададе премълчаните си въпроси.

Общо взето, всичко стана както се полага, включително и вечната суматоха накрая.

Както и любопитният разговор, който потъна в тази суматоха.

Всъщност това дори не беше разговор, а кратка размяна на реплики и визитни картички.

Незабелязана от никого, като ми се стори.

Но сгреших.

Екипът, който подготвяше мероприятието, остана доволен и с чувство за изпълнен дълг се разположи свойски около кръглата маса в кабинета ми.

В действителност аз исках просто да кажа благодаря. Но процесът като че ли от само себе си тръгна по отъпканата преди време от самата мен пътека.

И започна „разбор на положението“.

— Какво пък, според мен, всичко мина добре. — Пилето говореше авторитетно и без емоции. — Въпросите, които искахме да чуем, прозвучаха. И обратното. Като че ли нямаше нежелани въпроси.

— Поработихме с хората! — Бойкият прессекретар буквално грееше от самодоволство.

— С тези хора можеш да работиш колкото си щеш, но те са като вълка, който винаги гледа към гората — парира го назидателно Пилето.

— Надценяваш ги, Юра. Вълкът е благородно животно.

— Което означава, че колкото и да ги храниш…

— … пак ще те ухапят.

— Е, днес не те ухапаха.

— Имаше един въпрос… — Момичето от пресслужбата замлъкна смутено и ме погледна, сякаш ме питаше дали може да продължи. Знаех кой въпрос имаше предвид. Пилето не се досети веднага…

— Кой зададе въпроса?

— Онази… Не запомних името й, ярката блондинка…

Тя беше права — блондинката наистина беше ярка.

И сексапилна в стил Мерилин Монро. Със същата къса и грижливо сресана прическа и с пухкави устни. Естествено, алени.

Дори говореше по същия начин, поемайки си чувствено въздух.

— Обичахте ли го? — попита тихо „Мерилин“ и се наведе напред толкова умело, че набъбналите й под блузката гърди полегнаха върху рамото на възрастния чичко от „Правда“.

Чичкото нервно се размърда.

Залата затаи дъх.

Но напразно.

Това беше добър въпрос, може би най-добрият от всички, които бяха прозвучали днес.

Или поне беше лесно да му се отговори.

Аз не излъгах и дори не си изкривих душата.

— Обичах го. Както никой друг в живота си…

Публиката въздъхна със съчувствие.

Аз сведох очи, погледнах криволиците, които дращех от скука върху един празен лист и си помислих: „Вие не уточнихте за кой период става дума. За сегашния или за миналото? При всички случаи въпросът беше зададен в минало време. И това беше правилно. Сега за него винаги щяха да говорят само така — в минало време. Слава богу!“

Вече можех да вдигна очи.

Погледът ми беше тъжен и леко премрежен. Съвсем мъничко.

Това беше точка, ако не и удар в десетката.

Естествено, в моя полза.

— Не — казах, обръщайки се към притеснителното момиче от пресслужбата. — Това изобщо не беше труден въпрос.

* * *

Пилето изобщо не се интересуваше от въпросите за любовта.

Може би беше запомнил нещо друго?

— Между другото… Оказа се, че не са забравили африканския ми договор.

— Да — отвърна той убийствено кратко. Но аз много ясно видях как завъртя голямата си кръгла глава, търсейки в залата журналиста, който ми зададе въпроса за диамантените находища.

— Помнят го! — упорствах аз.

Пилето ме погледна с укор.

Наистина се засрамих от глупавото си упорство, но, разбира се, повече се засрамих от подозрителността си.

Нали преди това бяхме решили да пропуснем тази тема. И да я забравим. А аз продължавах да настоявам.

Опитах се да отиграя ситуацията.

— Yes, I do, но полза няма! — Пилето изпръхтя с разбиране, а чевръстият прессекретар малко престорено се умили.

— Много добре казано!

Между другото, все не можех да запомня името му.

Случваха ми се такива неща — съзнанието ми отказваше да възприеме личност, която не предизвикваше интереса ми.

Категорично.

Тогава, ако ще да ми наливаш с фуния нещо в главата, всичко свързано с тази личност изчезваше от паметта ми, без да остави никаква следа.

Където и да запишеш бележките за нея, те изчезваха по някакъв мистичен начин.

Което означаваше, че това не беше човек, а просто едно бяло петно от възприятия.

— По-кротко, младежо. Това е лаф от серията… — Пилето завъртя длан на нивото на корема си. Нагоре и надолу.

Сега беше мой ред да изпръхтя с разбиране, а безименното момче от пресслужбата окончателно се стъписа.

Но Пилето беше великодушен.

— Не бой се, момче, няма нищо неприлично. Този жест означава само едно: че когато бях на ей толкова години — и той отново посочи корема си с обърната надолу длан, показвайки ръст на дете, — този виц имаше ей такава брада. — И обърна дланта си нагоре, отмервайки дължината на брадата.

Всички се засмяха, сякаш виждаха този номер за пръв път.

Всъщност това беше точно така, защото тук само аз и Пилето бяхме над четиридесетте.

Останалите бяха младоци, едва навършили тридесет.

И те си имаха свои смешки.

В потвърждения на мислите ми безименният прессекретар уточни, този път съвсем искрено:

— Виц ли?

— Виц. — Птицата се носеше на крилете на великодушието си. — Една американска експедиция се изгубила в глухата сибирска тайга. Хората бродили една седмица, бродили втора, подивели, огладнели, замръзнали. Изведнъж насреща им от гъсталака изскочил един мъж. Як, космат, с кожух, с валенки и с пушка в ръце. Те хем се изплашили, хем се зарадвали. Не разчитали кой знае колко на успех в преговорите си с него, но за всеки случай попитали: „You speak English, sir?“ И в отговор чули мрачното: „Yes, I do, но… полза няма“. Вярно, ние казвахме друго.

— Тук има дами, Юрий Лвович.

— Виждам, бос.

Уж не прозвуча нищо странно.

Аз бях бос.

Слава богу, нашите специалисти да определят професионалната принадлежност в съответствие с пола и любителите на „секретарките, докторките и говорителките“ още не бяха успели да изкълчат по свой начин тази чужда дума.

Което означаваше, че тя звучеше точно така — бос.

Но момчетата от пресслужбата едва забележимо се напрегнаха, а емоционалното момиче, което се притесни от въпроса за любовта, направо се изплаши, потрепна и вдигна развълнуван поглед към Пилето.

Те не бяха забравили, че той наричаше бос само Антон.

Аз също.

И наистина беше любопитно защо се обърна толкова категорично към мен?

Пред кого разиграваше този спектакъл? Едва ли пред тези деца от пресслужбата!

Значи го разиграваше пред мен?

Замислих се и без да искам завъртях глава: „Не, така не може. Май че се превръщам в клонинг. Който няма доверие на никого и е обзет от мания за величие също като покойния оригинал.“

Но запазих тези мисли за себе си, ала всички забелязаха, че завъртях глава.

И всеки изтълкува това по свой начин.

Пилето го прие като упрек.

— Е, извинявай. Нищо не съм казал, само си помислих…

Прессекретарят реши, че това се отнася за него.

— Объркахме ли нещо? Имате ли забележки?

Беше време да възстановя душевното им равновесие.

— Не. Просто се замислих…

— За диамантите ли? — реагира моментално Пилето.

Значи не можеше да има никакво равновесие.

Този проклет договор определено засягаше с нещо Пилето.

Завъртях глава още по-енергично.

— Не, разбира се. Защо непрекъснато споменаваш този договор?

— Аз ли го споменавам? Добре, значи го споменавам аз. Между другото, я ми кажи кой беше онзи тип, който те затисна на изхода?

— Престани, Юрий Лвович! Защо да ме е затиснал? И защо това да е между другото?

— Добре де, не е между другото. Но той определено те затисна. И ти шушнеше нещо на ухото…

— Типовете бяха около десетина, не забеляза ли? Това беше един журналист. Искаше интервю за проблемите на компанията или, по-точно, за причините, които са създали проблемите. Попита как си ги представям.

— Откъде е? — поинтересува се живо Пилето.

— Да, от кое издание е? — Безименният не искаше да допуска никого на територията си. Независимо от категорията.

— От някаква издателска група от новосъздадените. В момента те се плодят като гъби след дъжд. Не помня. Всъщност той ми даде визитната си картичка.

Започнах да ровя делово в чантата си, но визитната картичка като че ли напук беше изчезнала.

Просто не можеше да бъде другояче.

По принцип.

Тъй като в момента вдъхновено лъжех.

Човекът, който се обърна към мен с неочакван въпрос, наистина беше сред кръвожадната глутница журналисти, които ме хванаха на изхода.

Само че той не беше журналист. И не искаше интервю.

Изобщо.

1980

Това приличаше на сън.

Странен, макар че не беше страшен.

Не беше от кошмарите, които ме измъчваха, когато внезапно заспивах през безкрайните нощи, в които Тоша изчезваше в неизвестна посока.

Но този сън не беше приятен и не предвещаваше щастливо събуждане.

В него всичко беше размесено и то неуловимо. Приличаше на реалност, в която нещо по необясним начин се бе сменило и не изглеждаше така, както би трябвало да бъде.

Но не беше ясно какво.

В тази странна реалност от време на време уж се събуждах, отварях очи и виждах просторна стая с бели стени и бели прозорци, през които понякога струеше светлина, а понякога прозорците изчезваха и светлината струеше някъде отгоре, но си беше все така бяла, спокойна, ярка и заслепяваща.

Светът изглеждаше странно.

Пелената от бяла светлина образуваше тънка прозрачна бариера между мен и околните предмети.

Понякога зад нея се появяваха човешки фигури.

Понякога ми се струваше, че виждам Антон, но не изпитвах нито радост, нито душевен трепет от това. А само слабо любопитство.

Това той ли е? И ако е той, как се е озовал тук?

В бялото пространство нямаше място за такива като него. И това беше още едно познание, дадено ми неизвестно от кого.

Опитвах се да проникна с поглед през преградата и да се убедя, че очите не ме лъжат.

Понякога почти успявах. Невидимата бариера изчезваше, аз впивах поглед в онова, което ми се струваше, че е Антон, и виждах, че това е той. Но в същото време не беше той, само че страшно приличаше на него.

Или все пак беше той, но променен толкова много, че бе престанал да прилича на себе си, като в същото време бе запазил външността на предишния Антон.

Правех още едно усилие и опит да реша главоблъсканицата.

Но не успявах. Не ми беше съдено.

Бялата светлина помръкваше.

И край.

После вероятно се е спускал мрак, но това вече не го помнех. И разбирах, че съм пребивавала в мрака едва в мига на следващото си събуждане, когато в гъстата пелена се очертаваха белите стени. И бялата светлина.

Опитвах се да осмисля случващото се и осъзнавах, че това е сън, само че изобщо не можех да разбера откъде зная това.

Просто усещах, че нещата не стоят така, както са наяве.

Нещо не беше както трябва.

Но какво?

Да се събуждаш насред съня си е изумително и не много приятно чувство.

Но загадъчните събуждания ставаха все по-чести и постепенно започнах да разбирам защо заедно с тях идва и усещането за нереалност.

Защото се събуждаше съзнанието ми, но не и тялото ми.

Изобщо не усещах тялото си. И решавах, че съм умряла.

Странно, но тази мисъл не предизвикваше в душата ми нито паника, нито страх, нито болка.

Напротив, точно тя най-неочаквано подвеждаше всичките под общ знаменател — да, умряла съм, защото не усещах гърлото си и бях изгубила способността си да се движа и да се премествам в пространството, но виждах и възприемах околния свят.

Той ми изглеждаше странен, но това беше естествено, тъй като този свят беше друг.

Всичко бе много просто.

Оставаше само да чакам как ще се развият събитията в този свят.

Времето минаваше, аз чаках и се събуждах все по-често, свиквайки с бялото пространство наоколо.

И веднъж си помислих, че може би не бива да чакам никакви събития. Защото винаги щеше да бъде така.

И за моя изненада отново оставах спокойна.

Щом ще е така винаги, нека да е винаги така.

Не можех да кажа, че в новото си състояние се чувствах добре, но то не беше тягостно.

Чувствах се никак.

И това определение затвърди мисълта ми, че земното ми съществуване е приключило.

Че всичко внезапно е свършило. Толкова неочаквано, че се изплаших.

И, между другото, това беше първата силна, ярка почти като в предишния ми живот емоция от момента, когато започнаха странните пробуждания.

Когато се събудих за пореден път, чух глас.

Всъщност аз се събудих точно от този глас.

— Погледни ме! Чуваш ли? Отвори очи и ме погледни!

Гласът беше властен и дори груб, но не и зъл.

Определено говореше мъж.

Възрази му друг глас — също мъжки, но много по-мек и тих, така че аз почти не разбрах думите.

Но все пак ги схванах.

— Не, Георгий Нодарович… Ще я подържим още три дни…

— И какво ще стане след това?! Ще я закопаем ли? Според вас, аз напразно ли се гърчих шест часа и половина? За тоя, дето духа, ли направих всичко? Не, гълъбче, ти ще оживееш, а ако не оживееш, аз няма да чакам три дни. Ще те пратя на майната ти още сега! Със собствените си ръце!

— Георгий Нодарович…

— Върви по дяволите!

Гласът гърмеше съвсем близо.

Но по-важното бе, че за пръв път, откакто мъглата се разсея, усетих тялото си.

И болката.

И нечие рязко докосване — разтърсваха ме за раменете.

Разтърсваха ме енергично.

Болката се засили.

Но заедно с нея в съзнанието ми като изображение на фотографска лента се избистри и започна все по-ясно да пулсира мисълта, че съм жива.

Но вместо радост, това ми навя страх.

Отдавна бях дошла на себе си и можех да отворя очи, но от ужас стисках клепачите си все по-силно.

И само сълзите ми — ето и още едно неочаквано явление! — избиваха навън и се стичаха горещи по лицето ми. О, забравено усещане!

— Георгий Нодарович, за бога! Наистина ли… — Тихият глас се извиси в крясък.

Престанаха да ме разтърсват.

Но горещото дихание продължаваше да се разнася до мен, а предишният глас сякаш размени ролята си с другия и каза едва чуто.

Почти шепнешком:

— Тя плаче. Погледни, Слава, тя плаче…

Най-после се реших да отворя очи.

Видях над себе си чуждо лице.

Непознато.

Смугло, обрамчено със спретната тъмна прошарена брада. С гърбав нос и кръгло чело.

Очите му напрегнато търсеха погледа ми. Те бяха тъмни кафяви очи под гъсти повдигнати вежди.

Странно. Сега наоколо ставаха много странности и затова повтарям толкова често тази дума.

Но сигурно ще я повторя още много пъти.

Странно, но се оказа, че макар току-що да съм се измъкнала от небитието, мога веднага да фиксирам особеностите на чуждото лице. Дори бях в състояние тутакси да ги оценя, сякаш току-що се бях изхлузила от тълпата, където по навик и компетентно бях разглеждала непознатите.

И дългите дни, прекарани в бялото пространство, не бяха съществували.

А може би наистина не беше имало нищо? И това беше само сън?

— Ей! — обърна се грубо и в същото време мило към мен брадатият. — Ей, жива ли си? Виждаш ли ме?

— Виждам… — Оказа се, че устните не ми се подчиняват. Едва изговорих думата, но все пак я произнесох и чух гласа си. И брадатият също го чу.

— Слънчице мое, радост моя! — каза той, без изобщо да се променя. — Скъпо мое момиче. Ти си живо.

Той ме гледаше така, сякаш пред него стоеше най-близкият му човек на света — нежно и с умиление.

— Георгий Нодарович… — Сега другият глас звучеше тихо, а онзи, към когото се обърна, изведнъж избухна:

— Георгий Нодарович, Георгий Нодарович! Стига си повтарял? Върви! Извикай оня луд Ромео…

Тъй и не успях да видя другия човек, но ясно дочух забързаните му стъпки, звука от отварянето на вратата и веднага след това някакъв неясен шум.

Шумът се приближаваше и сега разбирах, че това бяха стъпките на още един човек, който бързаше и дори тичаше.

Онзи, когото нарекоха Георгий Нодарович, тихо каза:

— Ето… — и отстъпи, освобождавайки мястото на някого.

Над мен се надвеси друг човек.

В първия момент ми се стори, че това е Антон.

Но само в първия.

Безучастното бяло пространство отново се опита да ме вземе във властта си, защото този човек беше оттам, от просъницата ми, иззад бариерата.

Приличаше на Антон като негов близнак, но беше съвсем различен.

Всъщност сега, след като брадатият ме разтърси, аз се оказах много по-издръжлива и намерих сили да огледам „близнака“.

Вгледах се жадно в чуждото и в същото време познато лице и се опитах най-сетне да разкрия тайнствената метаморфоза. Да открия едва доловимите разлики точно както в известната главоблъсканица.

И ги открих.

За разлика от Антон, този беше грижливо подстриган, но най-вече той беше очевидно по-млад. Беше направо момченце.

С открито светло лице, без мрачни бръчки, без дълбоки резки покрай устата, без сивкав нездрав оттенък на кожата и без неизменната четина.

И очите му.

Очите му бяха кафяви, с жълти искрици, абсолютно същите като на Антон, но гледаха различно — открито и възторжено.

В тях липсваше познатата злобна насмешка, пренебрежението, премесено с малко жалост, нямаше го презрението, насочено към целия свят. Нямаше яростта, която леко проблясваше в дълбините им, но всеки миг беше готова да избухне, да изгори и да изпепели всеки, който за зла участ се изпречи на пътя им.

Вече събирах сили да попитам кой е този човек, кой е този двойник на Антон…

Но той ме изпревари. Най-неочаквано падна на колене, допря устни до ухото ми и зашепна разгорещено и страстно, давейки се с думите си, сякаш се боеше, че няма да успее да ми каже нещо изключително важно.

— Направила си го сама. Разбираш ли, казах, че си го направила сама… Разбра ли? Чуваш ли, моля те, кажи, че си то направила сама… Моля те, моля те, умолявам те…

Той плачеше.

Широките му рамене се тресяха от риданията.

Чуждите сълзи капеха върху лицето ми.

Моите пресъхнаха. И вече не ми се плачеше.

Макар че точно сега се съвзех окончателно и си спомних всичко.

Влажния вятър, влагата навън, женския крясък, разкъсващ нощната тишина…

Вече нямах никакви съмнения и нямаше никакви двойници.

Това беше Антон.

1991–1997

Трябва да отбележа, че Антон се върна доста бързо към свободния гуляйджийски живот, веднага след като в живота ни се появиха първият успех в бизнеса и първите пари.

Но в началото това беше едва ли не задължително условие за принадлежност към клана на новите хора. Тогава все още само строители и творци на бъдещия живот.

Бъдещите господари.

Беше задължителната съставна част от образа на начинаещия капиталист.

Те започваха на празно поле и дори нещо по-лошо — драпаха от дълбоката яма на безпросветното невежество.

Още не се бяха „отъркали в Европата“ и не бяха огледали както трябва и отблизо истинските потомствени акули. Не бяха опознали как се веселят в безкрайните океански простори и с какво тешат свирепите си души.

И затова се обръщаха назад.

Спомняха си миналото, още повече, че паметта им беше прясна, пък и пресата, която бе обзета от разобличителна треска, не пестеше подробностите от „сладкия живот“ на предшествениците им.

Държавна вила зад зелената ограда, пътен милиционер, който козирува след колата, препускаща по Рубльовско-Успенското шосе. Сауна с басейн, много уиски и голи женски тела.

Това бяха пределът на мечтите и символите на успеха.

Схемата на тайните радости на сваления партиен елит.

И те се веселяха, умножавайки зрънце по зрънце собствените си символи.

С ранните часовник „Ролекс“, костюми „Версаче“, черния гланц на „Мерцедес 600“ вместо черния гланц на „ГАЗ-31“. Но със същите специални номера. А най-предпочитаното нещо на тях беше магическото „МОС“.

Всъщност, докато се веселяха, въртяха и бизнес.

Поделяха страната, разграбваха хазната на родината, купуваха пусналите здрави корени чиновници, назначаваха нови, правеха коалиции, подписваха конвенции, наказваха нарушителите.

Както се полагаше — „след кратка гражданска панихида“.

Между другото, в новия прочит тълкуваха класиците буквално.

И погребваха доста често.

Но не тъгуваха. Сутринта опяваха поредния нарушител на конвенцията, на обяд обръщаха по сто грама, вечер сядаха да вечерят в тесен кръг и, докато вечеряха, продължаваха да поделят страната и да назначават чиновници…

И така нататък.

По това време гуляйджийствата на Антон — „излизането на свобода“, според собственото му определение, беше по-скоро норма, отколкото изключение от правилото.

Но времената неуловимо се променяха.

Колкото и да е смешно, ние наистина се вписахме в цивилизования свят. С разкривен почерк и с ужасни, понякога непростими грешки. И, разбира се, не на титулната страница, а някъде накрая, в полето.

А освен това „нашите“ имена изобщо не бяха легион.

Това бяха около десетина-двадесет души в авангарда. А след тях на едно ниво по-ниско — още около няколко стотици от „най-отворените“ и дръзките.

Но това не е важно.

Важното бе, че се вписахме.

Процесът, както казваше в зората на промените първият и единствен президент на империята, пометен благополучно от собствените й остатъци, тръгна.

А след като се вписахме, постепенно започнахме да попиваме като гъби маниерите на световния елит, включително и маниакалната им страст към „здравословния начин на живот“.

Всъщност погледнат отблизо, обгореният от тази страст живот, едва ли би се сторил здравословен на някого. Защото целият му смисъл се състоеше в безкрайно преследване на отминалата младост. В стремежа на всяка цена да поддържаш или да се сдобиеш с „търговски вид“ (още повече, че съвременната медицина умееше да прави това): с гъвкаво тяло с безупречни пропорции, с лице без нито една бръчица, с античен (или какъвто и да било друг) нос, с ослепителна усмивка и тъй нататък, и други такива… И все в този дух до безкрайност.

Сиреч, да постигнеш пълното съвършенство.

Този стремеж беше напълно обясним, защото, разбира се, че на всеки му се щеше да продължи щастливия си живот максимално. А освен това в празничния вихър трябваше да блестиш и да се наслаждаваш.

Да пърхаш, а не да се тътриш в инвалидна количка.

Между другото, тази страст по принцип се развива в геометрична прогресия. Колкото по-безоблачно е небето, толкова по-непреодолимо става желанието ти да живееш вечно под него.

Но така или иначе, след като се намърдаха в обществото, „нашите“ също се загрижиха за телесното си здраве.

На мода излезе разумното въздържание.

А също така диетите, диетолозите, фитнес клубовете, персоналните треньори, йога, калифорнийските стоматолози и пластичните хирурзи, релаксът в Монтрьо и Мариански лазник, таласо в Довил и Биарица, карането на ски в Сент Мориц и Крушевел, тенисът, голфът и разходките с коне.

А освен това и нравствените ценности, като на първо място — семейните.

Естествено, любовниците и случайните приятелки от средите на успешните фотомодели, стриптийзьорките с висше академично образование и малолетните певачки с незавършено средно образование, дългокраките секретарки и проверените бойни другарки във вид на бизнес дами, не изчезнаха.

Но повтаряйки точно протокола на високопоставените държавни посещения, за съпругите започнаха да съставят отделни програми, свързани предимно с приобщаването им към високото изкуство, благотворителността, всевъзможните клубове по интереси и, естествено, отново с онова маниакално оздравяване, подмладяване и постигане на абсолютното съвършенство.

Отначало Антон се втурна към върховете на вечната младост заедно с всички и дори ме помъкна подире си.

Но на това място най-ненадейно се появи един облак.

Небето над нас се покри със сивота, наля се с олово, притъмня и надвисна, заплашвайки да се разрази в буря.

И гърмът вече се разнесе в далечината, а мълниите проблеснаха, макар и все още далеч.

Това не предвещаваше нищо добро, но предполагам, че все още можеше да се коригира.

Може би Антон трябваше да събере сили и да разпъди облаците, както разпръсват облаците над Москва преди някакъв празник на Кремъл.

Може би трябваше да изчакаме бурята да отмине, скрити зад сигурните в онзи момент стени на домовете си. Без значение дали щяхме да го направим в Русия или зад пределите й.

Може би трябваше да посрещнем удара на стихията с вдигнато забрало. И, стиснали зъби, да изтърпим предстоящия вихър.

А после като оцелели в пожар нещастници да тръгнем с протегната ръка и да молим за хорската и божията милост.

В смисъл: извинете, че ви спираме, но не сме от тук.

Мотивът е известен.

Сигурно щяха да ни простят и да ни подхвърлят нещичко.

Но Антон прецени нещата другояче.

Всъщност разумът му не се задейства. Надделяха чувствата му.

Или, по-точно, едно-единствено чувство. Страхът.

Зная го със сигурност.

Впрочем, страхът винаги живееше в душата му, но до един момент се държеше кротко. Предполагам, че той се бе настанил в най-далечното й кътче в деня, когато Антон окончателно осъзна новото си състояние. Приятно във всички отношения, защото това беше осъзнаване на сбъднатата му мечта.

Белият кон, червената пътечка и гостоприемно разтворените врати на Спаската кула. Разбира се, това не стана буквално, но смисълът беше точно такъв.

Всичко се сбъдна.

Дойде неочаквано, направо му се стовари на главата или по-точно, върху мократа отъпкана трева пред безличния блок в мръсните покрайнини. Заедно с жената, който той на пияна глава изхвърли през прозореца.

Заедно с мен.

Но късметът можеше да се изплъзне точно толкова внезапно, както се бе появил.

И това щеше да е съвсем логично, а по това време Антон живееше, ръководейки се само от логиката.

А това означаваше, че когато една сутрин се събуди, нямаше да намери до леглото си подноса с горещо кафе, топли препечени филийки и студен черен хайвер. Нямаше да срещне десетина услужливи хора зад вратата на спалнята си. Нямаше да докарат пред входа лъскавата лимузина с кортежа от два масивни джипа, които го съпровождаха. На покрива на колата нямаше да светне бурканът и да замига като морски фар. Потокът от автомобили нямаше да се отдръпне встрани и познатият офицер от пътната милиция нямаше да му козирува със заучен жест…

Безкрайната поредица от „нямане“ пораждаше в душата му паника, сливаше се в едно неотвратимо ужасно „няма“ и напълно скриваше белия свят и то съвсем буквално, защото ставаше дума за небитието.

Странно, но Антон, който се издигна от нищото, беше абсолютно убеден, че ако отново се върне в калта, веднага ще загине.

Независимо, че „калта“ можеше да не е чак толкова зловеща, като онази, в която с удоволствие се търкаляше навремето. Независимо, че това нямаше да е черно блато, а само едно сивкаво обикновено битие, изпъстрено с дребни житейски радости. Това нямаше никакво значение. За него това беше смърт.

Тъй като знаех за този негов страх, понякога си позволявах да се шегувам:

— Пий без наслада — съветвах мило Антон, докато го наблюдавах как се наслаждаваше до самозабрава на аромата на „Petrus“ от реколта 1963 година. — Скоро пак ще ти се наложи да свикваш с портвайна. А в момента изобщо има ли евтин портвайн? Като онзи, който пробиваше пластмасовите чаши, спомняш ли си? Сигурно няма. Нищо, ще пиеш водка, това дори е по-добре. По стар навик ще събирате пари помежду си покрай лавката. И ще сядате на пейката в градинката.

— Млъкни… — Антон се давеше с рубинения разкош на „Petrus“.

И пребледняваше.

И дори очите му стремително избледняваха и побеляваха, изпълвайки се с истински животински ужас.

Той панически се боеше от краха, но в същото време го приближаваше сам, като все по-осезаемо се отделяше от ятото и с всеки изминат ден все по-забележимо нарушаваше неписаните му закони.

Точно тогава започна да пие по абсолютно същия начин както преди двадесет години — диво, безумно, до пълна загуба на разсъдъка си.

Всъщност сега това беше много по-страшно.

Не за мен. Аз можех без проблеми да избегна срещите с него. Двата апартамента в Москва и трите извънградски резиденции ми позволяваха да се размина без кой знае какви проблеми.

Освен това в пиянското безумие на Антон нямаше място за мен и аз нямах от какво да се страхувам.

Преди двадесет години, когато непрекъснато се мотаех в краката му, само го дразнех с присъствието си.

А сега на мястото на раздразнението се появи гняв и омраза. Слава богу, те не бяха насочени срещу мен, защото враговете, които заобикаляха Антон, бяха далеч по-значителни персони.

Ужасът на ситуацията се състоеше в това, че когато изпаднеше в състояние на запой, той се опитваше да се разправи с тях също така свирепо и безогледно, както с мен.

Естествено, тези хора не можеха просто да бъдат изхвърлени през прозореца.

Пък и сега Антон едва ли би изпитал удовлетворение от толкова кратка и бърза разправа. В трескавия му мозък се раждаха жестоки планове. А най-страшното бе, че все още имаше възможност да ги осъществи.

Тази възможност беше напълно реална и подкрепена от високото професионално майсторство на хората, за които със сигурност знаех, че в течение на дълги години педантично бе подбирал, примамвал и опитомявал постепенно.

Казано накратко, точно по времето, когато Антон стремително се сриваше в пропастта, опитвайки се или да се хване за митичната сламка, или в предсмъртната си ярост да повлече със себе си в преизподнята своите последователи, се проля кръв.

Няколко блестящи кариери станаха на пух и прах.

Разнесе се ураган от оглушителни скандали. Бяха изгубени огромни пари, да не говорим за похабените нерви.

Слава богу, по това време аз вече се бях оттеглила напълно от бизнеса.

Или, по-точно, бях отблъсната, за да не кажа нещо повече.

Но това не е важно.

Съвестта ми е чиста.

И това е най-важното.

1980

— Хайде да се махаме оттук, Слава! Не искам да гледам как този нещастен Ромео окончателно ще се превърне в локва от сълзи.

Невидимият Слава безропотно се подчини.

Отново се разнесоха стъпки и шум от затваряща се врата.

И настъпи тишина.

Риданията на Антон стихнаха.

После се разнесе глас, който беше променен, но напълно разпознаваем:

— Чуваш ли ме? — Въпросът беше напоен с предпазлива нежност.

В него дори се долавяше известна уплаха и отчетливо звучеше несигурност, сякаш Антон бе обзет от съмнения дали това съм аз.

Или някоя, която страшно много прилича на мен, но в същото време не прилича.

Казано накратко, това беше познатата главоблъсканица, в която трябваше да откриеш разликите между две картинки. Но на пръв поглед картинките бяха еднакви. Само че беше абсолютно сигурно, че разлики имаше.

И трябваше да гадаеш.

По всичко личеше, че сега трябваше да гадае Антон.

Беше дошъл неговият ред.

— Чувам те — отвърнах и за да разсея окончателно съмненията му добавих: — Можеш да не се съмняваш…

„… че това съм аз“ — не успях да довърша.

Защото Антон не ми позволи да довърша.

Той си имаше свой вариант.

И по всичко личеше, че аз сериозно се лъжех, смятайки, че Тоша е обзет от съмненията, които бушуваха в мен.

Но това изобщо не беше така.

Той имаше други въпроси. И друг проблем, който между другото в никакъв случай не го измъчваше по-малко.

— … че помниш всичко ли? Не се съмнявам. Но само си помисли дали ще се почувстваш по-добре, ако ме вкарат в затвора? Няма да се почувстваш, нали? Разсъждавай трезво. Ти си разумно момиче!

Мили боже, „момиче“!

Вече дори не можех да си спомня кога Антон ме беше наричал „момиче“.

И дали изобщо ме бе наричал така?

Не, определено ме беше наричал — един-два пъти. През най-първите дни от познанството ни.

Но после — нито веднъж.

И ето, че сега отново ме нарече „момиче“! И то разумно.

Ах, колко нежност има в нашата бедност, както казваше навремето покойната ми баба.

И в този миг за пръв път, откакто бях изплувала от безмълвното бяло пространство, осъзнах неочакваната истина и то толкова ясно, че чак се втрещих.

От днес нататък „аз“ изобщо не бях „аз“.

И в това нямаше никаква мистика.

Никакви психиатри, моля ви! Разсъдъкът ми си е абсолютно наред.

При внимателен прочит идиотската на пръв поглед сентенция беше ясна като две и две — четири: сегашната „аз“ изобщо не беше онова, което бе предишната „аз“.

Тя беше диаметрално различна.

И в това беше целият смисъл.

Антон напразно не се усъмни в това, че съм истинска, както ми се стори, че направи в началото.

Съвсем напразно.

Той не че беше безразличен на сегашната ми „аз“. Не. Дори май че беше интересен. Като обект, който заслужава внимание, но не много съсредоточено, защото за мен този обект беше като прозрачен съд.

С всички видими и обясними дефекти, слабости и страхове. С болното му самолюбие, с хипертрофираните му амбиции, с патологичния му мързел и със свирепия му егоизъм.

И други, меко казано, слабости, които след като опознаеш, можеш да постъпиш двояко.

Или да избягаш, или, още по-добре, да го изгониш. И, между другото, в момента бях сигурна, че вече няма да ми се случи нищо без близостта на Тоша.

Пък и всъщност какво по-лошо би могло да ми се случи от онова, което стана?

Наистина на някои персони предимно от женски пол им е необходимо най-жестокото разтърсване, например като падане от втория етаж, та мозъкът им да заработи както трябва.

Вторият вариант се състоеше в това да остана с Антон или по-точно да го оставя край себе си.

Може би изключително и само за да получа реванш. А може би имах други съображения в полза на този вариант.

Но до един момент „съобразяваше“ подсъзнанието ми. Аз открих аргументите си много по-късно, а на този етап взех решението интуитивно.

Избрах втория вариант, но това изобщо не означаваше, че отношението ми към Антон остана същото.

И най-после заговорих, прекъсвайки проточилата се пауза:

— Не. Няма да се почувствам по-добре. Успокой се, няма да кажа нищо.

— О-о-о… — Той сякаш изпусна пара. И сякаш силите му го напуснаха. Тоша седна бавно на пода до леглото. И от очите му отново потекоха сълзи. — Не можеш да си представиш… Просто не можеш да си представиш какво преживях през това време!

Е, естествено, аз нямаше как да си представя и най-вече нямаше кога. Защото висях на тънката нишка на случайността между двата свята.

И наистина не си представях.

Не ми беше до това.

Но Антон изобщо не беше глупав човек и очевидно мислите му течаха в същата посока.

Той се опита да поправи грешката си и продължи уж завършената вече фраза:

— Докато не стана ясно дали ще оживееш или не…

Разбира се, че беше точно така, защото, ако оживеех, значи щях да проговоря. И случайно да разкажа нещо съвсем различно от онова, което искаше Антон. Казано с други думи, да разкажа истината.

Тогава…

Той сякаш четеше мислите ми или по-скоро осъзнаваше, че не беше много убедителен в трогателната си тирада.

Но не се предаде и продължи още по-напористо:

— Зная, че сега ти е трудно да повярваш в това. На твое място аз за нищо на света не бих повярвал. На кого да повярвам?! На човека, който се е опитал да ме убие? И почти ме е убил. За нищо на света нямаше да повярвам! И ти… Можеш да не се съмняваш, че зная за какво си мислиш в момента. Мислиш си: този се гърчи така, защото се страхува. А след това, когато кажа онова, което иска, ще започне отново. Пак ще има пиянства, побоища, оскърбления… Така ли е? Нали си мислиш точно това? Не!!! Повярвай ми. Трудно е, но ми повярвай. През тези дни… Как да ти обясня каква ставаше с мен? Няма такива думи. Само че, знаеш ли, сега съм съвсем друг. Дори не можеш да си представиш колко се промених. Разбираш ли, аз вече не мога да живея без теб. Нито минута, нито ден. Толкова ужасно и страшно стана всичко, но се оказа, че за да го разбера, трябваше почти да те загубя… А може би е трябвало да стане точно така? Или пък съдбата подложи на изпитание издръжливостта ни…

Той говори дълго.

А най-изненадващото за мен бе това, че говори красиво, логично и образно. Никога, дори и през най-първите ни дни Антон не бе изричал нищо подобно.

Което означаваше, че все пак имаше известна истина в думите му, че се е променил.

Но вероятно тези промени не бяха в резултат на моята смърт или „почти смърт“, както се изрази елегантно Антон.

В никакъв случай.

В основата им лежеше страхът за собствената му скъпоценна кожа.

Ужасът пред възможните последствия от идиотската му постъпка, за да не кажа престъпление.

Това беше причината.

Колкото до красивото стройно говорене, естествено, Антон не го беше усвоил изведнъж в резултат на уплаха.

И преди това знаех, че беше роден и израсъл в прилично семейство. И вероятно не беше възпитан зле. В училище бил отличник и красавец, по който девойките вехнели. Беше чел умни книги. Беше размишлявал за вечното и, разбира се, бе мечтал за вселенско признание или поне за слава на родна земя точно както милиони други провинциалисти в покоя на унилите прашни градчета, пръснати из цялата страна.

Само че всичко това бе потънало в дивата омраза към града, който не бе пожелал да разстеле червената пътечка пред него, към гражданите, които не бяха обърнали внимание на появата на завоевателя, и към мен — случайно попадналата му под ръка влюбена и по тази причина послушна и безмълвна глупачка.

А освен това и към пиянската си забрава, към мръснишките кавги, към тъпото дърдорене на безнадеждните хаймани, с които се бе заобиколил, за да компенсира горчивината от поражението си и да изпита познатото чувство за лидерство.

Вероятно сега наистина бе настъпил прелом.

Или поне прикованият от страх към болничното ми легло Антон не пиеше и волю-неволю контактуваше с прилични хора, а ако се съдеше по брадатия гръмовержец, те дори бяха доста необикновени.

И той заговори другояче. В него се събуди и оживя миналото, заложено навремето в успешния провинциалист.

— Къде сме в момента? — Вече трябваше да насоча разговора към конструктивно русло.

А освен това наистина ми беше интересно кой беше онзи богоподобен брадат мъж със странно, като че ли грузинско бащино име?

И най-вече какво се беше случило с мен? Кога щях да се съвзема окончателно и щях ли да се съвзема изобщо? Кога щях да мога да стана от леглото? Ако изобщо успеех да го направя…

Всъщност трябваше да започна точно с това.

Но очевидно психиката ми беше устроена така, че на пръв план излезе друго.

И най-важното се появи едва сега.

Антон моментално долови промяната. И като че ли изпита облекчение.

Тонът му се промени, а лиричните му нотки изчезнаха и бяха сменени от странна интонация.

От делови възторг.

Точно така.

— О, ти още не знаеш колко ти… в смисъл, колко ни… провървя. Е… В известен смисъл…

Той разбра, че изтърси нещо много глупаво.

Или, по-точно, истината. Онази, която не биваше да се казва.

Изреченото звучеше прекалено цинично.

Всъщност след известно време аз безусловно се съгласих с него.

Ние наистина бяхме извадили страхотен късмет.

1997

Спомням си момента, когато нашият общ бизнес с Антон изведнъж стана бизнес на Антон с точност до месеца, до датата, до деня от седмицата и до мига от денонощието.

Само че това изобщо не ми прави чест.

Колкото до събитията или, по-точно, до тенденциите, които в един определен момент просто избиха навън, трябва да кажа, че за свой срам ги пропуснах.

Не може да се каже, че не забелязвах абсолютно нищо, плувайки мирно по течението на успешния бизнес и жънейки вече с обичайна леност плодовете на заслужения успех.

В никакъв случай.

Имах смътни тревоги и съвсем конкретни факти, които бях научила от собствени източници.

А освен това разполагах с ясното и проверено от времето познание за това какво представлява Антон Полонски — моят мъж и партньор в течение на седемнадесет години.

Закономерен е въпросът защо съществува толкова дълго един съюз между хора, които са свързани помежду си единствено и само от дълбока взаимна омраза?

Дори нещо повече — от стара, неизтребима и непобедима ненавист.

Или в името на какво?

Разбира се, по различно време на различните етапи от съвместното ни съществуване си бях задавала тези въпроси много пъти и винаги бях намирала отговор.

Неутешителен, но много прост.

Ние бяхме нужни един на друг и само заедно, обединени от старата си омраза, бяхме в състояние да направим онова, което в крайна сметка направихме — успешния, процъфтяващ бизнес.

Може би белтъкът мрази жълтъка, с който е затворен в едно яйце, или и жълтъкът, и белтъкът люто мразят черупката, но така или иначе са обречени на съвместно съществуване.

Иначе просто не може да бъде.

И точка по въпроса.

При нас се създаде горе-долу същата ситуация.

Отначало аз бях необходимо условие за успеха. И дори не самата аз като такава, а стечението на обстоятелствата, които ми подариха участието на външни хора.

Но за тях ще стане дума по-нататък.

След това моята роля престана да бъде най-главната, но продължи да е значима.

Нека я наречем една от главните. И това би било справедливо.

Аз бях персонажът, без който пиесата щеше да се разпадне още след първото действие, защото точно аз генерирах идеите, разигравах ситуациите, разработвах вариантите и всъщност създавах сюжета.

Но трябва да призная, че по това време залог за позитивното развитие станаха качествата на Антон.

Потресаващото му умение да прекрачва хората, а когато е необходимо дори да стъпва по главите им, без да се интересува дали на пътя му стои приятел или враг.

Или пък съвсем непознат човек.

Патологичният му стремеж, но също така и умение да подчинява на себе си всеки, който застава до него, още повече, ако имаше някаква, макар и съвсем малка нужда от него. Да примамва и отхранва, мушвайки незабелязано безмилостната кукичка във вкусното парче.

Аз не можех да върша такива неща, пък и нямах никакво желание да ловя хората с жива стръв, да ги прекършвам и да действам с лакти, юмруци и зъби.

Но не се противопоставях на онова, което вършеше Антон, защото много добре разбирах, че без него е невъзможно постъпателното движение — да пукне дано! — в името на което все още бяхме заедно.

И дори нещо повече — ние се държахме един за друг по-здраво от всякога.

И, естествено, много ни се щеше да се движим напред и нагоре.

Това движение се превърна в потребност, защото пристрастяването към хубавия живот, което то ни осигуряваше, заседна здраво в душите ни.

Почти като кукичката на Антон.

А освен това не можехме да забравим скапаното си минало и то непрекъснато изплуваше в паметта ни. И ни си струваше, че дори и най-малкото спиране и най-малката засечка по пътя веднага ще ни катурнат обратно в бездната на мизерията, безсилието и безволието.

На дъното.

Среда нямаше.

И ни си струваше, че не може да има.

Но така или иначе, и двамата — аз и Антон, — отчаяно се вкопчвахме в стълбата, която непрекъснато води нагоре като ескалаторите в метрото.

А освен това бяхме един до друг, защото живеехме с увереността, че само така, вкопчени неразривно, ще успеем да преодолеем изкачването.

Но времето минаваше.

Постепенно осъзнахме истината, че няма незаменими хора, а има само заменими.

Стана ясно, че функциите, които партньорът изпълняваше успешно, можеха да се изпълняват и от други хора.

Беше достатъчно просто да ги наемеш. Разбира се, като им дадеш добри пари.

И, дявол знае, но това прозрение ни осени, защото настъпиха други времена и се появиха такива хора.

Или пък маратонското изкачване беше приключило. И заедно с мускулите се бяхме сдобили и с мозък.

Започнахме да дишаме по друг начин и погледнахме света с други очи. Нещата и отношенията вече ни изглеждаха другояче.

Онова, което преди се криеше в мъглата на лъжливите представи и глупавите предразсъдъци, стана очевидно.

И като че ли точно в този момент започна отброяването на новото време.

Дългият възпалителен процес в нашия общ и за двама ни организъм стремително полетя към трагичната развръзка — гангрена, последвана от неизбежното отрязване на части от цялото.

Кой подлежи пръв на ампутация? Това беше въпросът.

Но така или иначе, снежната топка се търкулна от върха на планината.

Например Антон предложи, а аз без колебание се съгласих да разделим на две равни части общото състояние, по-голямата част от което беше скрито на сигурно място в тайните финансови лабиринти на „Суис банк корпорейшън“.

Безспорно, предлогът беше благороден. Класическият принцип на руското предприемачество, известен още от времето на цар Грах, изобщо не беше изгубил актуалност в наши дни. А той, както е известно, е препоръчвал да не държиш всички яйца в една кошница.

Всъщност ние говорехме точно за това помежду си, както и на малцината хора, които бяха посветени в тънкостите на нашите финансови операции.

„Броените хора“ искрено подкрепяха предвидливото ни решение.

Но дълбоко в душите си ние знаехме, че всичко това нямаше нищо общо с ничии яйца в ничия кошница.

Предвидливостта ни се състоеше в това, че всеки тайно се подготвяше за ампутацията с ясното съзнание, че другият върши същото.

На свой ред аз взех на въоръжение тезата „Преторианската армия от охрана се превръща в конвой“, формулирана от някакъв латиноамерикански диктатор, и предложих да разделим охраната.

Всъщност принципът беше същият както за яйцата в една и съща кошница.

Колкото до ножовете в гърба, забити от собствените гвардейци, предполагам, че латиноамериканските диктатори са били наясно по въпроса.

Антон не се съгласи веднага.

Замисли се.

Понеже играта беше прекалено очевидна.

Но аз го довърших с един цитат на Макиавели, когото Тоша боготвореше.

— Разделяй и владей — казах.

— Мислиш, че те ще доносничат един за друг, така ли?

— Естествено.

— Това е логично.

Решението беше взето и аз моментално започнах да го претворявам в живота.

Но мисля, че Антон изобщо не се прекърши, защото възприе този довод.

Макиавели с неговата несъкрушима мъдрост за придворното коварство нямаше нищо общо с това.

Играта бе започнала.

Тя беше опасна. И всъщност беше на живот и смърт.

И до един момент Антон спазваше негласните й правила.

Само толкова.

1980–1982

Антон беше прав.

Ние наистина бяхме извадили късмет. Но не осъзнахме веднага какъв беше той.

Линейката първо ме закарала в института за бърза помощ „Склифовски“ и там не проявили кой знае какъв оптимизъм. Защото травмите, причинени от падането, били твърде сериозни.

Счупване на гръбначния стълб и то толкова лошо — всъщност можеше ли да има добро счупване на гръбначния стълб? — че единият бял дроб и бъбрек бяха засегнати. Неизбежният вътрешен кръвоизлив фактически не ми оставял шанс да оживея.

Но точно тук се появил приказният късмет.

Точно в този момент в травматологията на института се намирал професор Надебаидзе. Светило от световна величина, както се казва в такива случаи. Създател на нова школа и ръководител на институт, чиято слава гърмеше.

Той изправяше на крака хора, чиято присъда бе подписана в безброй медицински институти. И тази присъда беше възможно най-строга — пълна и абсолютна неподвижност до края на живота.

Спортисти и балетисти, пилоти на автомобили и алпинисти, каскадьори и десантници, получили страшни травми, напускаха клиниката на професора и се връщаха към професионалната си дейност.

Вярвайки в чудото, при него водеха безнадеждно болни от целия свят.

И той вършеше чудеса.

Вече била късна вечер, нощта се спускала и освен дежурните, всички лекари отдавна били напуснали отделенията си.

Да не говорим за професора от световна величина.

Но предишната вечер шефът на травматологията на институт „Склифосовски“ помолил професор Надебаидзе да го консултира за един болен със сложна диагноза. И разбира се, Надебаидзе не отказал на колегата си.

Но дошъл, когато имал възможност.

А тази възможност се появила след две операции, които извършил същия ден. Защото, за да сътвори всяко от чудесата си, по принцип му трябвали около пет часа.

Казано накратко, Георгий Нодарович Надебаидзе прекрачил прага на прочутия институт заедно с мен.

Той просто го прекрачил, а мен ме внесли на носилка.

Тъй и не разбрах кой, кога и по какъв повод бе съобщил на светилото, което провеждало консултация, че в приемната предава богу дух едно момиче, скочило от втория етаж.

И жалко, защото този човек всъщност би станал мой спасител номер едно.

Спасител номер две моментално поискал да види болната.

Съдбата ми била решена от самото провидение. Излиза, че е станало точно така.

Впрочем, имаше един въпрос, който и днес ми беше неприятен. Това беше труден и болезнен въпрос.

Антон твърдеше, че знае отговора му.

А аз до ден-днешен се надявам, че той съдеше за него, както се казва, от собствената си камбанария. А в действителност нещата стояха съвсем различно.

Ще ми се да вярвам, че е така.

Но изобщо не ми се говори на тази тема.

Ала щом съм започнала да си спомням и да препрочитам миналото си като роман, не бива да прелиствам неотгърнати страници.

Щом ще чета, значи ще чета наред. За всичко, без да скривам нищо.

И това — също.

Ето и въпросът, който ме измъчва до ден-днешен.

Дали доктор Надебаидзе би хукнал към приемната, претъпкана както винаги до краен предел с пострадали от катастрофи, с осакатени в побоища, с изгорени и с други страдащи, да спасява живота на една непозната жена, която е решила доброволно да се прости с битието, ако преди много години не се е случила една трагедия?

Историята на тази трагедия ми разказа Антон, веднага щом останахме насаме.

Първо плака и говори витиевато за любовта. А след това премина към прагматични теми и заговори за късмета, който при това бил двоен.

И всъщност той се състоеше точно в онази стара трагедия, която бе разцепила живота на доктор Надебаидзе.

Както става в такива случаи, на две — преди и след това.

Тъй като беше човек с много силен дух, той бе успял да преодолее тази пропаст в собствената си съдба. Но не докрай. Просто бе изградил мостове.

Впрочем, други хора в такива ситуации ги горят.

Тъй като беше съзидател по призвание, той бе успял да прехвърли несигурен въздушен мост като онези, които свързваха двата стръмни бряга между бурните потоци в планините на неговата родина.

Беше свикнал да кърпи виртуозно човешката плът и да съединява остатъците от натрошените кости и бе успял да направи шевове и на своята разкъсана съдба. Но за разлика от ювелирните шевове на професор Надебаидзе, които с течение на времето изчезваха без следа, този бе останал завинаги.

Бяха изминали девет години, откакто шестнадесетгодишната дъщеря на лекаря се бе нагълтала с таблетки и беше скочила от седмия етаж. От прозореца на апартамента им в луксозната сграда в „Стари Арбат“ или по-точно на улица „Алексей Толстой“.

Уви, възможностите на земните богове не са безкрайни. Той не я спасил и дори не се опитал да го направи. Защото онова, което лежало на асфалтираната пътечка, почти не приличало на човешко тяло.

Аз бях извадила по-голям късмет — бях паднала на тревата. А освен това етажът, от който паднах, беше едва втори.

Антон твърдеше, че когато научил това, лекарят веднага направил паралел. И дори паралели.

Съзнателно или не, нямаше значение.

Но това е бил първият паралел.

Следващият е изплувал на повърхността на мисълта, която разяждала душата му през всички тези десет години — че е трябвало да спаси Лаля много преди онзи фатален ден. Много по-рано, когато в компанията на десетокласниците от специалното московско училище се били появили момичета и момчета, поразени от опасна страст.

Наркомани.

Макар че по онова време се стараеха да не изричат тази дума на глас. Защото в страната на победилия социализъм по принцип не можеше да има наркомани и секс.

Само че наркомани имаше.

И то точно в съответствие с известната поговорка, че рибата се вмирисва откъм главата, този порок гнездеше в най-благополучните семейства.

В какво се състоеше този паралел?

Аз и Антон изобщо не приличахме на първенци и очевидно бяхме неблагополучни деца. Именно „деца“, както ни наричаше той още от самото начало.

В трети паралел се превърнала неочакваната прилика. Оказа се, че аз страшно приличам на жената на професора. За разлика от Лаля, която била пълно копие на баща си.

Виргиния Николаев не беше рускиня, но беше родена и израснала в Тбилиси.

Двамата се запознали на студентската скамейка и се оженили, въпреки протестите на влиятелния клан Надебаидзе, който не искал да приеме руската снаха. И по тази причина, веднага след като завършил института, Георгий напуснал Грузия.

Както станало ясно — завинаги.

По това време съдбата била благосклонна към тях и дори нещо повече. Онова, което изглеждало като проблем, се превърнало в късмет и то не само за двойката Надебаидзе. Кой знае какво би станало с таланта на хирурга, ако Георгий бе останал в Тбилиси под сянката на роднинската си опека?

Сигурно щеше да се отпусне в семейното лоно, щеше да изгуби настъпателния плам на първооткривател, с течение на времето щеше да се превърне в лустросан малко позатлъстял и леко мързелив тбилиски плейбой също като известния на всички котарак от анимационното филмче: „Хаити, Хаити… И тук ни хранят добре“. Всъщност сега можехме само да гадаем.

Но за сметка на това много добре е известно, че отначало при тях всичко било наред — родила им се дъщеря, появила се клиниката. Трябва ли да споменавам, че Георгий се отдал изцяло на работата си.

Анестезиологът Виргиния Надебаидзе била непрекъснато с мъжа си, а той си имал странности, които понякога достигали до капризи.

Това е позволено на гениите. И дори е задължително.

Една от странностите му била, че не понасял други анестезиолози край операционната маса.

Стискайки зъби, Вива влачела хомота по време на две, три, четири тежки операции на ден.

Трябва да отбележа, че в тази дяволска ортопедична хирургия — всъщност аз изобщо не би трябвало да говоря така, но истината не бива да се премълчава — лекарските екипи, които оперират, са натоварени до краен предел. Дори и инструментите не са като обикновените и се наричат и изглеждат по различен начин. Малка пила, голяма пила, чук, длето… Като комплект инструменти на бачкатор от каменоломната или на шлосер. И работата им е същата.

Казано накратко, на Вива всичко това й излизало през носа.

Ставане по тъмно, в осем — визитация с професора, в девет — първата операция.

И то в нормалните дни.

В извънредни ситуации оставали край операционната маса и през нощта, а по празниците — когато се наложи.

Поверили изцяло малката Лаля на грижите на баба й — майката на Виргиния Николаевна, която за целта пристигнала от Тбилиси.

Времето минавало, Лаля пораснала, бабата остаряла, а потъналите в работата си родители сякаш не забелязвали това.

По-късно, когато трагедията се случила, доктор Надебаидзе обвинявал за всичко себе си, но дълбоко в душата си не можел да прости на жена си, че не е забелязана промените у дъщеря им.

Тъй като бил възпитан според кавказките традиции, той бил твърдо убеден, че при всички случаи домът лежи на плещите на жената. Което означавало, че ако се случи нещо такова, първата виновница е тя.

Но понеже бил умен човек и усвоил напълно нормите на съвременното общество, той разбирал, че Вива по принцип не би могла да се посвети на дома си.

Освен всичко, и на дома си.

Разбирал го.

Но въпреки това чувството му говорело друго.

Това било двойствено, разкъсващо душата чувство, съчетаващо страховития плам на обвинителя и осъзнаването на собствената му неправота.

А най-трудното било, че Вива се досещала за всичко.

Затова отношенията им били тежки и понякога мъчителни и за двамата. Георгий седмици наред ходел мрачен, бил избухлив, а гневът му почти винаги незаслужено се стоварвал върху жена му.

След това настъпвал период на разкаяние, той страдал, осъзнавайки собствената си несправедливост, и се опитвал да заглади вината си с нежност и щедрост.

Настъпвал мир, но почти никога не настъпвал покой. Вива знаела, че всяка смътна асоциация и всеки мимолетен спомен може да предизвика буря. Георгий пък знаел, че тя знае и се измъчвал от това, чувствайки се като безсърдечен тиранин. И вътрешните им преживявания рано или късно избивали навън.

Те се въртели в омагьосан кръг.

Спасявали се и живеели единствено с работата си.

Всъщност аз научих това много по-късно.

А сега, връщайки се към третия паралел, който може би бе направил професорът, когато зърнал за пръв път осакатеното ми тяло, трябва да кажа, че тази мисъл е била най-необяснимата, най-интуитивната и най-дълбоко вкоренената в подсъзнанието му.

Всичко се смесило: непрекъснатото чувство за вина пред жена му, постоянните разговори, докато Лаля била жива, че приликата й с нейния баща е сигурен залог за бъдещото й щастие. Рикоширащата смътна тайна мисъл, че може би щеше да е по-добре, ако тя приличаше на майка си…

И аз, която в първия миг съм му заприличала на точно копие на Вива като млада, от което той просто се вцепенил и вледенил.

А освен това бях паднала от прозореца, но все още или пък този път бях жива.

Всичко се преплело.

Антон твърдеше, че именно това преплитане като лъжовно видение, като призрак на загиналата му дъщеря е подмамило професора да поиска да ме види, веднага щом чул за момичето, което умира в приемната.

И този призрак, макар и само в първия момент, го е накарал да действа.

Когато най-неочаквано за всички се разпоредил веднага да подготвят операционната, тялото ми не подлежало на пренасяне.

Той събрал посред нощ операционния си екип.

И чак до съмнало в течение на шест часа и половина се борил за живота ми като крачка по крачка и стъпка по стъпка го отвоювал от вечната си съперница — смъртта.

Така си мислеше Антон.

Но ще се повторя, че на мен не ми се вярваше.

Пък и в крайна сметка какво значение имаше какво е ръководело лекаря през първите минути на нашето едностранно запознанство и по-късно, когато почти цяла година ме изправяше на крака в прочутата си клиника, учейки ме отново на всичко — да дишам, да се движа, да живея?

Може би Антон беше прав, защото околните в един глас твърдяха, че професорът се грижи за мен като за дъщеря.

Има си хас!

През годината, която прекарах на болничното легло, Антон живееше в дома на Надебаидзе.

Като зет. „Разписаха“ ни в болничната стая и трябва да отбележа, че за това настоя Антон. Той напълно се бе вживял в ролята си, а освен това осъзнаваше, че докторът и Вива ще оценят този жест по достойнство.

И те го оцениха. Грижеха се за Антон почти по същия начин, по който се грижеха и за мен.

Трябва да припомня, че през онези далечни години на имперския живот нещата изобщо не се решаваха от способностите, от таланта и дори от парите на човека.

А от връзките.

Налага ли се да споменавам, че връзките на професор Надебаидзе бяха повече от достатъчно.

Иначе Антон щеше да види подготвителните курсове на Московския държавен университет, а по-късно и юридическия факултет колкото ушите си.

Всъщност докато аз се учех да живее отново, за нас беше направено много повече.

Получихме московско жителство, а по-късно, когато настъпи моментът да напусна клиниката — и самостоятелно жилище на „Чистите езера“ с изглед към огледалната повърхност на водата и към потъналия в зеленина булевард, с невероятно високи тавани, с големи светли стаи и просторна кухня.

В настанителната заповед пишеше: „… свободно поради напускане на обитателите“. Което в превод от сухия бюрократичен език означаваше, че по неизвестни причини предишните обитатели бяха напуснали дома си. Високопоставеният чиновник от Московския съвет, който виртуозно изпълни невероятното за онези времена салто — да настани двама дрипльовци в двустаен апартамент в центъра, ни успокои, че няма да имаме никакви проблеми с бившите обитатели.

И дори се пошегува рисковано: „дори сега на тях може да им е по-добре, отколкото на нас“.

Семейството, което обитаваше жилището преди това, беше заминало за историческата си родина.

А апартаментът бе останал.

Купихме мебелите, съдовете и спалното бельо заедно с Вива.

Или, по-точно, купи ги Вива, като на това отгоре загрижено питаше дали ми харесват и дали ще са по вкуса на Антон?

И, естествено, отново бяха задействани връзки, връзки и пак връзки… Държавата вече години наред драпаше през епохата на тоталния дефицит.

По-късно, когато апартаментът беше обзаведен, Антон посещаваше редовно заниманията в подготвителния курс, а мен всеки ден ме водеха с колата на професора на лечебна физкултура и масаж, докторът се загрижи за следния проблем:

— Догодина ти също ще започнеш да учиш. Само че най-приятелски те моля, недей да ходиш във Всесъюзния държавен институт по кинематография, в Държавния институт за театрално изкуство и изобщо в никакви артистични институти. Разбрахме ли се?

— Нямам такива намерения.

— А къде искаш да учиш?

— В медицинския институт.

— Я виж ти! И с каква област на медицината се каниш да се занимаваш?

— С хирургия. Ортопедична.

Той дълго мълча и внимателно ме гледа.

И ставаше все по-мрачен, а в тъмните му очи се плискаше мъка.

Много страшно, но макар тогава да бях доста глупава, в онзи миг осъзнах откъде идваше мъката му.

Докторът бе проумял, че съм избрала медицината сериозно, истински, но не защото благодарение на необятните му връзки всички пътища бяха отворени пред мен.

А защото исках да бъда като него и да го последвам…

Казано накратко, защото знаех, че имам неплатен дълг, който трябва да върна не на него — на доктор Надебаидзе, а на други, неизвестни засега хора, които нещастието все още само причакваше. В бъдеще. Може би в далечното бъдеще.

Но се случи нещо съвсем друго.

— Не можеш да работиш в нашата хирургия, момиче.

— Защо да не мога?

— Ами, защото така. Оправих гърбати, доколкото мога. Ще ходиш, ще тичаш, ще плуваш и изобщо ще живееш. Ще живееш нормално. Чуваш ли? Но за теб е противопоказно да стоиш по десет часа край операционната маса. Разбра ли? До тридесетата си година няма да усетиш това. Но после ще трябва да напуснеш професията. А възрастта между тридесет и тридесет и пет години е най-творческа. Защо трябва да си създаваш проблеми предварително? Медицината е безкрайно море. Терапия психотерапия, стоматология… Дори и гинекология. Моля! Между другото, това е много добра професия за жена.

— Не искам гинекология…

— Щом не искаш, недей. Виж какво, щом си решила, кандидатствай в медицинския институт… А после ще се определиш.

— Вече съм се определила.

— Казах ти, че не може!

— Тогава няма да кандидатствам в медицинския институт.

— А къде ще кандидатстваш?

— Все едно.

— Искаш ли да влезеш в юридическия факултет заедно с Тоша? А? По-лесно е да учите заедно, зная го от личен опит.

— Искам.

* * *

Всъщност не исках нищо. Освен медицинския институт, а след това — хирургията.

Но не посмях да споря.

И в крайна сметка стана точно така — през следващия септември се озовах на студентската скамейка в юридическия факултет.

1986–1996

Когато се обръщам назад, ясно виждам, разбирам и се изненадвам колко неправдоподобно се подреди съдбата също като в някаква коледна приказка.

Всъщност хората, които съчиняват приказките, по принцип почерпват сюжетите си от живота, като лекичко ги обгръщат с воала на вълшебството, разкрасяват ги с коледни играчки и с тайнствено проблясващи гирлянди.

Като освен това подхождат избирателно към изходния материал във вид на реални житейски истории, отхвърляйки всичко, което би могло да наруши вечните приказни закони.

Несбъднатите мечти. Злото, останало без наказание. Доброто, което е претърпяло поражение.

Но в живота историите, които по всички признаци биха могли да се превърнат в приказки, имат обратна страна. И чудесата винаги намират обяснение.

Ние изцяло дължахме чудото на нашето превъплъщение от скитници в авторитетна млада двойка на ненадейното покровителство на семейство Надебаидзе.

Безспорно, това беше приказен сюжет.

Но той си имаше и обратна, съвсем житейска страна, която аз успях да осъзная много по-късно.

И двамата се втурнаха да уреждат живота ни отчаяно и с необяснима готовност, за да се спасят от собствената си мъка. За да се опитат да изплуват от блатото на безпросветната си скръб, на взаимните терзания и горчивите упреци, които без малко не ги бяха удавили.

В този смисъл за тях ние бяхме нещо като шамандура.

А освен това самоотвержената им грижа за чуждите заблудени деца напълно се вместваше във формата на древната максима: в най-трудния си час намери някого, на когото му е още по-трудно, и му помогни.

Впрочем, на обратната страна на нашата приказна история имаше и далеч по-тъмни и мрачни кътчета.

И те със сигурност не биха намерили място в нито една приказка, иначе тя щеше да е много тъжна. Дори трагична. И жестока.

Слава богу, нещата не се разкриха веднага и затова благодеянията на семейство Надебаидзе още дълго ни осеняваха. Най-малко в течение на десетина години, докато ние не се окопитихме и не стъпихме окончателно на краката си.

Пък и нямаше никакво съмнение, че се окопитихме благодарение на професора и на жена му.

През 1986 година точно те, а не някой друг представиха Антон на директора на един голям оръжеен завод. Той лекуваше в клиниката травмите си, които бе получил по време на катастрофа. Отначало ставаше дума за място в юридическия отдел на завода и Антон, естествено, го получи.

Но нещата стигнаха много по-далеч.

В държавата настъпиха нови времена. Всемогъщата навремето „отбранителна промишленост“, за която хазната на родината беше нещо като персонален бюджет, а понятието собствен бюджет се отъждествяваше със златния резерв на държавата, преживяваше тежки времена.

Общо взето, изходите бяха два.

Безволно и безропотно да се носиш по течението, което те влачи не някъде другаде, а към дъното. Към пропастта.

Или да потиснеш гордостта си и да търсиш нови форми на съществуване, които може би не са чак толкова престижни и почтени, но гарантират оцеляването ти.

Оказа се, че директорът — класически „червен барон“, го биваше не само да препуска в боядисана баровски „Волга“ с подсилен двигател. Той не се изплаши и когато стана дума за много по-сериозно препускане.

А Антон веднага застана до него.

Още докато караше последния курс в института, той практикуваше с пълна пара, създавайки „пакета от уставни документи“ за първите кооперативи, за индивидуалните частни предприятия и за други дребни неща, които никнеха като гъби след дъжд.

Клиентите на Антон се увеличиха. И бизнесът му потече като река.

Нощем той вече не се блъскаше да пише документи. А с трениран жест вадеше от чантата си типовия пакет. Но умело баламосваше клиентите, обяснявайки им колко уникална и сложна е тяхната ситуация. Наричаше този процес „разиграване на бунаците за пари“ и го извършваше виртуозно.

Но в същото време старателно се вглеждаше в „бунаците“ и най-съсредоточено наблюдаваше продавачите на „тенекии“ — евтини азиатски компютри, които по това време бяха в оборот.

Не зная в чия глава — в неговата, или в „баронската тиква“ на директора — се роди неочакваната идея да произвеждат „тенекии“ в Русия.

Разбира се, Антон твърдеше, че се е родила в неговата.

Само че Тоша винаги имаше проблеми с оригиналните идеи, затова мисля, че нещата са стояли другояче.

Антон, чието завистливо око отдавна броеше кинтите на търговците на „тенекии“, предложи на директора да завъртят една далавера под шапката на завода, като се възползват от данъчните и другите държавни облекчения на издъхващата отбранителна промишленост. И да направят кооператив, който да снабдява гладния руски пазар с нискокачествени „тенекии“.

А директорът по стар навик мислеше мащабно и освен това много добре познаваше възможностите на гигантското си производство.

Затова мисля, че идеята е осенила него.

Но така или иначе, тя се роди тъкмо навреме. И много на място.

След една година цялата руска преса тръбеше за „успешното навлизане в новата икономика на гиганта на социалистическата индустрия“, превъзнасяйки качеството и ниските цени на първите руски персонални компютри.

След пет години „гигантът на социалистическото производство“ плавно и не по-малко успешно премина от държавна в наша собственост — моя и на Антон, и положи началото на поредица от „заводите, вестниците и параходите“, с които в близко бъдеще щяхме да се сдобием.

Тогава, през деветдесет и първа година, май че окончателно се окопитихме.

Апартаментът ни в града опустя. Тоша започна „поход към властта“ и ни издейства държавна вила в Илинск.

Това беше една малка двуетажна къща.

Но тя се намираше на Рубльовско-Успенското шосе, зад зелена ограда като на цялото политбюро, под охраната на всемогъщата стража на самия президент и най-вече в близко съседство с високопоставени държавни чиновници, с чието приятелство Антон лека–полека се сдобиваше по онова време.

На много от тях им предстоеше да налапат коварната кукичка на Тоша, но тогава никой не се досещаше за нищо.

Приемаха ни радушно по една проста причина — че в нужния момент Антон умееше да бъде фантастично щедър и предвидлив.

Достатъчно беше някоя пищна леля — съпруга на някой от президентските съратници, мимоходом да спомене, че мъжът й я изненадал, канейки гости на вечеря в дома им, и Антон моментално грабваше телефона. Вечерта гостите на лелята биваха обслужвани от един от най-скъпите ресторанти. А всичко — мезетата, напитките и екипът от сервитьори начело с чевръстия шеф на готвачите, беше поръчано от Тоша.

И тъй нататък…

По това време контактите ни с Надебаидзе видимо намаляха.

Не, ние не се скарахме, дори напротив — при всеки удобен случай Тоша пееше дитирамби за професора и Вива и непрекъснато разказваше на всички и на всеки за ролята, която това семейство бе изиграло в живота ни.

Разбира се, пропускаше подробностите. Споменаваше само сериозната травма, която веднъж съм получила. Всички кой знае защо си мислеха, че става дума за катастрофа. А освен това повечето хора бяха интелигентни или поне искаха да изглеждат такива и не задаваха излишни въпроси.

И въпреки това ние се виждахме все по-рядко.

Като на това отгоре — ама, че проклето ежедневие! — всичко се подреждаше като че ли от само себе си. Всичко ставаше постепенно, лека-полека, незабележимо, но от това ситуацията в никакъв случай не изглеждаше по-малко гадно, отколкото беше в действителност.

На два пъти те ни гостуваха във вилата. Антон организира приема с патос, който, според мен, беше излишен. Имаше грузински оркестър, поканен от някакъв московски ресторант, печено агне, бъчва вино, докарана със самолет право от Кахетия, и други подобни номера, които не им направиха впечатление. А дори и да им бяха направили, то беше тъкмо обратното на онова, към което се стремеше Тоша.

Всъщност сега съм почти убедена, че той се стремеше точно към този ефект.

Да отблъсне Надебаидзе, но така, че никой никога да не може да го упрекне за това.

И успя.

Ние се отчуждихме като роднини, които отдавна са изгубили връзка помежду си, като приятели от миналото, които са се озовали на различни обществени нива или дори от различни страни на барикадата, която се е появила най-неочаквано и безпричинно.

След това пристигна ужасната новина, че Вива отдавна е болна от рак, който не може да бъде опериран.

Дните й бяха преброени.

Антон по навик грабна телефона.

— Спри! На кого искаш да се обадиш?! Наистина ли не разбираш, че за него няма затворени врати в медицината.

— Така ли? Да, май, че е така. Но ако заминат за чужбина? Мисля, че в Щатите се справят с такива заболявания.

Той не беше много убеден.

Пък и не упорстваше кой знае колко, дори може да се каже, че веднага се предаде.

Все едно, че това не беше Антон!

Събрах сили и реших да се обадя на Вива.

— Да — каза тя, но с друг, глух и безизразен глас, — това е краят. И изобщо не е изненадващо. Вече половин година ми правят химиотерапия, както разбираш, до този момент предпочитахме да не казваме нищо. Но сега всичко е ясно. И няма защо да крием.

— Може ли да дойда при теб?

— Не.

Тя говореше все така глухо, с тих, лишен от емоции глас, но думата „не“ прозвуча много твърдо.

Цялата изтръпнах, защото Вива имаше всички основания да разговаря така с мен.

Нямаше защо да се крия зад хитрите манипулации на Антон. Защото тяхната същност винаги ми е била ясна.

Но не се възпротивих, не ги пресякох и дори не постъпих така, както смятах за добре. В крайна сметка, ако бях решила да поддържам сама предишните си отношения с Надебаидзе, той нямаше да ми върже ръцете и да ме окове във вериги.

Паузата не продължи дълго. Вива сякаш прочете мислите ми.

— Не се обиждай, това не се отнася лично до теб. Сега аз… Общо взето, не искам да виждам никого или по-точно, не искам да ме виждат такава. И, моля те, не се обаждай повече. Тежко ми е да говоря. Сбогом, желая ти щастие. Ако успееш да го постигнеш.

Тя затвори слушалката, без да дочака отговора ми.

А аз дълго слушах вцепенена късите сигнали на прекъснатата връзка и нямах сили да помръдна и дори да си поема въздух с пълни гърди.

„Ако успееш да го постигнеш“ — каза Вива.

Каза го така, сякаш знаеше всичко за мен и за Антон.

Всичко до най-малката подробност.

И затова се съмняваше, че ще мога да го постигна.

За мен това беше откровение.

Обичах Вива и чисто по женски споделях с нея много повече неща, отколкото с доктора.

Но винаги смятах, че той е далеч по-прозорлив от нея. И, честно казано, винаги се страхувах, че някой ден ще разкрие нашата тайна, ако вече не я беше разкрил.

Тогава…

Всъщност аз почти не си представях какво щеше да се случи тогава, но с абсолютна сигурност знаех, че той нямаше да мълчи и нямаше да пощади Антон.

Но какво ме интересуваше това?

Не зная… До един момент не исках да изгубя Тоша, защото интуитивно усещах, че до известно време можем да съществуваме само заедно.

Но сега излизаше, че точно Вива бе научила всичко отнякъде.

И защо ли е мълчала?

Главата ми не можеше да го побере и в течение на няколко дни изпаднах в тежки размисли. Обърквах се, поддавах се на емоциите, затъвах в смътни предположения, но логиката ми се изплъзваше.

Ала постепенно се успокоих.

Антон сякаш долови, че става нещо лошо — че се е появила някаква клопка или тайна заплаха, и най-неочаквано ме помъкна на почивка на далечни острови, като определено предприе риск, зарязвайки неотложната си работа в Москва.

Това изобщо не беше в стила му.

А там, под палмите, в ленивото омайващо течение на живота аз наистина се успокоих.

Загадъчното „ако успееш да го постигнеш“ ми се стори само един изблик на песимизъм, който бе напълно обясним за човек, застанал на ръба на гроба.

И там, под палмите, ни застигна новината за смъртта на Вива.

— Ще отидем ли?

Антон ме гледаше с очакване, тъй като очевидно не искаше да вземе решение или, по-точно, не искаше да ходи никъде. Като в същото време се опитваше да избегне упреците.

Всъщност той изглежда сигурен в мен, иначе не би рискувал да ми се предовери.

И нямаше да задава въпроси, а веднага щеше да открие две-три сериозни причини, които да направят заминаването ни невъзможно.

Аз се бавех, опитвайки се да се ориентирам в себе си. Чувствах се отвратително.

— А ще успеем ли?

— Сметни. Девет часа до Европа. Да речем, до Виена. Или до Лондон. Докъдето е най-близкият полет. От там още три часа до Москва. Ако има билети и изобщо… Тъй че, сложи едно денонощие.

— Две. Днес вече няма да успеем да тръгнем.

Денят наистина клонеше към залез. Самолетите от Европа пристигаха на малкия остров сутрин и тръгваха веднага след обяд.

— Да, не се сетих за това. Значи две денонощия. Може би няма да успеем. Със сигурност няма да успеем.

Всъщност това беше заговор.

Безмълвен вътрешен заговор.

Нямаше нужда от думи, защото в този момент и двамата изпитвахме едно и също, но не искахме да си го признаем.

И двамата се надявахме да прекрачим незабелязано болезнената граница и почти повярвахме, че сме я прекрачили.

Но не стана така.

1997

По всичко личеше, че моята новородена „преторианска гвардия“ не искаше да яде хляба си напразно.

Още на втората седмица нейният шеф — о.з. офицерът от службата за сигурност на президента Елцин, се сдоби с информация, която нагледно илюстрираше тенденцията от последния етап.

Тенденцията на разделяне.

Антон имаше любовница.

В самия факт нямаше нищо ново.

Тоша сменяше като носни кърпички постоянните дами на сърцето си или случайните момичета, а понякога не се гнусеше и от услугите на проститутки.

Трябва ли да споменавам, че сексуалните му похождения изобщо не ме интересуваха.

Дори тъкмо обратното.

Когато моят скъпоценен мъж завърташе поредната любовна авантюра, която по принцип беше свързана с традиционното „излизане на свобода“, както наричаше продължителното си пиянство, той изчезваше от очите ми за няколко дни. Понякога отсъстваше една-две седмици, отвеждайки поредното момиче далеч от дома ни.

За мен отсъствието на Антон в обозримото пространство винаги се превръщаше във време за почивка.

Можех да се отпусна. Да не стоя в отбранителна позиция.

Да не напрягам в постоянна готовност мускулите на душата и тялото си. За всеки случай или, по-точно, в случай на внезапен съкрушителен удар, който Тоша всеки момент можеше да ми нанесе.

Впрочем, между вечните си „кръшкания“ и „измъкващи“ Антон ми отделяше достатъчно внимание.

Според мен дори повече от достатъчно. Затова аз се опитвах да се измъкна от изпълнението на съпружеските си задължения под всевъзможни предлози. Но далеч невинаги постигах успех.

Не зная защо му трябвах.

Може би Тоша постъпваше като котарак, който е обиколил цялата околност и изпитва физиологична потребност да маркира територията си заедно с всичко, което се намира на нея.

И той я маркираше.

На тези редовни упражнения, душата ми реагираше така, както би реагирало всяко нормално обоняние на следите от котешкото маркиране.

Гадеше ми се. Но търпях.

Защото това беше едно от условията на играта. Които до известно време се спазваха и от двете страни.

И ако трябва да говоря за сексуалните проблеми, то аз изобщо не се интересувах от изневерите на Антон, както и с посегателствата му върху мен, които отдавна вече ми бяха писнали.

Проблемът беше в самата мен и по-точно във фаталната ми неспособност да изневеря на мъжа си.

Само че тук не става дума за нравственост. В нашите отношения отдавна нямаше място за нея.

Проблемът се състоеше в това, че във всеки мъж, който проявяваше внимание към моята персона, аз виждах Антон. Всъщност виждах го и в онези, които не проявяваха внимание към мен.

Може би не изцяло, а само една частица. Един отделен щрих от него.

Но и това ми беше достатъчно, за да ме отврати напълно.

Патология. Същински фронт за работа на добър психоаналитик.

Но аз не прибягвах към услугите на психотерапевтите.

Ние не бяхме научени да се възползваме от психоанализата, пък и честно казано, не се срещаха добри специалисти.

Опитвахме се да се справим със собствени сили.

Имаше един момент, когато реших, че с гадостите си Антон завинаги бе убил в мен естествения интерес към представителите на противоположния пол.

Изводът се натрапваше от само себе си — дали си струва да опитам щастието си с представителки на своя пол. Но дълго време се задоволявах само с теоретични изследвания на темата.

Четях Берберова и намирах между написаните не по женски категорично редове частици от истината. Откриват скрита страст, стаена зад безупречните логически конструкции, поразяващи с иронията, която не знаеше жалост и състрадание. Долавях отгласи в стиховете на Гипиус. И се оказа, че дори Цветаева, заложницата на възможно най-естествената любов, не е чужда на влечения от друг тип.

Изглежда всички те — тези дами и девици от Сребърния век, си играеха на забранени страсти, разяждани от декаданса, неочаквани и странни в своите душевни и телесни пориви. Преминали от кокаиновата еуфория към кървавата мъглявина на най-ужасната и съкрушителна революция от всички революции на света.

И се получаваше следното: те си играеха, а аз ги четях, без да се стремя особено да премина от теорията към практиката. Но мислите имат навика да предизвикват събитията, като понякога сякаш се материализират.

Веднъж ми бе предоставен толкова недвусмислен повод да изпробвам нещо ново, че ако се откажех, това щеше да е признак на страхливост. Явна и очевидна.

И аз не се отказах.

Това се случи в Сент Мориц.

Беше януари — разгарът на сезона. Увита с топло одеяло, аз се печах на слънце в уютния шезлонг и с удоволствие отпивах от леденото „Veuve Clicquot“.

Покрай мен в също такива шезлонги се бяха отпуснали с поднесени към мекото зимно слънце лица около тридесетина жени от различни краища на планетата. Загърнати еднакво лениво в екзотични кожи. Върху поддържаните им ръце еднакво проблясваха прекрасни камъни. Най-прекрасните на света.

Те, както и аз, не караха ски и идваха в Алпите, съпровождайки мъжете си, любовниците си или децата си, които бяха пристрастени към това занимание.

Или пристигаха сами заради ненадминатия алпийски тен, заради кристалния въздух по тези места, заради покоя и умиротворението, които най-силно изпълват душата край морските брегове, под омайното шумолене на вълните и край планинските върхове в абсолютната, тържествена тишина на безоблачното лазурно небе, докоснало ослепителните снежни върхове.

А освен това и заради приключенията, които бяха почти неизбежни във всеки курорт.

Мадлен беше гъркиня по майчина линия и французойка по бащина. Беше истинска парижанка — грозна, слаба, жилеста, с дълъг гърбав нос и големи очи, обрамчени с гъсти черни мигли. Преливаше от класическа френска грация и дискретен чар, покрит с воала на хубав парфюм, лек тютюн и порок.

Озовахме се в съседни шезлонги, веднага се запознахме и се разприказвахме за най-различни неща, каквито обсъждат случайно събрали се хора — за времето, за модата, за непознатите съседки на терасата, които се надявах да не ни чуват, защото Мадлен беше безкомпромисна и язвителна в оценките си.

Това беше едно обичайно и необвързващо с нищо бъбрене.

И така, както си разсъждавахме безгрижно на безобидни теми, тя изведнъж ме хвана за ръката. Тънките й хладни пръсти започнаха уж случайно и бавничко да мачкат моите.

Първото ми желание беше да отдръпна ръката си.

Но аз се удържах, мака че не се почувствах добре. Усещах тялото си като чуждо и вдървено. Напрегнато като в момента, когато се качвах на гинекологическия стол.

Но любопитството ми се оказа по-силно и аз търпях.

В това време тя с нежна небрежност и отново уж случайно обърна ръката ми с дланта нагоре и лекичко прокара върха на острия си нокът по кожата ми, като едва я докосваше.

Драс. И още веднъж — драс.

В този момент дълбоките й тъмни очи под сянката на гъстите мигли ме погледнаха открито с въпроса дали съм разбрала условния жест.

Естествено, че го бях разбрала. Знаех го още от училищната скамейка. Когато нашите момчета хванеха ръката на някое момиче под чина и започнеха да прокарват пръст по дланта му, това означаваше: искам те.

Аз не отговарях, но не отдръпвах ръката си и това се оказа достатъчно.

Мадлен пусна дланта ми.

— Знаеш ли — каза тя с леко променен фалшив глас, — скоро носът ми ще се избели. Хайде да се махаме от тук.

— Хайде — повторих аз и се чух отстрани. Моят глас също беше фалшив, а освен това много доловимо потреперваше.

— Ще пийнем ли нещо?

— Ще пийнем — съгласих се.

И притеснено си помислих: не можем да идем в моята стая.

Антон можеше да се върне всеки момент.

Ситуацията беше идиотска, защото бе класическа. Когато в диалога задължително участваше мъж, формулата „В твоята стая ли ще идем? Или в моята?“ се натрапваше от само себе си.

Но Мадлен заобиколи с лекота този риф — щяхме да идем в нейната стая, защото тя беше сама.

Не казахме нищо такова, но всичко беше абсолютно ясно от дежурните любезни фрази — тя ми предложи да се отбием в бара на нейния хотел.

Наистина се отбихме там и аз моментално си поръчах двоен коняк, а после още един и още един. Докато горещата опияняваща топлина не се разля по тялото ми, а мислите в главата ми не станаха авантюристични и лекомислени.

За това, че морето е до колене.

Тя бавно пиеше червено вино и вдигаше близо до лицето си голямата чаша на тънко столче. Рубинената течност се плискаше лекичко до очите й и острият й поглед сякаш се разтваряше в нея, хвърляйки рубинени искри от дълбоката си безкрайна тъма.

Тя изпи виното си.

Но аз едва ли щях да успея да погълна още една доза коняк.

— Хайде — каза простичко Мадлен.

И аз послушно я последвах към асансьора.

В стаята тя грижливо ми помогна да съблека жакета си и веднага ме прегърна, притискайки ме силно с неподозирано горещото си, тънко и гъвкаво тяло. Сухите й, миришещи на вино и цигари устни търсеха моите. Намериха ги и се впиха в тях в дълга целувка.

Вътрешно отново се свих на кълбо, а предишните ми представи за еднополовата любов станаха на пух и прах. В тях нямаше място за любовна прелюдия, която моето подсъзнание очевидно свързваше единствено и само с присъствието на мъж.

И не искаше да променя нищо.

* * *

Антон вече се бе прибрал от пистата. В стаята в пълен хаос бяха разхвърлени скиорски панталони и яке, пуловер, фино топло бельо и чорапи. Но той очевидно веднага беше хлътнал в бара или бе отишъл да обядва, без да ме дочака.

Много добре.

Затворих се в банята и — ето още един сюрприз на подсъзнанието ми! — моментално се мушнах под душа, макар обикновено да предпочитах уютната, ароматна и пенлива вана.

Силните струи се впиваха в кожата ми, горещата пара изпълни тясното пространство на кабинката и аз разбрах, че в подсъзнанието ми се е задействало още едно клише, което този път беше привнесено от холивудските филми. Техните герои, пострадали от разни разпри, независимо дали бяха физически или морални, задължително заставаха под душа. И там, под напора на водата, се съвземаха окончателно.

Нещо като измиване на душата и тялото.

Под душа наистина ми олекна и аз окончателно осъзнах, че съм приключила с еднополовата любов веднъж завинаги.

Когато се върна късно през нощта един господ знае откъде, Антон не ми зададе никакви въпроси. Но веднага след като се мушна в леглото, по навик и най-безцеремонно пожела да изпълни съпружеските си задължения. И аз внезапно отвърнах ентусиазирано на неговия порив.

В разрез с навиците си.

Това беше още една загадка от областта на психоанализата — или изпитвах комплекс за вина, или бях обзета от ненадейна радост, че се завръщам благополучно в обичайното лоно.

Но така или иначе, на другата сутрин изуменият Тоша ми предложи да се отбием в близкото магазинче на „Картие“, мърморейки сакралната фраза: „Когато се държат с нас по човешки, и ние се държим като хора“.

Аз не му отказах и седем чистопробни карата най-неочаквано попълниха колекцията ми от бижута.

Всъщност пет години по-късно точно този пръстен щеше да украси траурната ми ръкавица.

* * *

Но на онзи етап охраната ми разкри новата връзка на Тоша.

Тя се различаваше от предишните, защото този път Антон бе настанил дамата на сърцето си близо до дома ни. В същата онази скромна двуетажна къща, която обитавахме навремето.

Освен с жилище, Антон бе обзавел момичето с кола и шофьор от нашия гараж, с камериерка, с мобилен телефон и с разни други дребни удобства, каквито преди не беше осигурявал на никого.

Докато ми докладваше всичко това, главният ми охранител свеждаше очи или по-точно с престорено делови вид шареше с поглед по книжата, подредени на бюрото. Очевидно очакваше реакцията ми. Или поне някакви въпроси от сорта на това каква е новата избраница и как изглежда?

Аз не попитах нищо и той забрави за книжата и ме погледна изненадано. И дори се разтревожи дали съм добре? Защото понякога от стрес хората се вцепеняваха.

Но аз не бях вцепенена.

Колкото до спокойствието ми, то не беше престорено.

В никакъв случай. Появата на постоянна приятелка, за която Антон, за разлика от всички други досега, се грижеше, означаваше само едно — че ми подготвяха замяна.

И това беше логично от гледна точка на разделянето, за което вече стана дума.

Беше просто поредната крачка и толкова.

1996

Върнахме се в Москва една седмица след погребението на Вива.

И веднага щом стъпихме на твърда земя, си казахме: сега ще отидем при Георгий.

Но не отидохме.

Взехме твърдото решение, че ще го направим утре. А днес ще се обадим по телефона. Само малко да си поемем дъх.

Но не се обадихме.

Дните минаваха и всеки отнасяше със себе си частица от надеждата, че някога изобщо ще се осмелим да се обадим на Георгий, а още по-малко — да го погледнем в очите.

Измина един месец и окончателно стана ясно, че вече нищо не можеше да прозвучи като оправдание — нито изключените в тропическите гъсталаци мобилни, нито незнанието, нито дългото ни отсъствие. Последният шанс беше безвъзвратно изпуснат.

Това означаваше, че сме се разделили завинаги.

Естествено, причина за това беше единствено и само нашата свинщина.

„Черна неблагодарност“ — както биха казали през миналия век и към това нямаше какво повече да се добави.

Така си мислехме, но стана другояче.

Той се обади след два месеца. Предишният ден Антон бе заминал за Давос на Международния икономически форум. Тогава това беше модерно.

Той се обади, тъй като знаеше със сигурност, че Антон не беше в Москва, понеже пресата писа много за форума и обърна специално внимание на участниците. А те охотно даваха интервюта и позираха пред телевизионните камери.

Тоша не беше изключение.

— Ще дойда след един час — каза дрезгаво и глухо Георгий веднага след като поздрави. С тон, който не допускаше възражения. Пък и нима аз бих дръзнала да възразя?

Втурнах се надолу, веднага след като охраната ми съобщи по радиостанцията, че „гостът пристигна“, изхвърчах стремглаво по стълбището, което водеше към вестибюла и застинах като вкопана на долното стъпало.

Един слаб мърляв старец с помръкнали, дълбоко хлътнали очи и неподдържана брада тип катинарче неуверено прекрачваше прага на нашия дом сякаш беше слепец.

— Не ме ли позна? — Той ме погледна директно и леко се усмихна.

* * *

Усмивката му беше същата.

И дори красиво очертаната му и черна преди време вежда се повдигна нагоре. Професорът имаше такъв навик — да повдига високо дясната си вежда, когато изразяваше иронична почуда.

Сега веждите му също бяха побелели и тежки и онази, която се опита да се повдигне както преди, само потрепна и остана на мястото си.

— Познах те… Само че…

— Само че животът свърши. Това е — отвърна той вече без усмивка, но и без особена тъга. Отвърна някак спокойно. — Ще вляза, ако разрешиш…

Аз се втурнах мълчешком насреща му, но той се отдръпна и дори изпъна ръка напред, сякаш се отбраняваше от моя порив:

— Нека да минем без прегръдки. Отвикнал съм.

Настанихме се в хола като чужди, на голямо разстояние един от друг в ниските кресла край камината.

Той отказа чая, кафето, коняка и дори не пожела да изпие една глътка вода в моя дом. И, разбира се, аз приех всичко това като съвсем нормално, не му досаждах с настойчивост и просто чаках да чуя какво ще каже.

Нали бе дошъл за нещо.

И той го каза:

— Няма го в Москва. Зная. Чаках да замине някъде. А ти… Дълго мислих, но след това реших, че трябва да знаеш. Чуй ме! Вива умираше дълго… — За пръв път гласът му потрепна и паузата увисна във въздуха. — Няма да ти разказвам за това. То е много лично. А сега ти си ни чужда. Мълчи! Не искам да зная нищо! Само ме слушай! Преди да умре, тя ми направи едно признание… Покая се… Аз й простих. А той… Общо взето, ти не си малка и разбираш за какво говоря.

— Антон е бил с Вива?!

— Да! Копелета такива! Да! Спал е с нея. Почти през цялото време докато е живял у нас и докато е ял и пил от ръката ми. Спал е с жена ми. Докато не му омръзнала. А когато му омръзнала, я зарязал и дори я изритал като куче, заплашил я, мръсникът, че ще ми разкаже всичко. И защо не ми е разказал?! Щях да го убия и тя нямаше да се мъчи, докато умира. Моята Вива!!! А ти, неблагодарно животно, знаеш ли кого викаше тя, когато вече влизаше с двата си крака в гроба? Знаеш ли? Него!!! Не мен.

Той се разкрещя.

Изригваше гневно нажежените думи право в лицето ми.

И безсилните му яростни сълзи се стичаха по хлътналите му бузи, обрасли гъсто с бодлива бяла брада.

— Аз не знаех…

Какво друго можех да кажа? Мърморех едва доловимо. Но той не ме чуваше.

— Сега знаеш! Знаеш какъв е твоят Антоша! А освен това трябва да знаеш, че ще мине година, две, три… Вие ще живеете в палатите си, ще ядете със златни прибори, ще се къпете в богатства и ще забравите за всичко. Вие сте хора, които не помнят произхода си! Аз ще умра. Но там няма да забравят! — и той изненадващо рязко вдигна показалеца си нагоре.

Вирна сгърчения си треперещ старчески пръст с дълъг мръсен жълт нокът.

Мили боже, къде бяха отишли тънките сръчни пръсти на гения?

Къде бяха смуглите изящни ръце, изящни като на потомствен аристократ?

Къде беше самият чаровен, насмешлив и ироничен професор Надебаидзе?

Дали не беше умрял и мъките му не бяха свършили заедно с невярната му Вива?

В това време яростният вбесен старец пръскаше слюнки, размахваше сгърчения си пръст и вместо думи лееше болката си:

— Там помнят всичко. И не се съмнявай, че някой ден той не просто ще умре. Защото всички умират. Той ще умре страшно. Ще пукне. Толкова ужасно, че дори не бих могъл да го измисля. Разбра ли?

— Разбрах…

Сигурно доктор Надебаидзе беше прав.

Определено беше прав. Аз бях възможно най-неблагодарното животно.

И не защото бях предала него и Вива.

А защото в момента с мен се случваше нещо, което по принцип също беше недостойно — злобата ми кипна.

И аз не можех да й се противопоставя, макар че известно време се опитвах да се сдържа.

Но не успях.

— Разбрах, не ми крещете. Какво очаквате от мен? Ревност? Изненада? Ярост като вашата? Няма да има нищо такова. И знаете ли защо?

— Не искам да зная нищо повече… — Той се измори. Пристъпът на ярост отстъпи точно толкова бързо, колкото започна. А може би изобщо не беше отстъпил, а се бе прехвърлил върху мен.

— И все пак ме чуйте. Нали аз ви изслушах. Няма да ни отнеме много време. Откровеност за откровеност, Георгий Нодарович. Вие ми разкрихте една тайна и смятате тази тайна за страшна. Нали така? Сигурно си мислите, че не съм очаквала такова нещо от него? Мислите си, че в моите очи Тоша е само бял и добър? Тогава чуйте една наистина страшна тайна. Онази вечер са ви казали, че в приемната са докарали момиче, което е скочило от прозореца. Нали така? И вие сте хукнали да ме спасявате, защото първо сте си спомнили за Лаля. Кажете, така ли е?

Когато произнесох името на дъщеря му, той потръпна.

Опита се да ми възрази или да ме прекъсне, но само махна лекичко с ръка.

Избликът на ярост бе изпепелил последните му сили.

А пък аз продължавах да съм във властта на злия дявол:

— Можете да не ми казвате, никой няма нужда от вашите признания. Аз съм сигурна, че е било точно така. А сега ми кажете, професоре, щяхте ли да ме спасите, ако знаехте, че никога — чувате ли: никога! — не съм се опитвала да си отида от живота по своя воля. И не съм скачала от прозореца…

— Не си скачала?… Но аз те видях на хирургическата маса, заших белия ти дроб, сглобих прешлените ти… Къде… Какво искаш да кажеш? Ти не си скочила… значи са те…

— … хвърлиха ме. Надявам се, че ви е ясно кой направи това. Вие също не сте малък.

По дяволите, оказа се, че това все още ме вълнуваше.

Сълзите ми най-ненадейно напълниха очите ми и ми стана толкова жал за себе си — за момичето от онези години. За доверчивата сантиментална глупачка, която позволи да я изхвърлят през прозореца, а след това се обяви за самоубийца.

За пръв път от двадесет години тази мисъл изплува в съзнанието ми и предизвика истинска буря в душата ми.

Боже мой, никой никога и нито веднъж не беше проявил съжаление към мен, че съм преживяла такова нещо…

Вече ревях с глас.

Измина цяла вечност преди истерията ми да премине.

През цялото това време той седеше, свел глава на гърдите си. След като се поуспокоих, чух тежко дрезгаво дишане и в един миг започнах да се съмнявам дали професорът съвсем по старчески не е заспал насред разговора ни.

Ако онова, което в момента се случваше между нас, можеше да се нарече разговор.

Но той не спеше. Вдигна глава, а мътният му тежък поглед се вторачи в мен:

— Виж какво… наистина ли не разбираш, че той не бива да живее…

Това беше толкова проста и ясна мисъл.

За миг дори замрях и престанах да дишам.

Господи боже мой, защо никога досега не бях помислила за това?

Сякаш нещо ме озари.

Веднага забравих напълно за доктор Надебаидзе, за вината си пред него, за обидата си към него, за съжалението си към себе си и започнах да мисля.

Предполагам, че не е нужно да обяснявам за какво.

1997

Живях с тази мисъл доста дълго.

Носих я в себе си като дете, каквото, между другото, не успяхме да имаме.

Решението беше взето и съмненията бяха отхвърлени. Пък и, честно казано, нямах никакви съмнения.

Колкото до решението, предполагам, че то беше зряло в мен дълги години, а по-късно, когато часът удари, падна в ръцете ми като налят плод.

И нищо, че по това време единичните изстрели на наемните убийци в Русия се сливаха в обща канонада, откосите на автомати поваляха известни бизнесмени, а във въздуха хвърчаха отломките на бронирани автомобили. Отровата също влизаше в действие, както и по-съвършени умъртвяващи вещества.

Казано накратко, избиха доста хора.

Но въпреки това тази работа си оставаше деликатна. Освен това, не беше чак толкова лесно да се реализира без връзки в определени кръгове.

И, наистина, нямаше как да си поръчам килър по интернет като пица в офиса. Или да търся във вестника безплатни обяви. В раздела „Работа — предложения — други услуги“.

Всъщност имаше идиоти и идиотки, които намираха по обяви други идиоти, въобразили си, че наистина могат да убият майсторски човек.

И имаше случаи, когато убиваха. Проливайки реки от излишна кръв. Успяваха да изстрелят цял пълнител и само лекичко да ранят нещастната жертва, а после дълго да я доубиват с каквото им падне — с брадва, с ръждиво парче водопроводна тръба, с паве, намерено на двора.

След това, естествено, ги залавяха. И още по време на първия разпит наемниците издаваха поръчителите. И всичко свършваше.

Не, самодейността не беше работа за мен.

Пък и на някой доморасъл килър щеше да му е доста трудно да се добере до Антон през няколкото обръча съвсем професионална охрана.

И почти невъзможно. Дори с моя помощ.

И през ум не ми минаваше да извърша това със собствени ръце. Струваше ми се, че това ще е още по-голяма самодейност. И резултатът очевидно щеше да е същият. Антон може би щеше да влезе в гроба, но аз със сигурност щях да отида в затвора.

Това категорично не беше подходящо.

Аз изчаквах, вглеждайки се, преценявайки и избирайки.

В това време процесът на разделянето набра скорост. Все пак Антон се появяваше вкъщи. Живееше почти открито с онова момиче, което бе настанил наблизо.

Срещахме се в офиса, в току-що построения мавзолей, в чиито огледални прозорци се отразяваха куполите на Кремъл.

Но се отразяваха и облаците, макар все още те да не бяха страховити. Но вече се бяха появили на нашия небосклон и лека-полека скриваха лазура.

Небето се заоблачаваше, но съзнанието ми все повече се проясняваше и неумолимо фиксираше, че времето вече върви назад, отмервайки дните като секунди преди старта на космически кораб — десет, девет, осем, седем…

И скоро, вече съвсем скоро стрелката щеше да стигне до нулата.

А след това…

Казано накратко, трябваше да побързам.

Може би в крайна сметка щях да намеря онова или по-точно онзи или онези, които щяха да се захванат с тази работа съвсем професионално.

И може би щяха да изпълнят поръчката.

Но господ е милостив и ме спаси от греха. И здравата ме наказа за лошите ми помисли.

Абсолютно в духа на приключенските романи от края на по-миналия век, авантюризмът най-неочаквано ме обзе толкова силно, както отдавна не ме бе обземало нищо от околната действителност.

В пълно съответствие с познатия жанр, историята се случи в една малка африканска страна.

Убийствено бедна.

И то въпреки че в горещите недра на тукашните земи имаше огромни, несметни, ако се придържаме към избраната терминология, залежи от диаманти.

Но страната нямаше време да разработи находищата и веднъж завинаги да приключи с проблемите си. Тя водеше война.

Три местни племена враждуваха помежду си от незапомнени времена и още оттогава подхващаха едно след друго война чрез кратки ръкопашни схватки, коварни ями–капани, отровни стрели, тежки камъни и тояги. Общо взето, те си съществуваха почти мирно. И тъй, разменяйки си юмруци, бяха доживели до средата на двадесети век.

По това време съкрушителната вълна на научно-техническата революция достигнала до девствените джунгли и племената се въоръжили с всичко необходимо за тоталното си взаимно унищожение.

На това отгоре, тъй като цивилизацията вече ги споходила, започнали да се наричат етнически групи и всяко племе се сдобило със страна — покровителка от средите на известните co-sponsors за уреждане на междуетнически конфликти.

В резултат на това вековното противопоставяне наистина наближавало края си. Заради пълното и абсолютно унищожаване на противоборстващите страни.

Като такива.

Но всяко зло за добро.

„Цивилизованата“ борба на племената се оказала толкова съкрушителна и жестока, че отблъснала от скъпоценните залежи дори известната акула, поглъщаща диаманти, в лицето на „De Beers“.

Казано накратко, второто хилядолетие вървеше към края си, страната по някакво чудо продължаваше да съществува и дори беше придобила някакво подобие на държава. Co-sponsors нямаха нищо общо с това, просто се задейства спасителният им инстинкт за самосъхранение.

Вождовете на племената — sorry, лидерите на противоборстващите групи, като че ли се разбраха помежду си. В столицата — едно малко мръсно градче, засипано с пясък и осрано до неприличие от войските на сепаратистите, започна да заседава републикански парламент. Естествено, той беше избран от средите на същите тези сепаратисти, които по навик продължаваха да серат право на тротоарите. Затова дори и в мирно време градчето беше запазило убийствения си вид на войнишки клозет.

Беше създаден кабинет, наречен, както е прието в такива случаи, правителство на народното доверие. А начело застана един почти цивилизован полковник.

Навремето, в епохата на борбата за победа на световния социализъм, империята на Съветите си поставяше далечна цел и протягаше мазолестата си ръка за пролетарска помощ на братските африкански народи, чиито най-добри представители идваха да се обучават в Москва. По голямата част от тях учеха в Института за дружба между народите „Патрис Лумумба“, който хората наричаха „лумумбарий“.

Но всичко това беше останало в миналото. Благите времена на почти победилия интернационализъм отдавна бяха потънали в лета, но целта, посочена от твърдата пролетарска ръка, не беше отречена. И избраният премиер-министър, който беше възпитаник на „лумумбария“, отправи поглед не някъде другаде, а към Москва.

Естествено, той не можеше да разчита на мащабна държавна помощ. Времената вече бяха други.

Но и в новото постимперско общество също можеха да се намерят рискови инвеститори.

И те се намериха.

Дълга верига от бивши състуденти, роднини, приятели и приятелки доведоха полковника или по-точно едно негово доверено лице, което, естествено, също беше питомник на „лумумбария“, при нас.

Антон веднага се запали, но отначало аз посрещнах идеята на нож.

В течение на дълги години диамантеният бизнес в онази страна беше нелегален. Установената мрежа за незаконен добив и контрабанда на камъни всъщност беше единствената непрекъснато работеща система в страната. Всичко останало, включително и структурите на държавната власт, беше или в зачатъчно състояние или във вид на руини.

Задачата да пречупим такова мощно образование ми се струваше непосилна. Дори с помощта на националната гвардия, чието съдействие довереното лице се закле, че ще ни осигури.

Разбира се, в замяна се искаха инвестиции, инвестиции и пак инвестиции.

Всъщност за получаването на държавен лиценз за разработката на всички диамантени находища в срок от десет години беше необходима точно определена сума. Еднократна. И на това отгоре нищожно малка в сравнение с истинската цена на начинанието. И в същото време огромна. Малко повече от половината от онова, с което разполагахме с Антон.

Това беше инвестиция номер едно.

А инвестиции номер две, три, четири, пет… щяха да последват по-нататък. В неопределено бъдеще.

А печалбата беше няколко стотици процента. Беше фантастична по всички параметри печалба, напълно съпоставима с печалбите на наркокартелите.

Но напълно легална.

Антон пресметна, че ако задържим лиценза в ръцете си само една година, вложенията щяха да се възвърнат двойно, а по-нататък печалбите щяха да растат в геометрична прогресия.

Но не само Антон си правеше такива сметки.

Моите колебания бяха принципно приети, но Тоша не бързаше да отхвърли предложението на полковника — премиер.

Намери се временно разрешение.

Събрахме експерти, специалисти в диамантения бизнес, познавачи на африканската специфика и други хора, включително такива, които се бяха грижили за безопасността на бизнеса в подобни условия, а към тях се присъединиха нашите юристи и топмениджъри. Създаде се екип, който започна да работи бързо и в изумителен синхрон.

Присъдата беше прочетена след две седмици. Признаха проекта за перспективен, разбира се, с редица уговорки.

Но като цяло го определиха като твърде мощен.

И единствено аз продължавах да се съмнявам.

* * *

— Не чувам разумни възражения! — Антон не можеше да скрие раздразнението си. Изобщо напоследък аз много го дразнех. Всъщност това беше взаимно.

— Но ти също си наясно, че това е класическа авантюра от деветдесет и трета — деветдесет и четвърта година…

— Така е. Но нали точно тогава забогатяхме? Не помниш ли?

Има си хас да не помнех!

Точно тогава стана така, че получихме лиценз за създаването на мобилна мрежа на територията на една от суверенните държави, която навремето беше братска република на СССР, и то само срещу сто хиляди долара.

Честно казано, за подкупа отиде един милион.

Но в действителност лиценза струваше цели десет милиона.

Като на това отгоре ние действахме абсолютно честно.

Аз отидох в републиката един месец преди официалния търг. И веднага започнах конфиденциални преговори с довереното лице на тамошния президент, който беше заместник-председател на местния парламент. Трябва да отбележа, че той беше голям чешит — определяше ми срещи в сенчестия парк около хотела винаги в седем и половина сутринта. В течение на два поредни дни едва успявах да се събудя и да глътна чашка кафе и хуквах на среща.

Косите лъчи на слънцето се промъкваха по сенчестите, пусти в този ранен час алеи.

Довереното лице ме държеше внимателно под ръка и така ние бродехме под сенките на клонестите липи и петнистите платани като щастливи любовници, на които никак не им се ще да се разделят след бурната нощ. И си говорехме шепнешком, доближили плътно глави.

Но не за любов. Разбира се, че не за любов.

Ни най-малко.

През първия ден предложих на „лицето“ популярната в онези години схема за цивилизовано получаване на подкуп.

В която и да било посочена от тях офшорна зона — ако щат в екзотичния Гибралтар, ако щат в незабележимия Джърси — малко градче по крайбрежието на Атлантика на двадесет минути път с малък самолет от Лондон по вътрешните авиолинии на британските компании — се открива сметка. Няма значение на чие име. В сметката влизат пари, но договорът с банката е сключен така, че новият клиент може да се възползва от тях, само когато банката получи съобщение от лицето, което е внесло парите. Ясно е, че това съобщение пристига в момента, в който получателят изпълни всичките си ангажименти. Ако след изтичането на уговорения срок съобщението не пристигне, внесените пари остават завинаги в банката.

Това означаваше, че никой няма интерес да измами другия.

Всичко беше просто и ясно дори за малките деца и работеше безотказно на цялата територия на постсъветското пространство.

И дори зад пределите му.

„Лицето“ слушаше внимателно, мърдаше беззвучно устни, опитвайки се да запомни точно всяка дума и да я предаде на господаря си, без да обърка нещо.

На другия ден всичко се повтори, само че в точно обратния ред.

„Лицето“ старателно като ученик, който е научил вчерашния си урок, ми преразказа вчерашната ми реч, сверявайки всяка точка от схемата: „Правилно ли съм разбрал? Това ли имахте предвид? Така ли трябва да стане?“

Аз кимах търпеливо в знак, че всичко е точно така. И не може да бъде другояче.

След един час, уморен, но като че ли напълно удовлетворен, той ме изпрати до вратата на хотела и на сбогуване многозначително спомена: „Това е много интересна схема. Много. Мисля, че нашето сътрудничество ще бъде плодотворно.“

Обадих се на Антон с пълната увереност, че нещата са се уредили и поисках да предупреди банкера за предстоящата трансакция.

И с удоволствие си легнах да спя, защото, честно казано, сутрешните разходки здравата ме бяха изтощили.

Късно вечерта „лицето“ ми определи нова среща.

Хроничното недоспиване беше притъпило вниманието ми и когато се появих в проклетия час седем и половина на „нашето“ място, не забелязах веднага, че то просто не беше на себе си.

Веднага щом ме поздрави, сутрешният ми събеседник започна да пристъпя ситно-ситно, описвайки загадъчни кръгове около мен. Не ме хвана както винаги под ръка и не тръгнахме да се разхождаме чинно по прохладната алея.

Нещо не беше наред.

„Конкуренцията!“ — изплаших се наум.

Но сгреших.

— Проучихме с голям интерес вашата схема. — Той замълча задълго, като в същото време продължи странното си движение в кръг.

— Не сте ли доволни?

— Не, защо? Напълно сме доволни… Само че…

— Парите ли са малко?

— Да — отвърна веднага той.

Въздъхнах с облекчение.

Слава богу, нямаше конкуренция.

А сумата можеше да се обсъди. Ние бяхме готови да я удвоим и дори да я утроим.

За щастие, не казах нищо такова.

Той заговори пръв:

— Разбирате ли, предстоят ни избори. — Тръгна отдалече. „Петстотин хиляди“, помислих си без ентусиазъм. И отново сгреших. — Парите ще ни трябват скоро и то днес и сега, както казват психолозите. Разбирате ли ме?

— Не съвсем.

— Вашата схема, разбира се, е много привлекателна. Но, честно казано, ситуацията при нас е доста сложна.

— В смисъл?

— Сто хиляди кеш и въпросът е решен. Какво ще кажете? — Той най-сетне спря и ме погледна съсредоточено в очите.

— Сто хиляди какво? — Вероятно съм имала доста стъписан вид.

— Долара, разбира се, няма как да са нашите тугрики. Но трябва да ги получим в близките дни. Съгласни ли сте?

Ние се съгласихме.

Още същата вечер Антон пристигна със самолет в уютната столица с едно елегантно куфарче, в което подобно смъртта на Кашчей в патешкото яйце се мъдреха десет спретнати пачки с по десет хиляди долара във всяка. Нашият пропуск в света на един от най-високо рентабилните по това време отрасли на бизнеса.

След нефта, оръжието, диамантите и алкохола, разбира се.

Той дойде лично, тъй като искаше да се убеди, че не съм откачила.

Такива ми ти работи.

— Кога стана това?

— През деветдесет и четвърта, ако не ме лъже паметта.

— Точно там е работата, че стана през деветдесет и четвърта, а сега…

— При нас е сега… А при тях, в джунглите, не е деветдесет и четвърта, а четиринадесета година.

— Защо пък да е четиринадесета година?

— Защото най-високите печалби в редица отрасли са били регистрирани точно през четиринадесета година, а народът се замогвал от военни доставки. И не просто се замогвал, а направо забогатявал…

Антон обичаше историческите примери.

Като на това отгоре безмилостно лъжеше, измисляйки си в движение каквото му трябва.

В крайна сметка, кой можеше да знае какво точно е станало там през хиляда деветстотин и четиринадесета година?

Аз не знаех.

И в края на краищата той ме убеди, но не с опита на далечните предци, натрупали капитали по време на Първата световна война.

— Знаеш ли, дори е много добре, че ти се съмняваш толкова упорито. — Тоша изведнъж се промени, а раздразнението му премина. — Иди там. И се ориентирай на място. За да си сигурна.

Съгласих се.

В крайна сметка наистина ми беше интересно да видя девствените джунгли, но не от прозореца на туристическия джип.

И да зърна със собствените си очи как добиват диаманти от земята.

Единственото ми условие, с което Антон се съгласи след кратко колебание, бе с мен в Африка да дойде и нов екип от експерти. Абсолютно независими.

Та наистина всичко да е съвсем сигурно.

1998

Подробностите от африканското ми турне са най-болезненият ми спомен.

Колкото и да е странно, всичко друго — изхвърлянето през прозореца, смъртта на Вива, жестоките откровения на доктора и общата тежест от годините, преживени с Антон, отидоха на втори план.

Помръкнаха пред горчилката от този кратък епизод.

И то въпреки че той не съдържаше нищо ужасно.

Беше едно обикновено делово пътуване като десетки и дори стотици други. Може би малко по-некомфортно.

Защото жегата, лошите пътища и единственият приличен хотел в столицата бяха далеч от световните стандарти. Както и столицата — мизерно градче, осрано до невъзможност от бившите сепаратисти. С преливащи от нищета бараки, с открити мръсни канали, с прокажени и холерични хора, с деца — момичета и момчета от десет години нагоре, които се продават, с улични просякини, с крадци и с военни патрули.

Но за сметка на това президентът им беше съвсем истински, носеше нова военна униформа и юнашки кипната настрана барета. Националната гвардия беше свирепа, изглеждаше предана на президента и беше въоръжена до зъби с наши калашници, с американски „М-16“ и с израелски „узи“.

А най-важното, естествено, бяха диамантените находища. Достатъчно беше да се отдалечиш на стотина километра от столицата и те се виждаха навсякъде. Бяха обикновени на вид тесни шахти, които водеха надолу към разтопените недра на сухата неприветлива земя. Тук-там бяха оградени на бърза ръка. Или нямаха никаква ограда. И никаква охрана. Тъй че на пръв поглед всеки можеше да отиде там, да надникне вътре, да слезе долу и да си опита късмета.

Разбира се, че това беше само на пръв поглед.

Защото всъщност имаше охрана, която изобщо не беше по-малко свирепа от националните гвардейци, също беше въоръжена до зъби и… тъй нататък.

И изобщо тук не искаха чужди хора. Беше опасно.

Но диамантите… Изсипваха ги пред мен от мръсни, напоени с пот торбички. На купчинка върху грапавата повърхност на скованата маса. Това бяха незабележими прозрачни камъчета. Мънички колкото нокътя на кутрето ми. Между другото, това е точно един карат или малко повече. Каратите се увеличават в зависимост от големината. Имаше и неправдоподобни по големина камъни с размера на кокоше яйце, които вече бяха около стотина карата. Фантастично!

Всъщност половината бяха ментета. Оценителят — авторитетен ливански арменец, се мръщеше и въртеше недоволно глава. Но току грабваше с изумителна ловкост с дебелите си космати пръсти някое камъче от купчинката, оглеждаше го придирчиво и пак започваше да върти глава отрицателно.

Ала кръглите му маслинени очи изведнъж за кратко проблеснаха пронизващо.

И продавачът — съсипан африканец със съдрани дънки и толкова мазна фланелка, че призивът „Vote for Clinton!“ едва се виждаше, забеляза това.

И пазарлъкът започна.

Всъщност това бяха само картинки. Необичайни. Запомнящи се. Но нищо повече.

Купчинките диаманти върху мръсните дъски бяха впечатляващи, но изобщо не можеха да повлияят на окончателното ни решение.

А ние трябваше да го вземем, без да протакаме.

Времето минаваше, президентът нетърпеливо премяташе под масата мускулестите си крака във високи войнишки боти. В страната май че пристигнаха конкуренти. По време на закуската в хотела забелязахме двама авторитетни европейци. Антон потвърди от Москва, че паралелно с нас преговори водят и британците по поръчка на същата „De Beers“. Акулата беше надушила, че може да докопа плячката.

Новите независими експерти, които поканих лично, за да няма номера, на каквито Антон беше голям майстор, бяха единодушни в мнението си, че проектът е перспективен.

Последната инстанция беше банката.

Антон беше готов да замине за Цюрих, защото сумата бе голяма и нямаше как да преведеш толкова пари с едно обикновено нареждане. Всъщност той нямаше намерение да влага собствените си пари. Ставаше дума за кредит, срещу който щеше да заложи капиталите ни. Това беше нормално, защото на обслужване подлежеше само лихвата. Може би щяхме да успеем да я понамалим, тъй като бяхме стари клиенти и банкерите охотно ни помагаха.

И в този момент стана нещо, което напомняше за намеса на самата съдбата, нещо бетовенско в интерпретация, подходяща за информационните агенции — на 17 август бе обявена хиперинфлацията.

За нас това не беше смъртоносно, нито дори страшно, защото активите ни отдавна вече бяха извън Русия. Но все пак някой трябваше да стои на линия. Тъй или иначе, това си беше катаклизъм. В крайна сметка кой би могъл да каже докъде щеше да ни докара кривата на сриването на националната валута.

За Цюрих заминах аз.

И там, в животворната прохлада на кроткото континентално лято взех окончателното си решение.

Но преди това дълго разговарях с нашия банкер.

Той беше доста млад, но вече професионално безстрастен и вероятно безмилостен, макар безупречните му маниери да създаваха илюзорното усещане за сърдечност.

Той никога не грешеше в прогнозите си, а съветите му подобно нишката на Ариадна благополучно превеждаха клиентите през обърканите криволици на финансовите лабиринти.

Той беше човекът, който преди няколко години ни бе предложил да превърнем голяма част от нашите капитали в азиатски акции. А когато пазарът се срина и световната общественост изпадна в истерия, Антон мяташе гръм и мълнии, но със сдържана усмивка призоваваше всички да не се тревожат. И се оказа прав, защото след три години азиатските акции ни донесоха близо три милиона. Тъй като изплашената от мащабите на провала световна общественост се втурна да спасява азиатците. Пък и самите те проявиха чудеса от мобилизация — цели нации се отказваха от вносните стоки, а домакините жертваха венчалните си халки. Казано накратко, пазарът не само се стабилизира, но и стремително тръгна нагоре. Тоша се опияняваше, докато гледаше котировките. Но точно в този момент нашият финансов гений ни предложи да излезем от схемата. И отново се оказа на висота. Азиатците издържаха без кока-кола съвсем кратко, запасът от венчални халки на домакините се изчерпа, световната общественост се успокои и акциите бавно започнаха да поевтиняват. А ние се оттеглихме в максимално подходящ момент и освен това го направихме красиво.

Той ме прие в малката зала за преговори — странно помещение със стъклени стени и пълна звукоизолация, както твърдяха в банката. Трудно ми беше да повярвам в това, защото прозрачното стъкло наоколо ми създаваше усещането за аквариум и ми се струваше, че щом всичко се вижда, значи и се чува.

Но, разбира се, това не беше така. В банката не си правеха шегички с клиенти на такова ниво.

Сега той също беше много сериозен. Усмихваше се едва забележимо само с крайчеца на устата си. Поклони ми се лекичко и стисна вежливо и вяло ръката ми. Ритуалът с посрещането приключи, приличието беше спазено и можехме да започнем деловия разговор.

— Прегледах материалите от вашия проект.

— Подготвили сме ги в най-кратък вид, разбира се, имаме подробен меморандум…

— Няма нужда. Освен това разполагаме с оценките на нашите експерти. Те съвпадат с онова, което твърдите вие. И в тази връзка съм упълномощен да ви направя едно делово предложение. Естествено, банката е готова да ви предостави кредит, но освен това сме готови да издигнем нашето сътрудничество на нов етап.

— На нов етап ли?

— Да. Да направим следваща крачка. Казано с други думи, проявяваме интерес да се включим в проекта в качеството на партньорска структура. Разбира се, в този случай рисковете са…

Той говореше какво винаги сухо, стегнато и използваше само цифри. Доводите му бяха конкретни, а логиката — безупречна.

Всъщност и без това всичко беше ясно.

Влизането на партньора с името „Swiss bank corporation“ в проекта на практика изравняваше шансовете ни с акулата „De Beer“, решаваше много сериозни проблеми и изобщо подобно партньорство беше страшно перспективно.

Той прояви скромност, като не спомена „следващата крачка“ или, по-точно, прояви изключителна деликатност, като не уточни колко крачки разделят нас в сегашния ни вид от финансовата машина SBC. Разстоянието би трябвало да се мери не с крачки, а с километри. С мили. И тези мили щяха да са… Честно казано, те не можеха да се преброят.

Наистина беше така.

Но в моята глава се роди още една идея. И засенчи всички останали.

В аквариума увисна кратка пауза, събеседникът ми тутакси я долови, но направи погрешна стъпка. Първата грешка на банкера — звучи като заглавие на криминален роман.

И май че е малко вулгарно.

Но няма да се отвличам.

— Сигурно трябва да се посъветвате с господин Полански? Може би той ще пожелае да дойде лично в Цюрих.

Може би. И най-вероятно ще пожелае. Ако научи какво съдържа това примамливо предложение.

Но може и да не научи. Ето за какво мислех в този момент.

Но тутакси се хванах подхвърлената сламка, защото това беше удобен повод да приключа разговора, без да правя обобщения.

Не с точка, а с многоточие.

— Да, разбира се. Разполагаме с два дни, през които ще обмислим всичко.

— Разбира се. Но имайте предвид, че към проекта вече проявяват интерес и други компании…

— Зная, „De Beer“.

— Не само. Освен това правителството на тази страна се намира в крайно затруднено финансово положение.

— Ясно. Значи — два дни.

— Разбрахме се. По същото време, ако ви е удобно.

Разбира се, че ми беше удобно.

Само че аз бях готова да дам отговор още сега. Отрицателен. И на пръв поглед абсолютно безразсъден.

Но това беше така само на пръв поглед.

Когато излязох от банката, тръгнах пеша по сенчестата улица „Банхофщрасе“, с намерението да помисля добре и да се насладя на прекрасната домашна наденица, която сервираха не на порции, а на метри.

Имаше едно такова интересно ресторантче в Цюрих.

Голямата му зала беше изпълнена с дълги маси, покрай които клиентите сядаха на широки пейки по тридесет души около всяка като на селска сватба. Основното блюдо беше домашна наденица. Разнасяха я с количка между масите като гигантски добре изпечен и красиво навит на руло смок върху огромно блюдо. И когато идваше реда на някого, му отрязваха колкото поиска. От десет сантиметра до един метър. Доколкото си спомням, досега никой не беше поръчвал повече. Естествено, към наденичката сервираха гъста наливна пенлива бира. И задушено зеле. И това беше едно истинско баварско угощение.

Тук винаги беше многолюдно, шумно и тясно.

Лакътят на непознатия ми съсед се опираше в ребрата ми, а пийналите англичани крещяха право в ухото ми. Зад мен също се деряха оглушително и грачеха сухо германци. От време на време дочувах и фрази от руска реч, която в по-голямата си част се състоеше от псувни.

Същински Содом.

Но, колкото и да е странно, той много предразполагаше към размисли. Когато си абсолютно сам в тълпата, мислиш добре.

И този метод е изпитан многократно.

Нямаше никакво съмнение, че предложението на банката е манна небесна или по-точно би имало всички основания да е такова, ако не беше едно съществено обстоятелство. Което на този етап не беше известно на техните вездесъщи експерти.

Тенденцията за разделяне.

А в нея фигурираше една изгодна женитба за човек, чиито дни бяха преброени. Ето какво означаваше това, казано на банален житейски език.

Съдбата се шегуваше безмилостно.

Може би ми отмъщаваше за стари грехове, но така или иначе, аз нямах намерение да приемам този закъснял подарък.

А Антон нямаше да научи нищо, поне докато не приключех с онова, което бях намислила. Замисълът ми беше съвсем прост и като всяко просто нещо почти гениален. Така ми се струваше.

Нямаше да поискам кредит от банката. Щях да постъпя по друг начин — въпреки създадената традиция, щях да вложа в проекта собствени пари.

Мои пари.

Половината от нашия капитал, който след раздялата ни беше разхвърлян в различни сметки, щеше да е достатъчен.

И моята фирма щеше да подпише договора с правителството на младия полковник. Трябва ли да споменавам, че с Антон имахме десетина дъщерни компании — фирми и фирмички, създадени под шапката на основната структура, чиято собственост си поделяхме. Те съществуваха в различни точки на планетата и принадлежаха на различни хора, включително на мен и на Антон, но вече без какъвто и да било паритет.

Естествено, щях да се разпоредя с лиценза, с който щеше да се сдобие фирмата ми, по собствена преценка. Като в същото време амбициите ми не се простираха много далеч, тъй като нямах намерение да се конкурирам с „De Beers“ на диамантения пазар. В никакъв случай. Тази лъжица не беше за моята уста. Нещата стояха много по-просто. След като поддържах лиценза две седмици в ръцете си или по-точно в сейфа на банката, щях да го продам. И толкова.

Бях убедена, че купувачи нямаше да липсват. Живият интерес към проекта на финансовия магнат „Swiss bank corporation“ беше гаранция за това.

Оставаше най-трудното — да извърша операцията така, че в течение на известно време Антон да не заподозре нищо.

Осъзнавах, че не биваше да протакам реализацията, защото ситуацията можеше да се промени радикално от всяка непредсказуема случайност.

Например банкерът най-ненадейно да потърси Антон. По друг въпрос. Но в телефонния разговор неминуемо щеше да изплува и „диамантената“ тема.

Антон изведнъж да потърси спешно банкера… Това беше съвсем възможно, тъй като, ако се вярваше на информационните агенции, в страната ставаше нещо невъобразимо.

Така че — край.

В момента времето работеше срещу мен.

Знаех, усещах как секундите изтичат. Представях си пясъчен часовник и то толкова осезаемо, сякаш наистина стоеше пред мен до изпотената чаша бира.

И се страхувах.

Това щеше да е последната крачка, предприета от мен в рамките на нашето съвместно съществуване, но и първата, нарушаваща негласната ни конвенция, чието спазване висеше на косъм. Но висеше.

Оказваше се, че не е чак толкова лесно да срежеш косъма.

Всъщност Антон щеше да го среже без никакви колебания, стига само да му паднеше възможност.

Съмнявах ли се в това? В никакъв случай.

Тогава защо протаках? Вече имах такава възможност. Съдбата се бе разпоредила така и нима в крайна сметка това не беше справедливо?

Беше справедливо във висша степен!

И се реших. Запалих фитила и секундите се занизаха дълги като часове, а малкото незабележимо пламъче се движеше нагоре.

Обадих се в Москва:

Те поискаха да помислят.

— Това е нормално.

— Не мисля, че е нормално.

— Защо?

— Мисля, че играят за себе си.

— В какъв смисъл?

— Те също проявяват интерес към това…

— Откъде знаеш?

— Нашият приятел ми го намекна недвусмислено…

Добре го измислих.

Беше спонтанно, но прозвуча много добре.

Ако Антон решеше да провери, всичко щеше да се потвърди. А подробностите нямаше да изплуват в краткия телефонен разговор. Освен това може да не бях изтълкувала правилно думите на банкера. И като глупава жена, вместо да чуя предупреждение, бях чула предложение.

Антон руга дълго и цветисто. Умееше да го прави.

— Хайде, времето тече.

— Имаш ли предложения?

— Повече не настоявам за нищо. И слагам край на темата.

— Така. А по-нататък?

— Ще прехвърля сумата на някаква сметка.

— Но нали той ще разбере.

— И какво от това? Ще ми откаже да я прехвърли ли?

— Не. Но…

— Там е работата, че има едно „но“… Утре ще дам нареждане за превода и още утре ще отида там. Разбираш ли? И ще кажа на хората на нашия войнствен приятел също да отидат там.

— Да… Така ще минат четири дни. Докато парите влязат в сметките им… Дори цяла седмица… Да, може да успеем.

Yes!

Клъвна.

Впусна се в подробности, затъна в детайлите и изпусна същността.

Не ми трябваше нищо повече.

Всичко останало се случи изумително бързо и гладко.

На другата сутрин още преди насрочения час се обадих в банката. Срещнахме се в същия аквариум. Както би трябвало да се очаква, нашият финансов водач запази спокойствие. Само погледът му излъчваше лека досада. И като че ли разочарование.

Нищо повече.

Вечерта напуснах Цюрих и се отправих към топлите брегове на Гибралтар. По хитри финансови пътеки паралелно с мен парите ми ме последваха в една от тамошните банки. Представителите на нетърпеливия полковник също заминаха спешно натам.

След пет дни като че ли всичко приключи. Сделката беше сключена.

Върнах се в Москва, като преди това възложих на сигурни хора да търсят достоен купувач.

Измина един месец и удари часът на истинския финал.

Той беше прост. Ужасен. И вероятно закономерен.

Експертите не бяха сгрешили и не ни бяха излъгали, но оптимистичните им прогнози бяха пряко свързани с личността на премиера полковник. И с гарантираното му пребиваване във властта в течение на близките пет години. Най-малко.

Естествено, никой не беше взел предвид маскираната пехотна мина, която се търкаляла в прахта още от времето на войната.

Но съдбата си имаше свои основания.

И беше лишена от какъвто и да било патос.

Малката нужда застигнала полковника по пътя и огромният армейски джип спрял край шосето.

Това беше идиотският навик на сепаратистите да пикаят, където им падне. Нищо повече.

В името на справедливостта трябва да кажа, че Антон се бори доста дълго.

Стадото скъпоплатени адвокати още половин година обикаля около далечната африканска страна.

Там отново се водеше война. Сякаш само бяха чакали момента, в който първият общонационален лидер ще се изпикае толкова неудачно край пътя. И в който горкичкият човек ще успее да се представи пред господа с пълен пикочен мехур. И с разкопчан дюкян.

Но така или иначе, в момента никой не се интересуваше от неговите ангажименти. Парите, документите и доверените хора потънаха в мелето на въоръженото противопоставяне. И, естествено, изгоряха като факли.

Поне се създаде такова впечатление.

— Изгоряха ни паричките. — Поредният екип юристи се върна с празни ръце. Беше настъпил моментът да сложим край.

— Твоите… — Антон гледаше настрани. И говореше небрежно, като че ли не придаваше особено значение на това.

— Мои ли?

— Естествено. А не са ли твои?

Никога няма да забравя този миг.

Тоша вдигна рязко глава. И ме прониза с острия си насмешлив поглед.

Цялата изтръпнах — значи беше разбрал.

Но той мълчеше. И ме гледаше. Насмешливите искри в очите му започнаха да пръскат злоба.

— Не чух! — Интонацията му беше предишната — от далечното минало. Настоятелна до грубост. И всъщност нагла.

— Очевидно са.

— Така! — Той се успокои бързо. Двете думи се оказаха достатъчни. Вероятно и той бе доловил интонацията ми. Предишната.

И толкова.

Не прозвуча нищо друго. Затова не знаех дали Антон бе разгадал замислите ми или просто действаше по навик. При всички случаи топката беше в него. И той заби шут.

Външно нищо не се промени.

Той не ме изгони от къщи, не ми взе колата, дрехите и бижутата.

Никой не разбра нищо, освен най-близкият ни кръг. По принцип приятелите и враговете влизат в най-близкия кръг.

Само че от този ден нататък аз изгубих право на глас. И изобщо изгубих всякакви права.

Миналото се завърна.

Очевидно най-голямата и здрава кукичка от такъмите на Антон се падна на мен. И любимата стръв на Тоша — човешката слабост, висеше на тази кукичка. Моята слабост.

Вече не можех да направя нищо по този въпрос. „Късно е за гърчове“, както би казал Антон.

Рибата се страхуваше да умре на кукичката.

А още повече се страхуваше от бавната смърт. Защото рибарят, който се бе подхлъзнал на стръмния бряг, падаше дълго в пропастта и повличаше със себе си рибата заедно с въдицата.

Много дълго. Цели четири години.

2002

През онази вечер се забавих в офиса и се прибрах вкъщи по тъмно.

Хората все не искаха да си тръгнат и непрекъснато предъвкваха подробностите от изминалата пресконференция, наслаждавайки се на плодовете на собствения си успех.

Успехът беше малък, не много значителен. Но беше пръв след месеци на безкрайна мъка в очакване на окончателния крах.

„Нови Арбат“ беше необичайно пуст, а рекламите му блестяха като коледна елха.

Преминахме оттам за няколко минути и излязохме на булевард „Кутузовски“, което означаваше, че щяхме да си бъдем вкъщи само след четвърт час.

Но аз се чувствах неспокойно.

Визитната картичка — онази, която демонстративно дълго търсих в чантата си, беше прибрана грижливо встрани от всевъзможните боклуци, в страничното джобче. Чийто цип освен това беше закопчан.

Името беше непознато, а адресът — странен.

— Гена, я ми кажи Антон Василиевич често ли посещаваше издателство „Премиер-прес“?

— Какво? — Внушителните габарити на шефа на охраната не му пречеха да се обърне рязко на предната седалка на колата. Беше просто като една подвижна планина от мускули и толкова.

— Издателство „Премиер“. — Казах адреса, четейки от визитката.

— Никога не е ходил там. Или поне не е ходил с нас.

— А без вас?

— През последната година и половина Антон Василиевич не ходеше никъде без нас.

— Както и да е.

Пипнах ли те, сладурче.

Имах всички основания да се съмнявам в искреността му.

А онзи, чието име бе изписано на визитката, нямаше никаква сметка да лъже.

Той не беше журналист — мисля, че вече споменах това — и не искаше интервю.

— Извинете — каза тихичко мъжът и докосна леко с лакът ръката ми, — можете ли да ми отделите две минутки? Разбирате ли, работата е там, че малко преди смъртта си Антон Василиевич ни донесе един свой роман, за да го издадем. — Той каза последното шепнешком, като почти докосваше с устни ухото ми.

— Какво ви е донесъл?! — Осъзнавах, че щеше да е най-добре чувствителните журналистически уши да не чуват това. Но не можех да скрия изумлението си.

— Своят роман — каза той много тихо, само с устни. Значи бях чула добре, макар че изобщо не можех да повярвам в това, което чувах.

— Искате ли да си поговорим по-късно за това?

— Разбира се. Координатите ми са тук. Обадете ми се, моля ви, ще чакам.

— Непременно ще ви се обадя.

Ако зависеше от мен, щях да грабна слушалката още сега или дори по-рано, веднага щом прекрачих прага на кабинета си.

И изобщо нямаше да пусна издателя да си тръгне. Щях да го хвана за лакътя и да го помъкна към асансьора. И в това нямаше да има нищо особено. Може пък някой журналист да ми е харесал. Може да ми е задал някакъв интересен въпрос и да е намерил подход към мен. Случваха се такива неща.

Но се сдържах.

И сега умирах от любопитство.

Антон беше написал роман?! Невероятно.

— Защо питате?

След кратка пауза охранителят Гена все пак не се сдържа и ми зададе въпрос. Беше напрегнат. Нервите му не издържаха.

И единственото, което постигна този глупак бе това, че затвърди подозрението ми, че лъже. И че се страхува.

Въпросът бе: защо?

— Просто така. Предлагат ми сътрудничество. Помислих си, че Антон може вече да е преговарял с тях.

— С издателството ли?

— Ами да, така ми се стори. Всъщност той би могъл да се види с него навсякъде. В нашия офис, в някой ресторант…

— С онзи тип… с воднистите очи ли? Не, Антон Василиевич не се е срещал с него. Никога.

— Сигурен ли сте?

— Абсолютно съм сигурен.

Играта стана наистина интересна.

Не стига, че шефът на охраната бе откроил безпогрешно издателя в гъстата тълпа журналисти, но кой знае защо упорито отстояваше твърдението си.

Макар да имаше добър повод да излезе сух от водата. Допусках, че Антон не беше ходил сам в издателството. В края на краищата, това не беше на нивото му. Двамата наистина биха могли да се срещнат на чужда територия. И пито-платено. А охраната наистина не можеше да помни всички, с които Тоша се срещаше.

Само че той продължаваше да настоява на своето.

Защо ли го правеше? Не разбирах. Това беше още един наръч сухи и пламтящи подпалки в огъня на моето любопитство.

И то, естествено, избуя с нова сила.

На сутринта едва изчаках, подходящия момент и се обадих, готова за всичко.

Например да разбера, че визитката е фалшива и че не съществува никакво издателство „Премиер“. Или че съществува, но там не познават човека, чието име е изписано на визитката. Или че го познават, но вчера той не е ходил на никаква пресконференция и чува за пръв път за Антон Полонски. Или че не чува за пръв път, но е чел за него само в пресата.

И тъй нататък…

Това можеше да е идиотска шега, майтап и в крайна сметка може пък просто да ми се бе сторило.

Но се оказа, че не е така.

Да, на посочения номер ми отговориха, там знаеха всичко и ме чакаха. Когато ми е удобно.

Трябва ли да споменавам, че това стана след час и половина — точно колкото беше необходимо, за да се приготвя и да стигна до издателството.

Там, в малкия безличен кабинет, обзаведен може би със скъпа, но с абсолютно обикновена мебел, ме посрещна „онзи тип с воднистите очи“.

Младежът с ненатрапчива външност съответстваше напълно на кабинета. Очите му наистина бяха много светли и имаха някакъв неопределен цвят. Може би бяха бледосини? Или сивкавосини? Или бледозелени? Не можеше да се каже със сигурност.

Самият той също изглеждаше някак неопределено и неуверено. Не приличаше на шеф. А на човек, който се е отбил тук за малко по някакъв въпрос. Приличаше или на посетител, или на чиновник. Но в никакъв случай на собственик на голяма издателска къща.

Но беше точно такъв. И табелката на вратата го доказваше. Както и любезната секретарка в приемната.

Какво пък, всеки си имаше стил.

Но в същото време гледаше настрани. И говореше предпазливо, сякаш налучкваше думите.

— С Антон Василиевич се познавахме от две години. Някой случайно ни запозна. На някакво място. Знаете как става това. След това се срещнахме на два пъти, но също случайно. Преди три месеца той ми се обади и ме помоли за среща.

— Помоли ли ви?

— Да. Защо се учудвате?

— Не се учудвам. По-скоро ме интересува дали сте се срещнали тук, във вашия офис?

— Да. Видяхме се тук. Точно в този кабинет, ако трябва да бъда конкретен. Защо питате?

— Просто така. По лични съображения… Това няма никаква връзка с вас. Извинявайте, че ви прекъснах. И тъй, Антон Василиевич дойде при вас…

— Да… и не дойде с празни ръце. Донесе един ръкопис. Каза, че напоследък много е мислил, че е записват мислите си и че сега иска, тъй да се каже, да ги сподели с читателите. Отначало ние решихме, че това са мемоари. Вярно, възрастта му все още не беше подходяща за подобно нещо… Но какво ли не се случва. Прочетохме го и се оказа, че е нещо съвсем друго. Интересно. Честно казано, не очаквахме да прочетем това…

Той непрекъснато казваше „ние“ и в крайна сметка това започна да ме дразни.

Или ставаше дума за „ние, императорът на цяла Русия…“.

Или за някакъв загадъчен кръг от посветени, от чието име говореше.

Май че беше второто.

— Извинете, че пак ви прекъсвам. Но кои сте вие?

— Ние ли? — Той като че ли искрено се изненада от въпроса ми. — Ами, как да ви кажа… Аз и моите колеги. Заместникът ми, разбира се, главният редактор. Няколко души четоха ръкописа.

— Ясно…

Всъщност нищо не ми беше ясно.

Тоест естествено, че ми беше ясно, че всеки ръководител си има заместник и че във всяко издателство има главен редактор и още куп най-различни хора.

Но, доколкото си спомнях, собствениците на фирми никога не говореха за себе си в множествено число, имайки предвид персонала.

— Значи това е роман, така ли?

— По-скоро повест. Доста необичайна. Една такава, разбирате ли… С елементи на мистика. И философия. Нещо като притча. Между другото, нашите хора от маркетинга смятат, че може да върви добре на пазара. Макар че имаха съмнения. И все още ги имат. И ние решихме да я издадем. Антон Василиевич подписа договора… И тогава…

— … си отиде.

— Да. Извинете, не ви поднесох съболезнованията си.

— Няма проблеми. Мога ли да прочета ръкописа?

— Разбира се! Точно затова поисках да се срещнем. Повтарям, че ние сме готови да го издадем. И вероятно ще направим това в най-скоро време. Но не искахме да го направим… без ваше знание. Въпросът не е юридически и дори не е финансов. Договорът е подписан и, както се казва, е влязъл в сила. Трябва да отбележа, че Антон Василиевич почти не се интересуваше от финансовата страна. Всъщност той дори предлагаше да покрие разходите…

— Така ли?

— Не, не, не се тревожете. Този вариант беше обсъден, но… разбирате ли… ако ръкописът не представляваше никакъв интерес… Тогава можеше да подходим така. Но в случая постъпихме по обичайния начин. Сумата на авторския хонорар е записана в договора. Тя не е голяма и, общо взето, е стандартна за Русия. Казано накратко, ние се вълнуваме повече от естетическия момент. Вие сте негов наследник… И ние смятаме, че трябва…

Той окончателно се омота в обилното си красноречие.

Според мен трябваше да приключим с официалната част от срещата. А неофициална не беше предвидена. Най-важно го бе да получа повестта.

Или романа.

Тогава щях да разбера дали ще го издават или няма да го издават. Трябваше ми време.

Или, по-точно, трябваше да го прочета.

След половин час напуснах издателството.

Ръкописът беше с мен. Една тъничка папка с около тридесетина страници, скрепени с допотопна връвчица вместо с машинка.

От външната страна беше залепен четвърт стандартен лист. На него с едри дебели букви бе изписано името на автора и названието на романа.

Не вярвах на очите си. И не забелязвах нищо наоколо.

— В офиса ли отиваме?

— Вкъщи.

И толкова.

Потънах в четене.

Втора част

Стълбището

Седем сънища, които сънувах напоследък

Първи сън

в който душата ми изпита смътна тревога

Разбира се, това стана през нощта, защото нямам лошия навик да спя денем.

Освен ако не съм мъртво пиян. Това също се случва, но когато се напия, не сънувам нищо.

А нощем е друго.

Никога не се въртя в леглото насън както някои. Лежа тихо и кротко чак докато се събудя.

За сметка на това душата ми е свободна. И можете да ми повярвате, че тя не стои под одеялото. Тази скитница обича да се разхожда по света и да завързва разни приятни запознанства с други скитащи като нея души.

През тази нощ кой знае защо душата ми се почувства зле. Като че ли бе изгубила предишната си лекота. Искаше да се впусне в скитане, без да има определена цел. Но не можа. Сякаш нещо й пречеше. Или по-точно я викаше.

Само че не успя! Толкова години се носеше безгрижно във вселенското пространство и изведнъж бе обзета от желание да се отправи някъде, на точно определено място.

Но проблемът беше точно в това, че никой не й бе посочил това място.

Имаше нещо смътно някъде в далечината, може би на изток, а може би и на юг. Не беше изключено да е и на запад. А ако се замисли човек, дори и на север.

Иди и разбери.

Душата ми се развълнува, но все пак реши да не нарушава навиците си. И тръгна на път. Всъщност направи го без особена радост. И по-скоро с тревога.

Понякога се случваха такива неща. Например каниш се да поемеш на път, който вече ти е познат. Да отидеш на почивка. Или на гости. Или просто да се поразходиш по чужди места. Нищо особено. Сто пъти си ходил там, летял си със самолет и дори си плавал с кораб. И изведнъж те обзема тревога. Започваш безпричинно да нервничиш, да се оглеждаш на всички страни. Дали пък някой те следи, скрит в тълпата. Или добрите духове в живота ти се опитват да те предпазят. Настроението ти окончателно се разваля.

Но въпреки това тръгваш на път. Просто за да не изглеждаш като мнителен идиот.

И тя също тръгна така. А тревогата й растеше.

Сънувах хотела.

Малък, уютен, не много скъп, в центъра на града, потънал в светлини, скъпо вино и евтина любов.

Беше късна вечер, скоро щеше да се спусне нощ и хората в лоби–бара вече се забавляваха. Между другото, жените бяха красиви.

И май звучеше джаз — тих дрезгав саксофон в изпълнение на „Окапали листа“ на Владимир Косма.

В тежката ми чаша имаше кехлибарено уиски. Двойно, разбира се.

Цигареният дим се стелеше над главите ни, а сребристият инструмент потрепваше в полумрака.

Той се появи неочаквано. Отникъде. Сякаш одименият полумрак се сгъсти, а загадъчните сиви криволици на дима се преплетоха. И от тях се роди човешка фигура.

На пръв поглед беше съвсем реална.

А когато се вгледах по-добре, видях, че като че ли също е потънала в дим. Беше сива, неясна и ефирна.

Може би беше така.

Но може да беше и съвсем обратното.

Мъжът изглеждаше съвсем нормално. Външността му не беше много впечатляваща. И какво от това. Между другото, повечето хора наоколо са точно такива.

Косата му беше подстригана толкова късо, че цветът й не можеше да се различи, но за сметка на това кожата на черепа му прозираше под нея. Може би защото косата му беше светла? Или бяла? Един господ знае!

А лицето му беше младо. Или по-точно не беше старо. Защото истински старите лица винаги си личаха. Както и младите. А неговото лице беше съвсем нормално, без каквито и да било особени белези — носът му беше правилен, очите му не бяха големи, устата му изглеждаше съвсем обикновено, скулите му бяха симетрични, а челото му — полегато.

Трябва ли да споменавам дрехите? Всъщност ако трябва не мога да кажа нищо определено. Бяха прилични. И нищо повече. Май че бяха обичайно сиви, а може и да не бяха сиви.

Той заговори.

И гласът му съответстваше на външността му — беше тих, спокоен и не много нисък. Не беше тенор, но не беше и бас. Вероятно беше баритон. А освен това едва се долавяше в глухото боботене на многолюдното място.

— Може ли?

В това нямаше нищо странно.

Масите бяха заети, а аз бях сам.

Но се ядосах. Защото не исках да разговарям с никого, а още по-малко с такава странна личност.

Но нямаше какво да правя и кимнах. Всъщност направих го недружелюбно. Той не забеляза това. Или не му обърна внимание.

Седна внимателно и на масата неизвестно откъде моментално се появи чаша. Или халба? А може би малка чашка. Не помня. Казано накратко, появи се чаша с някаква течност. И да не сте посмели да ме попитате каква. Няма да ви кажа. Но със сигурност помня, че моят тайнствен съсед пиеше нещо. Отпиваше по малко, мокрейки устните си, и преглъщаше бавно. Но какво беше питието? Убийте ме, само че не съм запомнил.

Но в края на краищата каквото и да пиеше, това нямаше никакво значение!

Най-интересен беше разговорът ни.

— Не искам да си играя на криеница с вас.

— Да не би да съм предложил такова нещо?

— Не сте, не сте, господине… — И той ме нарече по име.

Виж ти!

Вечерта можеше да протече интересно. Което не ме радваше. Но и изобщо не ме плашеше.

Точно така.

В този сън всичко ми беше все едно, както се изразяват сега. А преди биха казали безразлично. Което всъщност си е едно и също.

Общо взето реакцията ми беше слаба и дори може да се каже, че изобщо нямах никаква реакция, освен че погледнах събеседника си малко по-внимателно от преди.

Впрочем той възприе това като нещо нормално. Сигурно подлецът знаеше с кого си има работа. Беше проучил обекта.

И невъзмутимо продължи:

— Не сте го предложили вие. Но след като премислих всичко, реших да обсъдя условията с вас. Първо с вас. А пък след това… Тъй да се каже, в зависимост от споразумението…

Фразата беше дълга и объркана.

И изобщо не съответстваше на стила му.

Всъщност това стана ясно по-късно, когато разговорът приключи и аз се сдобих с възможност да съдя за стила му.

Когато разсъждавам със задна дата, разбирам, че тогава осъзнах, че той нарочно говореше по този начин — със загадки и доста несвързано. Искаше да ме провокира, да ме ядоса и да ме въвлече в спор. Знаеше, говедото, че не понасям дълги и лишени от смисъл приказки. И че моментално избухвам.

И готово!

Откъдето и да го подхванеш, началото е положено.

И стана точно така.

— За какво по-точно?

— Докладвам. Разбирате ли, проблемът е там, че една известна и на двама ни персона в момента ме издирва, за да ми поръча да свърша една работа.

— Можете ли да говорите по-ясно?

— Мога, не се съмнявайте. Само че темата е доста деликатна и се боя, че без предварителна подготовка може да се шашнете.

— Не се бойте.

— Наистина ли? Прекрасно! Ами в такъв случай известната персона иска да поръча на вашия покорен слуга едно ликвидиране.

— Ликвидиране на какво?

— На кого, господине. На вас. Лично. Такива ми ти работи.

— Да ме убиете ли?

— Точно така. Да ви ликвидирам.

— Ами ако ви забия един?

— Както искате. Доста са ме били.

— Ами ако се обадя в полицията?

— Това е глупаво.

— Значи вие сте килър, така ли?

— Както предпочитате.

— Да речем, че е така. Значи тя ви търси. А вие идвате при мен. Защо?

— Защото засега тя само ме търси. Или по-точно обмисля как да ме намери. Доколкото виждам, вашата степен на готовност е повече от висока. Освен това възможностите ви са повече от големи. Това е проста аритметика. Дори не е алгебра.

— За сметките сте прав. Но откъде имате информация? Кой ви каза?

— Който трябва. Аз съм много откровен, но и откровеността ми има граници. В края на краищата, никой не е отменял професионалната тайна.

— Професионална ли?

— Напразно ме иронизирате. При нас тя е на първо място.

— Нямам нищо против. Но излиза, че вие я нарушавате.

— Аргументирайте си.

— Защо трябва да се аргументирам? Това е също като с тайната на вложенията. По аналогия. Човек ви поверява парите си, а вие веднага си плюете на петите и хуквате при конкурентите.

— Нека оставим настрана плюенето на петите. Колкото до другото, подменяте понятията. Няма никакви пари и никакъв човек. Това е ситуация. Ако продължа аналогията ви, ще ми кажете ли дали един професионален банкер знае например каква е ситуацията в лагера на потенциалните му клиенти?

— Да речем, че знае.

— Със сигурност. Продължаваме нататък. Той може да прецени възможностите, степента им на готовност и други такива… Нали схващате за какво говоря? И след като прецени ситуацията, да направи първата крачка. Възможно ли е това?

— Теоретично — да.

— Благодаря. Значи банкерът също действа теоретично. Което означава, че вашият покорен слуга е представител на една по-прогресивна общност. И толкова.

— Искате да кажете, че вие сте прогресивен килър, така ли?

— Излиза, че е така.

— И това е доказано по аритметичен път?

— Включително и по аритметичен.

— Единствено по аритметичен. А би трябвало да подходите по-мащабно. Например нямаше да е зле да прибавите и малко психология. Как се отнасяте към психологията?

— Положително. Защо?

— Ами, да речем, аз например не искам да следвам вашата аритметика. Да речем, че съм нелогичен човек. В отплата за вашата дързост нека предположим, че аритметичната ви конструкция е справедлива. Макар че извинявайте, но това наистина е пълен абсурд. Но да речем, че е така. Тя… Персоната, както благоволихте да се изразите и която и двамата познаваме, обмисля нещо такова.

— Обмисля да ви изпрати на онзи свят. Нека си говорим направо.

— Добре. Една персона, която и двамата познаваме много добре, иска да ме изпрати на онзи свят. Между другото, за кого става дума? Нека си сверим часовниците, за да избегнем досадните недоразумения. Имате ли нещо против?

— Не, разбира се! Точно сега е моментът. Това е вашата съпруга. Която засега все още е законна ваша жена. Вярно, вие не сте венчани, но в днешно време това няма значение. А вие за кого си мислехте, съпруже?

— Ами, да речем, че си мислех за нея.

— Пълно съвпадение. Продължавайте.

— Ще продължа. Да речем, че жена ми иска да ме унищожи. Но аз въпреки всичко не желая смъртта й. При това положение какво става с вашата аритметика? Става на пух и прах.

— При това положение може би става така. Но положението е друго.

— Откъде знаете?

— Оттам, откъдето зная и за намеренията на тази персона. От своите източници. А освен това, какво означава „не искам“? Употребявате глагола в сегашно време, нали?

— Ами, да.

— Грешка. Би трябвало да кажете „не исках“. Или по-точно, исках. И трябва да призная, че постигнахте целта си.

— Как да разбирам това?

— Че как да го разбирате? В буквален смисъл, естествено. Вие, уважаеми, не само желаехте смъртта на скъпата си съпруга, но най-директно изпратихте при прадедите й…

— Ха! Значи твърдите, че имате източници?

— Имам. Но не съм свършил. Отправихте я благополучно. И щастливите обстоятелства по спасяването на посочената по-горе персона изобщо не зависеха от вас. Това вече спада към областта на отношения от съвсем друг тип. Бих казал, че спада към нематериалната сфера. Така че както да го въртим и да го сучем, излиза, че вие сте искали и сте го направили. Само че не постигнахте крайния резултат. Заради което, мисля, че сте ядосан до ден-днешен. Наистина няма защо да ликувате. Затова преценявам степента на вашата готовност като повече от висока.

— Доста забавна история се получава. Аз, подлецът, съм я убил, но не съвсем. Не съм се успокоил и пребивавам… във висока степен на готовност. А тя, нещастницата, в това време търси килър. А пък той е прогресивен професионалист и идва при мен. С конструктивно делово предложение. Така ли е?

— Може да се каже, че е така. Ситуацията е работна.

— Значи искате да поработите върху мен?

— Искам. Май че не се чувствате добре? И защо? Да не би да ви е за пръв път?

Меко казано, чувствах се зле.

Но го забелязах късно.

Всъщност полагах огромни усилия. Държах се. Насърчавах се. Дори се шегувах или по-точно иронизирах.

Но в действителност се чувствах… отвратително.

Вътрешно целият треперех, а външно се обливах в пот. Добре че бях със сако и под него не се виждаше, че ризата ми е залепнала за тялото и че под мишниците и по гърба ми се образуваха големи мокри петна.

Устата ми беше пресъхнала.

Разбира се, отдавна бях изпил уискито си. А покрай този разговор не успях да си поръчам друго. Или просто не се сетих. Всъщност имали значение? В момента гърлото ме дращеше като с ренде и езикът ми не се подчиняваше много охотно. Може би от страх.

Защо трябва да крия! Здравата се изплаших.

И се събудих.

Нали знаете как става насън — всичко свършва внезапно, насред думата, нелогично и необяснимо.

Нишката, която свърза световете, се прекъсва.

Ти се събуждаш. Тревожен, обзет от мъка, изпълнен с отгласи от преживяното във вцепенената си душа.

И не можеш да се ориентираш веднага на кой свят се намираш.

Сега стана точно така.

По-късно си помислих, че може би не биваше изобщо да се събуждам.

Защото след това се случиха страшни неща…

Втори сън

в който душата ми получи известни обяснения

Настъпи следващата нощ и аз заспах.

Въпреки навика си не заспах веднага. И дори го направих много по-късно. Може да се каже, че през тази нощ не ми се спеше.

Естествено, причина за това бяха събитията от предишната нощ, макар че, честно казано, не разбирах абсолютно нищо. Но се събудих в отвратително настроение.

Денят ми се провали. Бях зъл като оса. Исках да изпадна в нирвана — да изпия една бутилка уиски, да гаврътна една бира отгоре и да се напуша с трева, но не стана така. Само се натрясках до козирката. Това ми се случваше често.

Но главата ми беше бистра.

Понякога, разбира се, когато бях в подходящо настроение, изпадах в такова необяснимо състояние и се преструвах.

Например мърморех си нещо несвързано под носа, въртях глава като ранен бик, лигите ми течаха и хората наоколо бяха абсолютно убедени, че не съм на себе си. Грабваха ме, мъкнеха ме, подхвърляха разни реплики… А пък аз ги слушах и ги запомнях. Беше много поучително.

Тъй че привечер заприличах на нищо. Закараха ме вкъщи и ме сложиха в леглото.

Но не можех да заспя.

Ала след полунощ се отпуснах и заспах.

А в това време душата ми едва не се побърка от чакане. Защото и тя се тресеше почти като мен.

Чувстваше се зле, но се надяваше. Все пак имаше някакви основания. И смътни догадки. Току–виж всичко й станало ясно точно през тази нощ?

Но нищо не й се изясни. Дори точно обратното — всичко се обърка още повече.

Отново имаше опушен и тъмен бар. Отново саксофонът звучеше тъжно. Отново прозвънваха чаши и се носеше женски смях.

Всичко беше както преди.

И все пак не всичко.

Изморих се.

В този сън или по-точно от условията в този сън… Случват се такива неща, нали? Виждаш нещо определено, което в реалния свят има ясно значение и добре познати граници във времето и в пространството. Но на сън се появяват условия, нещо като правила на играта, според които нещата изобщо не стоят така, както са в живота. А точно обратното.

Понякога децата си играят по този начин. Дръжката на метлата в ръцете им условно се смята за кон. Стисваш я между краката си и хукваш. Купчинката пясък е торта. И, между другото, те я поднасят много естествено към устата си и премлясват от удоволствие. Или изведнъж си въобразяват, че са се преместили във времето, например в миналите векове. Започват междуособни войни, правят се на рицарите Алое и Бялата роза. Съвсем истински влизат в образ и като че ли наистина вярват, че докато трае играта, времената са се сменили.

Това се нарича „на ужким“.

И ето, че насън аз знаех със сигурност, че на ужким вися в този бар вечери наред. А не просто за втори път. И дори не за десети. Бях прикован към това скапано място с вериги може би от един месец, а може би и от два.

С оковите на очакването.

Някакъв посветен човек веднъж е казал, че най-гадното нещо в живота е очакването и преследването. За преследването не зная. Понякога то ме увличаше. Но колкото до очакването, неизвестният човек беше прав. Готов съм да подпиша твърдението му със собствената си кръв.

Чаках. И се измъчвах.

Сякаш знаех, че предишният безплътен негодник със сигурност щеше да се появи, но не знаех кога. И на всяка цена трябваше да го видя отново и да го разпитам много подробно. И най-сетне да се ориентирам в дивотиите, които говореше.

Чувствах се гадно. Но стоях и чаках.

Мразех Косма, „Окапали листа“ и саксофона, който безмилостно се напъваше и ги бълваше всяка вечер. До безкрайност.

А аз продължавах да седя.

Всъщност бях уверен, че това рано или късно ще свърши. Че всичко свършва.

И то наистина свърши.

Само че се случиха такива неща, че по-добре да не беше свършвало и да си бе останало както преди. По-добре да си бях седял в проклетия бар и да не знаех нищо.

Но не стана така!

Той се появи отново както преди — внезапно и неясно откъде. Изведнъж застана зад гърба ми и тихичко се покашля. Би трябвало да се зарадвам, защото мъчителното ми очакване свърши. Но веднага щом чух тихото покашляне, изтръпнах.

В това време той заобиколи масата като безплътна сянка и застана срещу мен.

С бледата си външност и с безизразния си глас. Уж беше човек, но нямаше човек.

Беше абсолютен фантом.

— Какво правите тук? Защо сте дошъл?

— Чакам ви.

— Защо ме чакате? Не сме се разбирали нищо.

— По-точно, не се разбрахме. А това не е добре. Аз не обичам многоточията.

— Грешите, уважаеми. Разговорът ни приключи. И то съвсем ясно. Сигурно след това сте се заседели тук. И сте пийнали повечко. Както постъпвате винаги. Нали? Признайте си, че беше така.

— Нищо подобно. Аз…

Задавих се.

Точно така. Любимото ми местоимение заседна в гърлото ми като парче горещо месо, погълнато без да го сдъвча.

На младини имах един такъв случай. Пиехме водка и печахме шишове. Умилявахме се, че сме сред природата. Честно казано, природата никаква я нямаше и цялата й красота се изчерпваше с едно мръсно блато в градските покрайнини. Но чистият въздух превзе организма ни. Бяхме страшно гладни. Кървавочервеното месо, посипано с накълцан лук, едва бе успяло да зацвърчи над огъня. И ние грабнахме самоделните шишове. Лапахме го с младите си хищни уста, изгаряйки езика си, не го дъвчехме и бързахме да натъпчем коремите си. И аз погълнах едно огромно парче. И се задавих. Късът горещо месо влезе, както се казва, в кривото ми гърло. И заседна там. Дъхът ми спря. Едва ме свестиха. Имах чувството, че съм бил… на другия свят. И запомних това усещане за цял живот.

Сега изпитвах същото.

Естествено, нямаше никакво месо. А само думи.

Но състоянието ми беше идентично.

Защото изведнъж осъзнах, че наистина не помня нищо. Как завърши вечерта с Незабележимия? Докъде стигнахме? Кога се разделихме?

Озовах се в Бермудския триъгълник на паметта си. Имах бели петна в спомените си.

Той седна внимателно срещу мен. Не се смееше, подлецът му с подлец, макар да имаше основание. И дори не се усмихваше. Или се боеше да го направи. Или не смяташе за нужно.

— Забравихте ли? Е, няма страшно. На всеки се случва. Добре, че съвсем случайно се отбих. Просто ей така, без никаква цел. Интуиция. Но след като вече се видяхме, радвам се да ви доложа, че работата стана чисто и без усложнения. Всъщност както винаги става при мен.

— Коя работа?

— Вашата, естествено. Не ми се сърдете, но за чуждите ще си премълча. Това е професионална тайна. Вече си говорихме за това.

Спомнях си, разбира се.

Но сега не ми беше до това.

Вълнуваше ме друго.

— Моята работа ли?

— О, скъпи мой! Вие… как да се изразя… май че сте по-твърд човек, отколкото предполагах. В смисъл, че изобщо не сте чак толкова чувствителен. Макар да ми се стори… Дори бях започнал да се съмнявам. Но се оказва, че вие сте в състояние да се шегувате. И то толкова скоро. Моите комплименти.

— Отвлякохте се. И тъй… Моята работа…

— Добре де, не е ваша, не е ваша! Какъв е този маниер да се хващате за думата. Не е ваша. А на вашата покойна съпруга.

— На моята покойна… Какви ги дрънкате?!

— В какъв смисъл?! Не разбирам. Чакайте малко, не сте ли получил отчета?

— Какъв отчет?

— Моят, разбира се. Беше много подробен. И илюстриран. Никога не пренебрегвам документите. Ако щете, това е принцип на фирмата ми.

Честно казано, аз се стъписах.

Ако кажа, че бях шашардисан, означава да не кажа нищо.

Потресен звучи по-добре, но също е далеч от истината.

И на това отгоре бях възмутен.

Защото това беше невероятна глупост.

Моята съпруга беше много приятна във всяко отношение жена, но това отдавна вече не ме вълнуваше.

Всъщност дали изобщо някога ме бе вълнувало? Не съм сигурен.

Вярно, отдавна живеехме заедно. Така се случи… Вълната я изхвърли като малка птица на плажа. Майната й. Нека се навърта наоколо.

Но всичко си имаше граници. Тази жена ми беше безразлична. Но не до такава степен, че да не забележа кончината й. А освен това трябваше да я погреба. Най-малкото.

Пълна идиотщина.

— Нещо грешите, уважаеми.

Той ме погледна странно. Като че ли бях малоумен.

И дори не ме удостои с отговор.

Вирна показалец нагоре и бавно го завъртя няколко пъти във въздуха точно под носа ми.

Сякаш искаше да каже: заблуждавате се, уважаеми.

В главата ми ставаше нещо невъобразимо.

А после в пълния хаос изведнъж се избистри една проста и ясна мисъл — че той е луд. И всичко като че ли веднага си застана на мястото. Той наистина беше откачен.

Отместих поглед.

Не че се изплаших. Просто не обичах да гледам изроди. Без значение дали са физически или морални. За разлика от някои, които обожаваха да правят това. Има такава категория хора. Не им давай да ядат и да пият, само ги остави да погледат някое безобразие. Аз бях от друга порода. Гадеше ми се от такива неща.

Извърнах се.

Плъзнах поглед по одименото пространство, без да виждам нищо. Ако след една-две секунди ме бяха попитали кой стои край съседната маса, почти докосвайки ръкава ми, нямаше да мога да отговоря.

Всъщност никой не ме попита нищо.

Той изчезна. Разтвори се безшумно в пространството.

Но не и безследно.

Една малка салфетка, сгъната грижливо на триъгълник, се белееше на края на масата. Забелязах я веднага и можех да се закълна, че преди една минута там нямаше нищо.

И все пак всичко това беше много странно! Не можех да кажа нищо определено за хората. Дори си спомнях събеседника си съвсем смътно. А късчето хартия се наби в очите ми като пулсиращ сигнал за тревога, като датчик на атомна електроцентрала.

Това беше аналогията, която се роди в мен.

Сякаш само след секунда щеше да се взриви.

И имало някога една планета на име… Земя.

Боязливо дръпнах салфетката с два пръста. Но нищо не избухна.

Бележката беше написана с разкривен почерк. В наклонените ситни букви едва се разчитаха думите: „Azay le Rideau. Manoir de la Remomiere“.

Каква е тази глупост?

Главата ме заболя. Тежък ковашки чук заудря силно слепоочието ми. Болката моментално обхвана и тила ми. След това отново ме удари в слепоочията. И още веднъж. И още веднъж.

Трябва ли да споменавам, че се събудих с главоболие. Усещах тъпа болка, пулсираща и монотонна.

И беше ясно, че това ще продължи дълго. Защото беше сериозно.

Трети сън

в който душата ми намери Стълбището

Преди всичко трябва да кажа, че този сън не дойде веднага.

Не дойде на следващата нощ. Не дойде и на по-следващата.

Уви.

В течение на три безумни дни главата ми се пръскаше като тиква, по която удряха непрекъснато с тежък юмрук.

Но проблемът бе в това, че я удряха отвътре, ала все не можеха да я праснат окончателно.

Казано на човешки език, изпитвах страшна болка. Нищо не ми помагаше. Нищо не ми въздействаше — никакви таблетки. Никакви изпитани методи не постигаха ефект. Никога не бях се чувствал толкова зле.

Настъпи третата нощ и аз не просто заспах, а направо пропаднах в небитието. Изключих внезапно и неочаквано. И слаба богу, че стана така.

Сънят ми беше някак… нездрав. Непълноценен. Или по-точно беше накъсан. На части.

Все едно първо бях пил в някакъв бар, може би в същия, където започна всичко. А може би в друг. Не можех да разбера.

Беше пак така тъмно и претъпкано. Беше шумно. Задимено. Вярно, нямаше саксофон. И затова не се чуваха никакви „Окапали листа“.

Кой знае защо не бях на себе си.

А трябваше да направя нещо. Може би да замина някъде. Не си спомням.

А не ми се щеше. Тресеше ме.

Но все пак се наканих да тръгна. Просто трябваше да го направя. И по-добре беше да го направя сега.

След това може би нямаше да имам сили. Ежедневието и установеният ход на нещата щяха да ме погълнат. Мързелът щеше да ме стегне в пелените си като селска бавачка.

И всичко щеше да остане както си е.

Среднощните кошмари. Тъпата апатия през деня. Осезаемият пясъчен часовник, който тежко прехвърляше времето от миналото в бъдещето. А настояще нямаше. Това беше едно безкрайно наблюдаване на изплъзващото се време.

И нямаше никакво значение дали пия или не пия и дали пуша или не пуша.

Винаги имах нещо като следи от лепкав пластилин по върха на пръстите си и горчива сухота в устата си. И нищо друго.

Огледах се настрани.

Никой не ме виждаше. Всъщност виждаха ме много хора, но никой не ме забелязваше. Дори пъргавият сервитьор не видя веднага високо вдигнатата ми над главата ръка.

Навън ръмеше. Безтегловната влажна пелена полепна по лицето ми, облъхна ме свежест, аромат на влажна трева и на мокра пръст. Откъде ли се взеха? Наоколо, докъдето ми стигаше погледът, мъждиво лъщеше асфалт.

Déjà vu.

На това място сънят ми внезапно се прекъсна. Това още не беше завеса, а затъмнение, казано на езика на драматургията.

След това изведнъж се озовах зад волана на някаква кола. Тя беше съвсем малка, тясна и толкова допотопна, че лостът на скоростите се намираше точно под волана.

А освен това се движех по някакъв коларски път — неравен и тесен. И страшно разкалян. Защото валеше дъжд. Много силен. Същински порой. Пелената на водата покриваше предното стъкло.

Колата тресеше хилавите си тенекии и като че ли най-сериозно се канеше всеки момент да се разпадне на части. В най-близката локва.

Дъждът плющеше със страшна сила.

Но въпреки всичко аз карах като луд. Тоест опитвах се да карам. Дори кракът ми изтръпна, защото трябваше да полагам нечовешки усилия, за да натискам педала.

Но по някакво чудо напредвах в непрогледната тъма.

Жълтеникавата светлина на фаровете, която нямаше нищо общо със сегашните пронизващо бели светлини, срамежливо си пробиваше път в потоците вода. Но, естествено, не стигаше далеч. Всъщност за такова време би трябвало да се каже, че не стигаше до дълбокото.

В това време пътят свърши пред една порта.

В бледата светлина на фаровете различих плетениците на кованото й желязо. Дори отдалече се виждаше, че е много стара.

Значи бях стигнал. Или по-точно бях доплувал. Точно така.

Натиснах клаксона няколко пъти. Почаках малко. Отново натиснах клаксона. Последва тишина. Само дъждът барабанеше монотонно по покрива и плющеше по стъклата. За нищо на света не ми се щеше да изляза навън. Но осъзнавах, че трябва да го направя.

И излязох.

Студената вода обля главата ми, стече се по яката ми и замъгли очите ми.

Въздухът беше… Точно така! Напоен със свежест и аромат на мокра трева… Точно както ми се бе сторило преди малко на пустата улица, обляна с мъртвешка неонова светлина.

Краката ми бавно потънаха в гъстата кал. Сбогом, обувки! Сбогом, панталони! Няма значение. Джвакайки шумно в уличната кал, стигнах до самата решетка, за по-сигурно се хванах с ръце за нея и дори опрях чело на студеното мокро желязо.

Потръпнах от студ.

И веднага ме осени, сякаш студът избистри главата ми.

Това беше гробище!

Azay le Rideau.

Да, разбира се! Как не се сетих веднага?

Пер ла Шез, Сент Женвиев дьо Боа… Азей льо Ридо. Все от тази серия.

По дяволите, в такъв случай какво беше Manoir de la Remonier?

За всеки случай дръпнах решетката на вратата. Тя беше заключена.

Между другото, ситуацията беше абсолютно идиотска.

Нощ. Дъжд. Ограда на гробище. И аз — самотен пътник в нощта с раздрънкана таратайка, която на всичкото отгоре сигурно бе заседнала непоклатимо в калта.

Не, не се изплаших. С гробищата си имах специални отношения.

Като малък заедно с палавите си приятели отивахме по тъмно на селското гробище. Обикаляхме пресните гробове и пишехме разни неща по плочите.

И нищо не ни се случи.

Обидените покойници не ставаха от гробовете, не трещеше гръм, небесата не се разтваряха.

Оттогава, не ми се сърдете, но не се отнасям с особен респект към гробищата.

Опитът е най-добрият учител.

През пелената на дъжда, на тъмните корони на дърветата и на влажната мъгла, която изпълваше пространството, проблесна светлинка. Ама че дяволска работа! Какви са тези светлини, които блуждаят нощем из гробището? Откъде ли идват?

Сърцето ми се сви, а душата ми се разтрепери.

И последва затъмнение. Като в театъра.

А сънят ми продължи.

Видях една голяма стая с тежка дъбова маса по средата. С масивни столове, тапицирани с остарял плюш. С опушена камина. С голямо истинско огнище, в което навремето са въртели и препичали тлъсти животни. Стената над него беше украсена с дърворезба.

Сякаш и в момента имаше някакъв гуляй. Кухнята беше някъде наблизо и оттам се разнасяше миризма на печено месо и ароматни треви.

Но сега наоколо беше пусто и аз боязливо продължих нататък.

Видях едно тясно вито стълбище без перила с грапави пясъчни на цвят стъпала. Между другото, стените също бяха такива. Нямаше никакви мазилки и други съвременни неща.

Свещите в кръгли стъклени купички бяха поставени върху самите стъпала. Живата плаха светлинка се стелеше ниско над каменната повърхност и сякаш те подмамваше да я последваш нагоре.

И аз се наканих да го направя. Но не стана!

Някой ме извика от тъмното. Тихичко. Но беше много неочаквано. Спънах се и едва не се прострях на първото стъпало.

— Стая ли искате, уважаеми?

Думите прозвучаха дружелюбно. Гласът беше любезен.

Но на мен ми прилоша.

Кой ли стоеше зад гърба ми? Каква беше тази неочаквана среща?

Събудих се изпълнен с трескава тревога.

Четвърти сън

в който душата ми се опита да разбере Стълбището, но не успя

Денят се изниза незабелязано, безлично и бездарно.

Нощта настъпи и аз заспах.

Сънят дойде веднага, сякаш изобщо не се бях събуждал. Трябва да отбележа, че ми се случваше много рядко да сънувам един и същи сън две поредни нощи, сякаш е сапунен сериал по телевизора. Само два пъти. А след това много добре си спомням, че започнаха големи проблеми. Огромните неприятности направо ме връхлитаха. Настъпи сезонът на бурите. И то какви!

По всичко личеше, че трябва да се подготвя за нещо много лошо.

Но сега сънувах прашния полумрак на старото жилище. И стълбището, която блестеше със свещите си пред мен.

И една смешна лелка на неустановена възраст. От онези — нали ги знаете? — които са на двадесет години на акъл и на шестдесет години по паспорт. С буйна грива светли коси, сресани на две на три. Цялата окичена със златни гривни, пръстени и обеци. Облечена като английска пътешественичка — с вталено сако от кашмир и с шоколадови на цвят бричове. Беше обута с обувки от „Tod’s“. В ъгълчето на ярко начервената й уста висеше неизменната димяща цигара. Гласът й беше нисък и дрезгав.

— Стая ли искате? Няма проблеми. Само ще трябва да почакате, докато дъщеря ми се събуди. Тя се занимава с всичко тук. С документите. С парите, в смисъл, с финансовите въпроси. Не се тревожете! Няма да чакате дълго, тя става в ранни зори. Наложила си е това доброволно мъчение да скача още по тъмно. Според мен най-добре ще е изобщо да не си ляга. Не мислите ли?

Тя говореше охотно, весело, но някак небрежно, скачайки от една тема на друга.

Старицата беше лекомислена.

— Честно казано, не съм се замислял. Но май ще се съглася с вас. Защото обичам да си поспивам. А пък си лягам късно.

— Точно така. И аз съм същата. А тя, горкичката, още е толкова млада, но — представяте ли си! — още от малка си наложи строги ограничения. И то по собствена инициатива. Понякога родителите съсипват децата си. Но този случай е друг. Самата аз ценя свободата повече от всичко на света. Категорично. През целия си живот, от незапомнени времена. Уудсток, Хейт, Сен Луи… Ех, какви времена бяха! Там ако някой попиташе кое време е, в смисъл в коя част на денонощието сме, понякога му отвръщаха: времето е хубаво. Или времето е лошо. Такива бяха времената и такива бяха нравите. Не сте ли живял по това време?

— Не. Не съм.

— Жалко, скъпи мой. Беше прекрасно. Не може да се опише с думи. Както и да е. Искате ли да разгледате стаите?

— Защо не?

— Да вървим!

Изкачихме се по стълбището, долепено до грапавата стена.

Съсипаната старица бърбореше непринудено и ме водеше нататък по тесния коридор, предлагайки ми да си избера някоя от свободните стаи.

Те бяха различни и изобщо не приличаха на обичайните хотелски стаи.

Каменният им под не беше полиран, но бе изгладен от стотиците нозе. По тесните прозорци имаше витражи. Леглата бяха с балдахин. Баните се намираха зад паравани. Потъмнелите картини изобразяваха ловджийски сцени или портрети на самодоволни чичковци с лукави очи, с официални сетрета и с дантелени жаба.

Дръжките от ковано желязо глухо потракваха по дървото.

Беше тихо. Уютно като в домашна обстановка, но в същото време тържествено и малко тайнствено. Сякаш се бях озовал сред декорите на „Анжелика, маркизата на ангелите“. И дори нещо повече — сякаш се бях пренесъл в онази епоха.

Можех да гледам и да се радвам.

И аз гледах. И се радвах. Или поне изпитвах естетическа наслада.

Но само до един момент.

Подрънквайки с гривните си, чорлавата старица се преведе през втория етаж и тогава…

Виждах, че стълбището продължаваше нататък и че най-вероятно имаше и трети етаж, но пътят натам беше препречен с кадифено въже. Едно такова дебело въже, опънато напряко на стъпалата. Липсваше само табела с надпис „Private room“. Но проблемът бе в това, че нямаше никаква табела. А пък аз още от малък бях страшно любопитен, особено когато нещо беше забранено. Или достъпът до него бе ограничен. Казано накратко, прииска ми се да се кача горе и да видя какво има там…

В това време старицата като че ли се накани да се връща обратно.

— Един момент — казах, — хъм, бих искал да извървя този път докрай.

Тя не ме разбра:

— Кой път?

— Ами, ей този — казах, — явно не е дълъг. Обичам да спя нависоко. В мансардата.

Мадам се усмихна. Но завъртя отрицателно глава. Сякаш искаше да ми каже, че е оценила шегата ми, но не може да направи нищо. Тъй като в този хотел нямаше мансарда.

Но аз не се отказах:

— Няма страшно. Нищо, че няма мансарда. Общо взето, на третия етаж ще се чувствам много добре. И ако все пак въпреки всичко има таванско помещение, там ще ми е най-добре.

— Няма — отвърна дамата. — Тук няма никакви тавански помещения. Етажите са само два.

— В такъв случай накъде води това стълбище?

И се започна.

Не, аз не съм психопат, не съм маниак и не съм инатливо магаре.

Ако тя ми беше казала, че на третия етаж има офис, частно жилище, стаи за прислугата или каквото и да е друго, щях да престана. Щях да се успокоя и напълно да забравя, че това проклето стълбище изобщо съществува.

Но тя не постъпи така.

Тя каза нещо съвсем друго.

Страшно се изненада и, между другото, го направи съвсем искрено.

— Какво стълбище?

— Ей това.

— Не разбирам за какво говорите, мосю.

Ядосах се.

Изобщо глупостта ми въздейства като червено на бик, особено когато беше очевидна.

И още повече мразех да ме лъжат.

Но излизаше, че както да въртях и да сучех, старицата или се правеше на идиот, или просто беше глупава.

— Не ме ли разбирате, госпожо? Веднага ще ви обясня.

И с тези думи скочих на дяволското стълбище.

В смисъл, че понечих да скоча, вдигнах крака си, а тялото ми решително се устреми напред. Надявах се просто да разкъсам гадното въже, да го изтръгна от мястото му.

Но не стана.

Тъй като изведнъж неизвестно защо като гръм от ясно небе ме порази страх. Или по-точно ужас.

Сякаш на пътя ми се изпречи блед призрак с кухи очи на някакъв починал човек. И протегна ръка. Тънка и на пръв поглед съвсем хилава. Но ужасяваща. Защото тази ръка миришеше на изгнила плът и на студен гроб. А по съсухрената кожа избиваше ледена трупна пот.

Веднъж бях виждал такава ръка. И тя се протягаше към мен, сякаш искаше да ме повлече в гроба. Тогава отскочих. И не успях да скрия гнусливия си страх. А онази, която стоеше на края на гроба, изведнъж се засмя. Тихо и толкова страшно, че направо косата ми настръхна. И попита:

— Страхуваш ли се вече? Още е рано.

Тогава не разбрах какво означава това „рано“. И дори не се замислих. Реших, че нещастницата бълнува и говори глупости, защото си отива.

И тя наистина си отиде две минути, след като ми зададе този въпрос.

А аз забравих за това. Просто господ се смили над мен.

Но очевидно не завинаги. А само временно.

И сега си спомних.

Точно така. Това не беше никакъв призрак. На стъпалата стоеше тя — покойницата. И свещите блестяха в краката й. И тя протягаше ръка към мен.

А аз, макар че се чувствах ужасно, макар че задушаващият спазъм стискаше гърлото ми, а пред очите ми притъмня, се отзовах на призива. И протегнах ръка.

На сън често се случва така — искаш да извикаш, но не можеш. Или точно обратното — не искаш да вървиш, да тичаш или да скачаш. Знаеш, че пред теб има пропаст и че ще се пребиеш и ще умреш. Но вървиш натам.

Сега беше същото. Аз не исках, страхувах се, знаех, че ми предстои нещо ужасно. Някаква невероятна мъка. Но ръката ми — да бъде проклета дано! — посегна към нейната ръка. Много бавно, като на кино. Сякаш нарочно, за да удължи мъчението…

Май че изкрещях нечовешки.

И край. Всичко свърши.

Събудих се, облян в студена пот.

Би трябвало да се зарадвам, защото кошмарът остана в съня ми.

Но не изпитвах никаква радост.

Защото в съня бе останал малкият замък, чорлавата господарка, странното стълбище, което водеше наникъде, и онази, която стоеше на стъпалата.

А кошмарът се впи в душата ми като хищник, увисна на нея — цялата обляна в кръв, и се промъкна в реалния свят.

Пети сън

в който душата ми започна да разбира някои неща

Нощта настъпи, аз заспах, а душата ми се озова на свобода и изведнъж изпита невероятен страх.

Всичко се сля.

Страшно се бе измъчила през миналата нощ, горкичката.

Пред очите й продължаваше да стои тайнственото стълбище в стария замък, да пукне дано!

Любопитството я разкъсваше. Тя не осъзнаваше нищо. Изпитваше тревога. Общо взето и казано накратко, тя цялата се тресеше.

Но въпреки това тръгна на път.

И видя замъка от бял камък. Той се издигаше на брега на едно езеро и се отразяваше в огледалната му повърхност. Беше красив, надменен и уверен в своята неотразимост.

Близо до него в буйната зеленина на листата се виждаше друг по-малък замък с обли кули. Очевидно между тях имаше близка връзка. Замъкът нарцис и замъкът дребосък се намираха съвсем наблизо един до друг.

Наоколо се ширеше парк, подобен на гора. Със стари клонести дървета. Със сенки от листата по влажните пътеки, осеяни със слънчеви петна. И с оранжеви охлювчета, които приличаха на омари и пълзяха по черната пръст, лъкатушейки насам-натам.

Вредом цареше истинска благодат.

Белият замък до езерото беше много по-привлекателен от скромния си съсед, но душата ми, естествено, избра другия.

Защото стълбището беше там.

И свещите по него блестяха както предишния път. Красиво. И тайнствено, дяволите да го вземат.

Душата ми изтръпна, но беше упорита, гаднярката, и се качи на втория етаж. Погледна мимоходом през прозореца. И се оказа, че се намира точно под покрива. Нагоре нямаше нищо.

Но стълбището водеше нагоре.

И въжето се поклащаше напреко на стъпалата.

Душата ми спря.

И макар страхът да я заслепяваше, видя, че отгоре слиза, плъзгайки се внимателно между свещите, една друга Душа.

— Все пак ти дойде. Чаках те. Вярно, малко се забави.

— Познаваме ли се?

— Може да се каже, че се познаваме.

— Чакайте малко… Мисля, че си спомням. О…

Душата ми се почувства съвсем зле.

Спомни си, че навремето се познаваше с другата душа, но се разделиха… лошо. Честно казано, разделиха се гадно. Срамно. И моята душа беше длъжница. И то каква! Май че нямаше как да изплати този дълг.

Беше изключително неприятно да срещнеш на пътя си някого, на когото си длъжник. Отдавна и в огромна степен. И няма никакъв начин да си върнеш дълга. Защото това е невъзможно по принцип. Защото моментът затова е изпуснат безвъзвратно и сега вече изобщо не можеш да го върнеш. Има такива случаи.

Ако, не дай си боже, те застигне такава среща, по принцип нямаш какво да кажеш. Просто нямаш думи.

— Вие… Тоест, ти… Извинявай… Всъщност как си сега?

— Искаш да попиташ коя съм сега, нали?

— Да-да. Точно така, коя си сега?

— Никоя.

— В смисъл, че си…

— Да… Скитам из пространството. И във времето. Нямам пристан. И нямам покой.

— Чувал съм, че става така, когато някой си отиде лошо от този свят. Да речем, не по своя воля. Или не навреме.

— А, според теб, аз навреме ли си отидох? По своя воля ли го направих? Навреме ли беше? Безболезнено ли стана? Ами вината? Обидата, мъката? Какво знаеш за това? Всъщност всичко това е поправимо.

— Какво говориш? Защо?

— Защото, според мен, е по-добре да посрещнеш нещастието с отворени очи. Та още от първия миг всичко да ти е ясно. Да е на мястото си. И да нямаш никакви илюзии…

— Тоест, искаш да кажеш, че… Заплашва ли ме нещо?

— Разбира се.

— А ти откъде знаеш?

— Аз зная. А сега знаеш и ти.

— Виж какво. Разбирам… Ти си ми обидена… и тъй нататък. Общо взето, имаш право. Никой не спори. Но защо постъпваш така? Зная, че никой не може да предвиди нищо. Имам предвид, никой от нас. Защо трябва да ти вярвам?

— Не трябва. Можеш да не ми вярваш. А можеш да ми повярваш. Но така или иначе вече няма да можеш да забравиш това.

— Ще видим.

— Ще видим. Между другото, доколкото разбирам, ти винаги си възприемал всичко критично. И не си вярвал на никого само на думи.

— Точно така. Добре е, че си спомни това навреме.

— Да, разбира се. Иначе защо щях дати го казвам? Тъй че, между другото, би трябвало да се замислиш защо се озова точно тук? На това стълбище…

— По дяволите! По дяволите! Пепел ти на езика. Проклетото стълбище! В крайна сметка какво чак толкова особено има в него?

— Не знаеш ли?

— Не!!! Дяволите да ме вземат! Откъде мога да зная?

— Така ли било! Би трябвало да се досетя…

— Да се досетиш ли? За какво? Моля те, говори по-ясно!

— Молиш ли ме? Виж ти какво доживяхме. Какво пък, за разлика от теб… навремето… аз… Ще ти отговоря. Работата е там, че това стълбище като че ли не съществува в действителност. Затова много хора всъщност просто не го виждат. А онези, които го виждат… в скоро време ще тръгнат по него…

— Искаш да кажеш, че ще се изкачат нагоре, така ли?

— Исках да кажа точно това, което казах. Всъщност забележката ти не е лишена от основания. В това се състои още един парадокс на Стълбището. Между другото, щом сме започнали да говорим на него, би трябвало да си наясно, че става дума точно за Стълбището. С голяма буква. Казано с други думи, това изобщо не е една обикновена поредица от стъпала.

— Досещам се… Ив какво се състои парадоксът?

— В това, че в началото наистина се създава впечатлението, че стъпалата водят нагоре. Но в действителност е точно обратното.

— Нищо не разбирам.

— Това не е странно. Докато вършеше много неща в живота си, ти си мислеше, че вървиш нагоре, към сияйните, както се казва, върхове. Нали така?

— И това беше точно така.

— Не беше така. Но сега не става дума за това. А за теб. Ти се стремеше нагоре. И успяваше. Движеше се напред, помитайки преградите. Формално. Но в действителност слизаше все по-надолу. Между другото, слизаше точно по тези стъпала. Естествено, не беше сам. Такива устремени хора като теб са цял… легион. И затова стъпалата са се изтрили през вековете. Стана опасно да се върви по тях. Всъщност по тях винаги е било опасно да се върви. Точно затова се нарича Стълбище, защото можеш да си строшиш врата по него. Разбираш ли?

* * *

Душата ми не разбра абсолютно нищо. Но се изплаши още повече от преди.

А призори сънувах един сън, който беше толкова кратък и страшен, че приличаше повече на видение.

Видях малкия замък. И стълбището, осветено от слабите проблясъци на свещите.

И още нещо. Или по-точно още някого. Една жена, която бе умряла много отдавна. Същата, която се появи пред мен преди това. Но с тази разлика, че предишния път осъзнавах, че виждам призрак.

А в този сън тя беше жива и освен това като че ли беше с мен. Бяхме на едно и също място.

А след това се случи най-страшното.

Сънят продължи, но в един момент осъзнах, че се намирам в компанията на покойница. Осъзнах го съвсем ясно.

И си помислих: ето каква била работата! Безличният килър не беше откачил, когато твърдеше, че жената е мъртва. Просто беше сбъркал едната с другата. И толкова.

След което си спомних известното поверие, че когато насън виждаш мъртвец, който те вика, и ти тръгваш след него, значи дните ти са преброени.

Трябва ли да споменавам, че всичко отново се превърна в кошмар. Във вик. В задушаване. В студена пот.

Естествено, в крайна сметка се събудих. Но не забравих нищо.

Настроението ми…

Няма нужда да го обяснявам, защото и без това всичко е ясно.

Шести сън

в който душата ми окончателно разбра всичко

Мъката ме затисна.

И някакъв гадняр — интуицията ми или вътрешният ми глас, да пукне дано — подхвана песента, завъртя плочата и се размърмори: малко ти остава да живееш.

Малко ми оставало да живея! Как можа да изтърси такава гадост!

Денем не бях на себе си.

В главата ми се въртяха възможно най-отвратителните мисли.

Например качвах се в колата, което беше нещо съвсем обичайно. А в главата ми веднага избухваше: спри! Пази се! Опасно е!

Разбира се, аз тръгвах. Болната ми фантазия не беше повод да отменя срещите си. Но, докато пътувах, не се чувствах много добре. Сякаш смъртта наистина ме дебнеше зад всеки ъгъл.

Влизах в асансьора. В това, общо взето, безобидно съоръжение. И почти безопасно. Просто можеш да заседнеш с него между етажите за тридесет-четиридесет минути. Но от това не се умираше. Вратите лекичко се затваряха. И в главата ми кънтеше: това е краят. Нямам път назад.

И ме връхлиташе пристъп на съвсем истинска клаустрофобия. Никога до този момент не бях страдал от такова нещо. Чувствах се като пълен идиот. Още повече, че около мен имаше хора. Съвсем близо. Може да се каже, че направо се гледахме в очите. И те, естествено, забелязваха какво става с мен. И ме гледаха боязливо и със съчувствие.

Душата ми се гърчеше в дискомфорт.

Целият ден мина така.

Изнервих се. Скъсах нервите на всички наоколо. Изцедих душата си.

Не можах да заспя веднага. Но все пак заспах.

И видях един храм. Беше най-обикновена църква, каквито имаше безброй в близката околност. В нашата околност край Москва.

И нямаше никакви странни привидения — нито замъци, нито паркове, нито езера, нито задимени барове. Всичко беше до болка познато. Извинете за баналността.

Може би затова ми се стори, че зная коя е тази църква. И като че ли вече бях ходил в нея.

Но не си спомнях кога, защо и по какъв повод.

Църквичката беше насред голото поле. Наоколо не се виждаше никакво селце. Нито дръвче.

Само една ограда. Която, честно казано, беше хилава. Беше сложена, колкото да се каже, че я има.

Наоколо цареше тишина. Беше безлюдно. Мрачно. Макар че денят беше летен. Небето беше притъмняло и се стелеше ниско над камбанарията. Но духаше топъл вятър. Той идваше някъде отдалече и довяваше аромата на свежа трева, премесен с дъх на пелин.

Този край определено беше наш. Никъде другаде не миришеше така.

Аз крачех по тясната, разбита и прашна пътека, която водеше към храма, отклонявайки се встрани от пътя.

Изкачих се по протритите стъпала.

Вратата беше затворена, но веднага я отворих.

Вътре цареше полумрак, нямаше дори запалени свещи и проблясваше само слънчевата светлина. Тя не беше ярка. Тесните прозорчета се намираха високо, под самия купол.

Църквата не беше обзаведена богато. Стените й бяха бели и имаше малко икони, окачени тук-там без рамки.

Тръгнах към олтара. Уверено и без страх. Защото познавах тази църква. И неведнъж бях идвал в нея. Сега вече бях почти сигурен в това.

И тогава…

Не зная как е при вас, но когато при мен се случи нещо неочаквано насън, то задължително е стряскащо. Плашещо. Нещо, което по принцип е невъзможно. И идва от другия свят.

И сега, на мястото, където трябваше да се намира храмът, видях Стълбището.

Онова, от замъка, да пукне дано!

Грапаво, каменно, долепено до същата грапава като него груба стена. Тясно, стръмно и опасно. Без перила.

По стъпалата горяха същите свещи в кръгли купички.

И светлината им беше същата — бледа и плаха. И се стелеше ниско.

Сърцето ми замря, целият изтръпнах. Изпаднах във вече познатото състояние — искаше ми се да извикам, но не можех. Нямах глас. Бях го изгубил.

А в това време по стълбището заслиза един свещеник.

Сякаш нищо не се е случило. Сякаш не забелязваше несъответствието.

На пръв поглед той беше най-обикновено отче. Не можеше да се каже, че е млад, но изобщо не беше и стар. Беше нисък. Крехък. С редичка несериозна брада. Облечен в тъмно расо. Без капа. Редките му руси коси бяха грижливо сресани на път. Очите му бяха светли. И гледаха нежно.

— Закъсняхте. Службата свърши. Или идвате по работа?

Мълчах.

Концентрирах се. Исках да разговарям със светия отец. Само че не знаех откъде да започна. Например дали да не попитам защо в храма има стълбище?

Звучеше глупаво. Той крачеше по него спокойно, сякаш това беше нещо нормално. Може би наистина беше нормално? Тогава какъв смисъл имаше да му задавам този въпрос.

Но ако не зададях никакъв въпрос, тогава какво щях да правя?

Как щях да обясня защо съм дошъл тук?

Макар да беше ясно като бял ден, че щом Стълбището е тук, значи цялата работа е в него!

Значи трябваше да попитам.

Понечих да отворя уста. Но не намерих думи. Размърдах беззвучно устни.

— Случило ли се е нещо?

— Стълбището… ново е — успях само да промълвя. И то с огромно усилие. Но той ме разбра.

— Това ли било! Значи виждате Стълбището?

— А то не съществува ли наистина?

— Съществува, защо да не съществува. Само че не всеки го вижда.

— Защо?

— Ами, как да ви обясня. В известен смисъл Стълбището е последната отсечка от пътя. Разбира се, от земния път. И се показва само пред онези, на които в скоро време им предстои да завършат земните си дела. Но в този случай нещата стоят различно. В смисъл, че далеч не всички виждат стълбище. Понякога човек вижда коридор и това се случва много често. Или тунел. Много хора виждат светлина и бързат към нея. Това означава благодат. Те не изпитват нито страх, нито мъка.

— Спомням си. Чел съм за хората в коридора. Това се отнася за онези, които са преживели клинична смърт. Но са я надживели! Разбирате ли?

— Естествено, че разбирам.

— Естествено ли?! Но те са умирали! От катастрофа. От рани. От инфаркт. А пък аз, между другото, съм здрав.

— Но нали това е сън.

Той се усмихна лекичко и кротко.

Като дете.

Сякаш искаше да каже, че всичко това е съвсем очевидно. Защо трябваше да капризнича? Или да крещя?

А аз наистина крещях. Вярно, това не продължи дълго.

Добричкото отче говореше тихо, погледна ме добродушно и целият ми кураж се изпари. Изчерпа се.

Притихнах. Станах по-нисък от тревата.

— Значи всички виждат коридор. А пък аз виждам стълбище?

— Е, не всички. Повечето хора. Но, както е известно, това зависи от делата… По принцип човек живее по права линия. Естествено, с известни отклонения. Нагоре или надолу. Както се случи. Всъщност често редува посоките — ту нагоре, ту надолу. От всичко по малко. Но в крайна сметка се получава права линия. Която върви напред. От първия вик до последния дъх. Само че понякога става и другояче.

— Значи излиза, че аз съм се движил само нагоре?

— Вие смятахте, че се движите нагоре. И полагахте огромни усилия за това.

— Как така съм смятал?

— Ами, така. Смятахте. Надявахте се. Разчитахте на това. Бяхте сигурен. Но това не е новина. Обикновено човешките намерения са устремени нагоре. В смисъл, че каквото и да върши човек, той се надява, че това ще го накара да се почувства по-добре. Дори крадецът, който отнема последната троха на просяка, смята, че върши добрина. За себе си. В смисъл, че въпросният сухар ще му помогне да се развива по-добре. Или, казано с други думи, да върви нагоре. Към засищането. Към богатството. И тъй нататък.

— Значи излиза, че хората, които вървят към върха, живеят с илюзии.

— Невинаги. И не всички. Въпросът е какво разбират под връх? За онзи, който е отнел сухара на скитника, най-близкият връх е засищането. За друг това е радостта от милосърдието. И той ще даде сухар на скитника. А за себе си вие вече знаете всичко.

— Да. И не храня никакви илюзии. Но, между другото, Стълбището води нагоре. А, според вас, то води в обратната посока.

— Според мен е така. Но до един момент вие ще виждате обичайния ред на нещата около вас. Господ е милосърден. И няма защо да стряска роба, който е застанал на ръба на пропастта. Вече всичко свърши. Нищо не може да се поправи. Късно е.

— Казвате, че е милосърден, така ли? Ами покаянието? Лишен ли съм от тази милост?

— Никой не е лишен. Но кой има нужда от вашите кухи думи? Ако душата ви беше способна на това… Ако беше открита… Щеше да се покая на последното стъпало и той… щеше да отсъди другояче. Не се съмнявайте в това. Но вие… Можете да не ми отговаряте. Или пък, ако решите друго, не го казвайте на мен. А на себе си. Признайте си, че дори и в момента не се разкайвате за нищо. И не съжалявате за нищо.

— Защо да не съжалявам? Съжалявам. Че невинаги стигах до край. Че бях мързелив. И самоуверен. Понякога гадното съжаление надделяваше в мен. И аз размазвах сълзи и сополи. Доколкото разбирам, това е било абсолютно излишно.

— Ето. Това е вашата истина.

— Може би. Но вие защо постъпвате така, отче? Вие сте длъжни да стигнете докрай и до последния миг да ме убеждавате в обратното. Да спасявате грешната ми душа.

— Това е сън.

Припомни ми го отново. Тихичко. В гласа му не прозвуча никакво раздразнение или, например, назидателност.

— Извинете, забравих! Но да се върнем към Стълбището, след като вече съм изправен пред него. Доколкото разбрах, на горното стъпало всичко ще свърши. И как по-точно? С мълния? Със стрела? С копие? Или с друго остро оръжие? С божията десница? Или не бива да зная това предварително?

— Че защо не? Всичко е много просто. И естествено. Дори бих казал закономерно. Ще свърши с падане.

— Откъде?

— От високото. От онази височина, която според вас вече сте достигнали. Съгласете се, че това е много логично.

— Така. Ясно. Наистина е просто. И естетично, няма какво да кажа. Дълго ли ще падам?

— Съгласно законите на материалната природа.

— На ма-те-ри-ал-на-та ли?!

— Ами, нали тялото ви известно време ще бъде с вас. По това време душата ви вече ще придобие известна яснота. Най-вече за Стълбището. И падането няма да я изплаши. Всъщност в момента това е слабо утешение за вас.

— Защо да е слабо? Разбрах всичко. В действителност, Стълбището води надолу. Къде бих могъл да падна от последното стъпало? То се намира най-долу, нали? Значи наистина няма нищо страшно.

— Надявам се господ да не ви остави и тогава…

Той лекичко се поклони и като че ли се накани да си тръгне.

В смисъл, че аудиенцията беше приключила. Обясненията бяха дадени. Бяха приети. И разбрани.

Какво повече искате?

Ами, ето какво.

— Почакайте малко, свети отче. Щом сте толкова откровен…

— Слушам ви.

— Обяснете ми и за другите, които бяха на Стълбището… Или по-точно за другата, за онази… Тя какво общо има с това?

— Видяхте ли някого?

— И дори си поговорих с нея. Както с вас в момента.

— Ами, това е също като срещите в коридора. И в тунела. Навремето сте чели за тези неща. Ако сте забравили, сега е моментът да си спомните.

— Нещо като среща с мъртъв роднина ли…

— Не е задължително. Това е онзи, който ви чака.

— Защо ме чака?

— За да ви върне дълговете. Или да ви ги поиска. Вие най-добре знаете защо.

— Как ще ги поиска?

— Искате да кажете по какъв начин ли?

— Точно така. По какъв начин?

— Както е решено.

— Кой ще реши това, по дяволите?

— Онзи, който е прав.

Търпението ми се изчерпа.

В края на краищата, какво означаваше всичко това?

Какво беше това право? На кого беше дадено, от кого бе предвидено?!

Аз играех по правилата. Е… макар и невинаги. Понякога ги нарушавах. Дори не понякога, а много често. Но винаги съм знаел какво нарушавам. Каква граница прекрачвам. Как и по какъв начин мога да платя за това. И кой ще ми потърси сметка.

Това беше просто и ясно.

Но другото…

Естествено, библейските истории бяха известни.

Още от дете знаех и приказката за лошия вълк. Нима сега ще ми заповядате да се хвърлям върху косматите гърди на всяка зъбата твар, която вие срещу луната?

Смятате, че сравнението не е коректно, така ли?

В смисъл, че евангелието е за друго? И в него изобщо не става дума за живота от приказките. А за законите и правилата. И то за най-важните. За вселенските. Да речем.

Но къде са санкциите? Каква е процедурата? Обяснете ми просто и ясно кой, защо и по какъв начин има право да наказва виновните? И най-вече — докажете ми неотвратимостта на наказанията. Тогава може би ще ви повярвам. Ще приема това. И ще се подчиня.

Но вие не го правите! Просто няма нищо такова.

Милиони хора всекидневно и всеки час престъпват вашите закони, погазват ги по най-безобразен начин и това не води до нищо. Те си процъфтяват, тънейки в благополучие. Пламтят. И са изключително щастливи.

И аз съм като тях. И на мен също ми е хубаво.

А после се появи Стълбището.

Скапаната лелка ми припомни старите ми дългове.

Хилавият поп ме поучаваше.

Оказа се, че съм вървял в неправилна посока. Че съм се държал неподходящо. Че не съм бил милосърден. И сега трябваше да платя за това.

Кой е казал такова нещо? Къде е написано? Кой го е решил?

„Онзи, който има право…“

Аз не познавам такъв човек!

Никога не съм го виждал и дори не съм усещал мимолетното му присъствие!

Още не се бях измъкнал от мъглявината на съня и не бях осъзнал какво точно става с мен, но вече отметнах с люта ярост одеялото, съборих тежката лампа от нощното шкафче до леглото, счупих абажура й и раздрах ръката си до кръв.

И се събудих.

Седми сън

Последен. В който удари часът за душата ми…

Най-сетне всичко си отиде на мястото.

Изясни се.

Не се страхувах от нищо. Бях готов за всичко. За всякакви изненади.

Макар че, честно казано, знаех със сигурност, че няма да има никакви изненади. Че изненадите свършиха.

Бях изправен пред пълна и абсолютна яснота.

Затова в душата ми цареше светлина и спокойствие.

Вярно, имаше едно странично обстоятелство.

Една недовършена работа.

Която, всъщност не беше много обременителна. Защото знаех как точно трябва да я довърша. Къде. И в какъв срок.

Но най-важното бе, че бях абсолютно уверен, че след това, когато всичко свършеше, щях да изпадна в истинска нирвана.

Затова бързах.

Познатият ми като собственото ми жилище, приветлив и уютен малък замък със заоблените кули най-сетне се появи пред мен. Заобиколен от стария парк, който приличаше на гора.

В столовата имаше тежки прашни гоблени. И цареше полумрак. От кухнята отново се носеше миризма на печено месо. И на подправки.

Но вредом се стелеше тишина. Май че нямаше никого. Би било много добре! Сега нямах нужда от никакви срещи. Нямах нужда от излишни срещи. Вече всичко беше казано и всичко беше разбрано. Защо трябваше да вдигаме напразен шум? И то в тукашното неподвижно и изпълнено с вечност пространство.

Стъпих внимателно на каменните плочки.

Ето го и Стълбището.

Тясната каменна пътека, която водеше надолу. Въпреки че изглеждаше точно обратното. Знаех го със сигурност. Защото бях въоръжен с теория. И бях неуязвим.

Остана да направя нещо съвсем дребно. Да проверя теорията на практика. И толкова по въпроса. Тогава никакви съмнения нямаше вече да обземат душата ми, страхът нямаше да ме овладее и ужасът нямаше да ме обзема.

Щеше да настъпи пълна благодат.

Ето го първото стъпало. Нещо леко облъхна лицето ми. Като слабо течение. Може би там — горе… Всъщност допуснах грешка… Долу се отвори някаква врата. Малкото пламъче едва забележимо потрепна. Сянката му стремително заподскача по стената. Сякаш опитвайки се да ме изпревари, някой хукна нагоре. Нека си тича този смешен глупак. Аз вървях в обратната посока.

Ето го второто стъпало. Точно така — пред мен имаше отворена врата. Или прозорец. Оттам съвсем доловимо нахлуваше влажна прохлада. Пламъчето на втората свещ нервно потръпна. Причудливата сянка пълзеше по стената, гърчейки се, дразнеше ме и ме викаше. Напразно. Аз познавах пътя.

Ето го третото стъпало. Усетих полъх на вятър. Беше ободрителен. Свеж. Странно, обикновено така духаше в небесата. Свещта затрептя изплашено, сянката върху грапавата стена затанцува. Сгъсти се и се превърна в силует. Май че той ми беше познат. Не биваше да се разсейвам! Трябваше да вървя.

Ето го четвъртото стъпало. Вятърът внезапно утихна. Но стана още по-хладно. Какво беше това долу — вратата, която води към парка? Любопитно. Свещта гореше спокойно. Вече нищо не танцуваше по стената. Това беше собствената ми сянка. Между другото, моят двойник се движеше нагоре. Не му обръщах внимание. Това беше оптическа измама. Фантом. Слава богу, познавах пътя. Нямаше да се объркам каквото и да се случи.

Ето го петото стъпало. Стана студено. Отнякъде се появиха ситни пръски. Те жилеха бързо лицето ми. Може би това беше дъжд? Как така? Оттам, отдолу, от парка ли пръскаше? Отдолу или отгоре? Не можех да се ориентирам. Пламъчето на свещта една мъждукаше, обляно от капките дъжд. Сянката се стопи. Полумракът се сгъсти.

Ето го шестото стъпало. Вятърът духна неочаквано силно. Толкова силно, че едва запазих равновесие. Направих едно непредпазливо движение, закачих с крак малката купичка със свещта и тя политна надолу. Заедно със свещта. Стремителният проблясък на умиращия огън по стената беше кратък и страшен като предсмъртен вик.

Ето го седмото стъпало. Вятърът се превърна в ураган. Появиха се звезди. Те пламтяха на черното небе като ярки изпепеляващи огньове. Не можех да разбера… Ако паркът беше долу, тогава къде бяха дърветата? Сега те би трябвало да шумят над мен и да се огъват под напора на вятъра. Но дървета нямаше. А небето беше отворено. Звездите потрепваха съвсем наблизо, сякаш вятърът наистина ги разпалваше. И ги брулеше свирепо като мокри листа. Беше странно. И страшно.

Нищо не разбирах.

Небето? Вятърът? Звездите?

Значи все пак това беше горе?

И падането?

Не. Не исках. Не вярвах.

Но Стълбището свърши. Нямаше повече стъпала. Пред мен се стелеше пустота.

И тогава като че ли разбрах.

Трета част

Дан за ангелите

Утрото настъпи навреме.

Бледото разсъмване надникна през прозореца и изненадано отстъпи назад, скривайки се в люляковите храсти.

Закачи се за клоните с прохладната си мараня.

И изпадна в недоумение.

Вкъщи имаше същинска илюминация.

Лампите във вестибюла, тържественият абажур в хола и тежките мраморни аплици по стените на цялото стълбище светеха ярко.

Дори в спалнята грееше ослепителна светлина. И пердетата бяха дръпнати.

Сякаш не беше нощ. А едва вечер. А след това веднага бе настъпило утрото.

Интересно, но факт.

Предишната вечер се прибрах късно вкъщи. Притисках нежно като дете или като невиждана ценност тънката картонена папка, сякаш някой всеки миг можеше да й посегне.

Беше допотопна. Канцеларска. Завързана с груби връвчици от плат.

Останалото изчезна от паметта ми. Изгуби се безвъзвратно.

Можех само да предполагам какво се е случило.

И аз предполагах.

Тичах из къщата, без да гледам накъде. Запалвах по навик всичко, което ми попаднеше под ръка. Лампите, абажура, аплиците. Мразех да се движа в тъмното. Не се страхувах от тъмнината, но полумракът ме потискаше. В полумрака ме дебнеше мъката. Отдавна бях установила това. В съзнанието ми изплуваха ненужни мисли.

Стигнах до спалнята и свалих обувките си. Стоварих се на леглото, както си бях с костюма.

Развързах връвчиците. Отворих папката.

Времето спря.

И ето, че сега се оказа, че утрото е настъпило.

Очите ми бяха уморени, но общо взето се чувствах бодра. Дори бях малко превъзбудена. Може да се каже, че бях изпаднала в екзалтирано състояние. И се чувствах някак… целеустремена. Исках веднага да тръгна, да замина, да се обадя. Да събирам информация и да я анализирам. И веднага да я обсъдя с някого.

Може би този стремеж беше правилен.

Но очевидно беше преждевременен. Спонтанен. И изключително емоционален.

Трябва ли да споменавам, че информацията, която ме заля от страниците на ръкописа на Тоша, ме обезкуражи. Изуми ме. Потресе ме.

Всъщност това не беше никаква информация, а по-скоро поток на съзнанието. На чуждото подсъзнание, което по принцип беше мъгляво. И на това отгоре очевидно нездраво.

Но проблемът не беше в това.

Проблемът беше в объркването. Което, както стана ясно, го бе обзело преди смъртта му. А сега рикошираше върху мен.

Разбира се, трябваше да се ориентирам във всичко това. Да го осъзная и да го осмисля.

Ако това изобщо можеше да бъде осмислено.

Най-сетне станах. Мускулите ме боляха, тясната пола се бе впила болезнено в тялото ми, дори тънкият чорапогащник дразнеше кожата ми. Кой каквото ще да казва, но да се търкаляш с дрехите в леглото беше гадна работа.

Особено ако останеш така цяла нощ. И фактически, без да сменяш позата си.

Интересно, как ли се чувстваха преследвачите в засада? Сигурно много зле.

Какво общо имаха преследвачите?

В главата ми се въртяха странни мисли. Очевидно подсъзнателно се отвличах от това, което трябваше да преосмисля.

Беше ранно утро. Слънцето едва беше изгряло. Късите му лъчи пронизваха къщата като ням упрек към немарливите прислужници. В потоците от нежно слънце се кълбеше прах, какъвто не би трябвало да има. По принцип.

Но въпреки това се чувствах добре.

Утрото беше прозрачно, свежо и гиздаво. И най-вече беше съвсем ранно. Вкъщи бе тихо. И пусто. Прислужниците, охраната и другите полезни хора щяха да се появят след два часа. Имах време.

По принцип можех да се абстрахирам от околните, да се ограждам с невидима, но здрава стена като тебеширения кръг, с който се ограждахме като деца и който никой не биваше да прекрачва. Можех да чета и да мисля сред тълпата, без да се разсейвам със странични неща. Можех да разговарям с един човек, заобиколена от много хора, и да чувам само събеседника си.

Но не можех да се моля на многолюдно място. Може би защото думите, насочени към бога, макар и наум, предполагаха нещо съвсем друго. Нещо като напълно осъзната откровеност. Такава, при която обръщаш душата си наопаки и си сваляш кожата. И изцеждаш до последната капка най-страшното и най-мрачното от стаените кътчета на душата си.

Иначе нямаше смисъл да го правя.

Това не можеше да се случи в тълпата, сред хората. Тишината трябваше да е истинска. Такава, че не само тялото, но и душата ти да усети, че наоколо е тихо. Помълчах, вслушах се и окончателно се убедих, че беше точно така — нищо не ме разсейваше. Аз събрах сили.

Разбира се, сега не ставаше дума за молитвата ми. Макар че това зависеше от гледната точка.

Но тъй или иначе имах нужда от тишина.

За щастие, всичко беше наред.

Светкавично си взех душ, облякох халата си и си направих едно кафе.

След това отидох с димящата чаша в кабинета в старото волтеровско кресло — малката крепост, с която си бях извоювала миниатюрно пространство във вселената. Удобно, уютно и добре защитено.

Сложих папката на коленете си. Наведох раменете си напред и надолу, допрях брадичката си до гърдите, каналите ми за възприятие бяха отключени, а съзнанието ми беше напрегнато до краен предел. Започнах да мисля.

Първо. Нямаше никакви съмнения, че това е написано от Антон. От което произтичаха куп най-различни „ах“ и „ох“.

Например излизаше, че той е знаел всичко. За моето, тъй да се каже, престъпно намерение. Казано на човешки език, за желанието ми да се отърва от него. И заедно с това да отърва и света от персоната му.

Разбира се — „ах“. И то много силно „ах“!

Защото това беше чиста проба мистика. Никога не бях споделяла тези мисли с никого, дори и с духовника по време на изповед. Това наистина бяха само мисли. Нещата не отидоха по-далеч. И аз най-добре знаех това. Но излизаше, че Антон също го е знаел.

Откъде?

Да не би нощем да го бе измъквал от мен, като преди това ми е давал някакви гадости? Някакви психотропни препарати, както ги наричат сега. Честно казано, не ми се вярваше да го е правил.

Може би се бе досетил? Беше почувствал? Беше доловил нещо с животинския си усет? Това бе доста по-правдоподобно. И в него нямаше никаква мистика. Между нас се натрупваше нещо особено… Буреносно. Или по-точно, предвещаващо буря. Когато въздухът вече е зареден с електричество. Под което се натрупва предстоящата ярост, буря и… какво? Точно така — смърт. Това беше много логична смислова конструкция. Която, между другото, беше еднакво подходяща и за двама ни.

Всъщност в ръкописа ставаше дума за това. За степента на готовност. Която при Антон беше много по-висока.

Та тъй.

Другото „ах“ се отнасяше за Вива. Излизаше, че Антон не е забравил, не е изтрил този файл от паметта си, не бе изтупал спомените като досадна прашинка от безупречния си ревер. Или пък си бе спомнил, едва когато самият той бе застанал на ръба. Бил е налегнат от нечовешка болка като онази, която измъчваше нея. Физическа или душевна — все едно.

Но все пак беше странно, че в онзи час от безкрайната редица жени си бе спомнил само за две — за нея и за мен. И дори като че ли ни беше объркал. Всъщност няма защо да хитрувам — в това нямаше нищо странно. И двете означавахме нещо в живота му. Както пишеха в официалните биографии, бяхме изиграли значителна роля. И той си бе спомнил за нас. И ни бе обединил. Живата с мъртвата. Това не ме засегна. И не ме изплаши. А по-скоро ме трогна.

Нямаше никакво съмнение, че още едно „ах“ можеше да се адресира и към философските упражнения на Антон. Не очаквах това от него. Всъщност веднъж вече се бе случило нещо подобно. В него имаше по-малко философска сложност и повече романтика, но също беше съвсем неочаквано. Това стана отдавна. Преди двадесет години. В клиниката на професор Надебаидзе. Тогава, до болничното ми легло, той също говореше възвишено. И дори красиво. Сега красотата беше значително по-малко, но за сметка на това се бе появил опит за преосмисляне… На какво по-точно? На живота ли? На законите на мирозданието? На догмите? На максимите? Той като че ли бе изпаднал в богомолство.

„Ах“ и това си е.

Всъщност трябваше да сложа край на ахкането или поне да го изоставя за известно време. Защото ахкането също беше емоция. И като нищо щеше да ме отклони встрани и да замъгли мозъка ми с романтична мъгла.

Нямаше да ахкам повече.

Второ.

Почвата под краката ми като че ли губеше устойчивост. Защото въпросът, който стоеше под номер две, не се вписваше особено в лоното на материалния свят. Колкото до нематериалните субстанции, за мен те бяха дълбока тайна, запечатана със седем печата. И, честно казано, аз никога не се бях опитвала да ги строша. Предпочитах да се държа на безопасно разстояние от тях.

Освен ако между другото не плъзнех поглед по хороскопа върху някоя лъскава страница, която отварях съвсем случайно. И за пореден път се учудвах на броя и упорството на шантавото племе на сеячите и жътварите по вечното поле на чудесата.

„Днес раците трябва да бъдат много предпазливи. Застрашени сте от травми, удари и сериозни осакатявания.“

Това се отнасяше до всички раци. Една двадесета от населението на планетата, включително сукалчетата и безнадеждно обездвижените парализирани хора. Очевидно това наистина щеше да е един черен ден за световната травматология.

Но най-лесната работа беше да осмиваш хороскопите. Съдбата не ми подхвърляше заплетени въпроси от областта на нематериалното. Може би ме щадеше? Смяташе, че и това, което си имам, ми е предостатъчно. А то беше съвсем материално. Но нима ми ставаше по-леко от това?

Сега като че ли се очертаваха известни промени.

Например като въпрос номер две. Как Антон е написал всичко това?

Изобщо как се пишеше — целенасочено или човек грабваше перото изведнъж, по някакво внезапно хрумване? Просто за да поразсъждава за всичко на света. Да го погледне през призмата на собствените си умозаключения и да извести на четящата публика онова, което е видял. Да нареди сложния пасианс от впечатления и чувства, отстъпвайки пред творческия си устрем. И после да опише как са се подредили картите. За назидание на поклонниците на изтърканите тестета.

Казано накратко, той твореше нещо — литература или белетристика? Или може би просто страдаше от графомания?

Или това беше нещо съвсем друго?…

Почвата вече не просто се люлееше, а направо заплашваше да се изплъзне изпод краката ми.

И по-късно той бе преживял всичко, което бе описал? Макар и насън. Макар и накъсано. Макар и в кошмарите си. Дори собствената си смърт. И, между другото, тя изумително приличаше на онази, която вече дишаше във врата му.

„… струва ми се, че разбрах“, бяха последните му думи.

Стори ми се, че аз също разбирах. Защото помнех какво ми се случи — влажния вятър, който ненадейно ме връхлетя, и странното чувство за полет.

Почвата окончателно се изплъзна изпод краката ми. В един момент дори ми се стари, че това е безвъзвратно.

Но не беше така. Върнах се в обичайното си състояние, без да успея да се изплаша истински. Само усещах в гърдите си лека неприятна хладина.

И въпреки това, а може би точно поради това, се появи третото. На границата на световете — на материалния и на онзи… другия. Мястото, където се случваше всичко това. Или мястото, на което би могло да се случи.

Странният замък в омагьосания парк, Стълбището към небитието, изтритите стъпала, малките боязливи свещички и тясната дълбока пропаст. Която беше смъртно опасна. И нямаше перила.

Това място при всички случаи имаше роля. И тя не беше мимолетна и случайна. Дали Антон беше мислил, чувствал и преживял или преживявал онова, за което пишеше? Дали беше бълнувал или го бе видял наистина?

Но това не беше важно. Така или иначе, това се бе случило там. На онова място. И на никое друго.

Ако е бълнувал, значи мястото му се е привидяло.

Но беше напълно възможно да го е видял и наистина. Антон Василиевич бе обикалял света доста и бе видял много направо фантастични замъци. Но въпреки всичко от цялото разнообразие кой знае защо бе избрал точно този. D’Azay.

Затова както да въртях и да сучех, излизаше, че малкият замък на страниците на ръкописа му не се бе появил случайно.

Антон бе открил нещо изненадващо там.

Или му се бе появило.

Или още по-просто — то кротко е дремело върху прашната полица в течение на дълги години, а може би и на векове. И бе дочакало да удари часът му. В една гадна кална нощ един уморен ядосан странник бе застанал пред портата на замъка със стария си автомобил.

Всъщност това не беше лошо начало за приказка.

И в крайна сметка приказката се бе състояла.

И дори беше написана и в известен смисъл облечена в литературна форма. Макар тя може би да не съответстваше кой знае колко на този жанр.

Но аз не можех да преценя това.

Така или иначе, литературните достойнства на опуса на Антон не бяха очевидни за мен. В никакъв случай.

Разбира се, аз се ръководех от известните „принципи на папуаса“, присъщи и на дилетанта, които се основаваха на две простички понятия: харесвам — не харесвам.

Това не ми харесваше. Не ми харесваха тези записки на рефлектиращ истерик, които макар и да имаха жива връзка помежду си, изобщо не напомняха за сюжет. И толкова. Това определено не бяха „Записките на един луд“! И дори не напомняха за тях.

Все пак, тази кантора — издателство „Премиер-прес“, беше странна, а корпоративната структура „ние“ бе загадъчна. Решението да се публикува краткият неразбираем ръкопис, който по принцип беше негоден за масовия читател, беше рисковано и трудно обяснимо.

По-скоро…

Има пиеси за един актьор.

Аналогично това беше ръкопис за един читател. За мен.

Защото го разбирах до край, а освен това само аз можех истински да разбера и да оценя цялостно хаоса, който цареше в душата на автора и степента на ужаса и отчаянието, които очевидно бе преживял през последните си дни.

Може би имаше още известен брой хора, някакъв „тесен кръг от ограничен брой личности“, които познаваха добре Антон. Разбира се, в случай, че те внезапно се захванеха да четат съмнителна белетристика и изобщо да четат. В което много се съмнявах, защото тези хора не бяха такива.

По принцип те не четяха.

Но може би щяха да го направят случайно или защото в определени кръгове се говореше за това… и те току-виж биха проявили благоволение, биха прелистили книгата и биха плъзнали очи по текста. И вероятно щяха да преживеят няколко неприятни минути, тъй като страниците намирисваха на лошо. На нещо необяснимо и ужасяващо. Раменете им щяха да потръпнат зиморничаво и щяха да промърморят нещо за мистиката и за другите щуротии. В смисъл, че покойникът е предчувствал всичко. И е нервничил. Чакал е. И е дочакал.

Да, щяха да се намерят двадесетина схватливи. Но не и повече. Антон ги възприемаше като равни на себе си. Или почти като равни. В резултат на което едва ги понасяше.

Страхуваше се от тях. Понякога дори се страхуваше откровено. Завиждаше им. Но винаги ги мразеше. И се ползваше от взаимност.

Но нима сега бе адресирал печалния вой на умиращата си душа към тях?

Това беше невъзможно. Просто защото никога не можеше да се случи. И толкова по въпроса.

Тоша никога не се отнасяше сериозно към публиката изобщо — към „широкия кръг читатели“. И дори не ги възприемаше. Просто не ги забелязваше или не даваше „пет пари за тях“. Цитирам дословно. И за да завърша с терминологията, ще кажа, че ги наричаше „плебс“, „измет“ и „стадо“. И още няколко определения, които звучат неприлично.

Тогава за кого беше писал? За кого бе обръщал душата си наопаки, като на всичкото отгоре бе желал някой на всяка цена да забележи тази преобърната душа. И може би да я разбере. Но така или иначе да научи онова, което се е случвало с нея.

Особено в преддверието на края. Разбира се, не на душата. А на даденото й за временно ползване тяло. А за нея краят най-вероятно щеше да се превърне в начало. Слава богу, това не беше известно на никого. И беше най-добре изобщо да не мисля за тези неща.

А трябваше да мисля за онова, което очевидно се намираше на повърхността. В целия си блясък и с цялата си пълна необяснимост. Безусловно и загадъчно.

Какво беше то?

Естествено, това беше посланието на Антон.

Адресирано нескромно, но безспорно до мен, нелюбимата му жена.

Какво ли означаваше всичко това — нещо добро или нещо лошо? Впрочем, този въпрос не беше лесен. Навремето старата ми гледачка ме бе научила, че ако в тъмния ъгъл видя чорлавия домашен дух и ако той се появи до леглото ми и застане до главата ми, да не стискам очи, да не се бавя и да не мънкам, а веднага да му задам най-важния си въпрос. Според преданието, старият дух би трябвало да ми каже истината. И нищо друго, освен истината. Просто бил длъжен да го направи.

Сегашната история беше много далеч от приказките на гледачката ми, но въпреки това в нея се долавяше нещо сходно. От другия свят, от невидимия, от обителта на домашните духове и другите нематериални субстанции сега говореше Антон. И не беше ясно защо правеше това.

Дали покойният ми съпруг искаше да направи добро? Дали накрая е бил обзет от някаква щедрост? Или пък се бе покаял?

Да допуснем, че Стълбището, което непрекъснато се появяваше, беше трудният и стръмен път на Антон към изкуплението. И той бе решил да си плати за всичко. Тогава стъпалата водеха към едно изтляло платно. На него гладният художник бе нарисувал изкусно димящо котле над пламъка на домашното огнище. Зад прашната картина имаше врата. И всеки знаеше, че зад нея се крият заветни и желани неща. Които за всеки човек бяха различни. Но при всички случаи те бяха много приятни.

Или Тоша беше останал верен на себе си до самия край. И на ръба бе изплел последните си интригантски мрежи и бе примамил хората в последния си капан.

В такъв случай замъкът беше стръв. Поредното изкушение от онези, с които Антон бе застлал пътя пред мен както други съпрузи застилаха с рози пътищата на щастливите си спътници в живота.

Нямаше друг вариант.

Такова беше мнението ми.

В това време утрото набра сила.

Малката стрелка почти наближи девет.

Времето за празни размисли и неясни мисли стремително изтичаше и настъпваше моментът да действам.

Ако всичко това не беше някакъв кошмар и следствие от постравматичния ми синдром — казах си, обобщавайки нощното си бдение. Ако не беше фантазия, родена от вечната ми, неизтребима идиотска вяра в доброто, която със сигурност живее дълбоко в душата на всеки. Дори и на Антон.

Или, казано по-просто, ако това не беше моята вяра в чудото. Въпреки че непрекъснато си повтарях като папагал, че „няма чудеса“. Когато имах повод. Или просто така.

Може би просто си го внушавах? Сигурно беше така.

Ако бях изтълкувала всичко правилно — продължавах да обобщавам премисленото и преживяното през нощта наум. Загадъчният замък, който най-вероятно се намираше във Франция, наистина бе разкрил нещо на Антон. Беше изиграл неизвестна, но безспорно решаваща роля. И аз трябваше да открия това място.

Това беше най-малкото.

А най-важната ми цел бе да разбера какво се е случило там. И какво е означавало то за Антон.

Въпросът „Защо?“ увисна осезаемо във въздуха.

Но аз бях напълно подготвена за него и разполагах не с един, а с няколко отговора.

Първо, защото това можеше да се окаже важно и за мен. Неслучайно толкова дълго бяхме живели рамо до рамо, неразделни като сиамски близнаци. И кой знае — може би още не бяхме разделени.

Второ, монотонното течение на времето, изпълнено с работа — тъпа, скучна, унизителна, чийто скръбен финал беше добре известен, започна страшно да ми натежава. Това беше самоубийство, разточено във времето. Смъртоносна доза отрова, разделена хладнокръвно на порции, която трябваше да се взема ежедневно и то публично. И с коментар. Ето какво беше това. Разбира се, тук не става дума за физическа смърт. А за социална, финансова и в крайна сметка за личностна смърт. Онзи, който твърди, че тези понятия са несравними и безкрайно далечни, или лъже, за да се прави на интересен, или искрено се заблуждава, защото никога не е изпитвал нищо подобно и даже не го е виждал отблизо. И дано господ го пази от това!

Аз бавно си отивах от живота. Равномерно, капка по капка, поглъщайки отровеното питие.

Усещах как отровата се стичаше по тялото ми.

Хората се отдръпваха от мен и изчезваха. Кръговете се разтваряха — първо най-близкият, после следващият, който също не ми беше далечен и бе приятен за мен. А след него следваше непознатата неприветлива човешка маса. Тълпата.

Обикновените неща лека-полека, постепенно и завинаги ставаха недостъпни за мен. Отдръпваха се в пространството и времето, разтваряха се във вече недостъпните за мен безкрайни лъскави витрини и гланцирани страници.

Това бяха навици, отказът от които ми причиняваше болка. Истинска болка. Сякаш безмилостно бяха отсекли пръста ми с брадва. И не бяха омотали кървящия отрязък дори с мръсен парцал. Болеше ме нечовешки. Страшно ме болеше.

Така живеех отвратително, връщайки дълговете и изкупувайки злото, причинено от Антон, доколкото силите и възможностите ми позволяваха да го правя.

Имах желаната и дори въжделена на времето свобода. И какво от това?…

Разбира се, аз се увещавах. Убеждавах се. Призовавах разума си. Внушавах си, че най-важното е, че съм жива, здрава и относително млада… И че може би след време съдбата щеше да обърне към мен доброто си лице. И нещата някак си ще се оправят.

Но всичко това беше теория.

А тук имаше друго. Може би то не беше практика, но бе някаква вероятност за конкретно събитие, за интрига, за действие. Нямаше значение дали е за добро, или за зло. Дори и да беше за зло, все пак това нямаше да е тихото безропотно самоубийство, разтеглено във времето. Може би точно това беше въпросният обрат на съдбата.

Само дано не го пропуснех, вървейки тъпо по основния път. Където пътните знаци напомняха за едно и също: „Няма чудеса“. И ми го напомняха на всеки километър.

Нямаше да го пропусна.

Чистият лист беше пред мен. На него с четлив почерк на заклета отличничка изписах нещо, което донякъде напомняше план на действие.

Той беше доста странен, ако се изхождаше от формалната логика.

Всъщност сега не ми беше до нея.

И се получи следното:

1. D’Azay — пълна информация.

2. Пътуванията на Антон през последната година.

3. Хора:

— Пилето

— Гена

— Девойката

— Психоаналитикът (добър)

— Туроператорът

— Специалист по паранормални явления (?)

Излизаше, че изобщо не е трудно и ако не направех някакви неочаквани открития, нямаше да ми отнеме много време.

Поне щях да имам с какво да се разсея, докато поглъщах поредната порция отрова.

Предложението ми да закусим някъде не изненада Пилето и също така не го завари неподготвен.

Часът беше много подходящ малко след осем.

Избрахме кафене „Пушкин“, защото там сладкишите бяха прекрасни, в този час на деня нямаше много хора и все пак офисът беше на десет минути път с кола, ако задръстването по булевард „Тверской“ не беше голямо.

Масата в ъгъла до прозореца беше малка, за двама души и бе много подходяща за закуска. Чувствах се уютно почти като вкъщи.

— Роман ли? — Пилето ме гледаше така, сякаш отново бях отворила дума за африканския договор. С изумление, в което определено прозираше известен проблясък на медицински интерес. Или на съмнение. И на загриженост. Няма значение. Обикновено така лекарите гледат болни, чието състояние внезапно и необяснимо се е влошило. А преди това уж са вървели към оправяне.

— Добре де, повест… Какво значение има? Литературно произведение.

— Написано от Антон, така ли?

— И почти издадено. Всъщност знаеш ли нещо за издателство „Премиер-прес“?

— Не. Нали разбираш, какво общо има между нас и между работата на едно издателство.

— Разбирам. Няма нищо общо.

— Поне със сигурност няма официално. Иначе щях да зная.

— Излиза, че не си знаел. Той е подписал договор като частно лице.

— Сигурна ли си? — Отново прозвучаха лекарски интонации. Плахо и деликатно, но те намекваха, че той не приема това сериозно.

— В какво по-точно? В това, че е подписал договор ли? Да. Видях го със собствените си очи. Както и подписа на Антон. Естествено, не съм правила експертиза. Но познавам ръката на Тоша като собствената си. Всъщност няма защо да ти казвам това.

— Да, точно на мен няма защо да го казваш.

Двамата се подсмихнахме едновременно на един и същ спомен или по-точно на спомените си.

Имаше време, когато заради трайната нетрудоспособност на субекта, което ще рече продължително и мъртво пиянство от страна на Антон, свързано с поредното „излизане на свобода“, се налагаше аз да подписвам документите. Или, казано направо, да фалшифицирам подписа му. Имаше и по-рисковани ситуации: Антон се усукваше, отказвайки да сключи очевидно изгодни сделки, нарушаваше поетите ангажименти и рушеше изградени схеми. Понякога беше зъл, изпадаше в депресия, пиеше, беше обзет от лошо настроение и това се превръщаше в причина да извършва откровени, за да не кажа рисковани глупости, които никога не липсваха в арсенала му. След това горчиво се каеше, гризеше си ноктите и удряше главата си в стената. Но не можеше да върне изгубеното.

Само че невинаги ставаше така.

Понякога се случваше да няма загуби и всичко да се урежда по най-добрия начин. Никой не се досещаше за пристъпа на идиотския му разрушителен инат, защото подписът на господин Полонски се появяваше в нужния момент и на нужното място.

Или по-точно това беше дело на госпожа Полонска със сръчността на опитен фалшификатор. По принцип за това знаеше само един човек — Пилето.

И сега той се усмихна, тъй като си спомни миналото.

Всъщност спомените не траеха дълго, тъй като настоящето беше много по-привлекателно. А също така и тревожно.

Защо ли?

— Значи има договор и той е подписан от Антон. А издателството?

— Има и издателство. Съвсем истинско и на пръв поглед много авторитетно. Всъщност можеш да събереш информация за него.

— Ще събера, можеш да не се съмняваш. Значи ти вече си ходила там? — В гласа на Пилето прозвуча нескрита обида.

Разбирах го.

От мига, в който с него се прегърнахме в тъмно виолетовото пространство и след това дълго си говорехме в малкото кафене на улица „Никитска“, между нас нямаше никакви тайни. И дори нямаше нищо премълчано.

А сега излизаше, че се е появило нещо такова.

Разбирах го.

Но нещо дълбоко в мен, в онези дълбини на съзнанието, които нямат название — може би интуицията, предчувствието или провидението, упорито ми повтаряше: Мълчи. Прави каквото ти казвам.

И аз мълчах.

Разбира се, говорех разни неща.

Но повечето премълчавах.

— Ходих. Вчера.

— И какво?

— За впечатленията ми ли питаш?

— Не. Какво смяташ да правиш… с това?

— Губиш професионална форма, Юра. Договорът е подписан от Антон. И, както казват колегите, е влязъл в сила. Какво общо имат с това моите намерения?

— И все пак защо ходи при тях?

— Заради хонорара.

— Това е смешно.

— На теб ти е смешно, а на мен ми е странно.

— Какво ти е странно?

— Че на теб ти е смешно.

— Не те разбирам.

— Добре. Нека го кажем по друг начин: Юра, на теб не ти ли е интересно какво е написал Антон?

— Ето какво било… Честно ли да ти кажа? Не много. И знаеш ли защо?

— Само мога да се досещам.

— Всъщност всичко е много просто. Много добре мога да си представя какви ги е свършил Антон Василиевич. Тъй да се каже, в последния момент. Изобщо не се съмнявам, че е треснал вратата. Здравата. Сигурно мазилката от тавана е паднала. И то от много високи тавани! В смисъл на много високи кабинети. Или будоари. Защо ме гледаш така? Прав ли съм? И в това няма нищо странно.

— Да, вече почти няма нищо странно. Колкото до това дали си прав… Уви, Юра, но трябва да те разочаровам.

— Не ми се вярва. Какво друго би могъл да сподели нашият незабравим приятел, освен откровенията на един мизерник? Между другото, в момента това е много модерно — записките на леки момичета, бележките на дребни хулигани. И всичко това излиза на гланцирана хартия и в документална форма.

— Студено, Юра. Направо си в Северния полюс.

— Да не е някаква кримка?

— Пак е студено.

— Нещо от серията как да стана милионер. Практическо ръководство за начинаещи.

— Пак си на Северния полюс.

— Предавам се. Знаеш ли, беше права за любопитството. Вече го събуди. И дори бих казал, че то направо се разгоря със страшна сила.

— Потърпи малко и ще угасне. Или може би тъкмо обратното.

— Интригуваш ли ме?

— И през ум не ми минава. Ето го ръкописа, в чантата ми е. Ще ти го дам, ако ми отговориш на два въпроса. Не искам да губя време, докато ти се наслаждаваш на високата литература.

— Ама тя висока ли е?

— Не мога да преценя. Издателите смятат, че може би ще върви.

— В смисъл, че ще има успех, така ли?

— Просто цитирам. Дословно. Честно казано, не съм се замисляла за смисъла.

— Добре. Да оставим творческата дискусия. Какви са въпросите ти?

— През последната година преди смъртта си Антон на два пъти ходи в чужбина. Нали не греша?

— Чакай да помисля малко. Ами… Да. Ходи два пъти. Ако не броим последния.

— Не го брой. А спомняш ли си къде ходи?

— Много добре си спомням. В Лондон на среща с адвокатите. Както се досещаш, аз бях с него. После ходи в Париж. Или, по-точно, във Франция. Просто ей така — да се поразтъпче малко и да пийне вино. Но там вече беше без мен.

— А с кого беше?

— Е, ти знаеш с кого…

— Престани, Юра. Мислиш ли, че това е пристъп на закъсняла ревност? Интересуват ме конкретните хора. Той, тя… Само двамата ли бяха?

— Май че бяха само двамата. Въпреки че това е странно. Напоследък Антон не правеше нито крачка без охраната. А в чужбина наемаше и двама от тамошните специалисти. Между другото, това беше разумно. И имаше много добър външен ефект. Нали знаеш, с двама черни каяци от двете страни. Впечатляващо.

— А случайно да знаеш къде точно се е мотал из Франция?

— Нямам представа. Пък и къде чак толкова би могъл да се мотае — из замъците край Лоара, на гастрономическо турне из Бургундия, Бордо, Лазурния бряг, Сардиния, Корсика, Нормандия… Да, май че местата не са малко. Но няма никакъв проблем да разберем това. За кога ти трябва?

— Веднага.

— Тогава, извинявай, но трябва да се обадя на едно известно лице. Нали това няма да оскърби слуха ти…

— Няма да го оскърби и дори… Пиле, знаеш ли какво, направи ми една среща с нея. Още сега.

— Това пък защо ти е? Нали аз ще я попитам и тя ще ми отговори. Да не би да ми нямаш доверие?

— Имам ти доверие. Но ти още не си прочел това. И е дълго да ти обяснявам.

— Ами, опитай се. Накратко, в телеграфен стил. Нали знаеш, че не обичам импулсивни решения. Особено когато ги вземаш ти. Страхувам се. Направи ми една услуга и успокой стария човек.

— Добре. Обяснявам ти накратко: в момента не ме интересува къде и с кого точно е бил Антон във Франция. По-важното е какво се е случило там.

— С него ли?

— С него. Или изобщо. Впрочем, може да не се е случило нищо особено или поне да не е било особено за всички останали. Но те са били с него. И са видели нещо… Не може да не са видели.

— Какво да са видели?

— Замъците, стълбищата, парковете… пейзажите, интериорите… Не зная. Нали са видели все нещо там?

— И в момента ти си мислиш, че това е важно?

— Точно така.

— След като си прочела опуса на Антон, така ли?

— Да.

— Добре. Ще ви уредя среща. Още сега. Само че…

— Гарантирам, че косата й ще остане недокосната.

— Пу! Дори и през ум не ми е минало.

— Защото не си жена.

— Така е. Но това не е причината да изключа сбиването помежду ви.

— Тогава, интересно защо го направи?

— Няма нищо интересно. Всъщност защо трябва да я сграбчваш за косата? Липсата на мотив, скъпа, още не означава, че някой не е извършил престъпление, но е сериозна дупка в структурирането на обвинението. А на теб всичко това ти е абсолютно безразлично. И още повече — сега. Мисля, че и преди не те тревожеше особено. Освен може би в миналото. В много далечното минало. И защо трябва да й скубеш косите сега?

— Но за нея това не е минало?

— За нея не е. — Пилето ме погледна сериозно и с укор. — Знаеш ли, в момента на нея не й е до разправии… Общо взето, тя е потънала в мъка, макар че на теб сигурно не ти е приятно да чуеш това.

Пилето се лъжеше.

На мен ми беше безразлично. Беше ми все тая, както казваше Антон.

Какво от това, че е потънала в мъка? В момента толкова народ по земята тънеше в мъка!

Нека си тъгува колкото си ще.

По-важното бе да се разприказва, да разкаже нещо.

А най-важното бе да има какво да разкаже.

Понякога онова, което желаеш, се появява неочаквано точно там, където никой не го търси.

И сега стана точно така.

С известни колебания и с видимо вълнение Пилето направи всичко, което поисках.

Тя — „девойката, която ме смени“ — така бях обозначила образа й в съзнанието си и трябва да отбележа, че тази формулировка се затвърди — като че ли не се поколеба и дори не зададе никакви въпроси.

Срещата беше определена. И трябваше да се състои само след два часа.

Които за мен бяха абсолютно свободни.

Процесът на изкупуване на чуждата вина, на връщането на чужди дългове и на собственото ми поетапно социално самоубийство уверено се движеше по отъпканата пътека. И беше независим, неотклонен и неумолим.

Моето присъствие вече беше почти излишно.

Внушителният том на „Жълтите страници“ беше първото, което се наби в очите ми в приемната.

Интересно.

Сигурно справочникът винаги беше стоял тук. Просто аз не бях имала нужда от него. Но сега тя се появи. Почти подсъзнателно.

Точка номер четири от сутрешния ми списък беше туроператорът. Екскурзията беше индивидуална. Естествено, във Франция, макар че още не се знаеше къде точно, но беше въпрос на време да го разбера.

Въпрос на два часа, ако трябва да съм точна.

А дотогава можех просто да прегледам туристическите агенции. Все пак погледът ми неслучайно се спря на този том. Сигурно щеше да е по-лесно да разпитам познатите ни. Например Пилето.

Но в момента имах време.

И дебелата книга с евтина вестникарска хартия се озова на бюрото ми и между другото най-неочаквано се отвори на буквата „Т“.

Мили боже, сигурно в момента чиновниците на величавия и могъщ навремето бивш съветски „Интурист“ се чувстваха много гадно. Защото по онова време той беше единствен в цялата страна. Колко разтреперани хора търкаха унизително праговете на нашата „кантора на Кук“, обзети от вечния стремеж да опознаят чужди земи, океани и континенти или в краен случай поне да си купят чифт прилични дънки и пакетче дъвки. Но сега нещата бяха съвсем различни. Клоновете на Кук бяха няколко стотици и то само в Москва и едни през друг канеха пътешествениците в най-екзотичните кътчета на планетата.

Разлиствах тънките страници без особено усърдие и четях безкрайните „… обиколки“, „… пътешествия“ и „… пътувания“.

Буквите заплуваха пред очите ми.

И изведнъж зърнах едно познато лице в тълпата. В океана от чужди и далечни физиономии. Зърнах го случайно, мимоходом. Освен това то беше почти забравено. Беше лице от миналия ми живот.

„Майя тур“.

Разбира се, че е „тур“, иначе какво щеше да прави на тази страница?

Но Майя…

Майя Печенина.

Двете бяхме състудентки от юридическия факултет. Тя не ми беше близка, дори не ми беше приятелка, просто учехме в един курс. Всъщност тя беше симпатично момиче, не беше глупаво, беше весело и не се открояваше нито в дребните гадории, нито в големите свинщини. Понякога ходехме заедно да ядем сладкиши в стъкленото заведение срещу „Библиотеката“, пушехме на стълбищната площадка и дрънкахме разни глупости. След това, както става обикновено, веднага след държавните изпити и абсолвентската вече се изгубихме. И, отново както често се случва, веднъж най-неочаквано се срещнахме на улицата. Или по-точно на зебрата на пешеходната пътека. Между другото, това стана на две крачки от стените на Алма матер.

Аз закъснявах за откриването на някаква изложба в манежа. Тя беше официална и затова щяха да присъстват високопоставени персони.

Което означаваше, че не е прилично да закъснявам.

Но колите пълзяха като костенурки.

Естествено, не беше много приятно да тичам в тръст към парадния вход. Но просто нямах друг избор.

Слава богу, светна зелено и тълпата закрачи бодро по пешеходната пътека. Аз заобикалях заплесите и прескачах внимателно локвите, защото мръсните обувки върху сияещия паркет бяха отвратителна гледка.

Трябва ли да споменавам, че тихото подвикване някъде отстрани ме застигна в крайно неподходящ момент.

За щастие на Майя, в поканата бяха предвидени двама души, както беше прието в такива случаи. А вторият човек — Антон, в този момент отсъстваше от страната.

Ние не закъсняхме, макар че, естествено, никой не забеляза това. Церемонията чинно пое по отъпкания път.

А ние намерихме време да си поговорим.

Но разговорът ни беше тъжен.

Спомнях си, че тя беше добра студентка и подаваше надежди, които в началото се сбъднаха — Майя беше разпределена в един сериозен академичен институт. Както се казва, пред нея се откриха перспективи.

Но за кратко.

Тя продължаваше да работи в същия институт като старши научен работник. Бе успяла да защити дисертация.

Заплатата й беше някъде около половината от цената на храната, която изядохме в ресторант „Maksim’s“ на ъгъла на улица „Манежна“ и булевард „Тверской“.

Сега московският „Maksim’s“ го няма. Жалко. Защото беше уютен и там готвеха вкусно.

Всъщност тогава си прекарахме много добре и, естествено, изпихме една бутилка от любимото ми розе „Cristal“.

И тъй като лекото опиянение възбуди чувствата ми и развърза езика ми, аз зададох един неуместен и освен това почти риторичен въпрос.

Първо, защото би трябвало да пощадя чувствата на Майя.

Второ, по силата на собственото си дълбоко убеждение, че каквато и беда да сполети човека, той трябва да се бори. Да се бие до последно. На всяка цена да се удържи на повърхността. Да прави каквото и да било, но да не стои със скръстени ръце, проклинайки лошия си късмет и леейки сълзи.

— Виж какво, а за какъв дявол продължаваш да висиш в този твой Научноизследователски институт?

Тя ме погледна потиснато.

— Че кой има нужда от мен?

— Нали си юрист? С университетско образование? И с кандидатска степен? В края на краищата ти си умен човек!

— Ти, разбира се, не си спомняш, но аз още от студентка се занимавам с държавно право. Знаеш ли как се казва дисертацията ми? Съветската социалистическа федерация като оптимална форма на държавно устройство… Както и да е… Защо трябва да повтаряме разни глупости? Звучи смешно, нали?

Тя се разплака.

Извърна засрамено лицето си към прозореца, но там, зад прозореца, беше претъпканата както винаги с хора улица.

Хората надничаха през големите лъскави витрини, без да крият любопитството си. За да видят кой яде и пие и кой с кого си говори в скъпия ресторант.

Тя се отдръпна изплашено от прозореца и ме погледна вече съвсем объркана и жалка.

— Изобщо не ми е смешно. Всички учихме тези глупости за съвършените социалистически форми. И какво от това, нали се преквалифицирахме.

— Аз не мога да се преквалифицирам.

— Защо мислиш така?

— Защото се опитах. И неведнъж. Изпращах биографията си навсякъде. Носех я на крака. Мои познати се опитваха да ме уредят на работа в някакви фирми. Писах резюмета, както се изразяват сега. Ходех на интервюта. И навсякъде ми казваха едно и също: „Трябва да усвоите новата нормативна база. Икономическо право, финансово и международно право…“

— Ами, усвои ги! Ти беше добра студентка.

— Аз бях лоша студентка.

— Какво искаш да кажеш?

— Аз не учех. Аз зубрех. Разбираш ли, просто си натисках задника. Но сега няма да стане така. Вече не съм на тая възраст. Пък и материалът е друг. Това не може да се назубри. Трябва да мислиш. А аз не мога. Не мога да усвоя нито един ред. Нищо не ми влиза в главата. Господи! Само ако знаеш колко мразя тази проклета юриспруденция!

— Тогава защо…

— … защо влязох в юридическия факултет ли? Защото това искаше семейството ми… такива бяха традициите му… трябваше да има приемственост. Боже мой, сега мразя и тях. Представяш ли си? Мразя баща си, дядо си, майка си — всички… Заедно с идиотския им идеализъм.

— Така, стига вече. Чакай малко. За това ще си поговорим някой друг път. Не ми се сърди, но ако сега затънем в емоции, едва ли ще мога да ти помогна. Освен това грешките на предците ни вече са минало. Какъв смисъл има да хвърляш камъни по влака, който отдавна е заминал?

— А какво изобщо има смисъл?

— Това, че нищо не те свързва с професията. Нито любовта, нито привързаността. За перспективата и дума не става. Само жалко за изгубеното време. В такъв случай трябва поне да си направиш нужните изводи.

— Не те разбирам.

— И аз не разбирам защо продължаваш да мачкаш живота си. Между другото, извинявай за откровеността, но годинките си минават.

— Но какво бих могла да правя?

Каквото си поискаш! Но първо спри, събуди се и пра ги твоя академичен пансион по дяволите. И се заеми с работа!

— С каква?

— Не зная. Избери си нещо. Преквалифицирай се, както казваха преди. А сега казват, че трябва да се развъртиш. Продавай вестници, бира и цигари в подлезите. Иди в Турция, купи кожени якета, анцузи и трикотажни парцали и ги продай на пазара в Москва.

— А откъде да взема пари за Турция? От закуски ли да спестя? Няма да стане, защото аз почти не закусвам. Поръсвам малко настърган кашкавал върху варените макарони и пускам едно мъничко парченце масло вътре — съвсем мъничко, разбираш ли, също като онова, което навремето ни слагаха в столовата. И пия чай. Вярно, няма да лъжа, пия го със захар. Със захар. Това е моята закуска. Всеки божи ден. И на мъжа ми… Между другото, той също си протрива панталоните в онзи академичен пансион и то за още по-малко пари от мен. Защото успя да стане само младши научен сътрудник. И на сина ми, който е в осми клас. От какво да спестя пари? Колкото до цигарите и бирата… Само ме погледни, наистина ли мислиш, че ще мога да продавам в подлезите? Не става дума за гордост, разбира се… Каква ти гордост? Макар че ми е трудно да си представя как стоя с цигарите до мръсната стена. А наоколо се мотаят клошари и просякини… Но нямам предвид това. Както казват сега, това си е мой проблем. Говоря изобщо, по принцип. Ти си умна, имаш опит, успя… Би трябвало да познаваш хората, да ги виждаш като на длан. Кой колко струва и кой на какво е способен. Погледни ме! Наистина ли мислиш, че ще се впиша в подлеза? Няма ли да ме пребият още първия ден? Няма ли да ми вземат последните копейки? Нямали да ме приберат в милицията?

Сълзите й пресъхнаха и лицето й дори поруменя.

То не изглеждаше младо, беше хлътнало и имаше нездрав цвят. Между другото, днес едва я познах.

По-късно тайничко погледнах на два пъти в огледалото, опитвайки се да направя сравнение или по-точно боейки се да не открия същите неумолими белези и по себе си.

И въздъхнах с облекчение, защото не забелязах нищо подобно.

В което, между другото, нямаше генетично чудо или пък кой знае каква моя заслуга. Например някакви титанични усилия. Веднъж Антон в поредния си пристъп на алчност пресметна, че годишно харча около четиридесет хиляди долара за поддръжка на външността си.

Или, по-точно, харчех.

А сега вероятно камъчето щеше да полети надолу от върха на планината и скоро щях да заприличам на остарялата до неузнаваемост Майя. Нямаше да ми отнеме много време.

Красотата не иска жертви. Тази теза беше от времената на стегнатите корсети с банели, в които е било почти невъзможно да дишаш и изключително трудно да се движиш.

В наше време красотата искаше финансови вложения. И нищо друго.

Всъщност тези мисли ме споходиха много по-късно.

А тогава бях упоена от осъзнаването на очевидното си собствено превъзходство. И от нищо друго.

Вярно, забелязах поруменялото лице на Майя по друг повод.

Тя беше права: най-важното бе да разбереш още в самото начало кой на какво е способен и какво не би могъл да извърши никога. По принцип.

И аз разбрах.

Идеята да изпратя Майя да продава в подлезите наистина не беше най-добрата.

Турският вариант също не беше подходящ.

Но аз умеех да признавам грешките си.

— Не, няма да се впишеш.

— Точно така. И какво да правя в такъв случай?

— А ти какво би искала да правиш?

— В какъв смисъл? — Майя се стъписа. Разговорът най-неочаквано излезе от руслото на унилата необходимост и придоби оперативност.

— В прекия. Каква искаш да бъдеш?

— Сега ли?

— Мисля, че в института играеше тенис? Разбира се, Уимбълдън не влиза в сметките.

— Не зная.

— Сигурно знаеш. Но просто никога не си се замисляла. Не си посмяла да се замислиш. И може би точно затова висиш в онзи пансион до ден-днешен.

— Ами, не зная… Изглежда прекалено просто. Според теб е достатъчно само да си измислиш нещо интересно и… привлекателно и работата ти е в кърпа вързана?

— Не ти е в кърпа вързана. Или поне не веднага. Но е възможно да успееш. Защото да вършиш нещо увлекателно е — как да се изразя? — може би по-безпроблемно. Не, че е по-просто, но е по-лесно. Разбираш ли за какво говоря?

— Разбирам. Но каквото и измисля, пак ще се наложи да започна от икономисването от закуски… За да натрупам първоначален капитал, както се казва на съвременен език. И, както виждаш, кръгът се затваря.

— И въпреки това си помисли. А като измислиш нещо, ми се обади. Ще видим от какво друго можеш да икономисаш пари…

На сбогуване тя бързешком и като че ли презирайки себе си ми благодари за вечерята, „която сигурно ще се превърне в най-яркия спомен…“ За това, че търпеливо я изслушах. И за още нещо…

Това прозвуча безсмислено и жалко.

И нямаше нито дума за онова, заради което се гърчих цели два часа. За желанието й да помисли за бъдещето.

И изобщо да помисли.

Веднъж и аз изпаднах в същата ситуация.

През една неприятна есенна вечер изгорих куп стари снимки в камината.

Навън побеснелият вятър надаваше безобразен вой, а душата ми скимтеше в унисон с него.

Тогава в огъня потъна цял етап от миналия ми живот. Близо десет години.

И сега никой нямаше да разбере каква съм била на млади години. Разбира се, освен онези, които ме помнеха. Само че, слава богу, те останаха съвсем малко.

Защото по онова време аз не бях чак толкова хубава.

Бях едно жалко потиснато същество с тънки крачета.

С идиотска „тифозна“ прическа и с изплашени недовиждащи очи. Притеснявах се от очилата дори и със скъпи френски рамки и ги свалях бързешком пред обектива. А очите ми ставаха още по-изплашени от обикновено. А пък обикновено те гледаха повече от изплашено. Понякога непознати хора ме питаха съчувствено на улицата: „Девойче, имате ли нужда от помощ?“

Слава богу, по-късно, с течение на годините всичко се промени значително.

И, както се полага, грозното патенце вече пърхаше като лебед. Може би не чак толкова прекрасен, колкото в приказката. Но беше доста приличен. И съответстваше на стандартите на породата.

Пепелта от изгорелите снимки отдавна се разпръсна. От онази среднощна среща минаха доста години. И, честна дума, почти бях забравила потиснатостта от собствената си мизерна външност.

Но понякога съдбата си прави интересни шеги! И аз най-неочаквано и изключително странно си спомних всичко това. И дори не си го спомних, а го видях отблизо, от упор. И то не на някоя снимка, спасена от огъня.

А много по-интересно.

Изведнъж се появи моето отражение, подмладено с повече от двадесет години и съответно погрозняло.

На това отгоре, повтаряйки тогавашните ми навици, въпросното отражение също така често и нервно оправяше с показалец очилата, които упорито се плъзгаха по носа му. Рамката им беше тежка, масивна и изобщо не отиваше на това лице.

Помислих си: „Добре де, тогава, през осемдесетте години, не можеха да се намерят хубави рамки. Купихме първите, които ни попаднаха под ръка, още повече, че бяха модерни, френски и скъпи. Но сега, слава богу, нямаше никакви проблеми. Защо трябва да се загрозяваш така? Освен това, ти е неудобно. Оказа се, че си спомням това усещане. Рамките непрекъснато се плъзгаха по носа ми, бяха тежки, ушите ме боляха“.

Но веднага се сепнах.

Защото това бяха пълни глупости. За какви отминали времена ставаше дума, по дяволите? Какво общо имаха ушите? Какво общо имах и аз?

Малкото — именно малкото, а не младото момиче седеше срещу мен и приличаше на мен отпреди двадесет години сякаш бяхме две капки вода.

Разбира се, това беше действителност, а не някакво отражение.

Просто много си приличахме с това момиче. И толкова.

И може би, ако имах дъщеря, на двадесет години тя щеше да изглежда точно така.

Само че то изобщо не беше моя дъщеря. А съперница. Вярно, бивша, защото предметът на претенциите ни скоропостижно бе напуснал този свят. Беше предал богу дух.

Прости ми, Господи, грешната ми душа!

И момичето най-неочаквано събуди симпатиите ми. Всъщност защо трябваше да се учудвам?

Хората, които си приличат, обикновено се привлича! А тя наистина приличаше на мен отпреди години.

Нима той наистина харесваше такива жени? Нескопосани, несигурни, тромави?

Или това беше някакъв идиотски опит да върне миналото? Да се върне в миналото? Но защо?

Може би беше мъжки вариант на класическата криза на средната възраст? Звучеше прекалено примитивно за Антон.

Тогава какво беше това?

Не знаех и не намирах отговор.

И изпитвах искрено съжаление към момичето.

— Къде сте сега? — зададох идиотския въпрос. Но нали трябваше да започна с нещо.

— За къщата… ли питате? Освободих я. Казаха ми да го направя в течение на три дни…

— Кой ви каза това?

— Комендантът на селището. Един такъв… стар военен в оставка, говори много високо. Разбирате ли? Антон ми каза, че навремето вие също сте живели там… — Тя замлъкна насред думата. Помисли си, че е казала нещо ужасно. Нещо неприлично. И оскърбително. — Извинете…

— За какво ми се извинявате? Наистина живеех там. И си спомням онзи военен в оставка. Той е продажна подлизурска твар.

— Ами той… Наистина. Винаги се подмазваше на Антон. А когато… това се случи, дойде… и вече се държеше съвсем различно…

— И ви нареди да се махнете в течение на три дни.

— Да… — каза тя едва чуто. И като че ли се канеше да заплаче. Сигурно онези три дни са били страшни за нея.

— А сега имате ли къде да живеете?

— Да. При мама. Имаме апартамент в „Соколники“. Едностаен.

— Така ще се чувствате по-добре.

— Какво?

— Нищо. Добре е, че има къде да отидете.

— Да.

* * *

Настъпи пауза.

Не беше много дълга, но през това време тя успя да извърши доста неща. Най-сетне изпусна очилата си. Не къде да е, а в недокоснатата чаша с кафе.

Срещнахме се в едно симпатично уютно кафене, скътано в пресечките около улица „Кропоткинска“. Тук винаги беше спокойно, а денем беше почти празно. И правеха много хубаво кафе.

И в момента то се разтичаше в гъсто кафяво петно върху бялата покривка.

А тя се опитваше да удържи едновременно чашката и очилата. И, разбира се, не успяваше. И всичко полетя на пода.

„Дано поне очилата не са се счупили — помислих си безразлично, — защото ще трябва да ходим до най-близката оптика. Няма как да зарежа тази сляпа кокошка на произвола на съдбата. И просто да я оставя да умре.“

Оказа се, че много добре си спомням как се чувства човек без очила на улицата, когато има шест диоптъра късогледство. Навремето аз имах точно толкова.

А нейните диоптри не бяха по-малко.

Изведнъж осъзнах много ясно, че трябваше веднага да престана. Да сложа край на спомените, да спра да се умилявам, да й съчувствам. И да правя сантиментални паралели. Защото, ако не изключех емоциите си, по-нататък те щяха само да нарастват. Щях да взема нещастното създание под опеката си, да започна да уреждам настоящето и бъдещето му и да лекувам старите си рани. Още повече много добре знаех как да го направя. Защото навремето се бях лекувала от същата болест.

Разбира се, това беше благородно. И възвишено.

Но беше и категорично противопоказно.

Защото си имах достатъчно собствени рани. И останалите потърпевши от същия субект, който беше мой съпруг — разорени, унижени, осакатени физически и душевно, също бяха предостатъчно.

И всъщност защо трябваше от всички давещи се да спасявам точно нея?

Впрочем, проблемът не беше в това.

В момента хитрувах.

Проблемът беше в онази импулсивна и може би абсолютно куха идея да установя кой е онзи тайнствен замък с появяващото се стълбище и на всяка цена да разкрия загадката, която ми бе оставена в наследство. Или по-точно, която ми беше оставена абсолютно съзнателно. От него от Антон.

Засега не беше ясно само едно: какво криеше тази загадка — тояга или морков? Дали ме очакваше наказание, награда или нещо абсолютно незначително?

Това беше въпросът.

И докато не намерех отговора му, нямаше да се занимавам с никаква благотворителност. И нямаше да подавам ръка на никого.

Което означаваше, че бе настъпил моментът да сложа край на лириката и да премина към деловите въпроси.

Това нямаше да е чак толкова трудно, защото вече знаех най-важното. Една много важна информация направо ми падна в ръцете като неочакван скъп подарък.

Агенция „Майя тур“ не ме подведе.

И Майя също се оказа на висота, въпреки че аз имах грях към нея и веднъж й обърнах гръб и я изоставих в труден момент.

Помнех това до ден-днешен.

Естествено, тя също не го беше забравила.

„Майната ти, пукни с твоите макарони!“ — обявих ядосано пред невъзмутимите гърбове на шофьора и охранителя, след като се тръшнах в колата.

Разбира се, Майя не чу това.

Когато изморителното сбогуване свърши, аз й предложих да я закарам до тях, като в същото време изобщо не исках да го направя и се надявах, че тя ще ми откаже.

И тя отказа.

Но след две седмици се появи при мен. Не просто така и дори не с някаква симпатична идея.

Майя имаше план за създаване на туристическа агенция, който беше подробен и доста смислен. В него бяха взети предвид много аспекти, имаше анализ на ситуацията на пазара, прогноза и други умни неща.

А освен това очите й бяха променени. И нямаха нищо общо с онези очи, които видях по време на последната ни среща. Сега това бяха някакви различни, съвсем нови очи.

Естествено, сама по себе си тази идея не беше нова. Свободният туристически бизнес отдавна бе залял Москва и стремително нахлуваше в провинцията. Но Майя наистина искаше да се занимава с това.

И „само с това, защото не съм способна на нищо друго“, както ми заяви тя, пронизвайки ме с новите си очи.

Тя извади късмет.

И, между другото, това беше още едно доказателство, че хората, които се захващат с работа, от която наистина са увлечени, по някакъв невероятен начин се озовават на гребена на някаква загадъчна вълна. Като по чудо избягват рифовете, промъкват се през тесните пространства между скалите, потъват под вода, но изплуват благополучно на повърхността. И в крайна сметка стигат до заветния бряг.

Разбира се, налага им се да плуват. Да размахват отчаяно ръце и крака, да поглъщат огромни количества солена вода, да виждат отблизо кухите очи на смъртта и черните зеници на смъртната опасност. Но целият номер е точно в това! Те играят игра, която си струва усилията.

И Майя също бе започнала да я играе.

И, както става винаги с новаците, успя.

По това време сериозните корпорации току-що бяха започнали да усвояват практиката за създаване на частни туристически агенции, която освобождаваше туристите от всички главоболия и проблеми на туристическото поприще. Да назначават опитно ръководство и евтин, но строг персонал. Да уреждат визи, хотели, билети и чартърни полети. Да намират свои хора в Министерството на външните работи, в митниците и по границата. Да уреждат VIP-зали на летищата. И други всевъзможни полезни неща и дреболии, които трябва да бъдат предвидени, та в обратен случай почивката да не се превърне в своята пълна противоположност.

Просто. Удобно. Комфортно.

Между другото, ние още нямахме такава агенция. Но мислехме по въпроса. Освен това в онзи момент Антон беше в добро настроение.

И всичко съвпадна.

Вярно, за кратко.

Агенция „Майя тур“, която се появи под нашето крило, стартира с добро темпо и скоро стана много търсена не само от нашите хора, но и от разни приятелски, включително и ръководни структури.

И в крайна сметка Майя изгоря точно от тези чиновници, които бяха изгубили всякакво чувство за мярка и реалност и бяха обезумели от тунеядството и охолния си живот.

Макар че, колкото и да е странно, истинският виновник за скоропостижната кончина на процъфтяващия руски туроператор стана тогавашният вицепрезидент на САЩ Албърт Гор.

И никой друг.

Точно заради него и посещението му в Йерусалим по време на петдесетгодишнината на Израел администрацията на най-добрия тамошен хотел „King David“ дръзна да смени мезонетите, които, естествено, бяха добросъвестно и предварително запазени от хората на Майя с други, които на практика бяха равностойни. Всичко беше същото — и големината им, и броят на стаите, и обстановката, и обзавеждането. Само нивата бяха различни. Гор разполагаше с два такива апартамента.

И в това се състоеше целият проблем.

Защото в проклетия мезонет на Гор трябваше да живее главатарят на една малка мизерна руска губерния. Заедно със съпругата си.

Между другото, губернаторското семейство беше напълно убедено, че отива на поклонение. Бяха решили да се покаят на Божи гроб и да се молят пред великите светини.

Казано накратко, да помислят за душите си.

Но божието — богу, само че те нямаха никакво намерение да се отказват от онова, което се полагаше на един губернатор.

Избухна страшен скандал.

Естествено, руският държавник не се унижи дотам, че да изяснява отношенията си с американеца. Нито пък слезе от нивото си да разговаря с управителя на хотела, който беше готов да поднесе личните си извинения.

Предполагам, че целият му гняв се бе стоварил върху екскурзовода. И в това нямаше никакъв проблем, тъй като всички екскурзоводи, които работеха с руснаци, а още повече с прословутите very important persons, бяха свикнали с всичко.

Но злобният чиновник започна да звъни на Антон. Трябва ли да споменавам, че „поклонението“ подготвихме и субсидирахме ние?

И успя да се свърже, дяволите да го вземат! Сякаш напук Тоша беше в отвратително настроение.

И всичко приключи бързо, гадно и страшно.

Последното се отнасяше най-вече за Майя.

Но и за мен. В известна степен.

— Кажи на онази кучка, че вече нямаме нужда от услугите й.

— Може би все пак ще й позволиш да обясни…

— Няма да й позволя.

Разговорът приключи.

Но аз не събрах сили да си поговоря с Майя.

Тогава ситуацията беше много гнусна и изнервена. Всъщност това се случваше за пореден път и тя не беше нито първата, нито последната. Но изглеждаше абсолютно задръстена и безизходна. Беше периодът на всеобщата истерия. А силите ми бяха на изчерпване.

И аз се изплаших.

Пък и за какво можех да си говоря с нея?

Всъщност Пилето намери подходящи думи и дори й помогна с нещо — или с документи, или с помещение. Или пък с клиенти?

Не си спомням.

Веднъж всичко това се изясни случайно, изплува на гребена на някакви спомени и веднага потъна в забрава.

Потопи се безвъзвратно в дълбините на паметта ми.

И ето че сега открих тежката дебела книга, която случайно отворих на нужната страница. И там в безкрайните гъсто изписани колони от имена и названия се мярна отбелязаното с дребен шрифт „Майя тур“.

Както и телефонният й номер, разбира се.

Набрах номера, без да съм сигурна в каквото и да било и готова на всичко.

Но не се случи нищо неочаквано и разтърсващо.

„Майя тур“ продължаваше да е собственост на Майя Печенина, тя моментално отговори на обаждането ми и се държеше приветливо, макар че в гласа й звучеше някаква едва доловима ирония. Каквато, естествено, никога преди не бе звучала. И дори ми беше трудно да си представя такова нещо.

Но времената се меняха.

Всичко би могло да изглежда много по-лошо. Ако на мястото на Майя бях аз, може би изобщо нямаше да пожелая да разговарям. Или пък тъкмо обратното — щях да си излея душата и да наприказвам куп гадости.

А, между другото, иронията й не беше адресирана към мен.

— D’Azay? И ти ли искаш да идеш там? Няма проблеми.

— И аз искам. А кой друг иска?

— Наистина ли не знаеш?

— До този момент не знаех. А сега се досещам.

— Е, правилно се досещаш. Виж какво, този въпрос сигурно е нетактичен, също като онези… за размера на капиталите…

— Приближават към нулата.

— Не питам за това… А за замъка? Да не би там да има съкровище? Или някакви други скъпоценности?

— Може да има съкровище, а може да има и други скъпоценности. Всичко е възможно, а може и да няма нищо. Просто искам да разбера за какво става дума.

— Значи ти не знаеш защо е ходил там?

— Не. А ти знаеш ли?

— Нямам представа. Той никога не смяташе за необходимо да обяснява постъпките си.

— Така е.

— И тогава не ми обясни нищо. Просто най-неочаквано се обади…

— Лично ли?!

— Представи си, лично. Всъщност в момента ти също ми се обаждаш лично…

— Сега статусът ми е друг. И не допуска секретарки.

— Толкова ли са зле нещата?

— Поносими са. Значи ти се обади лично? А ти не се ли изненада?

— Това е меко казано. Но, както се досещаш, някак си не беше прието да задавам въпроси на Антон Василиевич.

— Че защо? Ти си свободен човек, който си изкарва сам хляба.

— Ами дресурата? Тя се превръща в инстинкт. А освен това, знаеш ли, той говореше така, сякаш нищо не се е променило. Заповедно. Искам екскурзия, естествено, персонална. За двама души. Искам да ида в d’Azay, в един от замъците край Лоара. Ще живея там. На пълен пансион. Не искам никакви допълнителни обиколки из вътрешността на страната и изобщо никакви развлечения. Искам всички да ме оставят на мира. Точно така каза: всички да ме оставят на мира.

Тази фраза беше характерна за Антон.

Толкова характерна, че почти чувах гласа ми.

А освен това Майя, разбира се, без да иска, но изумително точно повтори интонацията му.

— А това място посещавано ли е изобщо?

— Замъците край Лоара ли?

— D’Azay.

— В моята практика това беше първата екскурзия. А сега май се очертава и втора.

— Точно така. А ти наистина ли не знаеше нищо за него преди това?

— Абсолютно нищо! В смисъл, че го споменават във всички проспекти, но просто между другото. Може би защото се намира малко встрани от основния традиционен маршрут из „замъците край Лоара“. Повечето от туристите имат стадно чувство, водят ги по отъпканата пътека и те са щастливи. Много от тях дори не се досещат, че наблизо има и други замъци.

— Значи той се е досетил?

— Е, Антон Василиевич винаги е имал оригинален ум и склонност към нестандартни решения.

— Така е. Значи не те попита за нищо? Нито за историята му, нито за условията на живот…

— Не. Само ми даде указания. Пък дори и да ме беше попитал… Нали ти казах, че тогава не знаех нищо за този замък.

— А сега знаеш ли?

— Естествено. Какво те интересува?

— Всичко.

— Имам доста информация. Ако искаш, ще ти я изпратя? По факса или на мейла? Имаш ли такива неща?

— Имам, разбира се. Не съм я закъсала чак толкова. По-добре ми я прати на мейла.

— Адресът ти същият ли е?

— Да.

— Ей сега ще ти я пратя. А екскурзията?

— Какво екскурзията?

— Да я подготвя ли? Или първо ще прочетеш информацията…

— Подготви я. Подготви същото, което си подготвила и за Антон. Абсолютно същото. Разбираш ли? Едно към едно.

Тя разбра. И в същото време не разбра.

Беше ясно, че аз вървя по стъпките на Антон и то, следвайки ги с абсолютна точност. Като хрътка, която надушва скорошната плячка.

Но нямах никаква представа каква беше тя.

И защо всъщност я преследвах?

Сервитьорката — едно чевръсто момиче, което освен това беше и добре възпитано, дори не потрепна.

Усмихна се приветливо и бързичко оправи нещата — смени покривката и донесе ново кафе.

След пет минути сякаш не се бе случило нищо.

— Да… такива ми ти работи. Между другото… докато не съм забравила… Каня се да замина за Франция, предлагат ми обиколка из замъците край Лоара. Препоръчват ми d’Azay. Мисля, че вие скоро бяхте там…

Честно казано, канех се да завърша фразата с въпрос.

Съвсем ненатрапчив. От общоприетите и до болка изтърканите въпроси.

С нещо от сорта на: какви са вашите впечатления или какво ще кажете?

За да маскирам интереса си със светски приказки.

Но не стана така.

Момичето направо подскочи и едва не събори повторно чашата си.

Очилата му увиснаха на самия връх на носа.

Тя вече се бе вторачила в мен над очилата и най-вероятно ме виждаше съвсем смътно.

Но това нямаше значение. Тя ме гледаше, а аз виждах нещо съвсем различно, което завинаги се вряза в паметта ми.

Някакво ужасно видение. Призрак. Кошмар.

Това се четеше в очите й.

— Значи вие знаете всичко?

Това дори ми прозвуча странно.

Струваше ми се, че тя е изгубила дар слово.

Всъщност гласът й звучеше съвсем тихо. И глухо, сякаш ужасът, който до този момент бушуваше в очите й, бе стиснал и гърлото й.

Нямах никаква представа как да постъпя и от безизходица продължих с невъзмутим светски тон:

— За вашето пътуване ли?

— Да. Всъщност не. За малкия замък.

— За d’Azay?

— Не. Това е големият основен замък. А малкият е до него, от другата страна на полето, това е бивша ловджийска къща.

Manoir de la Remoniere. Май че Антон го бе нарекъл така.

Ами да, разбира се! Ловджийската къща близо до замъка.

Странно, че Майя не ми каза нищо за нея.

Значи аз почти не хитрувах.

— Не, не зная нищо за къщата. Нещо необичайно ли има в нея?

— Там има едно стълбище.

— Стълбище ли? И какво от това?

— Кажете ми, наистина ли не знаете нищо?

* * *

Най-сетне тя наистина си спомни за мен. И с обичаен жест намести очилата на носа си. И ме погледна съсредоточено.

До този момент разговорът беше някак едностранен.

Аз задавах въпроси, но ми отговаряше някакъв сомнамбул, който изцяло бе съсредоточен в себе си или в някакви други светове.

Или пък в спомени.

Но сега като че ли се върна на този свят.

— Какво да зная?

— За онова, което се случи там с Антон?

— А какво се случи там с Антон?

— Значи наистина не знаете?

— Наистина не зная. — Или по-точно, не помнех. Но това нямаше никакво значение? Значи все пак се придържах към истината.

— Тогава защо… Защо ви е този замък? Откъде знаете за него?

— Има една туристическа агенция, която е на моя приятелка. Или по-точно на моя състудентка…

— На Майя ли?

— На Майя. Познавате ли я?

— Тя ли ви предложи този замък? Точно този?

Тя не чу моя въпрос, защото упорито задаваше своите.

И настойчиво.

С постоянство то на фанатик, както казват в такива случаи. И в нашия случай това беше точно така.

В момента очите й гледаха някак страховито, а погледът й беше застинал. Но беше съвсем смислен. И дори твърд и упорит.

Разбирах, че не бива нито да споря, нито да я прекъсвам. Пък и нямаше да успея.

И че трябва да й отговарям спокойно, подробно и колкото се може по-правдиво. Или така, че казаното да прилича много на истина.

* * *

— Разбира се. И то точно защото съвсем скоро е изпратила там Антон. Той май че останал доволен. Не е ли така?

— А кой е разказал на Антон за този замък? Тя ли? Или той вече е знаел за него?

Тя буквално се хвърли към мен, рискувайки отново да катурне злополучната чаша.

И сякаш след секунда щеше да се наведе през масата, да вкопчи ръце в раменете ми и да ме разтърси с всичка сила, настоявайки за отговор.

Но бесният й устрем бързо стихна.

Раменете й се отпуснаха безсилно. А очите й помръкнаха.

И тя довърши фразата си тихо и умоляващо:

— Случайно не ви ли каза?

— Каза ми. Антон сам е избрал този замък. И дори не го е избрал, а просто й се обадил, казал името му и посочил датата на пътуването и условията…

— Какви условия? — В очите й отново проблесна нещо, което приличаше на надежда.

— Не мога да кажа с подробности, само зная, че е поискал пълно спокойствие. Никой да не го безпокои. В никакъв случай.

— Да. Разбира се. Точно така. — Тя се съгласи с нещо, което беше известно само на нея и го направи толкова обречено и горчиво, сякаш ставаше дума за смъртна присъда. Всъщност най-вероятно беше точно така. Оставаше й да уточни само подробностите.

— Какво „да“? Какво се разбира?

— Тогава той вече е знаел всичко. Просто аз… Аз все още си мислех, че може да е станало случайно. Да е някакво съвпадение. Нали знаете как се случи всичко…

— Зная. Значи в замъка той е изпаднал в обичайната си меланхолия?

— Не! Не беше обичайна. Там е цялата работа. Разбирате ли?!

Тя отново пламна като кибритена клечка.

Точно като кибритена клечка, защото вече със сигурност знаех, че след няколко секунди ще угасне.

Ще се стихне.

И ще започне да говори неразбираемо.

Макар че, честно казано, аз разбирах някои неща от нейните несвързани глупости.

Но щеше да е по-добре, ако говореше в прав текст.

Затова трябваше да ловя момента.

— Не разбирам. И, честно казано, не мога да си представя какво чак толкова особено би могло да се случи с Антон в затънтената френска провинция, откъдето той, между другото, се върна жив и здрав. Да не би да бъркате това пътуване с някое друго? С онова, последното…

— Нищо не бъркам. И не ме гледайте като че ли съм луда.

— Не ви гледам така. Но наистина ми е трудно да разбера какво точно казвате. И затова… задавам въпроси.

— Въпроси… Само да знаете колко въпроси имам аз… И нито един отговор.

— Защо не ги споделите с мен? Ще помислим заедно. В края на краищата, аз наистина се каня да замина за този замък. И ако там… нещо не е наред…

— Не е наред. И това е точната дума. Само че не зная как да го обясня… Разбирате ли?

— Разбирам. И мисля, че не бива да се опитвате да правите нещо, което не ви е по силите.

— А какво трябва да направя?

— Да ми разкажете. Просто да ми разкажете всичко както си е било. От самото начало.

— От началото ли?

— Да. Според вас кога започна това?

— Антон страдаше от безсъние. Чувстваше се много зле…

— Зная. А дълго ли продължи това?

— Една седмица. После…

— … започна да пие.

— Не. Там е цялата работа. След това заспа отведнъж и спа цяла нощ. Но на сутринта… Разбирате ли, чувстваше се така, сякаш изобщо не беше спал.

— Разбирам.

Как да не разбирам…

Дългите пристъпи на безсъния, които връхлитаха Антон — веднъж той не спа цели осем денонощия — бяха страшно изпитание. Може би най-вече за него. Но аз не мислех така. Според мен много повече страдаха хората, които имаха нещастието да бъдат до него.

Той озверяваше, превръщаше се в буйстващ луд и се държеше по съответния начин.

Излизаше от къщи пеша, спираше коли на автостоп и се движеше сам, без охрана, без документи, без пари, без кредитни карти, без мобилен телефон.

Потъваше в неизвестността.

И никой — дори и шефът на охраната, не знаеше къде се мотае безценният му началник.

Връщаше се след два дни или след седмици, а веднъж го нямаше цял месец и се прибра изтощен, отслабнал и занемарен. Понякога се появяваше облечен с чужди мръсни парцалаци и със следи от побои.

Всъщност с течение на годините това не беше най-страшното изпитание за мен.

По-лошо беше, когато Антон си оставаше вкъщи.

Тогава започваха истински йезуитски мъчения.

Веднъж в течение на четири поредни дни той слуша едно и също хард рок парче. Сякаш напук преди това бяха оборудвали жилището ни с модерна апаратура, а невидимите тонколони с огромна мощност бяха вградени във всяка стая. Антон надуваше с пълна сила звука от централния пулт и методично проверяваше всички помещения. Беше невъзможно да изключиш или поне да намалиш звука. Никъде. Нито в спалнята, нито в банята, нито в басейна, нито дори в перачната или във винарската изба. Как успях да опазя разсъдъка си тогава ли? Не зная.

Казано накратко, в момента много добре я разбирах.

— На другата той пак спа, но нищо не се промени. И така…

— … седем дни.

Изпуснах се, дяволите да ме вземат.

Просто историята звучеше много необичайно. За да не кажа нещо повече. Естествено, тя реагира моментално и много остро:

— Откъде знаете?

Импровизирах в движение. Или по-точно започнах да си фантазирам:

— Веднъж се случи същото.

— И как свърши?

— По обичайния начин. Със запой. А тогава по друг начин ли свърши?

— Да. Той не започна да пие. А точно обратното. Каза, че трябва да си почиваме. Аз страшно се зарадвах. И ние заминахме… Знаете ли, бях толкова щастлива, особено…

— … при положение, че той живееше с мен.

— Извинете.

— Няма значение. Значи изведнъж той реши да заминете. Във Франция и то точно в този замък, така ли?

— Аз не знаех това. Или поне не го знаех тогава. Антон каза, че ще организира екскурзия чрез туроператор. И толкова. После ходих няколко пъти в онази агенция при Майя. За да подготвя документите. А след това заминахме.

— И пристигнахте.

— Да. Там наистина е красиво. Този замък d’Azay е много хубав, бял, намира се край водата. Но ние се настанихме в малкия Manoir. Преди е бил ловджийска къща, а сега е хотел. И също е красив. Всичко е много старо. И гоблените. И мебелите. И картините.

— Сами ли бяхте?

— Мисля, че само ние бяхме гости на хотела. Или поне никой друг не идваше да се храни с нас. Имаше и две собственички: майка и дъщеря. И стълбището…

— Нещо необичайно ли има в това стълбище?

— Да. Т.е. по принцип в него няма нищо странно… Просто е много древно. Едно такова вито, но не е желязно, а каменно. Изсечено е в самата стена. Отначало много ми хареса. Свещите горяха на самите стъпала в малки стъклени купички. Беше много красиво.

— А после какво стана?

— После Антон отново престана да спи. И това вече не беше пристъп. Не беше както обикновено. Вечер лягаше и заспиваше нормално. Но през нощта… Събуждах се, а него го нямаше. Лежах, лежах и чаках. Страхувах се да тръгна да го търся. Той не обича това, нали знаете… Тоест не обичаше. Връщаше се по различно време. Отначало се прибираше доста бързо. Или поне това ставаше още през нощта, докато беше тъмно. А след това си идваше чак сутринта, по светло.

— А през деня какво правеше?

— Беше странен. Не се държеше както винаги. Макар че той винаги е бил различен, но там… просто не приличаше на себе си. Беше необичаен. Мълчеше. Разхождаше се дълго из парка. Ядеше малко и не пиеше. Изобщо не пиеше. А освен това пишеше нещо. Сутрин. Изпращаше ме на закуска, а той пишеше. Когато се връщах, го виждах. Той се ядосваше, но не казваше нищо. Навиваше листовете на руло, мушкаше ги в джоба си и отиваше на разходка.

— А какъв е проблемът с това стълбище?

— Да. Ей сега ще ви кажа. Мисля, че това стана на петата или на шестата нощ. Не си спомням. Аз не спях, но се преструвах, че спя. Той настина заспа, но спа много малко — може би час или час и половина. Събуди се, полежа пет минути и стана внимателно като се стараеше да не ме събуди. Дори се наведе, за да чуе как дишам. И излезе.

— Без да се облече ли?

— Да. Там е цялата работа. Разбирате ли, реших, че си е намерил някаква жена. Само че не можех да разбера коя.

— От собственичките ли?

— Не, какво говорите. За тях и през ум не им е минавало. По-възрастната беше много весела, непрекъснато се смееше, но беше над шейсетте. А пък дъщеря й… Беше една такава… Приличаше на стара мома. Беше нацупена и унила. Нито се усмихваше, нито се шегуваше. Вярно, беше много любезна. Не, Антон едва ли би си паднал по нея. Но аз си мислех друго. Че той е повикал тук някоя друга. И че тя е пристигнала, настанила се е в същата къща и просто не се показва пред очите на никого. Такива неща ми се въртяха в главата. Разбира се, че това беше глупаво. В такъв случай защо трябваше да ме води със себе си? Но нали знаете, че в това състояние…

— Нарича се ревност.

— Какво? Да. Сигурно. Общо взето, не можех да издържам повече. Той излезе, аз изчаках малко, после станах, облякох халата си и тръгнах. Но не знаех как да го търся? Къде? Нямах никаква представа. На нашия етаж имаше още една стая. Постоя малко до вратата и се заслушах. Там цареше тишина. Реших да отида на другия етаж. Приближих се до стълбището. И там видях Антон. Слизаше отгоре. Гол. Той ме видя, направо побесня и… ме удари. Със замах, много силно. Аз паднах. Добре, че паднах на стъпалата. Защото там няма перила и можех да политна надолу. Вярно, бяхме на втория етаж, но стълбището е много стръмно и е високо. А долу всичко е само камък. Грапав, неодялан. Той ме удари още веднъж. С крак. Но вече не толкова силно. Просто ме ритна. Прекрачи ме и тръгна към стаята. Станах, без да зная какво да правя. Страхувах се да се прибера в стаята. Страхувах се да обикалям и къщата, защото някой можеше да излезе, да ме види и да попита какво става… Какво щях да му кажа? А освен това ми беше много студено. Нощите бяха хладни. Тъй че събрах сили и реших да се прибера в стаята. Антон спеше. А на сутринта не каза нито дума. Или по-точно каза както винаги: „Върви да закусиш“ и седна да пише.

— И какво стана по-нататък?

— След това настъпи последната нощ. Той отново отиде на стълбището. На сутринта изобщо не разговаря с мен. Събрахме багажа си и си тръгнахме. Пристигнахме в Москва. Веднага щом потеглихме от летището той се обади на Майя още от колата. Каза й: „Благодаря ти, всичко беше на ниво. Можеш да смяташ, че си си върнала един постоянен клиент. И веднага получаваш една поръчка. Има едно пътуване с екстремни спортове — скачане от скали с парашут. Искам да отида там“. Тя изглежда го попита защо. Или нещо такова. А той й отговори: „Искам и толкова“. И прекъсна връзката. А после каза нещо… като че ли на себе си, много тихо. Но аз го чух… — Тя замлъкна задълго. И аз не издържах:

— Какво точно?

— Каза думите: „Време е да се кача горе. Тоест да сляза долу. По дяволите! Сега поне всичко ми е ясно“.

— Точно това ли каза?

— Да. Запомних го много добре. Запомних всяка дума.

— И това ли беше всичко?

— Да. Това пътуване се уреди някак много бързо и ние заминахме само след една седмица. Това е всичко.

Зависи от гледната точка.

За Антон това наистина беше всичко.

Това беше краят.

Но за мен беше само начало.

Майя продължаваше да работи безупречно.

В офиса ме чакаше кратко електронно послание:

„Здравей. Както ти обещах, изпращам подробна информация.

Майя.“

И към него беше прикачен един голям файл.

Отворих го.

Текстът много приличаше на извадка от учебник по история, малко поукрасен с красиви рекламни картинки.

Но беше интересен.

„Замъкът d’Azay се извисява над живописния завой на река Андър. Наименованието му вероятно произлиза от Asiacus — името на собственика на тези земи. Град Азай е основан още в епохата на древен Рим, с течение на времето се е превърнал в мощна каменна крепост, от която съгледвачите можели да наблюдават брода през Андър.

През 62 година тук се е заселила втората съпруга на римския император Нерон — Попея Сабина. И интересното е, че точно от този момент нататък съдбата й придобила трагичен оттенък.

През 63 година Попея родила дъщеря на Нерон и това било първото дете на принцесата. Събитието било отбелязано с молебени и игри. Целият Сенат отишъл в Азай да поздрави императора. След четири месеца детето умряло и било обожествено.

А през 65 година загинала и самата Попея, бременна с второто си дете. Побеснелият Нерон ударил жена си толкова силно, че «императрицата умряла веднага», както твърдят историците.

От XII век нататък замъкът е принадлежал на Ридо или Ридел д’Азай — човек, който се прославил със своята жестокост и бил наречен «изчадие на дявола».

В началото на XV век замъкът е принадлежал на Бургундския херцог. Оскърблението, което той нанесъл на дофина — бъдещия Шарл VII, и на армията му, довело до разгрома на крепостта през 1418 година, когато 354 души от гарнизона били убити, а замъкът и селото — подпалени и разграбени. От този момент нататък заради руините си градът получил названието Изгорения. И едва след един век на мястото на старата крепост бил построен нов замък, който съществува и до днес.

В началото на 1500 година собственик на имението d’Azay станат Жил Вертело, който бил едър банкер, чийто баща Мартин Бертело заемал длъжността интендант на Финансовата палата по времето на Людовик XI и Шарл VIII. От своя страна Жил също направил блестяща кариера и станал съветник на краля, оглавил Сметната палата и бил управител на град Тур. Бракът му с Филипа Льобан, която владеела огромната част от територията в d’Azay, му дал възможност да се разпорежда с цялото имение и да започне строителството на замъка.

Сградата дължи ненадминатото си изтънчено изящество не само на маестро Русо, на скулптора Пиер Мопуану и на дърводелеца Жак Торо, но и на съпругата на благородния сеньор Филипе, която ръководела лично строежа и това оставило върху целия ансамбъл отпечатъка на изискан финес.

Балзак, който сътворил в околностите на d’Azay романа си «Лилия в долината», е описал замъка по следния начин: «Когато се качих на скалата, за пръв път имах възможност да се полюбувам на замъка d’Azay, на този шлифован диамант, сложен в рамката на водите на Андър, който се извисява на покритата с цветя стръмнина».

А животът на мадам Вертело секнал внезапно и трагично. Докато слизала по тясното вито стълбище, тя паднала долу и се пребила.

Жил Вертело не успял да довърши замъка. Братовчед му Самблансе, който бил главен интендант по финансовите въпроси, бил обвинен в разхищаване на пари от държавната хазна и обесен в Монфоконе. Жил избягал в свободния град Мец, за да се спаси от възможните неприятности. И десет години по-късно умрял там в изгнание. Франциск I конфискувал замъка с всичко в него и го дал на капитана от своята гвардия Антоан Рафин, който довършил строителните работи.

През 1871 година, след поражението на френската армия, замъкът бил завзет от пруските войски и отнет от маркиз дьо Биенкур. На 19 февруари същата година принц Фридрих-Карл Пруски отседнал в замъка заедно с щаба си. Говори се, че по време на обеда, който бил сервиран в кухнята, огромният попилей се откъснал от свода на замъка, паднал на масата и едва не убил принца. Фридрих-Карл сметнал това за покушение над живота си и офицерите му положили огромни усилия да го убедят да не изгаря замъка до основи за отмъщение. След като принцът и офицерите му напуснали замъка, той се върнал при законния си собственик и през 1904 година бил продаден заради финансови затруднения на семейството. На свой ред новият собственик Μ. Арто продал замъка на държавата срещу 200 000 франка, след което той най-сетне бил възстановен, а околният парк и бреговете на Андър придобили първоначалния си вид.

Замъкът е заобиколен от постройки с различно предназначение, които навремето са били част от единния комплекс.

Днес всяка от тях си има своя самостоятелна историческа и архитектурна стойност.

Например като капелата, построена през 1603 година, която имала функцията на нещо като фамилна гробница за собствениците на замъка.

През XVII век бил изграден и голям стопански двор, предназначен за персонала и конюшните. Днес тази масивна сграда е самостоятелен архитектурен комплекс, оформен в римски стил. Посоката на стилизирането му не е избрана случайно, тъй като навремето в непосредствена близост до «фермата» се е издигала вилата на римската императрица Попея Сабина.

Сега там се провеждат археологически разкопки.

Но без съмнение най-голямата забележителност в околностите на d’Azay е другият малък замък, заобиколен от всички страни с високи кули. Това е Manoir.

Той е построен през XV век буквално върху развалините на римската вила, затрупана под дебел пласт пръст.

За построяването му бил използван бял пясъчник от долината на река Шер. Камъкът бил доставян по реката до пристанището Порто-Шалан край Валер, откъдето го превозвали с талиги през останалите десет километра.

Дълго време Manoir бил използван като ловен дом. Тук след успешен лов в околните гори са си почивали и Франциск I, и Людовик XIII през 1619 година, и Людовик XIV през 1650 година.

До ден-днешен малкият замък е заобиколен от великолепен природен парк, а от величествения му съсед — замъкът d’Azay, го дели само една малка поляна с големина около 500 квадратни метра.

Сега в ловния замък е разположен малък хотел, който сполучливо съчетава древната атмосфера на Manoir с най-модерно обзавеждане.

Трите луксозни апартамента се намират на втория етаж, а на третия етаж има още един апартамент.

На първия етаж се намира столовата, чиято обстановка възпроизвежда атмосферата на средновековната трапезария на ловния замък. Както преди шест столетия, по стените висят великолепни фламандски гоблени. Но безспорно най-голямото украшение на столовата са масивните каменни плочи, издялани през XVI век. Навремето на това място е имало истинско огнище.

Друга забележителност на Manoir е тясното вито стълбище, каквито вече почти не се срещат. Стъпалата му са изсечени в самата стена и са направени от светъл пясъчник. Конструкцията на стълбището заслужава внимание и с това, че в епохата на Ренесанса, когато е построен този малък замък, предпочитанията вече са били насочени към правите широки стълбища, които не са се осветявали от бойниците, а от широки прозорци.

Всъщност въпреки традициите на Ренесанса прозорците на Manoir също са малки и много тесни. Но това обстоятелство едва ли ще ви попречи да се насладите изцяло на великолепния изглед, който се разкрива през тях, защото тържественият замък d’Azay ще бъде пред очите ви по всяко време на денонощието.

На разположение на гостите на хотела са два сенчести корта, голф–игрище, басейн, сауна… а през лятото тук се организират музикални спектакли с лазерни светлини…“

По-нататък не беше интересно.

Мрачната история плавно се превръщаше най-обикновен рекламен проспект. Което вече нямаше никакво значение.

А какво имаше значение?

Някакво знаменателно събитие, което бе потънало далеч във времето?

И въпреки това…

Там беше умряло едно императорско бебе. Нещастната майка беше убита от своя мъж император.

Бяха изминали години, десетилетия, векове. Времето бе заличило паметта за миналото. На мястото на древната вила бе изникнал замък.

И първият му господар бил наречен дявол.

После се появил самонадеяният херцог, който оскърбил дофина. И той не му простил. Изчакал времето си, качил се на престола и се разправил жестоко с него. Последвали кръв, огън, пепел и руини.

Животът се възстановил чак след едно столетие. И уж се появил нов собственик, който имал възможности, покровители и планове. Но отново го сполетяло нещастие. Сякаш от руините изпърхала страховита птица и покрила околността с плътната непрогледна сянка на разперените си криле.

От стълбището, по което днес горяха свещи, паднала и загинала новата господарка.

А господарят избягал. Кралското благоволение било изменчиво. Той изпаднал в немилост. Всъщност може да се каже, че нещастникът дори извадил късмет. Защото брат му бил убит. А той просто заминал в изгнание. Потънал в забрава. И умрял в мизерия.

Мрачен финал.

А може би това беше прокоба. Малкият изящен замък за шумни ловни трапези Manoir е бил построен върху кости. Ако можеше да се вярва на проспекта, върху руините на жилището на убитата императрица. Върху гробницата, в която лежеше тя и двете й деца. Починалата й дъщеря и бебето, което още не бе успяло да се роди.

Ами инцидентът с полилея, който се стоварил върху главата на пруския принц?

И накрая стълбището, чиято история предизвикваше толкова въпроси. Като се започне от това защо строителите от епохата на Ренесанса изведнъж са решили да нарушат традициите? И изсекли стъпалата в стената. По стар обичай. Направили ги опасни — тесни и без перила.

Като че ли замъкът бе окован с верига от беди и нещастия. И от загадъчни необясними събития. Тя се точеше през вековете. Като огнена опашка на комета, осветила стремително тези места.

Но може би цялата тази история изглеждаше толкова зловеща само на мен. През призмата на литературните упражнения на Антон, на болните фантазии на нещастното момиче и на собствените ми изострени стари тревоги.

А в действителност нямаше нищо такова.

Между другото, замъкът беше на близо шест века. Да не говорим за околностите му. Които бяха обитаеми от хиляди години.

И, естествено, за толкова много време можеше да се случи какво ли не.

А освен това…

Както е известно, император Нерон изобщо не е бил ангелче. В никакъв случай.

Император Карл е усмирявал непокорните си васали с огън и меч.

Във всички времена понякога са залавяли крадци на хазната. И понякога са ги наказвали. Вероятно от това са страдали близките им.

Хората често падаха от стълбищата.

Полилеите пък падаха от таваните.

А строителите винаги и непрекъснато нарушаваха правилата.

Всичко това беше точно така. Но в същото време не беше така.

Тоест аз не мислех, че е така. Колкото и да се насилвах да мисля другояче. Колкото и да се убеждавах. Просто не се получаваше.

А се получаваше точно обратното.

Всъщност така или иначе, изводът беше един — трябваше да отида там. Да видя всичко със собствените си очи, да се убедя в някои неща, а други да отхвърля като мистични глупости.

И най-сетне да се успокоя.

Майя чакаше обаждането ми.

Чакаше въпросите ми, които неизбежно щяха да възникнат. Разбира се, проспектът беше подробен, но така или иначе човек не можеше да предвиди всичко.

Пътешествениците бяха любознателни и досадни хора.

И аз не бях изключение.

Но преди това исках да си поговорим за нещо друго.

Вероятно тя не очакваше такъв обрат.

И въпреки това.

— Значи Антон е останал доволен от пътуването?

— Да… А ти откъде… Всъщност това няма значение.

— Откъде зная ли?

— Какво като знаеш? Няма значение откъде знаеш. Това не е тайна. Той остана доволен. Да. Обади ми се веднага, след като се върна, направи го още на летището. И ми благодари.

— И…

— Какво „и“?

— Това ли беше всичко?

— Аха, разбрах. Не, не беше всичко. Поръча да му организирам следващото пътуване.

— Последното ли?

— Като че ли не знаеш?

Боже мой!

Кротаната показа зъбките си.

Няма значение, свикнали сме с тези неща, доста са ни хапали и гризали.

— Зная. Но исках да чуя твоето мнение.

— За какво?

— Не ти ли се стори странно?

— Странно ли? Като че ли той не беше странен? Или пък нямаше странности? Както предпочиташ.

— Никак не предпочитам. А сега вече ми е все едно. Значи ти се изненада, така ли?

— Както първия път. Когато ми каза за онзи замък. Но не му зададох въпроси. Между другото, сега екстремните спортове са на мода. Всъщност не. Май че го попитах защо изведнъж е решил да предприеме това пътуване и то почти веднага? Понеже той искаше да го организирам колкото се може по-бързо. Още в същия момент.

— А той какво ти отговори?

— Просто каза, че иска и толкова.

— Само това ли каза?

— Е, може да е казал и още нещо. Не помня дословно. Може би е казал: „Така искам“. Или: „Иска ми се“. Какво значение има? По-важното е, че го каза съвсем кратко. И, както разбираш, другите въпроси отпаднаха от само себе си. Искам и толкова. Това беше абсолютно в негов стил. Не е ли така?

— Така е.

— Виждаш ли? А пък ти се стряскаш.

— Не се стряскам. Просто се изненадах. Обичайните странности на Антон — хлебарките, както ги наричаше той — бяха съвсем различни. А пък сега… Защо ли изведнъж е решил да пътува едно след друго? И защо ли е бързал толкова много?

— Не зная. Странно е, разбира се. Но знаеш ли, когато човек си отива и то толкова неочаквано, много неща започват да ти се струват като реализиране на някакъв замисъл, изглеждат ти знакови… Но след това, когато всичко приключи. А ако не се случи нищо, си остават като нещо случайно, незначително, пък макар и малко странно. И какво от това? Толкова много странни неща се случват всеки ден. Не си ли забелязала?

— Забелязала съм. Но все пак съгласи се, че…

— Съгласна съм. Но ние не знаем много неща. Например той може да се е срещнал с някого там, в замъка. Да е разговарял с него. Да е научил нещо за онези дяволски скали. Да се е запалил по тях…

— Може. Само че не е срещнал никого.

— Сигурна ли си?

— Да.

— Е, в такъв случай, не зная. Но фактите са такива.

— Да, фактите… Между другото, питам само заради фактите, те отново ли бяха двамата? Само той и тя?

— Не. Този път бяха трима. Той, тя и още един човек.

— Кой?

— Нямам представа. Май че охранителят му. Пътува в икономична класа. Тъй че не е бил негов приятел, нито познат. А някой от прислугата.

— Да не е Гена?

— Не. Познавам Гена. Той е дресиран гъзолизец. Както и цялата свита на Антон Василиевич.

— Включително и съпругата му.

— Имах предвид охраната. Този май беше от новите. Поне на мен не ми е познат.

— А има ли анкетна карта при теб?

— Има, разбира се. Ако искаш, мога да погледна в папките.

— Много искам.

— Тогава почакай малко.

* * *

В слушалката ясно се чу увереното тракане на токовете й и шум от отваряща се врата. Последва характерно силно хлопване — врата се затвори.

И настъпи тишина.

За дълго.

В един момент си помислих, че връзката е прекъснала.

На няколко пъти извиках безсмислено „Ало“, без да храня кой знае каква надежда. И, естествено, не получих отговор.

За всеки случай оставих замлъкналата слушалка настрани. И набрах от мобилния си телефон номера на мобилния на Майя.

Той даваше заето.

Заето.

Всъщност в това нямаше нищо неестествено. Очевидно някой се бе обадил на мобилния й, тя беше отговорила и се бяха заприказвали, най-вероятно по работа. И, разбира се, на другата линия бе настъпила пауза. Това беше логично. И обяснимо.

И все пак…

Глупости! Определено някаква частица от Антон се бе вселила в мен или самият той в целия си блясък изцяло и напълно се вселяваше в мен на части? Господ да пази!

Но мнителността, която проявявах в момента, беше също като на Антон. Тежка, мрачна и болезнена.

В това време първата слушалка оживя.

— Извинявай, но трябваше да поровя.

— Да не ти създавам проблеми?

— Не, всичко е наред.

А би могла да ми каже: „Просто отговорих на другото обаждане“, или „Заприказвах се по другата линия“, или…

Подозрителността изплува като мътна утайка на повърхността на душата ми.

Пепел ми на езика!

— Намери ли я?

— Да, разбира се. Положението е следното. Това е Артур Павлович Караваев, роден през хиляда деветстотин осемдесет и първа година… Хм, младичък е… В град Москва. Образование — незавършено висше, учи в Московската юридическа академия. Какво пък, има много професионално образование, макар да не го е завършил. Най-близки роднини: майка — пенсионерка. Баща му е починал през хиляда деветстотин осемдесет и шеста година… Значи е сирак. Живее заедно с майка си в Москва на улица „Русаковска“… Това е накратко.

— А къде работи?

— Един момент… Има работно място. Извинявай, пропуснах да ти кажа. В частна охранителна фирма „Центурион“.

— В нашата ли?

— Във вашата. Значи пасиансът излиза.

— Може би.

— Защо, не си ли сигурна?

— Много е млад…

— Е, това вече не зависи от мен.

— Наистина. Благодаря ти за информацията. А сега по моя въпрос…

Моят въпрос за предстоящото ми пътуване беше уреден.

Майя и тук се показа на висота, всичко беше подготвено и дори визата ме чакаше във френското посолство.

Оставаше само една дреболия и тя зависеше от мен. Трябваше да определя окончателно датата на заминаването си.

И толкова.

— Вдругиден.

Заминавах. Изведнъж. Без каквато и да било съзнателна мотивация.

Какво от това.

Значи трябва да стане точно така.

Майя като че ли се изненада от ситуацията.

И за всеки случай уточни датата, но го направи по-скоро за да ми даде възможност още веднъж да обмисля всичко.

— Ще успееш ли да се приготвиш?

— Че какво толкова има да се приготвям? Както се казва, грабвам си шапката и тръгвам.

И след това моментално бях обзета от решителност. Бях изпаднала в състояние на пълно и абсолютно безгрижие. От серията „Морето ми е до колене“.

— Добре, както искаш. Значи ще ти поръчам билет. Отиване и връщане, нали?

— Антон с какъв билет замина?

— С отиване и връщане. И една седмица пребиваване там.

— И аз ще пътувам така.

— Добре. И още нещо. Той не остана в Париж нито миг. Замина за d’Azay още от летището. И ти ли искаш така?

— Да. Ако може, поръчай ми и кола.

— А шофьор?

— Ако може.

— Няма проблеми. Отдавна работя с тази транспортна компания.

— Ами, това е всичко.

— Добре. Bon voyage.

— Merci, cher.

Наистина бях приключила с нея.

Настъпи моментът да се обърна към друг участник в събитията.

Влязох в сериала „Следващият!“ като в поликлиниката.

Гена беше мрачен.

Както винаги напоследък.

Гледаше настрани и отговаряше едносрично на въпросите ми.

Нещата бяха ясни — шефът на охраната не беше доволен от моето, макар и принудително и на това отгоре временно възцаряване на трона на Тоша. За да не кажа нещо повече.

Не го кефеше, би казал Антон.

А пък аз бих казала, че безумно го дразнеше. Направо го вбесяваше.

И не беше ясно само едно — какво го задържаше тук? При мен. Край тази омразна фуста.

Вече нямаше никаква надежда. Перспективите бяха ясни като бял ден и като чисто небе. Но до този момент той не беше подал молба за оставка.

Както е известно, човешката душа е бездънен кладенец. Но изражението на лицето, което непрекъснато трябва да те прикрива, често е прозрачно като стъкло на прозорец през пролетта. Грижливо измит в очакване на слънчевите дни.

Казано накратко, аз окончателно съзрях за идеята да подхвана инициативата за нашата раздяла.

И, между другото, щях да го направя без никакви угризения на съвестта. Защото проблемът не беше в това, че верният Гена продължаваше беззаветно да обича покойния и да мрази мен. Дори не и в това, че след като ме мразеше, не можеше, а и вероятно не искаше да мисли за моята сигурност. И по-скоро обратното.

Но дори и това не беше най-важното.

Най-важното беше лъжата.

Трябва да отбележа, че той не лъжеше много изкусно и както се казва, всичко беше шито с бели конци. И дори не беше шито, а просто тропосано на бърза ръка. Неумело и глупаво.

Лъжата му се стелеше като блатна мъгла предимно около загадъчното пътуване на Антон до бреговете на Лоара или по-точно на рекичката Андър. Но точно това обстоятелство съществено задълбочаваше вината на главния телохранител в моите очи.

Защото в момента не ме интересуваше нищо друго, освен историята, която се бе случила с покойния по време на това пътуване.

Всъщност точно сега — или едва сега, защото надали щеше да има друга възможност — притесненият центурион се сдобиваше с последен шанс да се реабилитира в очите ми.

И да каже истината.

Или поне някаква част от нея, която му е известна. Най-малкото от рапорта на младия му подчинен Артур Караваев. Който, между другото, бе допуснат по странен, за да не кажа по необясним начин до тялото на началника вместо главния охранител, стоял неизменно до него в течение на много години. И то по време на далечно пътуване.

* * *

— Доколкото разбирам, Антон Василиевич е заминал за Франция без охрана.

— Да.

— Интересно. А доколкото си спомням, вие казахте, че през последните години той не си е подавал носа навън без една дузина охранители.

— Той не беше сам.

— Но беше без охрана, така ли?

— Беше без мен.

— И без колегите ви от „Salladin“?

Този контакт беше установен още по мое време.

И се оказа, че е здрав и дълготраен.

„Salladin service“ беше голяма охранителна фирма, която формално се водеше като собственост на англичани, но всъщност беше международна и извършваше услуги с много широк спектър.

Казваха, че в нейните структури са намерили подслон много бивши служители на най-известните служби в света, като се почне от английската „MI“ и се стигне до израелската „МОСАД“. Дори се шушукаше, че те не бяха само бивши и бяха изключително квалифицирани. Специалисти от най-висока класа, чиито професионални възможности фактически бяха безгранични, както твърдеше Антон.

Затова услугите на „Salladin“ бяха уникални и достъпни за малко хора. Предимно за избрани или по-точно за препоръчани от някое доверено лице. И проверени.

В далечните наши безоблачни времена Антон се бе сдобил с такива препоръки.

Пилето не беше прав, когато твърдеше зад гърба на покойния си бос, че чернокожите каяци излъчвали просто внушителност.

„За по-тежкарско“, както казваше Антон. Но нямаше предвид това.

А Пилето много се заблуждаваше, защото служителите на „Salladin“, които съпровождаха Тоша по време на чуждестранните му пътувания, можеха и вършеха много повече неща от внушителните каяци. Но излизаше, че дори Пилето, който беше най-приближеният човек на Антон, не е трябвало да знае това. Както и да е.

Само че нашият доморасъл центурион Гена го знаеше със сигурност.

И затова сега го разпитвах.

Но той упорито си траеше.

— И без тях.

— Виж ти. И откога сме се отказали от услугите на „Salladin“?

— Това беше първият път.

— А вие не възразихте ли срещу такава небрежност?

— Възразих. Но Антон Василиевич реши така.

— Добре. Да речем, че е станало така. Сигурно Антон Василиевич е изпаднал в някакво умопомрачение, не може да е другояче. А каква е тази история по време на последното му пътуване?

— В какъв смисъл?

— Защо вместо вас е заминал ваш служител? Между другото, откога вземаме на работа малолетни? И то незавършили образованието си. Да не говорим за липсата на опит.

— Не ви разбрах.

— При вас ли работи Артур Павлович Караваев?

— Не.

— Но е работил при вас?

— Не е.

— И вие не го познавате, така ли?

— Не.

Последното „не“ прозвуча след малка засечка.

Съвсем кратка. И едва доловима.

Но в момента аз бях като опитна хрътка, надушила следа и усещанията ми бяха изострени до краен предел. И дори свръх всякакви предели. Неимоверно много.

— Сигурен ли сте?

— Не го познавам.

— И дори не сте чували за такъв човек?

— Чувал съм.

— От кого?

— От телефонния разговор на Антон Василиевич.

— С него ли?

— Не. С туроператора.

— И той каза, че този човек е от тяхната охрана, така ли?

— Да.

— А вие не се ли изненадахте?

— Това няма значение.

— И си замълчахте?

— Не. Попитах.

— И какво ви отговори Антон Василиевич?

— „Не е твоя работа“.

— Нормално ли ви отговори или подигравателно?

— Нормално и абсолютно безстрастно.

Всъщност той май беше прав по този въпрос.

Той, а не аз с убийствения си сарказъм.

Ситуацията беше наистина съвсем нормална според мерките на Антон.

Най-обикновена ситуация.

Не е твоя работа. И точка по въпроса. Дори беше странно, че не е добавил: да си го начукаш.

Но историята окончателно се обърка.

Гена лъжеше. И аз ни най-малко не се съмнявах в това. Но го правеше някак избирателно.

Онова, което имаше връзка със загадъчния тип, който внезапно е бил изпратен като лична охрана на Антон, много приличаше на истина.

Но останалото?

Тънех в догадки.

А в това време се случи нещо неочаквано. Дори бих казала нечувано. Или поне изумително.

Той заговори с мен по собствена инициатива, без да дочака въпроса ми.

И дори нещо повече — зададе ми въпрос.

Очевидно просто не издържаше повече.

— Разбрах, че вие също се каните да отидете там?

Той осезаемо натърти на последната дума.

По същия начин, по който натъртвах и аз, докато мислех за тези места.

Но го правех, докато мислех!!! Тоест наум, а не на глас и още по-малко в присъствието на главния охранител.

Би трябвало да се умиля, защото най-сетне открих съмишленик.

Но всичко стана точно обратното.

Както се казва, яхнах метлата в движение и злобата ми неудържимо кипна.

— Къде там?

— Във Франция. В замъка.

Последната дума отново прозвуча многозначително.

Този мускулест гадняр като че ли четеше мислите ми.

Също като Антон.

Да не би да е заимствал маниерите на скъпия си бос? И да е възприел опита му?

Злобата ми се взриви.

— Да речем. А вие защо се вълнувате от това? От къде на къде?

— Не бива да ходите там.

— Какво?! — не повярвах на ушите си.

— Не бива да ходите там.

— Защо?

— Това е нечисто място.

Виж ти!

А пък аз май се канех да търся специалист по паранормални явления. Имах една такава точка в списъка с неотложните си задачи.

Знаех го със сигурност.

Вярно, тя беше под въпрос.

Но така или иначе очевидно тази необходимост отпадна.

Защото той стоеше пред мен. А колко години се правеше на телохранител!

— В какъв смисъл?

— Не зная. — Това прозвуча много мрачно дори на фона на вечно мрачната му физиономия. — Не разбирам от тези неща. Но покойната ми баба казваше така. Просто повторих думите й.

— И, според вас, какво нечисто има там?

— Не зная. Не съм бил там. Но след като Антон Василиевич беше в онзи замък стана някак странен. Като че ли го бяха сменили. Не ме допускаше до себе си. Почти. Чак до заминаването си.

— А вие защо не проучихте какъв е онзи тип, който го е съпровождал по време на последното му пътуване? Между другото, в качеството на ваш служител. Не се ли сетихте да го направите?

— Сетих се.

— И какво стана?

— Първо, Антон Василиевич ми забрани. Още докато беше тук.

Разбира се, че не му беше забранил от оня свят.

Всъщност злобата ми започна да се изпарява.

— А вие сте поискали разрешението му, така ли? Ама, че сте умен!

— Не съм го искал. Доложиха му.

— Кой?

— Нашите. Той е дресирал всички.

Това обясняваше нещата. И аз безусловно му вярвах.

Защото си спомнях моето „разделяй и владей“ и щастливият въпрос на Антон: „А ще доносничат ли?“. Ставаше дума за това да разделим службите си за сигурност. Но, естествено, той играеше същата игра и със своята служба.

И те са доносничели.

— А какво е второто?

— Второто е… Аз въпреки всичко проверих.

— И какво излезе?

— Няма такъв човек.

— Как така няма?

— В смисъл, че данните му са фалшиви.

— Измислени ли са?

— Не. Но онзи… истинският Караваев всъщност е умрял. Преди две години. Имало някакъв такъв… наркоман. Умрял от свръхдоза.

— Сигурен ли сте?

— Повече от сигурен.

И аз отново му вярвах.

Но от това не ми ставаше по-леко.

Посещението в тайнствения замък обрастваше с подробности. Които бяха още по-тайнствени.

За да не каже нещо повече.

Ето, че сега се появи някакъв възкръснал покойник наркоман. Или негов двойник. Или някой, който бе решил да се скрие зад името на покойника.

Естествено, последното беше най-вероятно.

Както беше вероятно, че такова е било желанието на Антон.

Но защо?

Защо е трябвало да мъкне инкогнито някого със себе си, щом по време на онова последно пътуване Антон се е канил да си разчисти сметките с живота?

Най-сетне да стъпи на последното стъпало на дяволското стълбище. На най-долното или на най-горното — кой да ти каже?

„Време е да тръгна нагоре. Тоест да сляза долу. Майната му! Сега поне всичко е ясно“. Май че беше казал така. Запомних това дословно. Защото такива неща обикновено се забиваха в паметта ми.

Завинаги.

Всъщност за какво говорех? Обяснявах си, че напоследък разсъдъкът на покойния е бил окончателно повреден. Между другото, самата аз страдах от същото.

От лудост.

Тя — огледалното отражение на моята погубена младост, онази девойка, която не исках да определя по никакъв друг начин — не каза нищо за техния придружител. И дори точно обратното — заяви абсолютно ясно, че са били само двамата.

Дали ме беше излъгала? Или наистина не знаеше нищо?

Защото той дори беше летял в друг салон в самолета. В икономическа класа. Майя никога не грешеше.

Което означаваше, че нощем голият Антон…

Напуши ме на смях.

Да не би Тоша да беше сменил ориентацията си? Което означаваше, че ревността ненапразно бе измъчвала горката девойка. Просто нещастницата допускаше една малка грешка. Но в края на краищата какво значение имаше дали става дума за любовник или за любовница? Реално всички са еднакви.

Вече се веселях от сърце.

В това време нещастният Гена окончателно се омота в трите си мозъчни гънки. И наблюдаваше мълчаливо неудържимата ми веселба. С нескрит ужас.

— Не ми обръщайте внимание, това няма отношение към вас.

— Мога ли да си вървя?

— Да. Свободен сте.

— Значи все пак ще заминете?

— Сега вече със сигурност ще замина.

Разбира се, той не разбра нищо.

Ами аз какво разбрах? Малко повече от него. Но въпросите само се увеличиха.

Например кой беше този избраник?

Личността беше толкова важна, че дори се криеше зад чужди документи. И летеше в икономична класа.

Пълна фантасмагория.

Разбира се, Антон беше голям любител на всевъзможни мистификации. И майстор да ги прави. Обичаше да потапя в тайнствена мъгла дори и най-простите ситуации. Обожаваше самото действие. Процесът. Полутоновете, полунамеците, полусенките. А след това и загадъчното, плашещо, но в същото време примамливо нещо…

Значи излизаше, че това всичко на всичко е била една от любимите му схеми?

Наистина ли нещата бяха толкова прости?

Ами повестта, фантазията, романът, независимо как ще го наречем? Онова, което беше написал преди смъртта си. Там нямаше дори и намек за новото му увлечение. Всичко звучеше мрачно. И тъжно.

Ами самата му смърт?

Която, ако се замисли човек, той просто бе предсказал. И която по нещо приличаше на онази, която по чудо ме подмина.

Зави ми се свят.

Трябваше да тръгна! И то веднага.

Нямах никаква нужда от психоаналитици и екстрасенси, дяволите да ги вземат!

Нямах никакво време.

„Споко“, както казваше покойният.

Но оставаха четиридесет и осем часа — цяла вечност.

Валеше дъжд.

Сутрешният самолет на „Air France“ излиташе от добре измитото, изумително често и — нещо невероятно — почти безлюдно летище „Шереметево“.

Може би причината беше в твърде ранния час.

— Няма да мина през VIP-a.

— Там всичко е уредено.

— Не се съмнявам, но няма да мина оттам.

Последният ни разговор се състоя съвсем скоро, но тонът в отношенията ми с охранителя значително се смекчи.

Аз вече не злобеех и не упорствах, но Гена беше все така обезсърчен.

Беше притеснен и прикован с вериги за стотици специални и общоприети правила и норми, на които бе обучен да се подчинява цял живот.

И на нищо друго. Както и да е.

Но оковите си искаха своето.

— Там са изпращачите.

Изпращачи.

Каква забравена топла дума.

И сърцето ми се сви и видях пустия перон, който беше също така чист както безкрайното поле на „Шереметево“, и леката мъглявина, която витаеше наоколо като прощално дихание на отминалия дъжд.

И хората по него.

С допотопни, подгизнали от влагата шлифери, с блестящи найлонови дъждобрани с качулки, които жените кокетно бяха пристегнали с тънки коланчета. Някои от тях бяха облечени по най-старата мода с непромокаеми брезентови наметки в цвят „каки“.

И всички държаха чадъри. От които вече нямаха нужда.

Всички като един тромаво се смесиха, за да се сбогуват.

А и без това всичко беше толкова суетливо, забързано и безсмислено.

А най-важното вероятно тъй и нямаше да прозвучи, но за сметка на това щяха да си кажат разни глупости за горещите пирожки в най-горния пакет и за солта в бурканчето от таблетки и щяха да викат дълго след влака.

И дълго и настървено да махат с кърпички.

И ето, че локомотивът вече щеше да се изгуби в мъглата, оставяйки след себе си остра миризма на мазут и на още нещо, за което досега никой не е измислил дума, но всички много добре знаят, че е мимолетно и изплъзващо се.

И щеше да им е мъчно да се приберат вкъщи, прекрачвайки не много внимателно локвите, независимо от възрастта и близостта си с онзи, който току-що се бе разтворил в мъглата.

Защото още от най-ранна възраст човек на несъзнателно равнище вече е наясно с простата истина, че не можеш да влезеш два пъти в една и съща река.

Което означаваше, че този момент никога вече нямаше да се повтори на света. Мъгливият перон и неповторимата тогавашна миризма на гарата вече никога нямаше да ги има.

Но какво беше това?

Какъв лиричен вятър навя това умилително видение от детството ми?

Вече със сигурност нямах път точно към тази река.

А там, зад стъклената стена, която гордо носеше на блестящата си повърхност гръмката абревиатура VIP, днес имаше съвсем други изпращачи и те не бяха мокри, не им беше студено и не им беше горещо.

На тях им беше никак.

И, разбира се, разтворените чадъри биха изглеждали като атавизъм.

Те бяха стегнати и в същото време отпуснати. Външно. Просто полагаха огромни усилия, за да демонстрират безразличие към всичко, което става наоколо. И към всички.

Познавах тези VIP-ове, тези VIP-гримаси и VIP-представления.

Тези невидими за света сълзи.

Кръгът беше много тесен, затова на всички или поне на много хора им беше безумно интересно кой, къде и с кого заминава? Естествено, дамите се интересуваха предимно от спътниците на именитите личности, от тоалетите, от пътните чанти и куфари и от аксесоарите. Децата бяха отделен въпрос — дали са хубави, дали са умни, дали умеят да се държат, дали отиват там, където трябва, според общоприетото мнение?

Като безкрайно жизнерадостни кретени изглеждаха единствено чужденците, защото най-сетне се прибираха у дома, в обичайната си действителност.

И тъй нататък…

Не, определено не исках да мина оттам.

Пилето щеше да се разсърди, но какво от това.

Майя щеше да направи многозначителна физиономия от серията „Всичко ми е ясно“.

А…

Нямаше кой друг да ме изпрати.

Такива ми ти работи.

Не зная и не исках да зная за какви изпращачи ми говореше задъханият Гена. За мен най-важното бе да не тръгнат подире ми.

Сбогувахме се до металната стойка за митническа проверка.

— Все пак… обадете се, ако има нещо. Винаги съм насреща.

— Обещавам, че ще научиш пръв за смъртта ми…

— Пепел ви на езика…

— Всичко хубаво.

И край.

* * *

„Новият свят“, в който сега се потапях с цялата си отчаяна решителност и се гмурках като риба с главата надолу като от много висок трамплин, наистина се оказа нов.

Неузнаваем.

И изобщо не приличаше на онзи, сияйния и недостижим навремето свят. В онези спокойни времена името му беше международно летище „Шереметево-2“.

Сега то звучеше по същия начин, но само по форма, а съдържанието му бе съвършено различно. Или по-точно това беше парченце от друга вселена, малко огледалце, което някоя лекомислена пътничка от друга планета бе изпуснала в бързината от козметичната си чантичка.

И в това чуждо изгубено огледалце се оглеждаше нещо невъобразимо — истински блестящи барове с високи стойки и столове, хубави чаши, купи за лед и солници.

И тези барове работеха денонощно.

А покрай тях…

Там стояха най-различни невъобразимо красиви хора, които приличаха на ято розови фламинго, каквито бяхме виждали само отдалече покрай също така вълшебни езера.

Сега вече знаех, че това бяха най-обикновени стюардеси и стюарди, пилоти и може би дори техници, а между тях понякога имаше и пътници.

Сега вече бях сигурна, че след по-малко от час някоя гъвкава девойка от тези екзотични красавици щеше да ме попита с дежурна усмивка как предпочитам филето — препечено или „алангле“?

А освен това знаех, че, ако не се случеше някакъв досаден инцидент, уважаващите себе си пътници не си протриваха панталоните край тези баровете, а отиваха право в хотелите си.

Пък и съвременните летища разполагаха с по-уютни и по-комфортни места.

Но всичко това съществуваше сега!

А в далечните времена… Ако трябва да сме точни, преди двадесет и две години две кльощави чорлави персони, облечени еднакво отвратително, но претенциозно, се скриваха далеч от хорските очи и лакомо си поделяха един безумно вкусен сандвич със сух пушен салам върху кръгла филийка ароматен бял хляб.

И бяха почти щастливи.

Защото всяка си мечтаеше за времето, когато също като тези гиздави лебеди ще седне край блестящата стойка, за да изпие на бърза ръка една малка чашка кафе между кацането в Рим и излитането за Париж.

Този мотив е известен. И е повтарян много пъти.

Освен това двамата с Антон не правехме чак толкова често среднощните си набези в „Шереметево“, което по това време беше затворено за шляещи се без работа хора.

Понякога един негов приятел хамалин ни доставяше тази радост в живота, обзет от щедрост на пияна глава.

След това… след това някак отведнъж започнахме да минаваме през „депутатската зала“, както казваше Нодар.

А след това вече минавахме самостоятелно през бившия VIP.

И собственият ни business-jet Citation X, който струваше осемнадесет милиона долара, във всеки момент беше готов за излитане, а летища от сорта на британското „Biggin Hill“ — за кацане.

Майната им!

Слава богу, от „Citation“ — специалната гордост на Антон, най-бързият самолет от този клас, наречен „летящото ферари“ — успях да се отърва през последните дни, като изгубих съвсем малко от цената му.

В момента сто пъти повече ме интересуваше сегашното „Шереметево“, което олицетворяваше истинския блясък и мизерия на цивилизацията.

Богатите витрини с най-добрите стоки на света, стотиците тъмнокожи хора и хората с дръпнати очи, които бяха налягали до тях, разположени небрежно по лъскавия под на мраморното фоайе.

И неизменните лелки, които по неизвестен начин бяха прекарали тежките си торби през бдителните митнически кордони. Същите, които преди двадесет години крещяха с цяло гърло на Курската гара.

И сякаш слезлите от реклама на „Армани“ джентълмени, които бяха еднакво съсредоточени във „Файненшъл таймс“ и в „Комерсиант“, както и спътничките на джентълмените, които пък сякаш бяха слезли от корица на „Вог“.

И, естествено, тук се подвизаваше с цялата си свежест и в целия си първобитен блясък „племе младо, непознато“. Сега великият поет сигурно би се превъртял в последната си обител и то много пъти. И сигурно вече от петнадесет години си хапеше лактите. За това ли беше мечтал? Но нямаше как да се ухапе.

Новите, „съвсем новите“, „изключително новите“ — какви ли епитети не лепваха в момента на тази популация наши сънародници.

Аз, например, ги наричах мутри. Но и това не беше точно.

Защото истинското им име беше измислено отдавна и то от други велики хора. И то беше Шарикови. И, честна дума, към това нямаше какво повече да се добави. Класика.

И тлъстите храчки върху почти родоския мрамор на благоуханните тоалетни. И парчетата мръсен памук — дори не „Tampax“, чиято обилна реклама създаваше впечатлението, че менструира почти цялата страна — в изящните тоалетни чинии на „Villeroy“. И съвсем приятелското: „Витя, поискай запалка от негъра“…

Всичко това не беше в резултат на икономическите неблагополучия, от дълговете ни към Парижкия клуб и дори не беше в резултат на хиперинфлацията.

Това беше работа на Шарикови.

Защото много добре знаех като „Отче наш“, че разрухата започва там и тогава, където и когато има желаещи да пикаят извън тоалетната чиния.

Но да вървят на майната си.

„Това е нашата родина, синко“ — казал веднъж торният червей на новороденото си дете.

А това беше моята родина.

Защо трябваше да се гнуся от нея!

Освен това почти нямах време за това недостойно занимание.

Мобилният телефон в джоба ми безмилостно иззвъня. Сто процента бях сигурна, че това е Пилето. Пък който и да бе. Пуснах колкото се може по-бавно сребристата кутийка на апарата в елегантното кошче за боклук. Извинявай, приятелю. Но така трябва.

Освен това мелодичното звънене се разнасяше в хорската гълчава и се смесваше с дежурния глас, който не беше лишен от метални нотки и вече ни предупреждаваше за най-важното.

За това, че качването на пътниците в самолета на авиокомпания „Air France“ вече е приключило. А пътниците, чието внушително стадо се носеше към заветния Gate, могат да вървят по дяволите.

Разбира се, че нямаше нищо такова…

Мило и засмяно за всеки пътник от бизнес класата заедно с чашата шампанско беше отредено и малко галантно галско гостоприемство.

И нещо приветливо, макар да не се чуваше абсолютно нищо.

Пък и какво ли можеше да се чуе? Това, че вече за кой ли път ми пожелаваха добре дошла на борда на самолет „Боинг 747“, който щеше да извърши полет по маршрута — Москва — Париж…

Нямаше защо да слушам това.

А ако толкова ми се искаше да го чуя, можех да си повторя тази протоколна глупост дума по дума, както и носовото произношение, правейки се на парижанка не по-зле от самите тях.

Ревът на турбините беше друго нещо.

Шумът на моторите изпълни цялото пространство и за мен нямаше по-приятна музика, която да гали слуха ми и душата ми. Защото тя не беше нищо друго, освен прелюдия. Увертюра към едно от най-любимите зрелища и състояния на духа ми.

Трябва ли да споменавам, че аз имах много сериозни основания да не обичам да летя и дори нещо повече да се страхувам от това.

Но аз обожавах да летя.

Мигът, когато засилилият се лайнер едва доловимо се откъсваше от земята, изпълваше сърцето ми с неописуем възторг.

Ето каква метаморфоза бях преживяла.

А освен това през тези минути или по-точно няколко секунди преди това, когато земният ландшафт видимо се накланяше и колите, постройките и хората се смаляваха, а безкрайното синьо небе разтваряше обятията си пред мен, аз мислех.

Задължително си мислех, че това е началото. Със сигурност е някакво начало. Там, на земята, оставаше нещо, на което бе време да сложа край.

Понякога ми ставаше тъжно. Защото онова, което бе останало долу, не беше чак толкова лошо. И сгряваше сърцето ми.

Но понякога не го сгряваше. И аз бях щастлива, че този етап е свършил.

Но, така или иначе, предстоеше ми възторг.

В очакване на нещо забранено — там, далеч, от другата страна на въздушното пространство.

Разбира се, нищо подобно не се случваше. И никога не се бе случвало. Просто имаше добро пътуване, много добро пътуване, не чак толкова добро пътуване. Отвратително пътуване. Всичко беше все в този диапазон. Без каквито и да било необикновени неща.

Но въпреки това моментното щастие и мимолетната щура надежда бяха с мен по време на всеки полет.

И сега — също.

Всъщност сега имах по-големи основания да разчитам на нещо особено.

Съвсем малко по-големи.

Въпросът бе какво особено нещо трябваше да чакам — особено гадно или особено радостно?

Но в момента не мислех за това.

Малките радости с голяма острота не бяха чак толкова много в живота. И човек трябваше да им се наслаждава изцяло, до дъно, до последната капка.

Впрочем, като стана дума за капките.

— Минерална вода, сок, шампанско! — Галска усмивка, галска радушност и табла, отрупана с малки чашки на тънки крачета — с такива дози човек просто нямаше как да се развихри.

— Коняк. Мадам ще пие коняк. Моля ви, донесете чаши.

Непознатият в съседното кресло сякаш се материализира от въздуха.

Много добре си спомнях, че до момента, в който лайнерът излезе на пистата и получи окей от диспечера, за да набере скорост, а след това и височина, до мен нямаше никого.

Креслото беше празно и преди да се насладя на радостта от първите мигове на полета, успях пътьом да отбележа: „Прекрасно, после ще мога да си полегна“.

Вероятно той беше седнал в момента, когато съм се наслаждавала на раздялата със земята, без да откъсвам очи.

В това нямаше нищо особено и дори нямаше нищо странно.

Салонът на бизнес класата беше пълен точно на половината и преди излитането пътниците се настаняваха съвсем произволно.

Разбира се, той може би беше поискал разрешението ми и вероятно го бе поискал.

А пък аз не му бях отговорила, защото не съм го чула и не съм забелязала нищо наоколо.

Много важно.

Но беше доста нагло от негова страна да ми поръчва коняк толкова безцеремонно.

Непознатият като че ли нямаше вид на самовлюбен новобогаташ, който е убеден, че властта, обаянието и славата му са безгранични.

По-скоро приличаше на бохем — носеше свободен ленен костюм, мокасини и тънък памучен джемпър. Всичко беше в меки пастелни тонове. Беше загорял и стегнат. Е, вярно, беше плешив. Но му отиваше. А очите му бяха красиви с цвят на бурно море и гледаха нахално, но в същото време и добродушно.

Може би беше някаква знаменитост от сферата на изящните изкуства, но заради душевните си терзания и другите си проблеми аз не познавах добре изящните изкуства, а още по-малко — отделните творци.

И въпреки това наистина прекали, като ми поръча коняк с такъв апломб.

Подбирах наум думите, с които да му покажа, че съм засегната, без това да прозвучи грубиянски. Просто исках да го сложа на мястото му.

И толкова по въпроса.

Стюардесата гледаше в очакване и това беше обяснимо, защото французойките рядко се отказваха от коняк, още повече в такъв комплект. Но очевидно тя имаше и представа как се държат в такива случаи рускините.

Най-сетне бях готова да отговоря.

Но тя започна първа.

— О, да — каза, а от устата й направо потече мед, — господин Самойлов е наш гост… И конякът… Да, мадам, горещо ви препоръчвам да го опитате…

— Няма защо да й препоръчвате. Донесете чашите и бутилката. И за себе си — също.

— Да не би вие да сте собственикът?

— На какво да съм собственик?

— На „Air France“?

— Аз ли? — Той се замисли за миг, сякаш искаше да си спомни дали в регистъра му имаше такава структура. — Не, разбира се. Защо решихте така?

— Защото за пръв път виждам персоналът да се старае чак толкова. Дори в първа класа.

— Аха! Не, не съм собственик. Просто съм гост, а освен това вече ги почерпих с моя коняк. Ако бях собственик, никога нямаше да го направя. Нали ви е ясно?

— Не ми е ясно.

— Това щеше да е конякът, който влиза в цената на билета. Защо трябва да го оскъпявам? А още по-малко — да любезнича със собствените си стюардеси?

— Значи вие сте производител на спиртни напитки, така ли?

— От какъв зор?

— Но нали казахте, че сте ги почерпили с вашия коняк.

— Аха! Не. Ако бях производител на спиртни напитки, също нямаше да черпя всички наред със скъпия си коняк. Просто щях да им капна по едно напръстниче. Колкото да го помиришат. С рекламна цел.

— Мисля, че разбрах какъв сте. Вие сте скръндза.

— Скръндза ли? За пръв път чувам такова нещо по свой адрес. Ако искате да знаете, аз съм много щедър човек. Най-добрият човек на света.

— Тогава защо сте се хванали за този коняк?

— Ама този коняк не е мой, нали това се опитвам да ви обясня. В смисъл, че сега вече е мой, подарък ми е, тъй да се каже. Но можете да не се съмнявате, че е прекрасен. Никога досега не сте пили такъв коняк. Тъй че и през ум да не ви е минало да ми откажете.

— И откъде се взе тази манна небесна?

— Е! Това ще ви го разкажа по-късно, когато се запознаем и изпием по една чаша.

В това време стюардесата донесе необходимите неща.

Една лакирана дървена кутия с масивна бронзова закопчалка и бронзов барелеф във вид на томахавки върху капака, който общо взето много приличаше на герб.

И три тумбести чаши за коняк.

— А лимон? — Той огледа придирчиво натюрморта, но след като откри онова, което търсеше, бързо се успокои и обясни на руски: — Тези хора не сервират лимон към коняка. При тях не е прието. А пък аз го обичам с лимон.

— Citron, citron — избърбори зарадвано стюардесата.

— Това да не е индиански коняк? — Вече знаех, че искам да опитам коняка, но трябваше да отстъпя красиво от позициите си или поне да го направя с ирония.

— Индийски ли? А, заради томахавките! Никога ли не сте пили „Хенеси“, скъпа? И дори не сте виждали бутилката му, така ли?

Това наистина беше „Хенеси“.

Сега, когато извадиха масивната бутилка от тежък гравиран кристал от дървената кутия, вече нямаше никакви съмнения.

И конякът безусловно беше висша класа, а не ХО и дори не Paradis.

Беше нещо от серията „Ричард Хенеси“, която трябваше да призная, че имах честта да съм опитала само два пъти в живота си.

Но колкото и да бях пила от тази благородна напитка, никога не бях забелязала томахавките. Случват се и такива неща.

Но ми се щеше да си поиграя на момиче от народа.

— Ъ-ъ. Не ми се е случвало.

— Не може да бъде.

— Че защо не?

— Не се разсейвайте. Нали виждате, че момичето се изнерви от чакане. После ще ви обясня.

— Пак после.

— Най-хубавите неща винаги стават после.

Много назидателно.

Но наистина изпитвах все по-голямо желание да си пийна. Дори преди да се е стоплила както трябва, напитката вече така ухаеше, че ноздрите ми сами потрепваха.

Като на породиста кобила, която очаква с нетърпение старта на състезанието.

Заехме се със свещенодействието.

Стюардесата с очевидно нежелание се върна към задълженията си.

— Искате ли още?

— Не веднага.

— Правилно. Не бива веднага.

— Пак ли по същата причина?

— По коя причина?

— Че ще ми кажете после. Какво става тук? На кого сте гост? Защо казахте, че лъжа?

— Шъъът… Това е проза. Първо да свършим с поезията.

— С бутилката ли?

— Ама, че досадна жена.

— Ами, сменете ме.

— Няма с кого.

Глътката коняк вече стопли душата ми и я изпълни с още нещо — нежно, покорно и пухкаво.

Огледах се послушно.

Наистина, в целия салон имаше само една жена и това бях аз.

— А в икономическата класа няма ли?

— Пуф! — Той смръщи смешно нос.

— После ли ще ми кажете? Когато свършите с поезията?

— Нали ви казах, че после започва най-хубавото. Както винаги.

— При вас може да е така. А при мен обикновено започват гадостите.

— Просто не сте имали късмет. Но това е поправимо.

— Интересно как?

— Стойте до мен. Късметът е заразно нещо.

— Значи вие сте късметлия, така ли?

— Огромен.

— Можете ли да ми посочите примери?

— Колкото щете. За начало ще ви кажа, че съм гений.

— В каква област?

Конякът наистина беше необикновен. Направо умопомрачителен. Същинско произведение на изкуството, а не напитка.

Направо да ти дожалее да го пиеш. Но много ми се пиеше.

Качеството си беше качество, само че неизменните му свойства също бяха налице. И опиянението ме обзе.

Парещата топлина се разля в душата ми, а мислите в съзнанието ми станаха леки и безгрижни.

Бях в стадия, когато прекрасно си даваш сметка, че вече си пиян, но точно това обстоятелство ти се струва страшно симпатично.

И се чувстваш щастлив.

И ти се ще да говориш глупости и да се смееш глупаво на тях. Но искрено и с огромно удоволствие.

Това беше прекрасно състояние.

За нещастие, то отминаваше много бързо и отстъпваше място на апатията, на агресията, на мъката, на подозрителността или на състоянието на пълен идиотизъм в зависимост от човека.

В крайна сметка аз кротко заспивах където си бях или пък, ако настроението ми преди да се напия, е било съвсем гадно, тихо и жално плачех, свряна някъде далеч от хорските очи. И в крайна сметка пак заспивах.

За щастие, а може би за съжаление — кой да ти каже? — такива неща, включително и състоянието на безгрижно щастие, ме спохождаха изключително рядко. Вероятно думата си бяха казали годините, които бях прекарала рамо до рамо с опасен алкохолик, и желанието да пийна, а още повече — да се напия, ме обземаше рядко.

Но сега ме обзе.

И още не бе настъпил моментът да заплача. Нито да заспя.

Затова се перчех с всичка сила.

И това ми доставяше огромно удоволствие.

Освен това имаше още една метаморфоза на щастливото ми състояние или може би това беше случайна съставна част от онази моментна наслада, която обикновено ми подаряваше сбогуването със земята. Непознатият мъж с толкова странни очи — красиви, малко тъжни и в същото време нахални, дразнещи, предизвикателни и обещаващи, определено ми харесваше.

В онзи забравен смисъл, който за двадесет и няколко години Антон бе задушил, в смисъла, който бе ясен и на него, и на мен.

Мисля, че беше ясен дори без коняк.

Или поне много ми се щеше да е точно така.

Без коняк.

— Област… Ама, че клише. Да не би случайно да сте чиновничка? Не, очевидно греша. Сто процента съм сигурен, че сте бизнес дама. Но с чиновническо минало. Прав ли съм?

— Не сте.

— Добре де, с комсомолско. Така ли е? „Ленин, партията, комсомола!“, както крещяха с всичка сила по конгресите.

— Аз не съм крещяла. А вие?

— Аз също не съм крещял. Но стоях там.

— Да не би да сте следили онези, които крещят, да не объркат нещо?

— Глупости. Такова нещо просто не ми отива. Аз, госпожо, съм почти дисидент. И то със стаж. Между другото, изобщо не съм членувал в партията. А не като някои, които я напуснаха през август хиляда деветстотин деветдесет и първа година.

— Значи не сте членували в партията, но сте ходили на конгресите.

— Точно така. Снимах ги. И успях да ги заснема. За историята. Навремето си мислех, че това са боклуци за първа страница. А сега като погледна… Това е цяло поколение. Цял живот. Дори направих изложба. „Back to USSR“.

Изведнъж си спомних, че наскоро имаше една такава изложба.

И тя вдигна доста шум.

Беше нещо за миналото, което ни диша във врата, както писаха някои. И за това как създателят на съветските хроники е успял да намери и да запази очевиден антисъветски ракус.

Други говореха за Империята, която сме изгубили.

Баровските лъскави списания пееха за непреходната естетика на социалистическия реализъм.

Изобщо врявата беше голяма.

Разбира се, не видях самите снимки. Както вече споменах, бях доста отдалечена от всички изкуства.

Но слуховете стигнаха до ушите ми, което означаваше, че шумът наистина е бил доста голям.

— Значи вие сте фотограф?

— Все едно да наречете парахода лодка в присъствието на капитан на далечно плаване?

— Ясно. Не исках да ви обидя. Просто не бях тактична. Всъщност как е правилно да ви нарека?

— Всичко е правилно. Например можете да наречете Бресон фотограф. И това няма да промени нищо.

— А вас все още не мога да ви нарека, така ли?

— Честно казано, можете. Просто не обичам силните думи. Цял живот съм бил специален кореспондент. Без никакви уточнения. И съм свикнал с това.

— Добре. Да си гениален специален кореспондент сигурно е голям късмет. И то със самостоятелна изложба…

— И не само една…

— Е, самостоятелните изложби, за които се говори, също не са лошо нещо. И какво друго?

— Друго ли? Не е друго, а първо, второ, трето… пето и изобщо аз съм щастлив човек. Живея както си искам. Виждам света и го показвам на онези, които не могат да го видят такъв. Обиколих полярния пояс с един впряг кучета и със също такива щастливци като мен и запазих за тях и за себе си онова кратко щастие. Качих се на Еверест, когато ми се прииска да погледна света от толкова голяма височина. И отново бях в компанията на прекрасни и щастливи хора. И сега те винаги са с мен и ние сме заедно, макар някои от тях вече да ги няма. Бях в пустинята, плувах със сал в Северно море, снимах риболовния сезон в Астрахан и граничарите на таджикската граница… Три дни вардиха един керван с наркотици и го заловиха, макар че им се наложи да се бият.

— И това ли е част от щастието ви?

— Това ли? Дори не можеш да си представиш какво е това… когато гадовете бягат, захвърлят оръжието си, зарязват убитите си и наркотиците. А ти си победил. Не, аз не съм стрелял, няма да се хваля с такива неща. Аз снимах. Но това няма значение.

Гледах го с широко отворени очи и разбирах, че не ме лъже.

Не се правеше на интересен. Е, може би съвсем малко.

А най-важното бе, че той наистина беше щастлив.

А освен това осъзнах и тази трезва и абсолютно достоверна мисъл ме осени внезапно, че много дълго, поне от онзи тъжен момент, когато подводните рифове в семейния живот на Георгий и Вива се показаха, не бях срещала по пътя си щастливи хора.

Или те просто бяха минавали покрай мен незабелязано и ме бяха заобикаляли.

Но този кой знае защо не ме подмина.

— Ами сега?

— Сега ли?! — От възбуда той чак подскочи на седалката. — Я ми кажи, ти знаеш ли какво е дан за ангелите?

— Дан за ангелите ли?… Това май че е нещо от областта на винопроизводството?

— Пак от областта… Не, ти определено си чиновничка. Наистина си много потайна. Няма значение. Въпреки всичко ще те опозная и ще разбера каква си, само ми дай време. И ще те направя човек. Защото в теб определено има някаква загадка. И не си глупава… А въпросната дан за ангелите наистина е измислена от винопроизводителите.

Той се впусна в дълго, вдъхновено и наистина красиво обяснение, но аз почти не го слушах.

В съзнанието ми като трънче се заби нещо съвсем друго.

Неговото заявено мимоходом намерение да ме опознае и да ме разбере и най-вече — да направи човек от мен.

Само преди един час, да не говорим за преди едно денонощие, щях да избухна при тези думи, щях да се възмутя, да наругая човека, който ги е казал, да го изхвърля навън и да го пратя на майната му. И сигурно щях да му кажа нещо много обидно, за да му причиня още по-голяма болка. Включително и на тази внезапно отворила се пред мен щастлива душа.

Преди един час със сигурност бих постъпила така.

Но не и сега.

Само, моля ви, не намесвайте коняка.

Това беше друго.

Това беше радостта, която просто ей така, без видими причини ме връхлиташе всеки път при излитане и ми обещаваше разни необикновени, но славни неща и която този път бе решила най-сетне да ми подари кристалните си пантофки.

Мисля, че ставаше дума точно за това.

И по тази причина трънчето в душата не ми причиняваше болка и не проливаше кръвта ми. В никакъв случай. Макар че очите ми се напълниха с предателски сълзи и трябваше спешно да се загледам в нещо през илюминатора.

А пък трънчето… То се заби, защото никой друг, освен доктор Надебаидзе — но това вече е друга история — никога не бе поискал и дори мимоходом не бе ми обещавал да ме направи човек.

Ето какво интересно нещо ми се случи.

— Чуваш ли ме?

Преминахме на „ти“ незабелязано, но съвсем естествено.

— Чувам те, разбира се. Въпросната дан за ангелите е онази част от алкохола, която се изпарява от коняка в процеса на стареене…

— Господи, колко вулгарно…

— Е, не всички могат да се изразяват красиво. И… между другото. Едно е да разказваш, а съвсем друго е как мислиш да заснемеш това?

Все пак аз слушах с половин ухо наистина любопитната му история.

Най-старите винопроизводители от четири френски провинции, които се намираха в предградията на град Коняк — това бяха единствените производители на истински коняк на планетата, а всички останали правеха бренди и нищо повече — искаха да увековечат труда си в цялата му изискана красота.

За потомствата.

Или с рекламна цел.

Нямаше никакво значение.

А тъй наречената „Дан за ангелите“, разбира се, беше наименованието на албума.

Но не само.

Те искаха — талантът наистина граничеше с лудостта — напълно да разтърсят поклонниците на безценното си питие. И, представете си, беше им хрумнало да дадат възможност на хората да оценят не само вкуса му, но и да видят вълшебството на неговото създаване.

А след като обсъдили куп кандидатури, избрали него. И дори любезно му се примолили да им окаже тази чест. С всички произтичащи от това последствия. От тук идваше и изключителната любезност на стюардесите от „Air France“ и залежите от скъпоценни напитки.

И той се съгласил.

— Как ще ги заснема. Нямам представа. Поне в момента. Първо трябва да ги видя. А после ще разбера как. После. Но преди това ни предстои цяла вечност в Париж с подобаваща за случая вечеря в „Риц“ и невероятна стая, в която навремето е отсядал кралят.

— Кой крал?

— Не помня точно, сигурно някой пореден Людовик…

— А защо е отседнал в хотел?

— Не зная. Искаш прекалено много от мен. На летището ще ни посрещнат и ще ни разкажат всичко, щом ти е толкова интересно.

— Няма да ми разкажат.

— Защо да не ти разкажат?

— Защото мен също ще ме посрещнат на летището.

— По дяволите! Дори не помислих за това. Само не ми казвай, че там ще те чака мъжът ти.

— Шофьорът.

— Да върви по дяволите. Ще пътуваме с моята кола.

— Няма да пътуваме.

— Защо?

— Защото в моите планове не влиза да преспивам в Париж. Продължавам нататък направо от летището.

— Извън Франция ли?

— Не, във Франция.

— Ами, ще тръгнеш утре или вдругиден…

— Няма да тръгна утре или вдругиден.

— Както искаш.

Май че бях готова отново да ревна.

Удари полунощ и, естествено, кристалните пантофки…

А вместо дрезгавия часовник на кулата се разнесе дежурното: „Госпожи и господа, моля, закопчейте коланите, нашият самолет.“

По-нататък всичко потъна в познатата суматоха.

И, слава богу, че можех да скрия проклетите си сълзи и зачервените си очи зад тъмните стъкла на очилата.

Като че ли замисълът беше точно такъв — една дама с очила и малка пътна чанта стъпва на френска земя. Между другото, това начало звучеше съвсем по парижки.

В коридора между седалките настъпи блъсканица.

— Багажът ти тук ли е? — Той си спомни бегло за мен. Естествено, че го направи от любезност, от какво друго би могъл да го направи?

— Да.

— Хайде, вземи го.

Но вместо да ми подаде пътната чанта, както би постъпил всеки нормален мъж, той ме хвана през кръста и ме повдигна към отворената вратичка на багажната полица.

Едва успях непохватно да измъкна багажа си и едва не го изпуснах върху главите на хората, които се бяха струпали в коридорчето.

Разнесе се недоволно мърморене.

— Благодаря.

— Моля. — Той като че ли нямаше никакво намерение да ме върне в изходната ми позиция.

— Взех си чантата.

— Виждам.

Мърморенето се засили.

— Вижте какво, пуснете ме долу, моля ви.

— Струва ми се, че минахме на „ти“.

— Пусни ме веднага!

Хората в коридорчето вече се възмущаваха с пълен глас.

— Ще те пусна веднага. Но след като се съгласиш да вечеряш с мен тази вечер. Просто да вечеряш. Решавай бързо, защото нашите мили спътници ей сега ще ни прегазят.

— Ти си идиот!

— Това е абсолютна истина. Иначе отдавна да съм те пуснал да вървиш, където ти видят очите.

— Добре. Само че…

— Предлагам да обсъдим това в колата. Сега трябва да тръгваме. Бързо.

Нямаше как да не се съглася с това.

И аз се съгласих.

— Не ми харесва тази история.

— И на мен — също.

— Лъжеш. На теб ти доставя удоволствие да се ровиш в тези лайна.

— Добре де, доставя ми удоволствие. Но в такъв случай това изобщо не са лайна.

— А какво е?

— Нещо, което ти дори не си в състояние да обясниш. И аз — също. Или поне сега. Но съм твърдо решена да го направя. А щом е така, задължително ще го обясня. И затова ми е интересно. Разбра ли?

— Разбрах само, че пак лъжеш. Макар да съм съгласен, че това не са лайна, а някаква дяволска работа, но това вече съвсем не ми харесва.

— А пък на мен ми харесва.

— Не се опитвай да се правиш на по-голяма вещица, отколкото си.

— Че аз вещица ли съм?

— О, господи! Тя продължава да си проси комплименти.

— А другите жени, с които си бил, не са ли си просили комплименти?

— Другите жени ли? За кого говориш?

— За онази половина от Париж, която е била в леглото ти?

— Казал ли съм такава глупост? Как съм могъл да се напия така. Но и теб си те бива, скъпа, претендираш за изтънчен английски вкус, а си запомнила такава очевидна глупост.

— Коя от стотиците ти днешни сентенции, миличък?

— За леглото. За пръв път лягам в това легло и, между другото, още от първата секунда съм с теб. Откъде го измисли този половин Париж? И в такъв случай къде се е дянал сега?

— Е, ти говореше за леглото изобщо… Хипотетично. Образно казано. Май беше любил някаква жена — Аджани или Бинош, на задната седалка на таксито. Или в някаква лимузина? Само че не разбрах чия — твоята или нейната? И какво правеше през това време шофьорът?

— Не ти ли казах? Решаваше кръстословица.

Нахлухме в луксозния „Риц“ пияни до козирката, с което вероятно доста шокирахме външно невъзмутимата прислуга.

А може и изобщо да не сме я шокирали, защото ако се вярваше на проспектите и легендите, под покрива на парижкия „Риц“ дълго живееха доста оригинални и ексцентрични особи, като се започне от британските (и прочее) монарси и се свърши с Марсел Пруст и незабравимата мадмоазел Коко, известна с огромната си взискателност и с понякога пълното си пренебрежение към светските условности.

Тя можеше да си позволи това.

Очевидно и останалите гениални, прославени или поне родовити хора — също.

По право.

Оказа се, че и ние можем да си го позволим. Предполага, че дължахме това единствено на факта, че прочутите винопроизводители от конячната провинция бяха проявили нехарактерна за французите щедрост.

Дявол знае, може би той наистина беше велик фотограф, единственият на света, който бе в състояние да фиксира нещо материално.

Ако човек го слушаше, това наистина беше така и дори сто пъти по-страхотно плюс черната завист на стария Бресон, злобните сълзи на отритнатия Нюман и дамската половина на Париж, която е минала през леглото му.

Той продължи да говори за това и за останалите си достойнства и геройства, без да спира, и в колата. Между другото, луксозната лимузина на хотела, която го чакаше на летището, беше съвсем истинска.

Както и по време на вечерята в луксозния апартамент, където навремето наистина е била отседнала някаква монаршеска особа.

Високите прозорци на огромната столова гледаха право към площад „Вандом“ и ние имахме чувството, че летим в лилава мараня, пронизана от жълтите отблясъци на уличните лампи.

Всъщност може би просто ни се струваше така заради продължаващото въздействие на коняка.

На ненадминатия „Ричард Хенеси“, употребен във варварско количество с варварските мезета на авиокомпания „Air France“.

В хотела ни очакваше вечеря, богато подкрепена от превъзходни напитки, но колкото и да е странно, точно докато стояхме край трапезата, малко поизтрезняхме.

Между другото, може би за това странно превъплъщение трябваше да благодарим на супер изкусния в занаята си — пък и как ли другояче би могло да бъде в „Риц“ — сомелиер.

Всъщност трябва да кажа, че в началото, щом зърна пияните ни физиономии в разкошната кралска столова, които на това отгоре бяха готови моментално да опитат всичко, с което конячните магнати са поискали да разтърсят гостуващия гений, горкото момче малко се стъписа.

Но се сдържа.

— Мога ли да си позволя дързостта да попитам какви напитки сте употребили през последните часове? Трябва да зная, за да подбера правилно…

— Не се коси, старче. Знаем защо питаш. И няма нищо по-лесно от това да задоволим любопитството ти. Отговорът ни е кратък: „Ричард Хенеси“.

— О! — Тънките вежди на бледото лице се повдигнаха леко нагоре, изразявайки едновременно възхищение и известна изненада. Последното вероятно беше свързано с количеството. И той не се сдържа: — А мога ли да попитам колко изпихте, мосю?

— Можеш. Точно две бутилки. Без малко. Нали си спомняш, че почерпихме и стюардесата…

Последната фраза беше адресирана към мен.

— Две бутилки ли?

— Точно така. Те бяха само три. И знаеш ли какво, приятелю, ако вечерята е добра, третата ще бъде твоя.

— Какво говорите, мосю, това е много щедър жест.

— Твоя е. Вече реших. А сега произнеси присъдата…

Той се замисли обречено за две минути, след което започна непрекъсната смяна на ястията и напитките, чиито вкус и аромат, колкото и да е странно, ние все пак успяхме да различим.

А още по-странно бе това, че продължавахме да изтрезняваме.

Честна дума, когато ни поднесоха десерта, вече всичко беше почти наред.

И изобщо ние си бяхме съвсем наред.

Сякаш кристалните пантофки наистина бяха на краката ми.

И когато часовникът на кулата удари полунощ, нищо не се разтвори в мрака и не изчезна в лабиринта на болните несбъднати фантазии.

Той отново ме хвана през кръста и ме вдигна от земята, но сега наоколо нямаше недоволно мърморещи пътници, тясно коридорче между креслата и чанти, стоварени върху нечия глава.

Наоколо царяха прохладата на огромната и наистина кралска спалня, полумрак и прасковената коприна на канделабъра върху нощното шкафче до леглото.

Бях чела някъде, че в „Риц“ специално избрали тази нежна розовееща коприна, та всяко женско лице да изглежда младо и свежо в мрачината.

Не зная как му изглеждаше моето лице през онази нощ, когато докоснах устните му за пръв път.

Но в едно бях абсолютно сигурна, макар че ми беше най-трудно да повярвам точно в това — през времето, докато прасковеният абажур светеше дискретно, обливайки телата ни с мека топла светлина, аз нито веднъж не си спомних за Антон.

За пръв път от двадесет и две години.

Изобщо времето като че ли спря, а в безвремието само сърцата ни биеха в унисон, а устните ни мълвяха тих и едва доловим шепот. Но казваха нещо много важно.

Ала за сметка на това, когато равномерното тракане на масивния бронзов часовник на полицата над камината подхвана обичайната си работа и Фьодор за пръв път се откъсна от мен, отдръпвайки се малко встрани върху огромната плоскост на леглото, а сърцето ми мъчително се сви, сякаш между нас се ширна безкрайността, той — покойният ми съпруг, веднага се върна и политналата ми душа беше окована с вериги.

И то не от някого и дори може би не по своя воля.

А от него — от Фьодор.

И аз нямаше къде да се скрия от това.

— Все пак каква е тази история със смъртта на твоя съпруг и със замъка с призраците?

Значи аз също не бях мълчала, докато той самовлюбено бе възпявал себе си.

А освен това се оказваше, че дори ме беше слушал.

И сега, разбира се, му разказах всичко подробно, като успях дори да изложа накратко и съдържанието на романа на Тоша.

А в отговор чух:

— Тази история не ми харесва.

И отговорих:

— На мен — също.

Спорихме вяло и развеселено.

Разменяхме си реплики, но не забравяхме за кратките бурни ласки.

И можехме да спорим така вечно, но вече се съмваше, а утре сутринта него го очакваше провинция Grand Champagne, след това Petite Champagne, а по-нататък — Les Borderies, Les Fins Bois, Les Bons Bois, Les Bois Odinaires — всичките шест прочути центрове за производство на коняк във Франция и вселената, като във всеки от тях имаше стари винопроизводители, бъчви и лозя. Но най-важното бе прочутата дан за ангелите, която на всяка цена трябваше да заснеме.

— Знаеш ли какво… — Той се измори и, разбира се, вече не можеше да мисли за нищо друго, освен за нея — за невидимата дан, но също така и за мен и моите призраци. А освен това той беше свикнал да взема решения и винаги да носи отговорност за онова, което е решил. — Ще отидем в този дяволски замък заедно. Но по-късно. И това е логично. Първо ангелите, а после нечистите сили. Съгласи се. Всъщност можеш да не се съгласяваш, но аз и без това няма да те пусна никъде сама.

— Съгласна съм — измърморих, завирайки нос в рамото му, което беше толкова горещо, силно и стабилно, че наистина много ми се искаше да се съглася. Да се облегна на него. И да не мисля за нищо друго. За нищо свое. За нищо плашещо, страшно и тревожно, когато близо до мен имаше такова рамо.

Съблазънта беше огромна.

Но не биваше да се поддавам.

Защото знаех, макар да нямах представа откъде, че този замък и тези призраци са само мои.

И докато сама и само със собствени сили не разберях и не осъзнаех какво се крие зад всичко това, нямаше да бъда щастлива до това рамо.

И самото рамо нямаше да го има.

Съдбата щеше да се извърти по най-гадния начин и щеше да ми го отнеме.

Знаех това. Вярвах в това. И бях убедена.

Което означаваше, че трябваше да направя всичко сама.

Утрото беше толкова ранно, че това дори още не беше утро, а само един кратък миг от изплъзващата се нощ.

На пръв поглед в хотел „Риц“ нямаше жива душа.

Но при повторното оглеждане открих само един камериер, който от изненада дори не успя да скрие лекото си стъписване от моята поява.

Или по-точно лекото си стъписване от това, че не успя да скрие лекото си стъписване.

А може би и заради това, че не можа да ми предложи нищо друго, освен безупречната си дежурна усмивка.

Закуската още не беше сервирана, отсрещният бар вече беше затворен, а нямаше как да извикам рум сървиз във фоайето. И сутрешната бегълка просто нямаше шанс да получи чаша горещо кафе.

Много жалко. А щеше да ми дойде добре, защото бях прекарала една безсънна нощ и ми предстоеше пълна и абсолютна неизвестност.

И мъчителното съмнение, че той нямаше да ме разбере и нямаше да ми прости. И ужасът, че сме се разделили завинаги.

Не, сега беше по-добре да не мисля за това.

Пък и в момента не вярвах в нищо такова.

Бях убедена в обратното — че ще стигна до този омагьосан замък и че ще разкрия проклетата загадка, която на сбогуване или завинаги ми бе оставил Антон, както може би си мислеше самият той.

Но този номер нямаше да мине!

Щях да я разкрия. Веднага. Точно сега. И за всичко щеше да ми е необходимо само едно денонощие.

И тогава с леко сърце щях да замина там, накъдето ме теглеше душата ми — към конячните провинции.

При онази дан за ангелите. Часът бе ударил. Съдбата беше казала тежката си дума. Беше време да действам.

Стига дяволски фантасмагории.

Това си мислех аз, а невъзмутимият портиер ми предложи любезно такси, каквото не се виждаше наблизо и дори в обозримата далечина.

А площад „Вандом“ бе обвит с мъгла като горска поляна сутрин.

Всъщност той при всички случаи щеше да ми намери такси. Изобщо не се съмнявах в това.

Само че дали в този момент имах нужда от такси?

На празния паркинг на хотела беше спрял един малък, но много авторитетен мерцедес.

Дали не чакаше мен?

Душата ми се изплаши и потръпна, но аз бях почти сигурна, че беше точно така.

Нещо смътно изплува във възпаления ми мозък — някаква досадна среща на летището, някой, когото не много любезно изпратих далеч от очите си.

Ами да, разбира се.

Това беше същият мерцедес с шофьора, който говореше руски и който беше возил Антон. Между другото, това беше изрично мое условие.

Мили боже, нима наистина беше дежурил тук цяла нощ?

— Нямам нужда от такси, благодаря.

Казах това на портиера и мушнах в поддържаната му ръка обичайните пет франка.

— Добро утро, мосю — обърнах се за всеки случай на френски към мъжа зад волана на мерцедеса.

Когато ме видя, той не излезе от колата и не отвори задната врата, както би трябвало да направи.

Само свали безшумно предното стъкло и показа пред света и пред мен не много младото си мрачно лице.

— Мадам Полонска?

Говореше много добре руски, също като мен.

И най-вероятно беше руснак. И то не от първата и дори не от втората емиграционна вълна. Онези говореха чисто и правилно, но много по-различно от нас.

А ако съдех по произношението на този, той беше съветски човек. Интересно, какъв ли е бил по съветско време?

Но моментът да задавам въпроси още не беше настъпил.

За сметка на това очевидно бе настъпил моментът за предявяване на претенции.

— Вчера ви посрещнах на летището.

— Да, спомням си. Но обстоятелствата се промениха.

— Видях.

Какво значеше това!

Сега само ми липсваше някой да ми чете морал.

— Трудът ви ще бъде заплатен.

— Не се съмнявам. Мадам Печенина помоли да й се обадите веднага след като се качите в колата.

— Ще й се обадя, когато сметна за необходимо. Може ли да тръгваме?

— Разбира се.

— Тогава тръгваме.

Струва ми се, че той ме разбра правилно.

Мерцедесът потегли бързо от паркинга. Слава богу, вечният парижки трафик щеше да започне след два часа и в никакъв случай по-рано.

А по това време ние вече щяхме да бъдем далеч. Почти до крайната си цел.

Може би.

А сега настъпи най-подходящият момент да задам въпросите, заради които всъщност настоявах да ми изпратят точно този шофьор.

Може би трябваше да започна от общите въпроси: за дължината на маршрута, за местните забележителности, за ресторантите по пътя и за други туристически глупости, които ти влизат през едното ухо, само за да излязат веднага през другото.

Но кой знае защо ми се струваше, че с този тип можех да мина и без куртоазия. В смисъл, че никакви любезни дрънканици нямаше да го баламосат.

Веднага хванах бика за рогата още с първата фраза в мига, когато напрегнатата пауза, увиснала в купето след първите любезности, които си разменихме, малко се поразсея.

— Преди известно време сте карали по този маршрут моя съпруг.

— Спомням се.

— Значи сте го запомнили?

— Не. Мадам Печенина ми каза.

— А без нея нямаше ли да се спомните?

— Едва ли. Карам руски туристи всеки ден. Този не беше от най-запомнящите си.

— Защо?

— Защото мълчеше.

— През целия път ли?

— Общо взето, през целия път.

— А придружителката му?

— Тя пък съвсем.

— Защо?

— Това, разбира се, не е моя работа, но останах с впечатлението, че мадмоазел говори само по негова заповед. А той мълчеше.

— Значи те не разговаряха дори помежду си, така ли?

— Поне аз не съм чул.

— И колко време пътувахте.

— Около час и половина. Точно толкова, колкото ще пътуваме и днес. Надявам се. Ще се обадите ли на мадам Печенина?

— По-късно — заявих с тон, който не търпеше възражения и се обърнах демонстративно към прозореца.

Но не беше чак толкова лесно да се отървеш от Майя.

Още не бяха изминали и две минути, откакто се отдалечихме от хотел „Риц“, и настойчивото звънене на мобилния, принуди моя сериозен шофьор да вземе апарата.

— Мадам Печенина ви търси.

Щом ме търси — добре.

Нямах никакви основания да се държа грубо с Майя. Но нямах и никакво желание да разговарям с нея. Какво да правя?

Гласът в слушалката звучеше развълнувано и дори изплашено.

— Какво става?

— Нищо. Срещнах един познат в самолета.

— А не можа ли да се обадиш, да предупредиш или поне да кажеш на шофьора?

— Нямах възможност.

— А той разбра ли това?

— Разбра го. Бях страшно пияна.

— И таз добра…

— Имам пълно право. Първо, аз съм свободна жена. Второ, аз съм на почивка. И изобщо…

— Трето, това изобщо не бива да ме интересува, нали.

— Не съм казала нищо подобно.

— Но си го помисли. Както и да е. Да го забравим. Надявам се, че вече се движиш по маршрута си?

— Точно така.

— Сама ли си?

— С шофьора, разбира се.

— Имах предвид твоя познат.

— След два часа той…

— Какво?

— Вече ще бъде далеч от тук.

— Ще напусне Франция, така ли?

— Точно така. Ще иде на някакъв далечен остров — излъгах неизвестно защо. Не знаех защо го правя, но го направих уверено.

— В момента сезонът не е подходящ за островите. Казваш, че това е стар твой познат, така ли?

— От миналия ми живот.

— Познавам ли го?

— Не. Сприятелихме се след като завърших института.

— Ясно. А той не се ли изненада от пътуването ти?

— Че защо трябва да се изненадва? Замъците край Лоара са много популярен маршрут. Нали ти също твърдиш така.

— Имах предвид спецификата на пътуването ти.

— Не. Защо. Срещнахме се случайно и случайно се разделихме…

— Така е. Значи ти си добре?

— Боли ме главата.

— Хм, помоли шофьора да спре до най-близкото бистро и изпий една чаша червено вино.

— По-добре да изпия една бира.

— Във Франция това не е прието.

— Добре, тогава ще пия вино.

— Това ще те оправи. И поспи малко. Пътят не блести с кой знае каква красота.

— Слушам и изпълнявам.

А той, гаднярът, слушаше много внимателно.

— Искате ли да хапнете? — Искаше да каже „да си угасите махмурлука“.

— Не искам.

Не исках и да говоря.

За какво да си говоря с него?

Идеята да поспя ми се стори най-симпатична.

Събудих се внезапно, изведнъж.

И веднага остро почувствах, че нещо в околния свят се е променило, нещо, което в крайна сметка ме бе събудило.

Всичко се изясни много бързо.

Мерцедесът стоеше или по-точно беше спрян и дори малко попритиснат до канавката от една полицейска кола.

Моят мрачен шофьор отговаряше едносрично нещо на въпросите на русия жандармерист, а другият полицай — кльощав върлинест мъж с черна коса и класически галски нос, обикаляше замислено колата, гледайки в краката си, сякаш търсеше нещо в праха на пътя.

Пътят наистина беше прашен и тесен, с две не много широки насрещни платна. Нещо като руски път от средна ръка.

Огледах се и в същото време разкърших изтръпналите си крака.

Изглежда жандармеристите ни бяха спрели в момента, когато колата бе тръгнала да излиза от извънградското шосе, за да завие по този тесен междуселски път.

Боже мой, може би те бяха ни преследвали, бяха препускали след нас и бяха ни натикали в това затънтено място…

Всъщност това бяха пълни глупости, просто в просъницата главата ми раждаше класически холивудски сюжет.

Ние бяхме във Франция.

И по всичко личеше, че нещата щяха да свършат мирно и кротко, защото русият жандармерист любезно ни пожела приятно пътуване.

— Какво беше това?

— Проверка на документите.

— Винаги ли правят така?

— Не бих казал. Кой знае кой вятър е довял тук тези ченгета. Защото… Те просто нямат никаква работа тук. Това е доста затънтено място.

— Наближихме ли вече?

— По този път ще стигнем за двадесетина минути. А по шосето щяхме да стигнем за пет. Имаше два варианта, но вие спяхте. И аз сам направих избора.

— Какви са тези варианти?

— Можехме да минем през замъка. Там е красиво, макар че уличките са тесни. А можехме да минем покрай градчето, по нормалното шосе и да завием на светофара.

— И ние завихме, така ли?

— Току-що. И тогава се появиха тези… Майната им.

Просто си помислих, че вие искате да повторите точно маршрута. И затова избрах втория вариант.

— Антон така ли стигна дотам?

— Точно по този път.

— Добре. Продължавайте нататък.

Пътят беше типично селски, тесен и с остри завои, а тук-там в гъстата зеленина се виждаха самотни покриви на къщи.

Мястото беше много затънтено.

„След това изведнъж се озовах… на един неравен и тесен селски път. Който беше много кален. Защото валеше дъжд. Много силен. Проливен дъжд. Пелената на водата застилаше предното стъкло“.

В момента определено не валеше дъжд, но пътят като че ли беше същият.

— А случайно да си спомняте дали, когато миналия път сте карали мъжа ми оттук, валеше дъжд?

— Не помня. Всъщност може и да е валяло. Беше през нощта. Той тръгна направо от летището.

— Да, зная… А случайно да сте заседнали в някаква дупка?

— Да сме заседнали ли? Откъде ви хрумна това, мадам? Аз много добре познавам този път. Той не е от най-хубавите, но няма чак такива дупки, че да заседнеш в тях… Няма нищо такова.

— Да. Колата ви е хубава.

— Не се оплаквам.

А пък, доколкото си спомням, Антон се оплакваше, че се е возил в нещо допотопно, което всеки момент можело да се разпадне в близката локва.

Дали това беше авторска измислица или душевно състояние? Сега вече нямаше как да разбера това.

Пък и не беше чак толкова важно.

В това време пътят стигна до помпозен портал от ковано желязо. Който, между другото, беше широко отворен.

Спомних си, че при Антон всичко изглеждаше съвсем другояче.

„В това време пътят свърши пред една порта.

В бледата светлина на фаровете различих плетениците от ковано желязо. Дори отдалече се виждаше, че е много стара.

Значи бях стигнал. Или по-точно бях доплувал. Точно така.

Натиснах клаксона няколко пъти. Почаках малко. Отново натиснах клаксона. Последва тишина. Само дъждът барабанеше монотонно по покрива и плющеше по стъклата. За нищо на света не ми се щеше да изляза навън. Но осъзнавах, че трябва да го направя.

И излязох.

Студената вода обля главата ми, стече се под яката ми и замъгли очите ми.

Въздухът беше… Точно така! Напоен със свежест и аромат на мокра трева… Точно както ми се бе сторило преди малко на пустата улица, обляна с мъртвешка неонова светлина.

Краката ми бавно потънаха в рязката кал. Сбогом, обувки! Сбогом, панталони! Няма значение. Джвакайки силно в уличната кал, стигнах до самата решетка, за по-сигурно се хванах с ръце за нея и дори опрях чело на студеното мокро желязо.

Потръпнах от студ.

И веднага ме осени, сякаш студът избистри главата ми.

Това беше гробище!“

Това също беше измислица.

Защото отвореният портал гостоприемно ни канеше час по-скоро да влезем под сянката на засенчената от клони алея на парка.

Всъщност ако човек се замисли, дали имаше голяма разлика?

Постарах се да не мисля.

Пътеката беше посипана с чакъл, от двете й страни имаше грижливо подкастрени храсти, цветя в потъмнели от дъждовете каменни вази на огромни, засукани нестандартни крачета в стил ампир.

И дантелена сянка на старите клонести дървета.

Това определено го имаше при Антон. По същия начин или по подобен.

Пътят продължаваше под лек наклон и малкият замък Manoir се появи сред буйните зелени листа — семпъл, изчистен и без каквито и да било архитектурни завъртулки. Само с по една кокетна куличка в четирите края.

Срещу него се издигаше масивна сграда.

Вече знаех какво е това — фермата. Или селскостопанският двор, преустроен в „римски стаи“.

Бившата вила на бившата императрица беше някъде тук, под плодородната земя.

Огледах се, за да зърна нещо неизбежно, което със сигурност трябваше да видя и моментално го открих — това бяха отломките от дорически колони и някакви стари сиви камъни.

Между фермата и Manoir имаше само пръст и две клонести дървета.

И нищо повече.

В това време колата спря пред отворения портал на Manoir, а аз дори не забелязах кога стана това.

Или по-точно спря пред дамата на прага, застанала на отворения портал.

Мрачният шофьор започна да проявява чудеса от любезност, излезе от автомобила и отвори вратата пред мен.

— Bonjour, madame Gabriel.

Това беше собственичката. Между другото, френският му не беше много добър. Нещо дращеше слуха ми и това беше някакъв очевиден акцент. Само че той не беше руски.

Което беше странно.

— Пристигнахме, мадам.

Тези думи бяха адресирани към мен.

Той извади сам чантата ми от багажника и се отправи свойски към замъка.

Броят на прислугата изглежда беше ограничен. За да не кажа, че бе сведен до минимум.

Какво пък, никой не ми бе обещавал пищния разкош на „Риц“.

О, не! Сега беше по-добре да не мисля за „Риц“, за „Риц“… както и за всичко, което ми предстоеше.

Трябваше да насоча цялото си внимание към миналото. И се надявах това да е за последен път. Много ми се щеше да се надявам, че е така.

Дамата на стъпалата беше въплъщение на дружелюбната любезност.

Но всъщност тя беше британска. И изобщо не приличаше на френска.

„Неподвижната горна устна“, напълно в традициите на мъгливия Албион, бе разтеглена в нещо като усмивка. Нямаше никакво съмнение, че големината и степента на тази усмивка бяха програмирани още когато е била дете и то на рефлекторно ниво в някое недостъпно училище за девойки.

Носеше строг бежов костюм от туид, плътни бежови чорапи и хубави кафяви обувки с кръгли тъпи носове, разбира се, на ниски „спокойни“, както се изразяваха британците, токове.

— Радваме се да ви посрещнем, мадам Полонска. Аз се казвам Габриел и съм управител на този малък хотел. Надявам се, че ще го обикнете, както го обичаме ние.

— И аз мисля така. Толкова много съм чувала… за тези места.

— Благодаря ви, мадам. Приготвили сме стаята ви, но ако желаете, можете да си изберете друга.

— Много гости ли имате в момента?

— Тази сутрин вие сте единствената ни гостенка.

Тънките й вежди едва забележимо потрепнаха в знак на недоволство, но на мен това ми беше достатъчно, за да разбера, че тя е недоволна от случайното си признание и веднага побърза да поправи грешката си.

— Миналата нощ изпратихме последните гости. Бързаха да хванат първия полет от Париж, но още утре ще пристигнат няколко туристи, а след два дни тук ще е пълно с хора, защото в големия замък започва „Фестивал на светлината“. Може би сте чували за него?

— Нещо подобно на лазерното шоу на Жан-Мишел Жар, така ли?

— Точно така! Вълшебни картинки върху нощното небе на фона на музика от Ренесанса.

— Габи, не се опитвай да обясниш това с думи, невъзможно е. Те изобразяват в небето ту летящи птици, ту пламъци на пожар, ту кралски символи — лилии и саламандри. Женски глас пее за мечтата. Здравейте, скъпа… Добре дошла в нашия селски приют…

… Честно казано, вече си помислих, че това не беше онези жена.

Определено не беше онази, за която бе писал Антон. И дори изобщо не приличаше на нея.

Сега едва се сдържах да не възкликна нещо от сорта „Аха, ето ви и вас!“, „Значи ето каква сте била!“, „Толкова си приличате!“ И други такива… все в този дух.

Защото нямаше никакво съмнение, че втората жена, която се намеси в разговора, беше точно тя.

„Старицата с буйни коси“, според думите на Антон, беше дама на неопределена възраст, но с ярко изразена социална принадлежност или по-точно с демонстративно желание за социална принадлежност. Навремето. Отдавна. Преди тридесет и повече години.

Уудсток, Хайт, Сент Луи… Естествено, че тя беше оттам, дори и кракът й да не е стъпвал в онези райски селения.

Беше рожба на благополучни и благонадеждни буржоа, което се смяташе за дете на цветята. И на свободата.

Едно от онези момичета и момчета, които са се появили на ягодовите поляни от почтени домове, за да смутят за малко света и… след едно десетилетие да се върнат обратно към благополучното битие на предците си. Естествено, с изключение на онези, които са стигнали прекалено далеч във виртуалните дебри на измислените гори, заблудили са се и са останали там. Завинаги.

За щастие повечето от тях са се върнали.

Като тази жена с буйните коси.

Заживели са мирно и тихо под покрива на малко по-овехтели си бащини домове, обзавели са се с потомство и напълно са се лишили от устрема на романтичната свобода и свободната романтика.

Костюмът от туид беше символ на британското образование.

Двете трябваше да си разменят ролите.

Дамата в кафеникави тонове беше по-подходяща за ролята на майка.

А другата — онази със затлъстялото тяло и бузесто лице, която въпреки месата си беше доста подвижна, с буйната коса на ситни изкуствени къдрици, прибрани с черна кадифена диадема, увенчана с голяма пеперуда от блестящ шифон, колкото и да е странно можеше да мине за нейна дъщеря.

Или поне имаше вид на същество, което се подчинява, което е разглезено и което всеки момент е в състояние да изтърси някаква глупост.

Дори и сега тя успя да започне разговора от онзи деликатен момент — интересно защо ли? — който само преди няколко секунди дъщеря й подмина с доста напрежение.

— Извадихте страхотен късмет. Габи каза ли ви вече? Ще се наслаждавате на тукашните красоти в пълна самота. Като истинска господарка на замъка. Страхотно, нали?

— Прекрасно.

— Разбира се, че казах, мамо. Но, за съжаление, това няма да продължи дълго. Още утре… Забрави ли?

— Още утре ли? А пък аз си мислех, че имаме още сума време… О, господи!

Последното изобщо не беше казано заради това, че бе изпаднала в конфуз или че трябваше да прикрие неудобството.

Доколкото разбирах, майката не изпитваше никакво неудобство и изобщо не долови деликатния момент.

А имаше ли пиколо?

Може би всичко това се привиждаше само на мен и леката досада на жената с костюма от туид беше съвсем обяснима. Че кой управител е доволен, когато хотелът му е празен?

А сега майката се косеше заради огромната лъжа, в чийто център се бе озовала. В ръцете си държеше дебел градински маркуч. Очевидно, за да се запознае с мен, мадам бе прекъснала сутрешното поливане. И, естествено, от него продължаваше да тече тънка струйка вода.

И ето, че се образува локва. Обувките й бяха мокри. Както и краищата на необятната й пола с много волани от пъстър сатен и дантели.

Дъщерята поклати съкрушено глава. И в очите й проблесна известен укор. И нещо като извинение, адресирано към мен, от сорта на: нали разбирате какво става, когато родителите са на възраст…

— Трябва да се преоблечеш.

— Глупости. Ей сега ще изсъхне. Трябва да покажа стаята на гостенката и да я нахраня. Хващам се на бас, че горкичката е тръгнала толкова рано, че дори не е успяла да изпие една чаша кафе.

— Точно така, мадам. Но, разбира се, с удоволствие ще почакам…

— Нали ви казах, че това са глупости! Няма да чакате. Последвайте ме, скъпа. А през това време Габи ще оформи настаняването ви.

Габи не се впусна да спори. Взе паспорта ми, кредитната ми карта, застраховката ми и още два документа, подготвени от Майя, и се оттегли с уверена и тежка крачка.

Докато гледах след нея, си помислих, че това беше грешка.

Разбира се, грешката беше нейна.

Защото дори и мадам Габриел да не криеше нищо злонамерено и просто да смяташе, че няма нужда да разкрива всички тайни на своето заведение пред всеки срещнат, все пак очевидно не биваше да оставя приказливата си майка насаме с гостенката поне през първите минути на запознанството им.

Колкото до моите планове, може да се каже, че извадих късмет.

Само че се чудех с какво да започна.

Например дали двете дами знаеха какъв ми се падаше Антон?

Предполагах, че знаеха.

Естествено, никоя от тях нямаше да си позволи да зачекне тази тема. Но ако аз направех това в прилив на внезапно откровение, събудени спомени и дори обида… Старицата можеше веднага да се разприказва.

Вече влязохме вътре.

И аз… моментално можех да затворя очи, защото виждах…

„… голямата стая с тежка дъбова маса по средата. С масивни столове, тапицирани с овехтял плюш. С опушената камина. С истинско голямо огнище, в което навремето са въртели на шиш и са препичали тлъсти животни. Стената над него беше украсена с дърворезби.

Тук май че се хранеха и сега. Някъде наблизо беше кухнята, откъдето се носеше апетитна миризма на печено месо и дъхави подправки…“

Всичко беше точно така.

В това време веселата старица говореше без да спира. Напевната й непресекаема като малко изворче в тревата реч по някакъв изумителен начин побираше в себе си страшно много неща, ако не и всичко. Историята на замъците и постройките, скрити дълбоко под земята, нещастната Попея Сабина, мрачната кралица Катерина Медичи, която се оказа, че също почитала тези места, а сред тях — простичкото меню на селската закуска, която веднага могат да приготвят за мен.

Избрах си пресен гъши пастет, малко домашно масло, зелена салата, подправена с лимонов сок и посипана с кротони и, естествено, бутилка домашно червено вино. А след това — и кафе.

— Ще изпиете ли една чаша с мен?

— С огромно удоволствие.

Тя сервира чевръсто масата.

Не зная за готвачите, но тук със сигурност нямаше сервитьори или поне обикновени прислужнички.

Или те се появяваха само на обяд и на вечеря.

Но на мен ми беше все едно. Храната беше на масата и ето, че веселото „чин-чин“ вече ознаменува началото на нашето приятелство.

Моментът беше съвсем достоен за начало.

* * *

— Вероятно от туристическата агенция са ви казали, че аз съм тук, защото моят покоен мъж съвсем наскоро посети тези места…

— О, да… Горкичката. За щастие, на мен досега не ми се е наложило да облека вдовишки дрехи. Слава богу, Жак е жив и казват, че живее някъде в Лион… Ние не поддържаме отношения. По настояване на Габи. Но аз ви разбирам. Вие сте толкова млада. Обичахте ли го?

— Не много.

— О?!

— Пък и нали той не беше сам тук?

— Е, това все още не е повод за сериозен конфликт. Мъжете имат такава нагласа…

— Не придавах кой знае какво значение на това.

— Правилно, скъпа. Свободата е много по-ценна стока от оковите. По принцип и двете страни ги ценят. И дори може би те ги ценят повече от нас. Значи вие сте решили да повторите неговото пътуване, така ли?

— Да… Защото има една доста любопитна история. Покойният остави един пътепис.

— Боже мой, колко интересно! За нас ли е писал? Всъщност не се съмнявам. Щом е бил тук, няма как да ни е пропуснал.

— Не ви е пропуснал.

— Умирам от любопитство. Какво е мислил за нас? Какво впечатление сме му направили?

— Нали няма да се обидите, ако ви кажа, че сте му направили малко странно впечатление.

— В никакъв случай. Честно казано, очаквах нещо такова…

— Мамо! Остави госпожа Полонска да закуси на спокойствие! — Все пак туидената Габриел беше нащрек.

— Успокой се, скъпа, просто си говорим. Можеш ли да си представиш — господин Полонски е оставил пътепис, посветен на нашия дом.

— Много мило от негова страна. Ето вашата карта, мадам Полонска. Естествено, всичко е наред. Ето застраховката. Ето и ключовете от стаята. — Тежкият ключ от ковано желязо полегна с тих звън до чинията ми. Той беше череп, лят и може би се бе запазил от времената, когато в полумрака на тукашните спални си бяха доспивали именитите посетители или изобщо не си бяха доспивали, а се бяха отдавали на любов и коварство — бяха правили заговори, бяха изпадали в ревност и бяха забърквали отрови.

— Трябва да ви кажа, скъпа, че нашите гости не заключват вратите си, освен от вътрешната страна през нощта. За да се пазят от призраците… — Майката се разсмя високо и заразително.

— А тук има ли призраци?

— Че как иначе! На такова място! Едва ли щяхме да се уважаваме, ако нямаше…

— Моля те, престани. Може би мадам Полонска не споделя възторга на твоите фантазии. Разбира се, че няма никакви призраци. Единственото вярно нещо е, че нашите гости наистина не заключват стаите си. Всъщност ако вие сметнете за необходимо…

— И мосю Полонски ли не я заключваше?

— Извинете, какво казахте? А, да, мосю Полонски… Доколкото си спомням, не я заключваше.

— Доколкото си спомням, той не само не заключваше стаята си, но и не се заключваше от вътрешната страна, макар да не беше сам…

— Мамо!

— Престани, скъпа, вече обсъдихме този въпрос с госпожа Полонска и стигнахме до извода, че мислим еднакво.

— И въпреки това…

— Остави ме да довърша!

— Боя се, че точно това не бива да става!

— Но аз искам!

— Позволете ми все пак да изслушам майка ви.

— Да, разбира се, макар да не мисля, че тя ще ви каже нещо изумително.

— Може и да си права. Няма нищо особено… Просто исках да кажа, че мосю Полонски не само не се заключваше нощем, но дори обичаше да се разхожда из къщата. Може би за да търси призраци! — Тя отново се разсмя от сърце.

— И успя ли да намери?

— Това вече не зная. Понякога имаше странен вид.

— Мамо, какви глупости говориш! Предполагам, че мъжът ви… Тоест извинете, покойният ви мъж просто е страдал от безсъние. Спомням си, че дори ми поиска лекарство. Това е.

— Може и да си права, скъпа. Не ми се сърдете, мадам, понякога фантазията ми се развихря. Искате ли още кафе?

— Не, благодаря.

— А искате ли да си починете?

— С удоволствие бих поспала два часа.

— Няма проблеми. Тук никой няма да ви обезпокои.

Тя като че ли бързаше да се махне час по-скоро от масата и да ме отведе далеч от всевиждащите очи на Габриел.

Но го направи мълчешком.

Ручеят, който неуморно ромолеше в прохладното и леко намирисващо на прахоляк пространство, секна.

Но в момента не ми беше до ручея, защото Стълбището беше пред мен.

Виждах същото, което бе виждал Антон.

„Тясно вито стълбище без перила с грапави пясъчни на цвят стъпала. Същите като стените. Без каквато и да било мазилка и други модерни щуротии.

Свещите в кръгли стъклени купички бяха сложени върху самите стъпала. Живата плаха светлина се плъзгаше ниско по каменната повърхност и сякаш ме мамеше нагоре…“

А после следваше: „Понечих да тръгна. Но не успях!“

А аз успях веднага.

Стъпалата наистина не вдъхваха доверие. Бяха протрити и в същото време грапави. И бяха толкова стръмни, че от време на време беше трудно да налучкаш следващото тясно, прилепнало до стената стъпало без перила.

Стъпалата определено бяха опасни.

Ако тичаш по тях през глава. Като в същото време не си на себе си.

А иначе може би просто не бяха много удобни. И толкова.

В това време старицата не издържа на дългото мълчание.

— Тази стълба не е много удобна, но си има свой чар, не мислите ли? Като всичко от преди много векове. Освен това ние няма да се качваме високо, а само на втория етаж. Там стаята е готова.

— А горе какво има?

— Горе ли?

Дъхът ми спря.

Сега ли? Между другото? Мен? Посред бял ден?

Но ако тук изобщо трябваше да започне нещо, това беше точно сега.

И вероятно щеше да стане дума, че горе няма нищо, макар че спиралата определено продължаваше нагоре, защото виждах светлината в тясното й пространство…

— Горе има частни стаи.

Възстанових бавно дишането си.

Студеното разочарование изпълни душата ми.

— Частни ли? Искате да кажете — ваши?

— О, не. Ние не сме собственици на тази къща. Просто я пазим. И в същото време сме обслужващ персонал.

— А кои са собствениците?

— Собственичката. Тя не идва често тук. Всъщност това никога не се знае със сигурност.

Сърцето ми отново прескочи.

— Как така?

— Тя си има свой вход, свои ключове и свои навици. Никога не предупреждава никого предварително. Какво да се прави? В края на краищата тя е господарката тук, нали така?

— Разбира се. А как се казва?

— Мамо! Пак досаждаш на мадам Полонска с приказките си! — По някакъв начин бдителната Габриел се озова на втория етаж преди нас. — Последвайте ме, мадам. Вашата стая е в дъното на коридора.

Изоставих със съжаление пясъчното стълбище и приказливата старица, като все пак успях да забележа, че входът към третия етаж наистина беше препречен с тясна ивица избеляло кадифе.

„… кадифеното въже. Дебел… шнур, опънат напреко на стъпалата“ — бе отбелязал Антон.

Между другото, това звучеше съвсем точно.

— Това е вашата стая, мадам. Тя е една от най-изисканите в замъка. Това са били покоите на Катерина Медичи.

Стаята ме посрещна с гъст полумрак.

Причудливите витражи по тесните прозорци бяха направени от тъмни парчета стъкла предимно в червени и тъмновиолетови тонове. Вероятно дори и най-силното слънце едва успяваше да проникне тук.

Вътре имаше много черни предмети — огромното легло и спираловидните колони от черно дърво, които крепяха балдахина от тежко черно кадифе.

Имаше и тъмни широки кресла и тъмна резбована тоалетна масичка. А голямото старинно огледало проблясваше слабо в мрака.

Подът беше покрит със старинни керамични плочи. Естествено, те също бяха тъмни, матови и грапави. Сякаш хилядите крака на обитателите на тези покои по някакъв странен начин се бяха отпечатали в древната глина.

Тук някъде бяха и стъпките на Антон.

А сега бе настъпил мигът и моите стъпки да останат във вечността.

Във въздуха витаеше лек аромат на горчиви треви. Тази обител беше много подходяща за една кралица отровителка. И по този въпрос нямаше спор.

Но в момента аз изобщо не мислех за нея.

* * *

— Мадам Габриел!

— Да, мадам?

— Как се казва собственичката на този замък?

— Как е името й ли? Защо питате, мадам?

— Струва ми се, че се познаваме с нея.

— Едва ли. Всъщност ще ви го кажа. Тя се казва Вирджиния Саби.

— Вирджиния ли? Струва ми се, че това звучи почти като Виргиния.

— Може би. Последното е по-скоро на английски.

— Името не е ли френско?

— Вероятно не е. Това ли е всичко?

— Да, благодаря.

Не можех да повярвам.

Това беше почти невъзможно.

Но заспах моментално, веднага щом положих глава на възглавницата. Последното усещане, което запомних, беше приятното докосване на коприненото бельо върху кралското ложе — хладно, хлъзгаво и, естествено, черно.

Сънят не ме споходи веднага.

Именно сънят, а не безпаметството, в което, без да се замислям потънах веднага с главата надолу като в тъмните води на блато.

Сигурно бях лежала доста дълго в нежната кралска коприна, защото в стаята вече не цареше полумрак, а тъма.

Слабата, вероятно лунна светлина все пак проникваше през тъмните стъкла на витражите и по черното играеха едва различими тъмночервени и тъмно виолетови сенки.

Все още спях или по-точно едва се промъквах през лабиринтите на собственото си подсъзнание, опитвайки се да проникна в онзи сън, който ме дебнеше стаен в прохладното пространство на покоите на Катерина Медичи.

Но вече със сигурност знаех, че той ме чакаше и че беше обитаем.

Оказа се, че е точно така.

Отворих очи с ясното съзнание, че спя и видях контурите на човешко тяло, седнало в краката ми на крайчеца на леглото.

— Антон?

— Още ли искаш да го видиш?

Беше Вива.

— Не. Поне сега това е много по-различно, отколкото преди. Просто това щеше да е логично…

— Логиката е вашата религия.

— Май, че е така.

— Още ли не съжаляваш за това?

— Какъв смисъл има да съжалявам? Искам да променя нещата.

— Какво пък. Ти вече си се променила.

— А ти не си.

Това беше истина.

Сега, когато окончателно заспах, я виждах добре.

Тъмата на кралските покои не ми пречеше.

И Вива беше млада. Почти такава, каквато я видях за пръв път на третото или четвъртото денонощие след вълшебното си завръщане към живота.

Странно защо не се бе появявала преди при мен?

Никога не се бях замисляла за това, а сега това като че ли нямаше значение?

И все пак попитах:

— Защо не дойде при мен веднага? Като Георгий?

Бяха минали повече от двадесет години, но тя веднага разбра въпроса ми.

— Защото вече го имаше Антон.

— Веднага ли?

— Фактически още първата вечер, след като те зашиха.

— Обичаше ли го?

— Не, никога. Отначало го съжалявах, потисках болката си. Отмъщавах си на Георгий.

— Той изневеряваше ли ти?

— Колкото всички останали. Но аз не му отмъщавах за изневерите. А за товара. Защото той се изплаши. Макар и мислено. Разбираш ли? Изплаши се дълбоко в себе си и прехвърли цялата вина върху мен.

— Но той осъзнаваше това.

— Зная. И трябваше да изляза от този кръг. Да го разкъсам. Струваше ми се, че поредицата от обиди и оскърбления може да бъде пресечена само от още по-силно оскърбление. Клин клин избива. И Антон се появи тъкмо навреме.

— Винаги ли си знаела това?

— Знаела съм го подсъзнателно.

— А после какво стана?

— Когато той ме зарязали? Обзе ме ярост. Този хлапак, този храненик… това парче глина, изваяно от мен. Как посмя? Освен това аз знаех всичко за теб.

— Той ли ти каза?

— Не. Никога не би ми казал такова нещо. Беше много предпазлив. Разбрах го сама, досетих се от начина, по който се оформяха отношенията ви. А освен това анализирах контузиите ти. Това не беше чак толкова трудно. Антон извади късмет, че нямаше експертиза, а Георгий беше превъзбуден и не обърна внимание на дребните неща.

— Ти каза ли му?

— Да. Мислех си, че това е скрит коз за мен. А той се разсмя: „Кой ще се рови в това сега? Кой ще повярва? Тя при всички случаи ще каже каквото трябва. Дори и да я изтезават“.

— Защо е бил толкова сигурен в това?

— Ти би трябвало да знаеш по-добре. Да, аз бях обзета от ярост. Бях безсилна, както пишат в лошите романи. И си отидох с тази ярост. Нямаш представа колко трудно е това.

— Георгий каза, че накрая си викала само Антон.

— Не го виках, а го проклинах. А Георгий… Той също си получи заслуженото.

* * *

За миг изгубих нишката на разговора.

Понякога насън става така, сякаш се скъсва някаква брънка, веригата се разпада, а после се връщаш към онова, което се случва, и напипваш парченцето. А понякога започваш съвсем отначало.

И този път стана точно така.

Аз се върнах. Вива продължаваше да стои до мен.

Толкова много неща трябваше да обсъдим, да уточним и в края на краищата да разберем. Включително и най-важното — последното послание на Антон, тяхната среща и тайното проблясване на Стълбището.

Но се задейства още един неотменим закон на сънищата — пълната липса на логика.

Логиката е религията на реалността.

А сънищата са алогични.

И започнах от онова, на което като че ли изобщо не му беше дошло времето.

— Дан за ангелите. Знаеш ли какво е това?

— Разбира се. Струва ти се, че е същото, така ли?

— Точно така. С течение на годините нашите души също…

— Отдават част от себе си. Част от диханието си. Своята дан.

— И стават по-силни.

— Така е. Но не всички.

— Като коняка. Който, например, е ферментирал прекалено дълго и е станал горчив…

— И дори се е вкиснал, вмирисал се е и е станал отровен и смъртно опасен.

— Да не би проблемът да е в бъчвата?

— Включително и в нея. Но предимно е във винопроизводителя и в гроздето. А освен това, в околната среда слънцето, дъждовете, ветровете. И в самата дан, която се отделя.

— На кого принадлежи тя?

— Това не може да се каже със сигурност, момичето ми. По принцип, тя принадлежи и на двамата. И на единия, и на другия. Въпросът е на кого ще се хареса. А те са капризни. И придирчиви също като нашите винопроизводители.

— Вашите ли?

— Надявам се, че са наши.

— Благодаря.

— Чакай малко. Това не ми предстои чак толкова скоро. Би трябвало да ги кажа да си вървиш. И изобщо не биваше да идваш тук. Между другото, ти отново тръгна след него, а пък уж искаш да промениш всичко.

— Искам. Но сега няма да си ида. Струва ми се, че…

— Струва ти се… На теб изобщо твърде дълго много неща само ти се струваха. Но сега наистина не бива да си отиваш. Сега върви напред. Само че не се бой. Не се страхувай от нищо. Тогава може би…

— Какво може би?

— Вашите винопроизводители…

— Мислиш ли, че това може да се отмени? — отклоних се отново от същността, макар че най-важното вече се очертаваше…

— Онази дан за ангелите ли? Зависи какво имаш предвид. Едва ли можеш да отмениш безтелесното дихание на вечността.

— Тогава какво?

— Той ще разбере. Ако днес не се изплашиш.

И толкова.

Отидох си. Потънах в забрава.

А сънят секна пак така внезапно и изобщо не беше ясно как е дошъл.

Наоколо нямаше нищо, а до мен нямаше никого.

Самотата в прохладното пространство на кралските покои беше малко прашна и изпълнена със слабия аромат на горски треви.

Не се събудих изведнъж и веднага като от звънене на будилник и телефон, но нещо извън мен настоятелно ме изтръгна от съня.

И ми каза: събуди се!

Отворих очи.

Ама, че странно.

Беше красиво, малко страшно, но омагьосващо — в полумрака на спалнята палуваха отблясъците на рубинено червената и тъмно виолетовата светлина, сякаш някакво невидимо същество неизвестно защото даваше сигнали отдалеч и си играеше със светлината, създавайки знаци и символи, които бяха известни само на него.

Полежах около минута, наслаждавайки се на тайнственото видение малко обезкуражена, но не много изплашена.

И по-скоро заинтригувана.

Но след това си спомних, че на два пъти ме предупредиха за лазерното шоу „Фестивал на светлината“. Вярно, то май че не беше днес, а през идните дни. Но може би това беше репетиция.

Широко отвореният прозорец с витражите сложи всичко на мястото му.

Тайнствените рубинени отблясъци изчезнаха, лилавите светлини се стопиха и стана съвсем тъмно, но на другия край на местността, на около седемстотин метра по диагонал много добре се виждаше тържественият замък.

И увеселителният спектакъл се разиграваше точно там — десетки лазерни лъчи рисуваха сложни плетеници върху белите стени. Магическа синя светлина пронизваше черното небе.

Музика не се чуваше. Вероятно репетираха без нея, но според мен така дори беше по-добре.

Цареше тишина.

Щурците свиреха.

Беше нощ.

Часовникът ми показваше 23:45.

Какво пък, това беше най-подходящият момент да тръгна по пътя на скъпия Антон, по онзи път, който го е викал и в същото време го е плашел.

Трябваше да го измина, но не бях забравила, че най-важното бе да не се страхувам.

Както в приказката.

Това би могло да изглежда забавно, но аз наистина се чувствах зле.

Тежката врата на покоите се отвори веднага. Вероятно кървавата Катерина също е обичала да броди нощем. Имала е нужда от това заради враговете си, заради заговорниците и заради отровите. За да въздаде всекиму според делата. Нощем, разбира се, нощем. И то безшумно. Затова масивната врата беше толкова лека. А пантите й бяха смазани.

Разбира се, тесният коридор беше пуст, но не беше тъмен. Пътечката от свещи, поставени на пода, показваше пътя. Значи нощем тук украсяваха не само стълбището с гирлянди от жива светлина.

Причудливите сенки потрепваха по древните сводове…

Най-сетне стигнах до края на коридора, където беше блестящото стълбище. Просто този обикновен замък, предназначен само за почивка на ловците, беше съвсем малък.

А може би тъкмо обратното. Понякога вечността се шегува много странно. И центърът на вселената е само едно-единствено и затова незабележимо звено, което свързва световете?

Стълбището.

„С нас е Бог, с нас е силата на вярата!“ — казах си, разбира се, наум.

В гробовната тишина на спящия замък стъпих предпазливо на първото стъпало и… Не почувствах нищо, освен леката изненада, че кадифеното въже, което отделяше частната територия, вече го нямаше.

Всъщност това също беше обяснимо. Може би загадъчната собственичка Вирджиния Саби си беше дошла.

И как ли щях да изглеждам в очите й аз със среднощното си посещение: „Permettez-moi de me presenter, madame… Probablement, vouz etiez la maîtresse de mon mari.“[1]

Но нямах път назад.

Изкачих второто стъпало, третото стъпало, четвъртото стъпало. И нищо не се променяше.

Странно, при Антон те бяха само седем. Значи това е била алегория? Нагоре водеха много повече стъпала.

На седмото стъпало сякаш ме шибнаха с камшик, макар че това беше само лек полъх на вятъра.

„Може би там горе… или долу се отвори някаква врата. Малкото пламъче едва забележимо потрепна. Сянката стремително се стрелна по стената. Сякаш някой се опитваше да ме надмине и тичаше нагоре. Нека си тича този смешен глупак. Аз вървях в обратната посока.“

Да, да, спомням си, че беше точно така и всичко това много приличаше на действителността.

Поех си дъх и бързо притичах през следващите седем стъпала, тъй като вече като че ли бях осмислила логиката на прогресията.

На четиринадесетото стъпало застинах.

„Пред мен със сигурност имаше отворена врата. Или прозорец. Долавях осезаема влажна прохлада. Пламъкът на свещта нервно потрепваше. Причудливата сянка се кривеше, пълзеше по стената, дразнеше ме и ме викаше. Напразно. Аз знаех пътя“.

Значи те са четиридесет и девет?

Ами по-нататък?

Не биваше да мисля и да се страхувам.

Зад мен, около мен и най-вече над мен в къщата продължаваше да цари тишина.

Изкачих следващите седем стъпала.

Вече дишах тежко.

И сърцето ми биеше тежко в гърдите. Всъщност така беше по-добре, защото, когато изпитваше мъртвешки страх, то застиваше.

„Духна вятър. Ободрителен. Свеж. Странно, но такива ветрове обикновено духат в небето. Свещта потрепваше изплашено, сянката танцуваше върху грапавата стена. Сгъстяваше се и образуваше силует. Като че ли той ми беше познат. Не биваше да се разсейвам! Трябваше да вървя.“

Нямаше никакъв силует.

Но аз също трябваше да вървя.

Стигнах до двадесет и осмото стъпало.

„Всичко внезапно стихна. Но стана още по-студено. Какво имаше долу — врата, която води към парка? Интересно. Свещта гореше равномерно. Сянката вече не танцуваше по стената. Това беше моята собствена сянка.“

Уж всичко беше точно така.

Но после…

Нещата се развиха другояче, съвсем другояче и сърцето ми вече не трептеше и не напираше да изхвръкне навън, разлюляно от неудържим ритъм.

То застина.

Защото зад мен или по-точно под мен, зад гърба си, чух нечии отчетливи предпазливи стъпки.

А горе, вместо ситните пръски на несъществуващия дъжд, за който бях напълно готова и дори разгорещената ми кожа почти го усещаше, ме облъхна внезапен порив на студен вятър.

И малките свещички угаснаха в ужас.

Стълбището потъна в мрак.

Изминаха няколко секунди. Очите ми винаги се адаптираха добре към тъмнината. „Ти си котка — казваше Антон, — определено принадлежиш към семейството на котките“.

Така или иначе със зрящите си котешки очи ясно видях в тъмата онова, което би трябвало да видя по-рано, преди последните седем стъпала.

Това беше един силует. Познат.

И, разбира се, това не беше Вива. Днес вече се видях с нея.

Това беше Антон.

— Ти ли си?

— Да, разбира се.

Най-неочаквано той хукна рязко напред.

Сянката се приближаваше към мен много бързо. Сянката настъпваше отдясно, сякаш искаше да ме притисне и размаже върху грапавата стена, а може би да ме сграбчи смъртоносно и да ме повлече някъде зад границата, разделяща двата свята. Зад онази съмнителна и незабележима граница, в която най-неочаквано, подчинявайки се на нечия странна фантазия, се бе превърнала грапавата древна стена в малкия стар замък.

Съзнанието ми реагира с ужас и с почти несъзнателен животински импулс — с желанието да се отместя и да отскоча колкото се може по-далеч встрани.

А там…

„Само не се бой, не се страхувай от нищо“ — достигнаха до мен някъде отдалеч думите на Вива.

Да не се страхувам, така ли?

Клекнах бавно на стъпалата, а съзнанието ми се замъгли, защото сянката надвисна съвсем близо до мен.

Но долу, зад мен някой оглушително изкрещя. Значи чуждите предпазливи стъпки в глухата тишина не ми се бяха счули.

— The step has more, Mr. Polonsky! I shoot![2] — извика гласът кой знае защо на английски.

Но аз забелязах всичко това малко по-късно.

Защото почти едновременно с крясъка зад гърба ми нещо силно проблесна.

Ослепителната светлина накара сянката да отскочи рязко назад и да вдигне ръце към лицето си…

Това беше достатъчно. Предателските стъпала на древното стълбище наистина бяха дяволски опасни.

Миг след това затворих очи и за щастие не видях нищо от онова, което се случи после. Само го чух.

Това беше отчаян вик, пулсиращ от ужас и ярост.

— Мръсница! — изкрещя Антон.

И не успя да каже нищо повече.

„… небето се отвори. Беше странно. И страшно“.

Това беше краят.

Знаех го.

— You started to remove what devil?! We have agreed — we’ll go silently. Simply to go![3] — Нечий глас отново крещеше отдолу на английски. Беше възмутен.

— Извинявай, но когато го видях… Не можех да не го заснема. Не можах да се сдържа, разбираш ли? Не се коси де, така му се пада. Добре ли си?

Направо да полудееш! Най-сетне той забеляза и мен.

— Добре съм. Дори повече от добре. Сега зная как трябва да се заснеме твоята дан за ангелите.

— Аз също.

Най-сетне той ме прегърна.

И аз май заплаках.

Масата за хранене, край която навремето бяха яли кралете ловци, сега много приличаше на канцеларско бюро.

Върху нея имаше страшно много книжа, снимки и някаква непозната, но сложна техника в куфарчета и без куфарчета.

Инспекторът беше типичен французин и дори нещо повече — типичен френски инспектор, който приличаше едновременно на Ален Делон и Жан-Пол Белмондо от някой много известен криминален филм, носеше широк светъл шлифер, безупречна риза и небрежно завързана ярка контешка вратовръзка. Говореше по телефона и в същото време ми даваше обяснения, без да вади цигарата от устата си:

— Общо взето, ние уважаваме „Salladin“. Целият свят уважава „Salladin“… — Разбира се, самият факт, че техният високопоставен служител беше тук в момента на произшествието и фактически провеждаше разследването, много опростява нещата. — Но, мадам — посочи той с широк жест затрупаната с книжа кралска маса, — всичко това тепърва трябва да се оформи. Да не говорим за това, че трябва да се преосмисли.

— Глупости. Най-много след петнадесет минути ще получа разрешението на ръководството си, а ти, приятелю, ще получиш копие от моя рапорт. И всичко моментално ще си отиде на мястото. И цялата тази камара ще придобие подреден и достоен вид и дори ще бъде сортирана в папки. — Сега вече разбирах защо моят мрачен шофьор говореше толкова странно на френски и толкова добре на руски. Той беше англичанин, който отдавна живееше в Русия. И, разбира се, не беше никакъв шофьор.

— А освен това ще бъде прошнуровано, прономеровано и дори подредено на полиците. — Това беше Фьодор. Въпреки че развихрилият се високопоставен служител на „Salladin“ едва не го цапардоса по муцуната, а френският му колега, който пристигна по-късно, без малко не му щракна белезниците, той беше в прекрасно настроение. И се опитваше да се шегува.

— Млъкни! Мрачната сянка на убийството по непредпазливост още виси над тъпата ти глава.

— Нали вече решихме, че това е нещастен случай?

— Ние решихме. Но това момче си има началство. А вашият дважди покоен съпруг може да има и покровители.

— Покойник с покровители? Това вече звучи интересно. А освен това кого са изпратили по непредпазливост на онзи свят?

— Добре де, стига с тази препирня.

— Освен това вие не говорите по същество. Да, старче, твоето началство сигурно ще прояви лоялност, аз ще получа рапорта и пъзелът ще се нареди. Но какво ще направят руснаците?

— Какво да направят руснаците?

— Наследниците на този тип. На предполагаемата жертва. Според тях, дали те ще се съгласят, че това е нещастен случай?

— Те стоят точно пред вас. Ще се съгласят.

— Sur mon Dieu! Казваха ми, че руските престъпници са по-свирепи от италианските, бразилските и китайските, взети заедно. Но в нашите затънтени места…

— Изобщо не са по-свирепи. Бих казал, че си имаме работа с криминална структура по типично европейски образец. Може би по северноамерикански. Но така или иначе, тя се основава на класически пазарни механизми. Макар че трябва да призная, че се характеризира и с известна руска специфика.

— Аха, значи трябва да признаеш, така ли?

— Трябва. Или по-точно, мога. Но изключително и само в психологически аспект.

— Само не ми говори за Достоевски.

— Защо да не ти говоря? Той е много подходящ.

— Тъй и не можах да го разбера.

— Сега ще го разбереш.

— Сигурно.

— И то из основи.

Изрекохме това почти в хор.

Двама руснаци и един британец го казаха почти едновременно на един смутен французин.

Телефонът в джоба на нашия британец иззвъня почти нечуто, но всички го чуха.

И зарязвайки приличието, всички напрегнато се заслушаха в кратките му реплики.

От този разговор зависеха много неща и изглежда те се решаваха в наша полза.

— Точно както си мислех. Ще получиш копието от рапорта утре сутринта.

— Ами ние?

— Вие няма да го получите. За вас няма разрешение.

— Тогава кажете за какво става дума.

— Или аз ще споделя съображенията си.

— Би било любопитно. Но много ми се спи.

— И съм гладен.

— Вижте какво, предлагам ви да направим компромис. Нали жандармите отведоха собственичките на това богоугодно заведение?

— Разбира се.

— Значи ще направим следното. Нали няма да нарушим кой знае колко френското законодателство, ако проникнем в кухнята и хапнем нещо леко за вечеря?

— Ще го нарушите съвсем малко. Но аз съм готов да не забележа това.

— Прекрасно. Ще приготвя вечеря. Етиен ще си затвори очите. А вие… Между другото, как се казвате?

— Алекс.

— Алекс, разкажете накратко съдържанието на рапорта си.

— Ами мистър Самойлов? И той ли ще вечеря на вересия?

— Аз ще те заснема. Ще те увековеча за историята.

— Точно това не бива да правиш. Категорично.

— Добре. Тогава няма да те заснема.

— И ще ми дадеш лентата, на която вече снима.

— Става.

— Съгласен съм.

Колкото и да е странно, приготвих хубава вечеря.

— Всичко това започна не чак толкова отдавна, преди около пет години. Мадам реши да действа самостоятелно. Отношенията й с покойния… Извинете, но ще ми се наложи да кажа не много приятни неща за вас.

— Не се притеснявайте.

— Отношенията й с покойния ставаха все по-зле, нещата определено вървяха към развод, към подялба на имуществото, а може би и към нещо по-лошо. Господин Полонски беше известен с лошия си характер и… нека се изразим така: с навика си да решава проблемите радикално. Казано накратко, мадам реши да се презастрахова. И може би да нанесе превантивен удар. Не зная. Но тя купи лиценз за разработването на диамантени находища в някаква африканска страна със собствени пари. Сделката се провали. Режимът в страната се смени, парите изчезнаха и мадам остана насаме с разярения си съпруг. Но по това време на него вече не му беше до нея, защото бизнесът му вървеше изключително зле и проблемите го връхлитаха като лавина. Трябва да отбележа, че господин Полонски умееше да си печели врагове. И да губи приятели. В крайна сметка ситуацията стигна до задънена улица. Вариантите за решаването й не бяха чак толкова много. Един от тях, например, беше куршум в челото. Без значение дали става дума за самоубийство или за отмъщение на разгневените кредитори. Или за арест, следствие и неизбежен затвор. Или за бягство от страната, скитане из целия свят под вечно насочения мерник на снайпера и то фактически без никакви средства за съществуване. Тоест всъщност той нямаше никакви варианти. Но откри един. Доста необикновен, макар че ако се замисли човек, не беше чак толкова изключителен. Да умре като след това моментално възкръсне, но вече като съвсем нов човек.

— Тоест вместо себе си да убие…

— Точно така.

— Артур Павлович Караваев…

— И да, и не. Тази история е съвсем тъмна, обилно поръсена с хероин или някаква друга дяволска дрога — нямам представа? Казано накратко, с наркотици. Братът на новата любовница на Антон Василиевич беше наркоман. Заклет. От онези, които обществото на практика е отписало и които се скитат безцелно по градове и села. И в крайна сметка изчезват някъде. Разбира се, никой никога не ги търси. А пък за нещастие този най-ненадейно се появил и се лепнал за тях и то с чужди документи. Навремето Артур Караваев бил негов приятел и също бил заклет наркоман без близки и роднини. И умрял незабелязано от свръхдоза. Както си е в реда на нещата. Ще попитате защо на нашето братче му е трябвал чужд паспорт? Дали просто ей така в пристъп на наркоманска лудост или е имал сериозна причина да се укрива? Вече никой няма да разбере това. Пък и каква полза, ако разбере? Но бездомният наркоман и то с чуждо име се оказал много подходящ за мистър Полонски. Предполагам, че самата идея за подмяната се е родила у него веднага след запознанството му с нещастника.

— Ами сестра му?

— Какво сестра му?

— Знаела ли е всичко това? И ако е знаела, съгласила ли се е?

— Сестра му… Господин Самойлов, отправете този въпрос към госпожа Полонска и тя ще ви отговори на него по-добре от мен. За съгласието, което господин Полонски умеел да изтръгва.

— Въпросът отпада.

— Е, както искате. Общо взето, планът бил прост и почти гениален.

— Не почти. А направо гениален.

— Наистина. И всичко се реализирало. Братът наркоман благополучно потънал в морските дълбини. Предполагам, че не се интересувате особено от начина, по който е станало това. Разбира се, всичко било подсигурено технически. А след това — юридически. В смисъл, че останките на нещастното братче Иванушка били обявени за останки на стария вълк — сиреч, на господин Полонски и благополучно погребани.

— Да, следите са били заличени, няма две мнения по въпроса.

— И, забележете, всички — кредиторите, отмъстителите, враговете, наемните убийци — абсолютно всички останали от едната страна на пепелището заедно с мадам, която трябвало да сърба изстиналата каша.

— Тя все още беше гореща.

— Предполагам, че е била. Колкото до другата страна на пепелището… Все пак той запазил един-двама души. Новата си любовница. Извинете, мадам. Тя била първият човек. Ясно е, че просто вече не можел да мине без нея, защото тя била сестра на убития. Но си запазил и още едно доверено лице…

— Пилето ли?

— Да. Господин Птица. Между другото, той пръв изтичал на мястото на трагедията, ридал с цяло гърло над обезобразеното тяло и, разбира се, контактувал с брата на неутешимата му възлюбена. И изобщо предполагам, че господин Полонски е искал да има свой човек сред останките на собствената си империя. Поне в качеството на наблюдател.

— Ами Майя?

— Who is Maya?

— Туроператорът.

— Не, туроператорът Майя е била привлечена малко по-късно, когато се появила необходимост от нея. А по онова време на другия бряг останали само трима. Както в нашата древна песен. Трима странници без пукнат грош. И сигурната блага вест.

— За диамантения договор ли?

— Да, госпожа Полонска, за вашия диамантен договор. Поредното правителство тепърва се канело да дойде на власт, подкрепено от редица международни организации, но най-важното било, че вече обявило, че признава всички ангажименти на вашия полковник. Всъщност това било едно от условията, защото не само вие сте била инвеститор на трагично загиналия лидер. И дори бих казал, че вие изобщо не сте била на първо място сред инвеститорите. Естествено, на този етап информацията се носела единствено във вид на слухове и хипотетични предположения. Но тя вече съществувала. Честно казано, аз през цялото време очаквах и много се надявах, че ще се досетите за това. Че нещо ще ви осени. Че ще вденете, както се изразяват някои руснаци. Защото благата вест, адресирана лично до вас, се въртеше наоколо, във въздуха. И, между другото, това беше заслужено. И вие говорехте за този договор, спомнихте си за него, отговаряхте на някакви въпроси, дори спорихте с господин Птица, но нито веднъж — знаеш ли какво, Фьодор, завързал си отношения с много тъпа жена — нито веднъж не се замислихте сериозно за това.

— Но аз разчитах на Птицата… Отначало го помолих. Той изясняваше нещо…

— И го изясни. И дори почти не ви излъга, когато ви описа ситуацията. Хипотетично. Онази, която вече се оформяше в действителност. Казано накратко, ситуацията със съживения договор радикално се променяше. Но господин Полонски вече не можеше да промени абсолютно нищо по отношение на статута си. Получаваше се пълна колизия! Де-юре той беше мъртъв, а вие бяхте единствената му наследница, което означаваше, че след няколко дни, добре, нека да е след месец или два, вие щяхте да сте единствената законна собственичка на лицензията, чиято цена в момента е астрономична. Трябва ли да споменавам, че Антон Василиевич не можеше да се примири с такъв обрат на нещата.

— Категорично.

— Стоп! — Това каза Фьодор. До този момент той слушаше мълчешком. И се мръщеше, което вече сериозно ме тревожеше. — Дотук всичко беше ясно като в учебник по нова история, по най-нова история, посветена на много новите руснаци. А сега всичко отива по дяволите. В светлината на чутото до този момент най-логично беше той благополучно да изпрати наследницата на онзи свят, като припише това на кредиторите, на враговете, на отмъстителите, на депресията или в крайна сметка на автомобилна катастрофа. Никой нямаше да се зарови да изяснява истината.

— Струва ми се, че разбирам за какво става дума. Тук започва Достоевски.

— Ти си гений, Етиен. Тук започва Достоевски.

— Или по-точно Антон Василиевич Полонски в целия му блясък. Той не можеше да я изпрати просто ей така на онзи свят с помощта на килър или на автомобилна катастрофа. Пък и не му се щеше.

— Разбирам, нали е бил голям майстор на мистификациите. Той наистина си спомняше какво си бяхме говорили през тази нощ.

— И страстен техен поклонник.

— Но тези усложнения…

— Няма никакви кой знае какви усложнения. За романа ли питате? За повестта, притчата или каквото е там… Няма да се учудя, ако той наистина е написал това тук. Настроението му е било… налага ли се да обяснявам какво? Всичко е пронизано от мрачна готика и вероятно е написано тук.

— Както и тукашният антураж.

— Точно така. Между другото, Етиен, кога е купил този замък?

— Преди пет години.

— И тогава ли е наел двете дами?

— С което си спечелил пламенната им любов. И преданост. Вярно, аз мисля, че това се нарича другояче. Дъщерята била обвинена за огромно разхищение в друг малък пансион. Предстоял й съд. Той погасил дълговете й. И й дал работа. И то много по-спокойна, защото тук никога не е имало хотел. Това бил просто един малък частен замък…

— … в който той имал намерение понякога да се отбива. Или да настанява нужните хора.

— Това е напълно в стила на Антон.

— И в крайна сметка той решил да го използва точно в свой стил.

— Ами издателството?

— Купил го преди около седем години. На принципа нека го имам за всеки случай. То било управлявано лично от господин Птица.

— И това е в стила му. Имаше един период, в който Антон правеше такива придобивки.

— И както виждаме, то му свършило работа. Общо взето, нямаше кой знае какви усложнения. По-скоро това беше любимата му игра. Нещо като конструктор. Два-три стари детайла под ръка, хитро инженерно решение и капанът е готов. Извинете ме още веднъж, мадам.

— Извинен сте. Вярно, аз кой знае защо си представям друга картина. Риболовни такъми. Две-три здрави кукички, любимата стръв, която винаги е готова. И край. Но да оставим сравненията. А каква е ролята на Майя?

— Да, Майя. Той наистина я въвлече, когато се появи необходимост. И тя веднага се озова на призива му. Мисля, че го е направила с радост.

— Но защо?! Нали Антон веднъж я изхвърли на улицата, без да има никаква вина и без дори да изслуша обясненията й. Просто я изрита като мръсно коте.

— А вие какво направихте? Не се намесихте, нали? А, между другото, тя ви слушаше за всичко и ви вярваше. Предателството на чуждия човек няма значение! Но когато ви предава близък човек, на когото сте имали доверие, нещата са съвсем различни. Особено когато веднъж ви е подал ръка. Такива обиди са много по-болезнени. И отмъщението е още по-сладко. Не смятате ли?

— Не съм се замисляла.

— А би трябвало.

— Може би. Само че, чакайте малко. Аз я избрах сама. Случайно. Можете да не се съмнявате в това.

— Не се съмнявам. Понякога случайностите също действат в рамките на разработената схема. Но можете да сте сигурна, че ако това не беше станало случайно, те щяха да намерят хиляди начини незабележимо да ви наведат на идеята да се възползвате точно от нейните услуги.

— Да, сигурно.

— Чакайте малко, всичко това е Достоевски. Но аз имам въпрос, свързан с — как го нарекохте, Алекс? — пазарния механизъм.

— Кажете, Етиен.

— Той как щеше да получи наследствени права? Имам предвид покойника?!

— Много просто. Предполагам, че скоро ще открием завещание в полза на младата лейди, което наистина ще е написано малко преди смъртта му или ще е подготвено със задна дата. Но така или иначе, негова наследница, както и на покойната мадам Полонска — тъй като съпрузите нямат други наследници — щеше да е тя. Любовницата му. Ясно ли ви е?

— Като бял ден.

— Не е ясно друго. Може би последното.

— Слушам ви, мадам?

— „Salladin“.

— „Salladin“ ли?

— От колко време следите ситуацията?

— От около пет години.

— От момента, когато подписах диамантения договор, така ли?

— Може да се каже и така. Естествено, историята с „гибелта“ на господин Полонски ни принуди да удвоим вниманието си. А освен това получихме новини и от Африка. И цялата по-нататъшна мистификация… Стана ясно, че животът ви виси на косъм.

— Ами Гена?

— Той отдавна ни сътрудничи.

— Сътрудничи ли ви или работи за вас?

— Без коментар.

— Ясно. И полицаите на кръстовището…

— Разбира се, ние подготвяхме операцията.

— Ами този тип? — посочих предпазливо с глава към Фьодор.

— О! Този тип без малко не обърка всичките ни карти. Той изхвърча от хотела като попарен почти веднага след вас. Хвана такси и обеща на шофьора толкова много пари, че онзи имаше всички основания не само да ви догони, но дори да пристигне в замъка много преди вас. Наложи се да го успокояваме. Но се оказа, че това не е проста работа. Освен това той ни допадна. Общо взето, решихме да минем с по-малко кръв и се разбрахме да действаме заедно. Получихме честната му дума…

— … която аз наруших.

— Да. И това костваше живота на господин Полонски. За пореден и надявам се за последен път.

— Той ви обеща да не снима, така ли?

— И то със светкавица. И изобщо по никакъв начин да не издава присъствието си.

— Не издържах. Кадърът беше страхотен… Извинете.

— Не разбирам за какво говорите, господа. И дами. Господин Полонски се подхлъзна на стълбите в собствения си замък. Нали вече стигнахме до това общо заключение? И нашите експерти го потвърждават.

— Разбира се.

— И още нещо, Алекс, твоят рапорт… е безумно интересен, но се боя, че…

— Вече разбрах. Не се вписва особено в логиката на твоята версия.

— Точно така.

— Тогава ето какво ще направим…

Те се впуснаха в много дълъг и изключително професионален разговор, от който не разбрах абсолютно нищо.

И изобщо не ми беше интересен.

Тук и сега се решаваше нещо съвсем друго.

Най-важното.

Всъщност както ми беше обещано в началото.

Съдбата не ме излъга и предчувствията ми се сбъднаха.

— Е, мисля, че вече е време.

Фьодор говореше съвсем тихо, но разбира се аз го чух.

И в гърлото ми се надигна гореща горчива буца.

И мъка. Вече знаех каква щеше да е тя — безкрайна и безпросветна.

Всичко се реши съвсем справедливо.

Затова просто не бях заслужила нищо друго.

Всичко беше правилно.

— Тръгваш ли?

— Тръгвам, разбира се. Но нали и ти няма да останеш тук.

— Кой е казал такова нещо?

— Аз. И ти. Някой май че се канеше да заснеме онази дан за ангелите. Някой твърдеше, че знае как трябва да направи това.

— Аз! Аз зная! Разбираш ли, аз осъзнах… Нашите души и изобщо душите на хората с течение на възрастта също дават своята дан… Което означава, че трябва да се снимат хората… Разбираш ли?!

— Шшт… Ти наистина си лекомислена жена. Да осъзнаеш такова нещо… И да не разбереш, че това е много дълга история. Че това е огромна работа. За цял живот. Ставай! Тръгваме! Всъщност не ни остава много време…

Ноември 2002 — юни 2003

Остров Kudahuraa (Индийски океан)

село Николина планина

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6651

Издание:

Марина Юденич. Дан за ангели

Руска. Първо издание

ИК „Персей“, София, 2007

Редактор: Пламен Тотев

Коректор: Митка Печева

ISBN: 978-954-9420-50-0

1

Позволете ми да се представя, мадам… Може би вие сте била любовница на моя мъж. (фр.) — Б.пр.

2

Не мърдайте, мистър Полонски! Ще стрелям! — Б.пр.

3

Защо започна да снимаш?! Нали се разбрахме, че ще вървиш тихо. Просто трябваше да вървиш! — Б.пр.

Content

Марина Юденич
Дан за ангели

Първа част Без хронология

2002

1980

2002

1980

2002

1980

2002

1980

2002

1980

2002

1980

1991–1997

1980

1997

1980–1982

1986–1996

1997

1996

1997

1998

2002

Втора част Стълбището

Първи сън

Втори сън

Трети сън

Четвърти сън

Пети сън

Шести сън

Седми сън

Трета част Дан за ангелите

Информация за текста

1