Мирча Елиаде

Младост без младост

Фантастична проза

Младост без младост

Чу камбаната на Митрополията и се досети каква беше тази нощ — да, разбира се, нощта преди Възкресение Христово! И закрачи бързо, като внимаваше да не нагази в обилно измокрената от дъжда трева. Не забеляза как съвсем ускори хода си, но само след двайсетина метра, при кръстовището, го задържа червеният светофар. Огледа булеварда, заприличал на коритото на буйна река. Светофарът премигна и в същата секунда внезапно се разнесе мощен взрив, съпроводен от ослепителнобяла светлина. Нажеженият смерч, долетял от небето, сякаш беше готов да го погълне! Замига и с усилие разтвори клепачи, здраво стиснал дръжката на чадъра си.

— Някъде наблизо трябва да е паднала мълния — каза си той. А дъждът плющеше, сякаш струите нахлуваха от всички посоки, но тялото му не усещаше нищо. Камбаната на Митрополията заби отново, а след нея подеха песента й и останалите камбани. Сред звуците на празничното Благовещение, тъй близо до него отделно се обади друга камбана — самотна и безутешна.

„Да, просто се изплаших“ — помисли си и се разтрепера. — „Трябва да е от студа“ — реши за себе си и усети, че в този момент лежи на земята, в алеята до тротоара. — „Ах, съвсем съм мокър, до кости!“…

— Повали го мълнията, с очите си видях — дочу нечий прегракнал от вълнение мъжки глас. — Май че го уби! Горкият! Всичко видях. Чакаше да премине при светофара и изведнъж пламна целият, просто за секунди, от главата до петите. И чадърът, и шапката му, и палтото! Добре, че вали, иначе щеше да изгори като сухо дърво, на въглен можеше да стане… Не вярвам още да е жив…

— Ами ако е жив, какво ще го правим?

Вторият глас идваше по-отдалече, уморен и едва ли не погребален.

— Изглежда този е бил голям грешник, след като мълнията го удари точно през тази нощ и при това съвсем близо до църквата… Нека видим какво ще ни кажат в дежурната стая.

Той с учудване установи, че не усеща абсолютно нищо, сякаш беше останал съвсем без тяло. От разговора между двата гласа се досети, че са го докарали в болница.

Но как? На ръце или на носилка? С кола ли?

— Мисля, че няма никаква надежда — дочу след малко и трети глас, също така отдалече. — Не е останало живо място по него. Дори сантиметър от кожата. И как ли все още диша това тяло, просто необяснимо. Обикновено в такива случаи…

Да, всеки знае, че ако е изгорена повече от половината кожа, няма никакъв шанс да се оцелее.

Стори му се унизително и нелепо да влиза в мислен спор с тези, които се суетяха около него. Слава Богу, че не ги виждаше — клепачите му бяха здраво стиснати. Не искаше да ги слуша… Беше някъде далече, далече — усещаше, че там е много добре…

— И какво го сполетя след това? — попита малко насмешливо тя. — Някаква друга трагедия?

— Чак трагедия не е, но нещо от тоя род. Когато човек се съсредоточи над една идея и се посвети на науката…

— И кое наричаш ти наука? — пресече го тя. — Математиката или китайския?

— И едното, и другото, както и още много други неща. Постоянно откривах за себе си различни науки, чужди езици и поред се влюбвах в тях…

Улови го за ръкава, за да не се обиди.

— Математиката, да, това го разбирам, но ако нямаш призвание за нея, просто не се захващай. Обаче китайският?

Той неволно се разсмя, защото тя произнесе твърде изразително: „Обаче китайският?“

— Струва ми се, че ти обясних. Преди две години, когато бях в Париж през есента, отидох на лекция при професор Шаван. А след това го потърсих в кабинета му. Той ме попита от колко време се занимавам с китайски и кои други източни езици зная. Няма да препредавам нашия разговор сега. Смисълът му беше в това, че ако аз за няколко броени години… не овладея, освен китайския, санскритски, тибетски и японски, със сигурност няма да стана истински ориенталист.

— Сигурно си му казал, че само китайският ти стига, нали?

— Позна! Но той възрази, че един синолог не може да мине без японския и още по-малко без другите южноазиатски езици, както и без някои диалекти. Работата обаче не беше в това.

Когато разбра, че уча китайски от пет месеца, той написа на дъската двайсетина йероглифа и ме помоли да ги прочета и преведа. Прочетох ги, както можах, и преведох нещо от тях. Тогава той учтиво ми се усмихна: „Да, не е зле! — каза. — И след като е само за пет месеца… По колко часа на ден се занимавате?“ „По шест като минимум“ „Тогава китайският език не е за вас. За него трябва да имате много силна зрителна памет… Драги приятелю! — усмихна се отново той с особената си усмивка, едновременно дружелюбна и подигравателна. — Драги приятелю, за да овладеете китайски, трябва да имате фотографска памет, подобно на мандарините. Ако нямате такава, ще ви трябват три-четири пъти повече усилия. Как мислите, дали си струва труда?“

— Значи е въпрос на памет? — попитах.

— Да, на фотографска памет — потвърди, като подчертаваше всяка сричка.

Вратата се отвори и затвори и дочу леки стъпки и някакви непознати гласове.

— Да видим какво ще каже Професора. Ако питате мен, аз често ще…

Държаха на мнението си! Било невъзможно! Понрави му се този глас. Издаваше млада, жива, отзивчива натура, влюбена в своята професия.

— … епидермата е изцяло обгорена, а той е жив вече цели двайсет часа и ако съдим по всичко, не усеща никаква болка. Преляхте ли му кръв?

— Само веднъж, тази сутрин. Стори ми се, че стене. А може да е било случайно или насън.

— Установиха ли самоличността му? Какво друго намериха освен тялото?

— Само дръжка от чадър. Всичко е изгоряло. При това, представете си, дръжката е от дърво. А от дрехите му няма и помен. Което дъждът не е успял да измие, се е разпиляло по пътя и в колата…

И той знаеше, че не би могло да бъде друго, но все пак докладът на дежурния лекар го успокои. Значи двата плика в джоба на сакото му също бяха изгорели…

Лекарят затвори вратата след себе си, но недостатъчно плътно и той, без да иска, чу:

— Съвсем е грохнал нашият Достопочтен. Вече за пети път каза…

И какво от това? След онази информация в „Ла Фиера Летерария“ за италианския писател Джовани Папини, който ослепял, но нито един хирург не се решавал да го оперира? За човек като Папини, който не би могъл да живее без четене, трагедията наистина е невероятна. Но може би Ваян беше прав: аз съм изтощен до крайност…

Младият глас отново го попита:

— И какво още те сполетя? Изостави китайския… после?

— Не, не го изоставих. Продължих да уча по десет-петнайсет йероглифа на ден, повече за свое удоволствие, а и това ми помагаше да разбирам преводите на китайски текстове… Аз, естествено, бях дилетант…

— Още по-добре — прекъсна го Лаура и пак го докосна леко по ръкава. — На този свят са нужни и хора с въображение, за да се радват на откритията, които правят големите ерудити. Ти изостави китайския и добре стори… Но спомена и някакви трагедии…

Погледна я, без да каже нищо. Не се отличаваше с кой знае каква хубост сред останалите студенти, но явно беше, че тя самата е по-особена. И как иначе трябваше да си обясни с какво го привлича и защо непрекъснато я търси из аудиториите, където не бе влизал от три-четири години, откакто защити дипломната си работа? Сигурно можеше да я открие на лекциите при Титу Майореску. Да, там ще я причака и както обикновено, ще я изпрати до вкъщи.

По пътя минаха през парка Чишмиджиу и седнаха за минута на пейка до езерото.

— Е, признайте, какво още? — повтори въпроса си тя и със спокойна усмивка издържа неговия поглед.

— Вече ти казах, че в лицея обичах математиката и музиката. Но също така историята, археологията и философията. Исках да овладея всички науки. Държах да бъда специалист, работех много, проучвах текстовете в оригинал, защото просто ми се повдига от импровизациите и повърхностните интерпретации…

И той вдигна по момчешки ръце.

— Ти си най-честолюбивият човек, когото познавам. И може би най-страстният.

Беше привикнал към техните гласове и започна да ги различава: три дневни сестри и две нощни.

— Ако този тук има късмет, ще се спаси от мъките тия дни. Казват, че който умре през Страстната седмица, отива направо в Рая.

„Тази жена има добро сърце, жали ме, не е като другите. Грижи се за спасението на душата ми. Ами ако тя прекъсне системата ми… от добри чувства? Ще доживея ли до идването на дежурния лекар сутринта? Всъщност той може и да не разбере какво е станало. Но Професора наистина ще забележи. Неговата чест е засегната, ядосва се, че не може да обясни моя случай и е готов да запази живота ми, заради науката.“

Веднъж, вече уморен от тази загадка, Професора с леко, внимателно движение докосна клепачите му и промърмори:

— Изглежда, че очите му не са изгорели, но още не знаем дали не е ослепял. Всъщност не знаем нищо…

Чуваше го не за първи път.

— Не ни е ясно дори дали е в съзнание — каза Професора, — дали ни чува и ако е така, разбира ли ни, или не.

Да, той ги чуваше, дори познаваше неговия глас и всичко разбираше! Но какво от това?

— Ако разбирате какво ви говоря, — гръмко произнесе Професора — стиснете палеца ми!

Бих се зарадвал да му дам знак, но аз не чувствах нито своите, нито чуждите пръсти.

А Професора добави:

— Да издържи поне още пет дни!…

След пет дни, по думите на един от асистентите на Професора, беше обещал на път за Атина да се отбие доктор Жилбер Бернар, някакво си там парижко светило.

— Няма защо да си толкова честолюбив — повтори Лаура. — Искаш да постигнеш всичко, нали? Да бъдеш философ, ориенталист, археолог, историк и не знам си какво още. Ще ти се да изживееш чуждите животи, вместо да бъдеш самият себе си, Доминик Матей, и да работиш само над своя талант.

— Над своя талант?! — скри радостта си и се престори на смутен. — За да се трудиш над нещо, трябва все пак първо да го притежаваш…

— Но ти определено имаш талант. В известен смисъл не приличаш на никого. Живееш не както живеем ние и разбираш живота по друг начин…

— Досега, а аз съм вече на двайсет и шест, все още нищо не съм направил, освен дето съм вземал изпитите си с отличен. И поне едно откритие, поне една оригинална интерпретация на единайсетата песен от „Чистилище“ да бях превел и коментирал…

В очите на Лаура се прокрадна сянка на тъга и може би разочарование.

— Защо непременно трябва ти да откриваш нещо? Имаш дар, живей си живота. За какво са ти тези открития, оригинални интерпретации? Твоят модел е сократовски или може би гьотевски. Представи си, че ти си Гьоте, но без съчиненията му!

— Не разбирам — развълнува се той.

— Всичко ли разбирате? — попита Професора.

— Аз… не особено, когато говорите бързо…

Всъщност прекрасно разбираше всичко, френският, на който говореше Професора, изглеждаше безупречен. Нали беше защитил дисертация в Париж. И дори превъзхождаше с елегантния си френски доктор Бернар, прочутото парижко светило…

— Отдавна ли разбрахте, че пациентът е в съзнание?

— Не, едва онзи ден — отговори Професора. — Дотогава неведнъж правих опити да разбера, но без резултат.

— И сте убеден, че той е стиснал палеца ви, така ли? Стиснал го е леко, в отговор на въпроса ви? А може би това е бил случаен рефлекторен жест, на който не би трябвало да обръщаме внимание сега?

— Повторих опита няколко пъти. Съветвам ви да го направите и вие, за да се уверите.

За кой ли път вече усети как чуждият пръст, внимателно и с подчертана деликатност, навлиза в свития му юмрук.

След което чу гласа на Професора:

— Ако разбирате какво ви казвам, моля, стиснете този пръст.

Стисна го и навярно с излишно усилие, защото доктор Бернар уплашено си отдръпна ръката. Но след миг прошепна на Професора:

— Traduisez, s’il vous plait… Преведете, моля — и отново вкара пръста си в юмрука. Чу се отчетливата френска реч: — Celui qui vous parle est un médecin français. Accepteriez-vous qu’il vous pose quelques questions? C вас говори един френски лекар. Съгласен ли сте да ви задам няколко въпроса?

Но той не позволи на Професора да преведе докрай втората фраза и отново стисна енергично чуждия пръст. Този път доктор Бернар не отдръпна ръката си, а попита:

— Vous comprenez le français?

Сега той повтори своето стискане, но без предишната убедителност. След минута колебание, доктор Бернар реши да уточни:

— Voulez-vous qu’on abandonne a votre sort?… Може би предпочитате да ви оставим на спокойствие?

Изпита почти сладострастно чувство от това, че ръката му остана неподвижна, сякаш беше гипсирана.

— Vous préférez qu’on s’occupe de vous?… Предпочитате ли да се занимаваме с вас?

Тогава той със сила стисна пръста.

— Voulez-vous qu’on vous donne du chloroforme? Искате ли да ви дадат малко хлороформ?

Отново разхлаби мишци и повече не се напрегна, докато му задаваха следващите въпроси:

— Etes-vous Jésus Christ?… Voulez-vous jouer du piano?… Ce matin, avez-vous bu du Champagne? Bue Исус Христос ли сте?… Искате ли да посви ри те на пиано?… Пихте ли тази сутрин шампанско?

— Да опитаме още веднъж. Може би той не разбра въпросите. Ще го попитам на румънски — и повиши тон: — Ние искаме да разберем вашата възраст. На всяка десетица стискайте палеца ми.

Това продължи още около половин час, в течение на който се установи, че той не живее в Букурещ, че има само един далечен роднина тук, на когото не е наложително да се съобщава за нещастния случай, че е съгласен да направи и най-рискования тест, за да се провери дали е оцелял очният му нерв.

Слепотата на Джовани Папини беше за него първият сигнал. Цяла седмица се опитваше да убеди себе си, че проблемът не е в неизбежните старчески промени. И че ако пет пъти е повторил разказа си за Папини, когото не пожелал да оперира нито един хирург, то е било само защото го е разтърсила трагедията на любимия му писател. Но в края на краищата призна пред себе си, че опитва да се самоизмами. Преди година доктор Некулае му беше намекнал, че атеросклерозата не се лекува. Наистина, не му беше поставил такава диагноза, но все пак го предупреди:

— На определена възраст човек може да очаква всичко. И аз имам проблеми с паметта. От известно време вече не мога да запомня нищо наизуст, а сега има толкова хубави стихове от млади поети!…

— Аз също — подхвана той — някога знаех наизуст почти целия „Рай“ на Данте, а сега… От младите поети също нищо не мога да запомня, колкото и да ги чета…

А сега?… Легнал и със затворени очи, без усилие можеше да си припомни съдържанието на множество неотдавна прочетени книги, цели строфи от поети като: Джузепе Унгарети, Йон Барбу или Дан Бота. А всъщност никога не ги бе наизустявал, само ги беше чел!… Що се отнася до „Рай“, неведнъж беше заспивал със своите любими терцини…

Страхът го прониза внезапно, както неочаквано се бе породил от това откритие.

„Повече не бива да мисля за това!“, заповяда си той. „Сега да превключа към нещо друго!“…

Но въпреки това продължи да рецитира стихове и да си преразказва съдържанието на прочетени книги.

„Господи, що за глупак съм бил! Та това е просто фалшива тревога…“

Но все пак, нещото се беше случило. Когато излезе от дома си, на улицата, установи, че всъщност не помни закъде се е запътил.

„Е, не може ли все пак да се случи? Може би просто съм бил уморен, макар да не е имало от какво да се уморя?…“

— Няма голяма полза от идването на това парижко светило — дочу гласа на дежурния лекар.

Някой, когото не можа да определи по гласа, възрази:

— Все пак каза, че имало и други подобни случаи. Например оня швейцарски пастор, който изгорял почти целият от мълния, а живял не знам колко си след това. Наистина беше доста смутен и направо онемя, когато видя нашия пациент.

— Тихо, че може и да ни чуе — прошепна дежурният.

— Ако ни чуе, още по-добре. Ще видим как ще реагира. И дали наистина е ням.

Несъзнателно, без да си дава сметка какво прави, той бавно разтвори устни. В същата секунда в ушите му загърмя, сякаш край него прелиташе тежкотоварен влак. И макар грохотът да го оглушаваше, продължи да раздвижва устни. И ето, че чу собствения си глас:

— Не! Не! Не! — и като си пое дъх, изхриптя: — Не, не съм ням! Не съм ням!…

Искаше да се изрази по-пространно, но нещо му пречеше. По шума в стаята разбра, че звуците, които произнесе, предизвикаха истински фурор. Устата му беше вече широко отворена, но не се решаваше да помръдне език. И когато неговият любим лекар Гаврила, медик с ярко призвание, както го определи още от самото начало, се приближи до леглото му, той отново повтори своето мучене и едва сега разбра защо му е толкова трудно да говори: при всяко движение на езика зъбите му се разклащаха, сякаш се готвеха да изпадат наведнъж!

— Значи това било — прошепна загрижено Гаврила. — Зъбите! И дори кътниците… Извикайте по селектора доктор Филип, нека изпрати някого по спешност, а може и сам да дойде, но с инструментите си.

И сякаш много отдалече отново се чу неговият глас:

— Да, тези зъби едва се държат. Може и да глътне някой от тях… Съобщете на Професора.

След миг той усети как хванаха с пинсета единия от предните му зъби и набързо го извадиха. Без никакво усилие! Започна да брои. Само за няколко минути доктор Филип успя с лекота да измъкне девет предни и пет задни зъба.

— Не разбирам как може да се случи това. Корените са напълно здрави. Трябва да се направи снимка. — Професора се приближи до леглото и докосна с два пръста дясната му ръка.

И тогава, вече без да се страхува, задвижи езика си, но колкото и да се стараеше, не можеше да произнесе това, което искаше; накрая се успокои и започна да ломоти наслуки едносрични думи като ден, нощ, хляб, сън…

На третата нощ му се присъни сън, които запомни от началото до края. Беше се върнал от Пиатра Нямц и отиваше към лицея. Но колкото повече се приближаваше до лицея, толкова повече го изпреварваха минувачите по улицата. Разпознаваше във всеки един от тях свои бивши съученици, които не бяха остарели през тези десет, двайсет или двайсет и пет години. Спря един от тях:

— Ти си Теодореску, нали? Къде отивате всички?

Юношата го погледна, усмихна се неловко, явно без да го познае:

— В лицея. Днес е стогодишният юбилей на нашия учител Доминик Матей.

„Нещо не ми се харесва този сън — повтори няколко пъти на себе си той. Не знам защо, но никак не ми харесва.“

Дочака появата на сестрата и се опита, не за първи път през последните дни, да отвори очи. През нощта забеляза някакво светещо синкаво петно. Сърцето му заби силно, притесни се и стисна очи. През следващата нощ видя отново същото светещо петно и разстроен, той се залови да брои на ум. Стигна до седемдесет и две и внезапно разбра, че това е светлината на някаква звезда, проникваща през тясното прозорче под тавана в дъното на стаята. Овладя радостта си и без да бърза, огледа помещението, в което го бяха настанили преди пристигането на доктор Бернар. Оттогава, щом останеше сам, особено нощем, отваряше очи, обръщаше глава наляво и надясно и започваше да изучава формите и цветовете, сенките и полусенките. Просто не можеше да се нарадва, че вече разполага с това блаженство — възможността да наблюдава или по-точно да съзерцава вещите и предметите край себе си.

— Защо скрихте от нас, че можете да отваряте очите си? — дочу нечий мъжки глас и пред погледа му изникна лицето на дежурния лекар.

Лекарят беше такъв, какъвто подсказваше и гласът му: висок и сух, брюнет, започнал да оплешивява.

Изглежда лекарите го бяха подозирали и следили.

— И сам не зная! — отвърна, гълтайки сричките. — Може би исках първо сам да се уверя, че не съм изгубил зрението си.

Лекарят го погледна замислено и се усмихна.

— Интересен човек сте! Когато Професора ви попита на колко сте години, вие отговорихте — на шейсет.

— На повече съм, извинете!

— Няма нищо! Навярно сте чули какво говорят санитарките?

Със смирен жест на виновен ученик той наведе глава. Какво казаха санитарките ли? Той наистина ги беше чул.

„На колко години каза, че бил — на шейсет? Шегува се гълъбчето. Ти сама видя, когато го миехме: млад мъжага в силата си, дори и четиридесет няма…“

— Не бих искал да си помислите, че ви шпионирам или че искам да донасям за вас на началството. Но Професора все пак трябва да е информиран и ако той реши…

Друг път би се обидил — или би изпитал страх, но сега вместо това, видя се, че чете, отначало за себе си и наум, а след това и на глас, макар и шепнешком, едно от любимите си стихотворения — „Забавената смърт“ от Джузепе Унгарети:

Жена,

която изчезва като лист

и оставя на дърветата есенен огън…

Беше открил за себе си тези стихове двайсет и пет години след развода. И когато ги четеше, винаги си мислеше за нея. Жива ли беше тази любов, в която й се бе обяснил сутринта на дванайсети октомври деветстотин и четвърта, когато излязоха от сградата на Съда и се отправиха към парка Чишмиджиу? Тогава, на сбогуване, й целуна ръка и изрече: — Желая те… да! Всичко, което сега мога да ти кажа, ти го знаеш… Но искам да запомниш още нещо — ще те обичам до края на живота си…

Дали я обичаше, както преди? Не беше много сигурен, но мислеше за нея, когато четеше:

Жена,

която изчезва като лист…

— Убедихте ли се, че вече сте извън опасност?

Така го поздравяваше сутрин Професора и му се усмихваше.

Той се оказа по-внушителен, отколкото си го представяше. Ниският му ръст се компенсираше от изправената стойка и гордо вдигнатата глава — човек можеше да се смути от царствената му осанка и побелелите коси. Дори като се усмихваше, той респектираше събеседника и не изгубваше суровостта на чертите си.

— Вие не сте просто „интересен случаи“, а „казус“. Няма правдоподобно обяснение — нито у нас, нито в чужбина. При пряк удар от мълния човек загива мигновено… или най-много след десет-петнайсет минути. В редки случаи остава парализиран, ням и сляп. Докато вие сте истинска загадка. Дори не знаем благодарение на кой рефлекс не отворихте уста цели двайсет и три дни и се наложи да ви храним изкуствено. Сигурно все пак разтворихте устни по принуда, заради зъбите, които вече не се държаха за венците. Имахме намерението да ви изработим протези, за да можете да се храните и, което е още по-важно, да говорите нормално. Но виждам, че вече няма нужда, рентгенът показва, че ви никнат нови зъби, пълен набор, два реда!

— Не може да бъде! — прошепна той изумен.

— Същото казват терапевтите, както и зъболекарите, просто това е невъзможно. Но рентгенът не остави никакво съмнение. С една дума — „казус“! Вие всъщност не сте „жив мъртвец“! Тук просто има нещо друго, но какво точно е то, все още не знаем…

„Трябва да бъда по-внимателен, да не допусна някоя грешка, защото ще ме разобличат. Ако не днес, утре ще започнат да ме разпитват: име, адрес, професия? Всъщност от какво мога да се страхувам? Нищо лошо не съм направил. Никой не знае нито за белия, нито за синия плик.“

Искаше да запази анонимността си, да остане до нивото на стискането на чуждия пръст в отговор на въпроса: „Чувате ли ме?“

За щастие, заради зъбите, говореше зле. Нямаше да му е трудно засега да се преструва и да дъвче думите си… Ами ако го помолят да напише нещо? За първи път погледна внимателно дясната си ръка. Кожата беше гладка и явно ставаше все по-свежа. Опипа внимателно лявата си ръка с дясната, докосна с два пръста бицепса. Да, наистина! Нима този четириседмичен пълен отдих, тези хранителни разтвори и витамини, които му вливаха във вените…

„Млад мъж, в силата си!“ — нали така каза едната от санитарките.

А на сутринта дочу шепота на дежурния лекар: „Тихо, да не го събудите!“

И след това чужд, приглушен глас: „Не, не е той… Макар че трябва да се види как ще изглежда без брада… Ние търсим студент, не по-възрастен от двайсет и две години, а този е на около четиридесет…“

Спомни си за бурята.

— Интересно — забеляза единият от лекарите, — дъждът валя само там, където е бил той: от Северната гара до булевард Елизабета. Да, проливен летен дъжд, който наводни целия булевард, а на сто метра по-нататък не падна нито капка!

— Да — подхвана друг, — ние също минахме оттам на връщане от църква и помня добре, че водата още не се беше оттекла.

— Казват, че това бил опит за покушение, намерили дори динамит, но заради проливния дъжд не успели…

— Сигуранца може да измисли това, за да оправдае арестите на студентите.

Изведнъж гласовете стихнаха.

„Да, трябва да съм по-внимателен — повтори си той. Да не ме вземат за някой легионер, когото търсят от Сигуранца. Тогава ще се наложи да им призная кой съм. И ще ме откарат до Пиатра Нямц за справка, а там…“

Но и този път успя да пропъди тревожните мисли. Спомни си Единайсета песен от „Чистилището“ на Данте, а след това се опита да си спомни и „Agnosco veteris vestigia flammae…“ (Откривам следи от стария пламък…)

— Бедата е в това, че ти скачаш от една книга на друга, Доминик, от един език на друг. Затова и тя си отиде от теб…

Не се обиди на думите му. Никодим говореше без злоба: добър, прям и спокоен молдованин.

— Не, Никодим, учебникът по японски няма отношение към нашия развод.

— Защо японски, какъв японски? — изненада се Никодим.

— Мисля, че именно за това намекваш сега, какво ли не мелят злите езици!

— Но за какво говориш?

— За това, че веднъж се прибрах у дома с учебник по японски. И когато Лаура видя как още от вратата съм забил нос в него, каза, че съм се захващал със сто неща наведнъж и че нищо не съм довеждал докрай. Е, време било да се откажа поне от нея.

— За никакъв учебник не съм чувал, но за това, че й бяха омръзнали твоите безкрайни любовни похождения, говореха всички. Особено миналото лято, в Букурещ, когато се хвана с оная французойка и ни уверяваше, че сте били познати още от Сорбоната.

— Глупости! — прекъсна го той с лека досада и вдигна рамене. — Работата не е в това. Да, Лаура имаше някакви подозрения, защото беше разбрала за една моя стара история, но тя е умна жена и много добре знаеше, че винаги съм обичал нея, само нея, а ако е имало нещо друго, то е било… Всъщност така или иначе ние си останахме с Лаура добри приятели.

Все пак той скри това-онова от Никодим. Не толкова от него, колкото от Даду Рареш, своя най-добър приятел, който умря от туберкулоза преди дванайсет години. Макар Даду да бе единственият, отгатнал истината. Или пък самата Лаура му беше разказала нещо — те двамата се разбираха добре.

— Слушам ви, слушам ви, — започна не без известно раздразнение Професора, — а нищо не мога да разбера. За няколко дни не отбелязахте никакъв напредък. Струва ми се, че дори миналата година можехте да произнесете някои думи по-добре от сега. Трябва да ни помогнете. И не се страхувайте от вестникарите. Заповедта е напълно ясна: никакви интервюта. Разбира се, вашият случай е малко по-особен и затова се говори за него в града. Вестниците пишат всякакви глупости, затова са си вестници… Но, повтарям ви, вие сте длъжен да ни помогнете, ние трябва да научим още много неща: кой сте вие, откъде сте, каква е професията ви и т.н.

Той кимна с глава и прошепна:

— Разбира се, разбира се! — подразбра, че работата отиде далече. — Трябва да се изясни…

За щастие на другата сутрин напипа с езика си връхчето на първия поникнал нов зъб. С най-невинно изражение го показа първо на сестрата, а после и на докторите, този път преструвайки се, че е изгубил напълно способността си да говори. Но зъбите започнаха да поникват един след друг, при това с поразителна бързина! До края на седмицата вече всички бяха налице. Всяка сутрин идваше зъболекар за преглед, който си водеше бележки и подготвяше статия за някакво стоматологично списание. Няколко дни го тормозеше възпалението на венците и дори при най-добро желание не би могъл да говори нормално. Това беше щастлив момент за него и той отново се почувства в безопасност, защитен от неприятни и нежелани изненади. Чувството се съпровождаше от прилив на енергия и увереност в себе си, каквито не помнеше от времето на войната, когато в Пиатра Нямц организираше движението „За възраждане на културата“, както го бяха кръстили в местните вестници. Движение, уникално за мащабите на Молдова. За него се изказа много ласкаво самият академик Николае Йорга, поканен да изнесе лекция в Пиатра Нямц. По-късно на гости при него маестрото се удиви от хилядите томове по ориенталистика, класическа филология, древна история и археология.

— Защо не пишете колега? — няколко пъти повтори въпроса си Йорга.

— Пиша, господин професор, вече десет години се потя над едно нещо.

Тук се намеси Давидоглу с дежурното си остро езиче:

— Попитайте го, попитайте го, господин професоре, каква е тази работа! De omni scibili!… За всичко познаваемо!

Това беше една от постоянните шеги, с които Давидоглу го посрещаше в учителската стая, щом го видеше с нова купчина книги, пристигнали сутринта от Париж, Лайпциг или Оксфорд.

— Кога мислите да се спрете, Доминик? — питаха го колегите му.

— Как кога? Та аз съм още по средата на пътя…

Уви, похарчил още преди войната своето неголямо наследство за редки книги и пътешествия с познавателна цел, той беше принуден, както винаги е било, да преподава в лицея латински и италиански, които отдавна вече не го интересуваха. И да губи заради тези часове много от ценното си време. Наистина, ако трябваше да преподава нещо, щеше да предпочете история на цивилизациите или философия…

— С вашия замах и интереси и десет живота няма да ви стигнат.

Отвръщаше почти твърдо:

— За философията и десет живота са малко!

— Habe nun, ach Philosophie… durchaus studiert! — произнесе с патос учителят по немски. — Продължението ви е известно.

От приказките на асистентите подразбра защо Професора нервничи. Доктор Бернар го бомбардираше с въпроси:

— En somme, qui est ce Monsieur? Всъщност кой е този господин? — направо попита в едно от писмата си той.

Наистина писмата още никой не ги беше видял, дори и доктор Гаврила. Доктор Бернар явно беше дочул, че пациентът, когото бе проучвал в началото на април, не е изгубил зрението си и постепенно възвръща способността си да говори. Любопитството на парижкото светило беше възбудено повече от всякога. Искаше не само докладите за физическото оздравяване, но и подробни сведения за умственото състояние на пациента. Това, че последният разбираше френски, предполагаше определено културно ниво. Докторът жадуваше да установи дали то се е съхранило, или се е изгубило. Предлагаше серия тестове: речников запас, синтаксис, вербални асоциации…

— Но краят на вашите усилия се вижда вече, нали?

— Всяко начало е трудно. Античността, Средновековието и Новото време са почти готови. Първата част — изворите на културното изграждане и наследство, произходът на езика, обществото, семейството и другите институции — бие сами разбирате, нужни са години, за да се събере подобен материал. А в нашите провинциални библиотеки… Преди, докато имах средства, купувах книги, но сега, в тази беднотия…

С течение на времето му ставаше все по-ясно, че няма да успее да завърши своята единствена книга, труда на своя живот. Една сутрин се събуди с вкус на пепел в устата. Наближаваше шейсетгодишнината му, а всичко, което бе започнал, остана недовършено. Учениците му, както обичаше да нарича онези от по-младите си колеги, преизпълнени с възхищение, които всяка седмица се събираха в библиотеката, за да чуят беседите му върху големите проблеми и как той трябваше да ги разреши, — „учениците“ постепенно се пръснаха по широкия свят. Всички до един, така че нямаше на кого да остави ръкописите си и събраните материали.

Откакто научи, че в кафе „Селект“ го наричаха Достопочтения или Татко Доминик, разбра, че престижът му е вече поразклатен. Престиж, с който се гордееше още от времето на войната, когато Николае Йорга го похвали в своя лекция, а после от Яш често изпращаше до него по някой студент книги, които да ползва. Докато един ден не забеляза как в учителската стая, а и в кафенето, вече беше престанал да блести и да бъде в центъра на всеобщото внимание. А и след като дочу думите на Ваян: „Съвсем е западнал нашият Достопочтен“, дори не споменаваше нищо за новите книги, за статиите в „NRF“, в „Критерион“ или в „Ла Фиера Летерария“.

А след това се заредиха един след друг неговите, както ги наричаше, „моменти на затъмнение“.

— Какво правите тук, господин Матей?

— Разхождам се. Малко ме наболява главата, та реших да се поразтъпча.

— Но как така, по пижама, и по Коледа? Ще се простудите, господин Матей!

На следващия ден за това научи целият град. Предположи, че в кафе „Селект“ ще искат да го одумват и затова не се появи нито същата, нито на другата вечер.

— При първия удобен случай! — разсмя се той, както някога пред входа на „Селект“ — При първия удобен случай…

— Какво се готвите да направите при първия удобен случай, господин Матей? — заинтересува се Ваян.

„Наистина, какво?“ — той смутено погледна събеседника си, опитвайки се да си спомни. Но в края на краищата вдигна рамене и се отправи към къщи. И когато натисна бравата, си спомни: да, при първия удобен случай ще отвори синия плик.

„Но само не тук, където всички ме познават. Ще отида по-далече, в друг град, дори може и в Букурещ…“

Една сутрин помоли сестрата за лист хартия, молив и плик. Написа няколко реда, запечата плика и поиска да го предадат на Професора. После зачака с примряло сърце. Кога друг път се беше вълнувал така? Може би в онова утро, когато обявиха обща мобилизация в Румъния? Не, преди дванайсет години, когато видя очакващата го в хотела Лаура със светналите може би от сълзите й очи…

— Трябва да ти кажа нещо — започна тя и се насили да се усмихне. — Длъжна съм. Чувствам това отдавна, но от известно време вече не мога да мисля за друго. Чувствам, че ти вече не си мой… Не, не ме прекъсвай, моля те! Това съвсем не е онова, за което си мислиш… Чувствам, че ти вече не си мой, че не си тук, до мен, а си в някакъв друг, само твой свят, не, нямам предвид работата ти, която, каквото и да си мислиш, все пак ме интересува, не, имам предвид, че ти си попаднал в някакъв друг, чужд за мене свят, където ми е забранено да влизам. За мен, а и за теб, мисля, че сега ще е по-добре да се разделим. И двамата сме още млади, и двамата обичаме живота. Ти сам ще се убедиш в това, съвсем скоро…

— Добре — каза Професора и акуратно постави листа в бележничето си. — Ще дойда след малко.

След час, когато затвори вратата да не им пречат, Професора приближи един стол до леглото.

— Слушам ви. Не се напрягайте сега излишно. Думите, които не можете да произнесете в момента, просто ги напишете. Имате хартия, нали?

— Вие ще разберете защо се принудих да прибегна до тази хитрост — започна развълнувано той. — Искам да избегна приказките. Ще ви кажа сега: името ми е Доминик Матей, на осми януари навърших седемдесет, преподавам латински и италиански в лицея „Александру Йоан Куза“ в град Пиатра Нямц и живея там, на улица „Епископска“, номер осемнайсет. Къщата е моя собственост, както и библиотеката от осем хиляди тома, която според завещанието ми ще бъде на лицея.

— Да, да — въздъхна Професора, като го погледна едва ли не със страх.

— Няма да е голям проблем за вас да проверите това. Но ви заклевам, нека да си остане пълна тайна! Познава ме целият град. Ако са ви нужни още доказателства, ще ви начертая плана на моята къща, ще ви кажа кои книги в момента са на бюрото ми. Ще ви съобщя каквато подробност пожелаете. Но там, в Пиатра Нямц, никой не бива да узнае какво точно се е случило с мен. Поне засега. Това, че останах здрав и невредим, както сам казахте, е наистина сензация… Ако се разбере, че сега изглеждам много по-млад… представяте ли си?… Агентите от Сигуранца, които вече бяха тук, за нищо на света няма да се съгласят, че съм на седемдесет години. Няма да повярват, че аз съм този, който съм си всъщност, и ще се захванат с мен. Кой знае какво може да се случи… Затова, моля ви, ако считате, че моят случай представлява интерес за нацията, тогава ме запишете под някое измислено име. Разбира се, временно. И ако сте недоволен от моето поведение, съгласен съм да разгласите истината…

— Ах, оставете — каза Професора. — Засега най-важното е да се уредят формалностите. Все пак каква възраст да напиша? Без брада ще изглеждате на трийсет. Да ви пишем ли на трийсет и две?…

Още веднъж попита за името на улицата и номера и ги записа в бележничето си.

— Къщата ви сега без надзор ли е?

— Не, там е моята стара икономка, Вета. Живее в две стаички до кухнята. Държи ключовете от всички стаи.

— Сигурно имате албум със снимки. Имам предвид, вие на млади години.

— Всичко е в горното чекмедже на голямата маса. Три албума. Ключът от чекмеджето е на масата под кутията за цигари… Но ако този, когото изпратите, говори с Вета, целият град веднага ще научи.

— Не се безпокойте, ще се справим и без нея.

Професора замислено прибра бележничето в джоба си, помълча и се надигна от стола.

— Признавам, че вашият случай не ми дава покой. Когато нищо не разбираш, а и никой друг също не разбира… Може би вашите физически упражнения нощем?

Той сви рамене. Значи знаеха…

— Веднъж ми изтръпнаха краката, тогава станах от леглото — и ето тук, на килима…

— И нищо не ви изненада?

— Изненадах се и още как!? Проверих цялото си тяло: мускулите ми изглеждаха като през младостта, пъргави и твърди. Просто не го очаквах. За тези седмици на пълно обездвижване трябваше… не знам как да го кажа?

— Да, наистина би трябвало… — не му подсказа Професора и се отправи към вратата, но внезапно се обърна и се взря в очите му. — Забравихте да ми дадете вашия букурещки адрес.

Усети, че се изчервява и се усмихна някак насила.

— Нямам адрес тук. Идвах направо от влака от Пиатра Нямц. Влакът пристигна около полунощ. Беше Великден.

Професора не сваляше недоверчивия си поглед от него.

— Но все едно нанякъде сте се запътили. А до вас, на тротоара, не са намерили никакъв куфар.

— Куфар изобщо нямах. Не носех нищо друго освен синия плик. Имах намерение да се самоубивам. Струваше ми се, че нямам друг изход. Всичко беше в синия плик: няколко милиграма стрихнин, които си бях запазил за всеки случай…

* * *

Знаеше, че това е сън, но колкото и да плескаше свежо избръснатите си бузи, не успя да се събуди. Едва когато колата излезе на булеварда, позна мястото — и то по аромата на цъфналите липи.

„Движим се към булевард «Киселев»“, досети се той и погледна със свито сърце към старите сгради, навяващи спомени от студентските години. Да, от доста време не беше идвал тук!

Навлязоха в алея с високи дървета. Отвориха някаква порта, чакълът заскърца под гумите и колата спря до високо стълбище със сиви каменни стъпала.

— Защо не слизате от колата? — дочу непознат глас и учудено се огледа. Нямаше никого наоколо. Само горе, както му се стори, се открехна някаква врата. Изглежда тук го очакваха.

„Трябва да вляза“ — каза си той.

И се събуди от ослепителната светлина на утрото. Още нямаше шест. Явно вечерта бяха забравили да спуснат щорите. Скоро се появи сестрата.

— Донесох ви костюм.

Носеше цял куп дрехи и се усмихваше. Казваше се Анета, беше млада и най-отраканата. Преди няколко дни го погледна право в очите и каза: „Когато ви изпишат, ще ме поканите ли някоя вечер на кино?“.

Сега му помогна да се облече, макар да не се нуждаеше от помощ. По разочарования й поглед разбра, че сакото не му стои добре.

— Тясно е в раменете — отсече тя и оправи синята вратовръзка, която изобщо не отиваше на раираната риза.

Минаващият дежурен лекар го огледа и направи кисела гримаса.

— Веднага проличава, че костюмът не е ваш. Това може да предизвика подозрение. Трябва да ви намерим нещо друго.

Доктор Гаврила каза, че имал няколко костюма, останали от чичо му и при това с много добро качество.

— След смъртта на чичо му — уточни Анета. — Не е прието да се носят дрехи на чужди покойници. Виж, ако са свои, може, в тяхна памет…

— Ще мине и така. Вече няма време за преобличане. Може би ще отида там и друг път.

— Но с това никакво сако — забеляза дежурният лекар — само ще привлечете внимание към себе си. И те ще започнат да ви следят…

— Ако седне в дъното, на задните редове, може и да мине.

Тръгна през двора, съпровождан от доктор Кирила — беше най-малко симпатичен от всички, защото явно го шпионираше. Погледна към колата и рязко спря.

— Вече съм виждал тази кола! — прошепна. — Нощес я видях насън… Което, бих рекъл, е лоша поличба и може да означава нещастие.

— Не съм суеверен — твърдо и безапелационно произнесе доктор Кирила, разтваряйки вратата. — Така или иначе, нас ни очакват.

Когато колата се отправи към булеварда, притихна в някаква странна нега, на моменти редуваща се с мощни приливи на радост.

— Отворете прозореца — помоли той, — сега ще минем край цъфналите липи… Приближаваме се до шосето — и преди да продължи, замълча за миг. — Ето, виждате ли колко е красива сградата зад високите дървета, каква прекрасна алея, покрита с чакъл. И онази стълба от сив камък…

Доктор Кирила през цялото време се взираше в него крайно озадачен. Най-сетне колата спря в подножието на стълбата.

— Защо не слизате от колата? — обади се някакъв глас.

— Чакаме дежурният да запише за пристигането ни — отвърна шофьорът.

Скоро по чакъла заскърцаха нечии бързи стъпки и зад колата се появи, подстриган по военному, мъж със смугло, сипаничаво лице. Доктор Кирила отвори колата.

— Ето го и нашия пациент, за когото ви информирахме. Внимавайте с него. Цялата отговорност сега лежи върху вас.

— Разбрано! — измърмори сипаничавият. — Можете да бъдете спокоен. Ще го наблюдаваме.

— Каквото и да прави в болничната си стая или в градината — уточни доктор Кирила, — вас не ви засяга. Ще го следите извън сградата…

Стаята му хареса — просторна, с прозорци към градината и както му обеща Професора, с маса и етажерка за книги. Приближи се към отворения прозорец, вдъхна от аромата на разцъфналия шипков храст. И макар да се усмихваше и да поглаждаше доволно с ръка лицето си, вече не за първи път в последно време изпита странното чувство, че всичко това всъщност няма никакво отношение към него и навярно се отнася за някой друг.

— Опитайте се да опишете, колкото можете по-точно и по-подробно, какво означава за вас това „някой друг“ — каза му веднъж Професора. — В какъв смисъл се чувствате чужд на самия себе си? Нещо подобно на това, че още не сте се „обосновали“ в тази нова за вас ситуация. Така ли е? Много е важно. Записвайте си всичко, което ви идва наум. Ако нямате желание да пишете или пък това ви уморява, включвайте магнетофона и говорете, като съобщавате деня и часа, както и мястото — дали диктувате в леглото, или по време на движение…

В последните дни от пребиваването си в болницата изписа почти цяла дебела тетрадка. Отбелязваше си всичко подред: заглавията на книгите, които някога беше чел (много му харесваше да уточнява годината и мястото на издаването им, времето, когато беше прочел всяка една от тях — така проверяваше възвръщането на паметта), стиховете на всички езици, които някога бе изучавал, математическите задачи, сънищата, сторили му се знаменателни… Но нещо му пречеше да пише през последните дни. Какво беше то — не можеше да разбере и затова реши да сподели с Професора съмненията си.

— Много е важно да се установи скритата причина за вашата вътрешна съпротива — обясни Професора. — Опитайте се да я откриете, макар и приблизително. Това, което искате да кажете, се отнася до определени събития от вашето минало или напротив, свързано е с вашето сегашно положение, което си остава загадка за нас?…

Отдръпна се от прозореца, отиде до леглото и се излегна по гръб, вперил очи в тавана.

— Донесох ви семейния албум — каза Професора. — Тук са вашите снимки от лицея и от университета, от едно пътуване до Италия — и добави: — Не искате ли да ги видите още сега?

— Откровено казано, не!

— И защо?

— Дори не зная сам! Някакво усещане, че съм се отървал от миналото. И вече не съм аз.

— Интересно — замисли се Професора, — добре ще е да го проучим…

Накрая все пак се съгласи да прелисти албума. Седнал на стол до леглото, Професора го наблюдаваше изпитателно. После неочаквано попита:

— За какво си мислите в момента? Какви спомени ви спохождат? Какви асоциации?

Той нерешително поглади с лявата длан лицето си и на няколко пъти повтори:

— За Бога, това вече ми стана нервен тик!… Прекрасно си спомням кога и къде са правени тези снимки, всяка една от тях. Не само годината, но мисля, че и точната дата. Чувам гласове, различавам думи, усещам особения мирис на това или онова място… Ето, тук например сме с Лаура в Тиволи. Само като погледна снимката, потъвам в слънчевото утро, в благоуханието на олеандрите, но ето че усещам неприятна химическа миризма и си спомних как по пътя, по който минахме, видяхме два котела с нагорещен мазут.

— Хиперамнезия със странични ефекти — промърмори Професора.

— Чудовищно — възкликна — и напълно безполезно…

— На вас ви се струва безполезно, защото ние още не знаем какво да правим при това фантастично възвръщане на паметта… — усмихна се Професора. — Имам добри вести за вас. След няколко дни ще получите книги от вашата лична библиотека, книгите от първия списък, който ни предоставихте, т.е. всички граматики и речници, които поръчахте. Бернар е твърде ентусиазиран, каза, че това ще бъде най-добрият тест. Особено интересно за него е вашето отношение към китайския език. Преди всичко фактът, че сте започнали да изучавате китайски през младостта си, после сте го изоставили за десет-дванайсет години, още преди войната, а след войната отново сте се заловили с него, след което окончателно сте го изоставили. Затова тук можем да говорим за няколко наслоявания на паметта. Ако си дадете труд да се вслушате в самия себе си и да записвате всичко, ние ще можем да установим кой точно пласт от паметта ще реанимира първи…

Известно време се умълчаха, гледаха се очи в очи, като всеки очакваше другият да заговори.

— Какво мислят за моето изчезване в Пиатра Нямц? — не издържа той. — Питам не от любопитство, а просто искам да разбера какви възможности ми се откриват…

— Възможности ли? За какво? — изненада се Професора, но после се усмихна неловко, усети цялата неуместност на думите си.

— Ами, шансове да започна живота си отново, без да рискувам да прибавя към него предишната си биография.

— Засега не мога да ви кажа нищо определено. Носят се слухове, че сте в болница някъде из Молдова и че сте изгубили паметта си. Някой бил казал, че по Великден, в събота, ви е видял на гарата в Пиатра Нямц, но не знаел в кой влак сте се качили, човекът бързал да се прибере вкъщи…

— Мисля, че знам кой ме видя на гарата.

— За да събере книгите по вашия списък, полицията инсценира обиск. На основание, че някакъв легионер, който уж бил разбрал за вашето изчезване, се укрил в дома ви и точно в библиотеката.

Професора се поколеба дали да продължи, но все пак се реши:

— Очевидно, с течение на времето, ще става все по-трудно да се влиза във вашия дом. Скоро и в Пиатра Нямц ще разберат онова, което вече знае цял Букурещ, че върху някакъв възрастен мъж паднала мълния, и ето че след десет седмици не само бил напълно здрав и читав, но и възвърнал младостта си!… Дано все пак да не научат цялата истина…

След около седмица се сблъска в градината с едно много хубаво момиче. Незнайно по какви причини, то беше решило да замаскира природната си хубост със силен и дори малко вулгарен грим. Усмивката на тази чаровна непозната — нещо средно между невинност и предизвикателство — му напомни за един от последните му сънища. Леко се поклони и каза:

— Имам впечатлението, че някъде сме се срещали с вас.

Момичето прихна да се смее с все глас.

„Жалко — помисли си той, — тя се смее така вулгарно, както се и гримира.“

— Колко си деликатен — произнесе то като напълно бездарна актриса. — Било каквото било. Може и да сме се срещали…

— Но къде и кога?

Момичето леко се намръщи и го погледна косо.

— Последния път през тази нощ, в стая номер шест. Твоята е съседната, номер четири — каза то и си тръгна.

Професора, който се беше отбил същата вечер да вземе за прочит поредната тетрадка, внимателно го изслуша и отклони погледа си от неговия.

— Предполагам, че вие знаете в какво се състои работата и разбирате, как да го кажа, научната цел на експеримента. Анализът не може да бъде пълен без индекс за сексуална потентност. Нали помните какъв въпрос ви зададе при последното си идване доктор Бернар? — Професора поклати глава и едва сдържа смеха си.

— Помня ли?!… Щях да потъна вдън земя. Изправихте ме гол пред всички. А около масата имаше само чужденци…

— Но аз ви предупредих, че в този ден ще се събере международен консилиум. Пристигнаха всички колеги, за да се убедят лично… Информацията, която публикувах в „Ла Прес медикал“ не ги беше убедила.

— Не очаквах подобен въпрос… Освен това, бях още в болницата и нямах възможност да проверя своите сексуални способности.

Професора се усмихна някак накриво.

— Но ние все пак подразбрахме нещичко, разбира се косвено, чрез сестрите.

— Чрез сестрите ли?!

— Предположихме, че инициативата идва от вас… При други обстоятелства пациентът и сестрата непременно биха понесли някакво наказание. Но във вашия случай ние не само си затворихме очите пред това нарушение, но и оценихме цялата стойност на информацията. В края на краищата тук е по-важен резултатът, а не контактът… Що се отнася до госпожицата от стая номер шест — продължи след пауза Професора, — в случая има допълнителни обстоятелства. По-добре е да ви ги кажа сега, за да няма усложнения по-късно. Тази госпожица ни я натрапиха от Сигуранца.

— От Сигуранца ли? — повтори със страх той. — Но защо от Сигуранца?

— Няма да си давам вид, че всичко ни е известно, но зная с точност, че Сигуранца се интересува живо от вашия случай. Напълно е възможно да не вярват, че съм им казал цялата истина. Във всеки случай Сигуранца не вярва във вашата метаморфоза. Там са убедени, че историята, за която разказват всички, за мълнията във великденската нощ и вашата кома, както и пълното ви оздравяване, съпроводено с подмладяване, всичко това според тях е лъжа и измислица! И че са я разпространили легионерите с цел да фалшифицират личността на един от своите лидери, когото подготвят да изведат тайно от страната.

Уплахата му се смени със спокойно любопитство.

— Та значи моето положение е по-сериозно, отколкото си го представях. Но след като няма никакъв изход…

— Изход все ще се намери — прекъсна го Професора. — Засега трябва да знаете, че Сигуранца ви следи още от самото начало. Затова ви снабдихме с костюм, с който да не можете да се покажете на улицата, защото веднага ще ви забележат и ще ви арестуват. А с болничните дрехи съвсем няма да можете да излезете навън. Разбрахме се, нали? Разхождайте се засега на двора, до входа, но не излизайте навън. Това е всичко, което знаем дотук. Но за съжаление не е ясно кои от хората на персонала в болницата са информатори на Сигуранца…

Той се разсмя и докосна лицето си с лявата длан:

— Всъщност може би е по-добре за мен да бъда затворен и да ми бъдат спестени неприятните изненади.

Професора го измери с продължителен, изпълнен със съмнение поглед, а после решително заяви:

— Да се върнем на по-важното. Вие напълно ли сте уверен, че приемате сексуалния си опит тук за обикновени еротични сънища?

Той се замисли.

— Сега вече не съм напълно уверен. Но до вчера вярвах, че става дума за сънища.

— Питам ви, защото при цялото разнообразие на вашите сънища в тях няма ярко изразени еротични моменти, доколкото си спомням от прочита на тетрадките.

— Сигурно е трябвало да записвам и сънищата си от този род, но аз реших, че те не заслужават внимание… Във всеки случай — добави след пауза, — ако съм объркал реалните събития с еротичните си сънища, работата изглежда по-зле, отколкото предполагах.

Сложи ръка на слепоочието си и с този наивен жест показа, че се готви да събере мислите си.

— Слушам ви — каза накрая Професора. — В какъв смисъл „по-зле“?

Погледна Професора и се усмихна смутено.

— Не знам дали схванахте някои намеци в тази тетрадка, говоря за усещането, което не ме напуска от известно време, че се уча насън… или по-скоро ми се струва, че наистина уча, например, отварят някаква граматика, аз прочитам и запомням няколко страници от нея… или, да речем, прелиствам книга…

— Доста интересно — отбеляза Професора. — Но вие не намерихте време да запишете това точно и ясно. Поне в тетрадката, която прочетох.

— Ясно и точно при мен няма да се получи. Това е някакъв многосериен сън, мога да кажа образователен сън, и аз по време на този сън виждам граматически правила, чужди думи и тяхната етимология. Отначало мислех, че това е заради силните впечатления от дневните ми занимания. Но сега съм на друго мнение — ами ако аз, подобно на сомнамбул, наистина ставам посред нощ и се захващам с книгите?

Докато говореше, Професора внимателно се взираше в него, мръщеше чело — верен знак, че и в мозъка на маестрото се блъскат безкрайно много въпроси едновременно, което той беше забелязал отдавна.

— Не знам, не знам — сви рамене Професора, — не изглеждате много уморен, не правите впечатление на интелектуалец, който прекарва нощите си над книгите… Как тогава не забелязахте светлината през нощта във вашата стая?… Да, какъв парадокс наистина — тази неопределеност на вашите впечатления, по-точно неясната граница между онова, което се случва с вас по време насън и наяве, но се развива едновременно с хиперамнезията… Спомняте си как ми разказахте за мириса на олеандър и мазут, когато видяхте снимката отпреди четиридесет години…

— Вече не съм уверен в това — възкликна той, — не съм уверен, че мога да си спомня нещо! Вече в нищо не съм уверен!

Когато остана сам, си рече: „Браво на мен, дето му казах, че в нищо не съм сигурен. Така ще мога винаги да се измъквам — спал съм, сънувал съм! Ако е нужно и сънят може да се представи като истина, нали? Само трябва да съм нащрек и да си мълча. Няма защо те да знаят всичко!“

Завъртя глава, напрегнато се озърна и тихо, сякаш се обръщаше към нещо невидимо, каза:

— Дори и да исках, нямаше да мога! Не зная защо — понижи гласа си до шепот, — но има неща, за които не мога да говоря, защото това е свръх силите ми.

През оная нощ дълго и упорито се бори с безсънието. За първи път му се случваше, откакто беше излязъл от дома си, и това сериозно го разтревожи. От безсъние беше страдал едва ли не цял живот, но в последно време реши, че вече се е отървал от него. Както обикновено, размишляваше над загадката за това невероятно възвръщане на паметта му. Впрочем вече знаеше, че „възвръщане“ не е най-точната дума — сегашната му памет бе къде-къде по-силна и по-обемна от предишната. Паметта на мандарин, каквато по думите на Шаван трябваше да притежава всеки синолог. Само дето той вече надминаваше всеки мандарин със странната си хиперамнезия.

Още не бяха му донесли граматиката и речника от Пиатра Нямц, но вече преговаряше китайските текстове, отчетливо виждаше всеки йероглиф, съвсем точно го превеждаше. След няколко дни провери написаното, упражни произношението си и редактира превода, като за целта използва антологията и речника на Жил. Нямаше нито една грешка. Драсна няколко реда в тетрадката си — бедният Бернар едва ли щеше да определи кой пласт от паметта на пациента се е възстановил. Сега владееше китайския в такава степен, за каквато преди дори не беше мечтал. Можеше да вземе всеки текст, да го прочете правилно и да го преведе със същата лекота, с която се справяше с латинския и староиталианския.

Нощта се оказа топла, а прозорецът към градината беше широко отворен. Дочу нечии стъпки. Не побърза да запали лампата, само стана от леглото, отиде до прозореца и видя пазача. Както разбра, и той го забеляза.

— И на вас ли не ви се спи? — попита тихо, за да не събуди съседите.

Пазачът вдигна рамене, обърна се и потъна в мрака на градината.

„Ако утре го попитам за тази среща, сигурно ще ми каже, че съм сънувал. А пък аз съм уверен, че тъкмо сега не спя.“

Върна се в леглото, затвори очи и си каза, както някога, когато се бореше с безсънието:

„Ще заспя! Само след три минути вече ще спя!…“

„Заспивай веднага!“ — и мислите му потекоха като поток.

— „Насън ти се учиш по-добре. Това са образователни сънища, както преди малко каза Професора. Ще имаш още една серия образователни сънища. Не и по китайски език! Не вече! Ще бъдат за нещо друго, което е по-важно и от китайския…“

Харесваше му да слуша мислите си, но сега в тях витаеше необяснима тревога и той тихичко се предупреди:

— Да, ще броя сега до двайсет. Ако не заспя след това, тогава ще стана и ще отида да се поразходя из градината.

Но преброи само до седем и заспа.

След два дни Професора дойде за втората тетрадка и го попита, без да вдигне глава от страницата, която бе обърнал:

— Случайно да си спомняте как завчера, през нощта, излязохте през прозореца и отидохте до най-отдалечения край на градината, където са лехите с розите?

Усети как се изчерви до корена на косите си и промърмори:

— Ако си спомням нещо, то е, че не можах да заспя и си казах: „Не заспя ли сега, ще стана и ще отида да се поразходя из градината.“ — Но след това почти веднага съм заспал.

По устните на Професора заигра загадъчна усмивка.

— Да, но са ви видели при лехите с розите. И сте били буден.

— Господи, нима вече съм станал сомнамбул? — ужаси се той.

— Подобно нещо не ми се е случвало!

Професора стана рязко, отиде до прозореца и погледна към градината. После се върна до креслото и седна.

— Така си и мислех. Работата не е добре. Когато пазачът вдигна тревога, двама от персонала, вероятно агенти на Сигуранца, хукнаха към улицата. Те, разбира се, не са знаели, че пазачът вече ви е засякъл и само са видели колата с изгасените фарове зад оградата срещу лехите с розите, където в същия момент вие сте се намирали. Колата, разбира се, е изчезнала веднага и те не са успели да видят номера й.

Изтри челото си с длан.

— Ако не бях го чул от вас…

— Зная, че ви е много трудно да го повярвате — прекъсна го Професора. — Обаче има трима свидетели, обикновени хора и много надеждни, с опит…

— А те какво са направили с мен? Хванали са ме за ръка и са ме върнали в болничната стая, така ли?

— В градината с вас е бил само пазачът. Той твърди, че когато сте се срещнали, вие сте му обърнали гръб и сте си отишли… Прибрали сте се в стаята през прозореца, откъдето сте и излезли… Дали това е пристъп на сомнамбулизъм или не, не е чак толкова важно. Главното е, че Сигуранца вече не се съмнява в това, че се подготвя вашето бягство, фактът, че са ви настигнали именно там, където зад оградата ви е очаквала кола, представлява пряко свидетелство срещу вас. Според тях вие прекрасно сте знаели какво ще се случи и сте излезли в градината съвсем неслучайно… Наложи ни се да се обърнем към най-висшите инстанции, за да не ви арестуват от Сигуранца…

— Благодаря! — промълви смутено и отново изтри потта от челото си.

— Засега усилиха охраната. Щом се смрачи, ще започнат да патрулират. Дори има един униформен сержант — Професора заговори тихо: — Вече е на пост… А пазачът ще спи нощем пред вратата ви.

Професора замълча и закрачи из стаята, като разсеяно прехвърляше тетрадката от едната си ръка в другата. После се спря до него и го погледна в упор:

— А как си обяснявате тези съвпадения? Неочаквано безсъние, внезапен пристъп на сомнамбулизъм, при който се устремявате към лехите с розите, точно там, където зад оградата ви очаква кола със загасени фарове, която пък изчезва при първия сигнал за тревога… Кажете, как си обяснявате всичко това?

Напълно объркан, вдигна рамене.

— Не мога да си го обясня… До миналата седмица едва се примирявах с мисълта, че обърквам сънищата с действителността. Ако имаше безспорни доказателства… Но да стигна до сомнамбулизъм, значи сигурно има някаква сериозна причина…

Професора отвори чантата си, претъпкана със списания и брошури, и акуратно постави между тях тетрадката.

— Ако това не бяхте вие, казвам си и аз като вас, ако не бях видял вашите семейни албуми, вашите снимки от трийсет до шейсетгодишна възраст, сигурно щях и аз да приема хипотезата на Сигуранца, че вие не сте онзи, за когото ви вземат…

„Какво толкова се притесняваш? — дочу своите мисли, след като угаси лампата. — Всичко върви нормално. Така и трябва да бъде. Нека да те вземат за някой друг и да вярват, че не можеш да разграничиш сънищата от действителността, че бродиш нощем като сомнамбул. По-добро прикритие няма да намериш. В края на краищата ще се убедиш, че всъщност няма никаква опасност. И че се грижат за теб!…“

Мисълта му прекъсна и той прошепна: „А как се грижат за мен?“.

Почака и чу вече друг, непознат тон: „Мислеше, че всичко, през което си минал, е случайно?“ „Не е важно какво съм мислил! — прекъсна се нетърпеливо той. — Но кой все пак се грижи за мен?“ И притихнал в страха си, дочу: „После ще разбереш. Сега това не е най-главното!… Освен това ти отдавна се досещаш. Защо тогава не споделиш с Професора някои от своите мисли? Но ти нито с Професора говориш, нито пък ги записваш. Ако знаеше, че съществува нещо друго, защо тогава не намекна за собствените си открития от последните две седмици?…“ „Да се върнем към моя въпрос сега“ — опита се той да прекъсне хода на мислите си. Замълча, но когато му се стори, че е разбрал отговора, заспа.

„По-добре да разговаряме насън. Насън по-бързо схващаш, по-дълбоко разбираш. Ти каза на Професора, че по време на съня нишката на твоите дневни занимания не прекъсва. Всъщност не е така и ти отдавна си се убедил в това. Нищо не си научил нито когато си спал, нито когато си бил буден. Ти просто си се убедил постепенно, че владееш китайския. В един прекрасен ден ще установиш, че знаеш и други езици, каквито пожелаеш. Ти просто си спомняш онова, което си знаел в младостта, а после си го забравил. Например албанската граматика…“

Това напомняне го стресна така силно, че се събуди и запали лампата. Не можеше да повярва на случилото се, дори сега, след като беше минала цяла седмица. Никога през живота си не беше учил албански език. Преди двайсет години си купи граматиката на Майер, но не отиде по-далече от предговора и оттогава не я беше разгръщал. Но миналата седмица, като разопаковаше пакета с книгите от дома си, попадна точно на тази граматика. Отвори я и с вълнение и страх откри, че разбира всичко…

Сега скочи от леглото и пристъпи към етажерките с книги — толкова много му се прииска още веднъж да провери своето откритие. И тогава от отворения прозорец го стресна непознат глас:

— Вие какво, не спите ли?

Върна се в леглото и ядосано прошепна:

— Нека не мисля сега, да не мисля за нищо.

— А аз какво ти говоря още от първата болнична нощ? — дочу той.

И тогава се досети какво точно се е случило. Електрическият заряд на мълнията — с огромната си сила, стоварила се направо върху него, пронизала цялото му тяло, беше възстановила всички клетки от неговия организъм и бе разширила по фантастичен начин възможностите на мозъка. Но този електрически заряд сътвори в него и нова личност, нещо като двойник, с когото той, главно насън, беседваше — в повечето случаи мирно, но понякога и до скарване.

Да, напълно е възможно тази нова личност да се е формирала, докато е траело оздравяването, при това — в най-дълбоките пластове на неговото подсъзнание.

Като повтори за себе си няколко пъти това обяснение, той чу: „Добре намерено: двойник! Точно това ти трябваше! Но не бързай да докладваш на Професора.“

Не можеше да разбере и това предизвикваше у него леко удивление и досада, защо постоянно си напомняше за мерките за предпазливост, след като решението бе отдавна прието — всъщност нямаше нужда да взема решение, просто знаеше, че по друг начин не би могъл да постъпи. Професора свеждаше разговорите си с него единствено до хиперамнезията и до прогресиращото отмиране на миналото.

— Ако искате, ще ви донесат ръкописите и папките с вашите материали — предложи му веднъж той. — При вашите сегашни интелектуални възможности ще можете да завършите работата си само за няколко месеца…

Панически вдигна нагоре ръцете си и извика:

— О, не, не! Това вече не ме интересува… То е…

Професора го прекъсна разочарован:

— Но това е трудът на вашия живот.

— Не, това трябва да се пренапише от първата до последната страница, а аз не съм убеден, че вече си струва. Нека да си остане както си е, opus imperfectum — просто един незавършен труд… Исках да ви попитам, господин Професоре — смени темата той, — ако, разбира се, не е някаква тайна. Забелязали ли са нещо около мен през последната седмица? Какво докладват пазачът и останалите служители?

Професора стана от креслото си, постоя няколко мига прав до прозореца, после се върна на мястото си.

— Умеят да бъдат невидими, когато трябва, но разбира се, постоянно са на пост… Нищо сензационно засега не са докладвали; само това, че много пъти през нощта включвате осветлението. Включвате го и след две-три минути го гасите… Поне това ми казаха… Подозирам, че не ми казват всичко — добави Професора, като понижи глас — Подозирам, че са разбрали нещо не съвсем маловажно или поне скоро ще го открият… Така си мисля.

— Във връзка с мен, нали? — попита, едва прикрил вълнението си.

Професора се позамисли, после отново стана и отиде до прозореца.

— Не знам — отвърна след малко. — А може би не само във връзка с вас…

* * *

Сутринта на трети август Професора се появи неочаквано след цели две седмици отсъствие.

— Не зная дали да се радвам, или не. Вие се прославихте в цяла Америка. Едно илюстровано списание публикува обширно интервю с вас, разбира се, фалшификат. Заглавието е: „Как ме порази мълния!“ И тази фалшива публикация произведе истинска сензация и всички започнаха да я препечатват. Комитетът по печата ни информира, че трима кореспонденти на големи американски вестници пристигнали вчера в страната и искат непременно да се срещнат с вас. Съобщили им, че засега лекарите не разрешават посещения при вас. Но колко дълго ще могат да ви крият? Възможно е сега, в този момент, вестникарите да са започнали разследването си. Младшият персонал от болницата ще им каже всичко, което знае, и дори ще добави нещо от себе си. Ще се намерят достатъчно информатори и тук… Що се отнася до снимките, нямам никакви илюзии. Вас, без съмнение, вече са ви заснели, при това неведнъж, по време на разходка, до прозореца, а може би дори и в спящо положение в леглото… Но виждам, че това изобщо не ви впечатлява — забеляза Професора. — Нищо не казвате…

— Ами, просто ви слушам. Чакам продължението…

Без да свали изпитателния си поглед, Професора се приближи до него.

— А вие откъде знаете, че има продължение?

— Просто се досетих, като видях, че нервничите. Не ви бях виждал такъв.

Професора се усмихна горчиво:

— Може да сте забелязали, че не съм с много здрави нерви… Но да се върнем на въпроса. Възникнаха редица усложнения, особено през двете седмици, в които отсъствах.

— Заради мен ли?

— Не, не заради вас. И не заради мен. Вие не сте напускали тази територия — това го знам, защото звънях всеки ден. А аз, за двете седмици, прекарани в Предял, в Карпатите, не съм обсъждал с никого тази ситуация, освен с двама колеги, в чиято коректност не бих могъл да се усъмня… Но все пак нещо се е случило. Госпожицата от номер шест, която ви пробутаха от Сигуранца, изчезна преди десет дни. Там отдавна са я подозирали, че е двоен агент. Но че е работила за Гестапо, не са могли да предположат.

— Значи — каза тихо той, — била е двоен агент. Но как са могли толкова бързо да го установят?

— Просто са разкрили една шпионска мрежа, в която е участвала и тя. Арестували са и тримата агенти, които в продължение на няколко нощи са ви дебнали в колата с изгасените фарове. От Сигуранца не без основание предполагат, че именно тези тримата са искали да ви отвлекат и да ви прехвърлят през границата в Германия. Но са сгрешили само в едно: ставало дума не за някой от лидерите на легионерите, а за вас лично.

— Но за какво съм им притрябвал аз? — засмя се той.

Професора тръгна към прозореца, но спря, обърна се и го изгледа.

— Ами, защото вие сте това, което сте сега, след всичко онова, което ви се случи.

Професора започна бавно да крачи от креслото до вратата и обратно.

— Аз никога не съм си правил илюзии — продължи Професора. — Знаел съм, че все някога тази информация ще изтече. Затова и пишех редовно в „Ла Прес медикал“. Исках в крайна сметка сведенията да бъдат от първа ръка. Разбира се, не съм разкрил всичко. Задоволявах се да давам сведения за етапите на възстановяването ви до физическата и умствената норма. Само веднъж си позволих да намекна, и то доста неясно, за процеса на подмладяване. А за хиперамнезията, разбира се, не споменах нито дума… Но те разбраха всичко. И за вашата феноменална памет, и за това, че сте си спомнили всички езици, които сте изучавали през младостта. По този начин вие се превърнахте в може би най-интересния и най-ценния екземпляр от човешкия род на нашата планета днес. Всички учени медици по света искат да ви притежават поне за кратко време в университетите и в институтите си.

— Като опитно морско свинче, нали?

— Да, може да се каже и така. Ясно е защо Гестапо иска да ви отвлече. Там разполагат с информация на госпожицата от стая номер шест.

Професора замълча за миг, после неочаквано се засмя.

— Беше ви приятелка само за една нощ или за повече?

— Боя се, че не беше само за една — призна си и целият се зачерви.

— Така че вашата приятелка се оказа по-ловка, отколкото са предполагали господата от Сигуранца. И тя не се е ограничила само с проверка на вашата потентност и не само чрез парасомнамбулистичните ви състояния е проверила какъв сте. Не! Постъпила е строго научно: записала е на малък магнетофон всички ваши разговори с нея, по-точно вашите дълги монолози, и ги е предала в Сигуранца. А там е имало доста интересни неща. Например, чели сте й стихове на много езици, а когато тя ви е задавала въпроси на немски или на руски, вие сте й отговаряли направо, без никакви затруднения. Освен това е съставила списък на всички граматики и речници, които получихте от домашната си библиотека. И цялата събрана информация тази дама много предвидливо е дублирала за своите шефове в Гестапо. Предполагам, че някой от висшите чинове там е прослушал лентите и се е разпоредил да ви отвлекат.

— Ясно! — промълви тихо и избърса челото си.

Професора пак отиде до прозореца и дълго оглежда градината, преди да продължи:

— Разбира се, охраната се е увеличила поне десет пъти. Вие може и да не сте забелязали, но вече от няколко дни в съседните стаи са настанени агенти. А през нощта — може ли да си представите, дори патрулират по улицата… И като се има предвид, че скоро ще ви изпишат…

— Жалко — въздъхна той. — Вече свикнах тук… дори взе да ми харесва.

— Посъветваха ни вече да започнем да ви дегизираме. Първо ще трябва да си пуснете мустаци. После, казаха ми, че ще поработят над вашата външност — ще ви боядисат косата, ще променят прическата ви, за да не приличате на снимките, които са ви направили тайно през последните седмици. Уверяват ме, че ще могат да ви състарят с десет-петнайсет години. При изписването си оттук ще изглеждате поне на четирийсет… — Професора уморено замлъкна и се отпусна в креслото. — За щастие, повече не сте повтаряли онези кризи на парасомнамбулизъм, нали? Или поне така ми казаха от болницата…

Денят обещаваше да бъде горещ. Свали болничния халат, облече най-тънката пижама, която откри в шкафа, и се излегна. „Ти отлично разбираш — дойде му тази мисъл в главата, — че не си сомнамбул. Държеше се като такъв, за да ги затрудниш. Но сега тази необходимост отпадна…“

— Двойник — прошепна си той. — Предупреждава ме за въпросите, които се каня да задам. Същински ангел хранител!

„Какво пък? Тази формула е точна и плодотворна“. „А има ли други?“ „Има и то много. Някои вече излязоха от употреба и се превърнаха в анахронизъм, а други са напълно активни, особено там, където християнството съумя да съхрани в теологията, а също и в практиката древните митове“. „Например?“ — усмихна се заинтригуван. „Например, наред с ангелите, серафимите, херувимите… Същества предимно междинни“. „Междинни, означава ли, че са на границата между съзнателното и несъзнателното?“ „Да, но също и между Природата и Човека, между Човека и Бога, Рациото и Ерос, мъжкото и женското начало, мракът и светлината, Духа и Материята…“

Забеляза, че се смее и се повдигна на лакти. Внимателно огледа стаята, после заговори тихо, но отчетливо:

— И така, ние се върнахме към моята стара страст — философията. Ще успеем ли някога по пътя на логиката да представим реалността на външния свят. И метафизиката, която засега, според мен, е единствената логична конструкция.

„Ние се отделихме от темата на дискусията — дочу отново мислите си. — Смисълът не е в реалността на външния свят, а в обективната реалност на «двойника», или на ангела хранител, както на теб ти харесва повече. Нали така?“ — „Да, така е. Аз не мога да повярвам в обективната реалност на личността, с която беседвам. Приемам я за свой двойник.“ „В определен смисъл е така. Но това не означава, че личността не съществува сама по себе си, независимо от съзнанието, чиято проекция, по всяка вероятност, се явява именно тя.“ „Бих искал да повярвам в това, но…“ „Зная, че в метафизичните спорове емпиричните опити не са доказателство. И все пак не искаш ли да получиш сега, веднага, рози от градината?“

— Рози ли? — възкликна, разтреперан. — Винаги съм обичал розите.

„Къде да ги натопя? Не и в чашата!“ „В чашата — не, в никакъв случай. Сложи една роза в дясната ми ръка, другата постави на коленете ми, а третата — да речем…“

— Положението е по-сериозно, отколкото предполагахме.

Гласът на Професора се носеше или зад плътна завеса, или отнякъде далече, но той съзря самия Професор, седнал пред него в креслото, положил чантата върху коленете си.

— По-сериозно, отколкото предполагахме ли? — откликна машинално.

Професора се приближи до него и докосна челото му.

— Какво ви е? Не можахте да се наспите ли?

— Не, не. Но в момента, в който влязохте в стаята, ми се стори… Всъщност няма значение…

— Аз съм при вас по важна и бърза работа — заяви Професора. — Дойдохте ли на себе си? Можете ли да ме изслушате?

— Нямам търпение да ви чуя. Професора се отпусна в креслото.

— Казах, че положението е много по-сериозно, отколкото предполагахме, защото сега знаем с точност, че Гестапо няма да се спре пред нищо — повтарям ви, пред нищо! Само и само да ви прибере. Сега ще разберете защо. Сред приближените на Гьобелс има една тъмна личност, някой си доктор Рудолф. Той извадил някаква теория, на пръв поглед безумна, но все пак нелишена и от елементи на научност. Та този немски доктор твърди, че ако се пуснел електрически заряд през човешкото тяло, заряд от поне един милион волта напрежение, това можело да предизвика в организма радикална мутация. Заряд с подобна мощност не само че нямало да убие, напротив, щял да предизвика тотално регенериращо въздействие… Като във вашия случай… За щастие или нещастие, тази хипотеза не бива да се проверява по експериментален път. Сам доктор Рудолф призна, че не е установено с точно каква мощност трябва да бъде този електрически заряд, за да се произведе мутация. Един милион волта като минимум, а може би и два… Разбирате ли сега какъв интерес представлява за тях вашият случай?

— Разбирам — отвърна глухо.

— Цялата информация, която те са събрали за вас, а тя е напълно достатъчна, потвърждава хипотезата им. Обкръжението на Гьобелс е преизпълнено с ентусиазъм. Предприети са и някакви дипломатически стъпки: да речем, в името на науката, на човешкото благо и прочее. Много университети и научни центрове по света сега ни канят на конференции, канят мен, вас, доктор Гаврила и всички други, които бихме искали да вземем оттук с нас. С две думи: ще им се да разполагат с вас поне за известно време. Ако продължаваме да им отказваме, Гестапо ще пусне в ход своите методи…

Професора замълча за миг, сякаш му секна дъхът, и изведнъж забеляза колко е остарял и уморен.

— Да — продължи Професора. — Наложи ни се да им предоставим копие от вашия медицински картон от болницата. В научните кръгове това е нещо обикновено, не може да се откаже, но ние, разбира се, все пак успяхме да скрием нещо. Последните материали, в т.ч. и фотокопията от вашите тетрадки и дубликати от магнетофонните ленти са изпратени вече в Париж. Проучва ги доктор Бернар със своите сътрудници, а след това ще бъдат препратени в една от лабораториите на фондация „Рокфелер“… Но виждам, че вие вече не ме слушате. Уморен сте. Ще продължа следващия път.

А продължението му се стори безкрайно. В някои моменти му беше безинтересно, в други оставаше с впечатлението, че чува неща, които са му известни, но точно откъде, не можеше да потвърди. Например подробностите около мълнията в нощта срещу Великден. Бяха установили, че проливният дъжд не беше преминал строго очертаните граници, а мълнията е била твърде странна, подобна на „гигантско нажежено копие“. Или поне така твърдяха свидетелите — ония от вярващите, които бяха видели този дъжд при входа на църквата. Както и изпратените от немския доктор Рудолф специалисти, които събираха информацията троха по троха!

Всичко за формата и за силата на мълнията се появи в пресата от един известен дилетант, автор на няколко псевдонаучни брошурки за етруските. За по-малко от седмица този човечец успя да изчисли площта, върху която се беше изсипал дъждът и сега вече тълкуваше символиката на пространството, където се беше разразило електричеството на мълнията.

— Но всички тия разпити и разследвания са в рамките на анекдота — заключи Професора. — Сериозно е само решението на доктор Рудолф да започне експерименти с нисковолтов ток, след като вашето досие се комплектува с личните ви показания.

— Но какво мога да добавя аз към вече известното? — учуди се той.

— Нямам понятие. Възможно е да поискат да се запълни липсата на достатъчно информация с лабораторни опити. Например да се произведе серия изкуствени разреди или изпразвания с надеждата вие да разпознаете по интензивността на избухването вида на мълнията, която е паднала върху вас. А може би искат да чуят непосредствено от вас самия какво точно сте усетили в онази минута, да си спомните как мълнията се е стоварила като смерч върху вас… Знам ли? Има обаче едно подозрение, че тези експерименти с електричеството ще бъдат правени с политически затворници. Това е истинско престъпление и трябва да бъде спряно на всяка цена!

Вече си беше пуснал мустаци, както му заръчаха.

— За промяната на вашата външност ще се погрижат по-късно — опита се да го успокои Професора.

Беше вечерта на двайсет и пети септември. Едва сдържаше вълнението си.

— Чембърлейн и Даладие са вече в Мюнхен — извика от прага Професора. — Всеки момент може да се започне! — и се отпусна в креслото. — Онези, които се занимават с вас, промениха плана. Тази нощ ще ви евакуират тайно, но така, че все пак да се забележи колата, с която ще ви откарат. После, на двайсет-двайсет и пет километра оттук…

— Позволете да ви подскажа — с усмивка прекъсна събеседника си той. — На двайсет-двайсет и пет километра от Букурещ ще бъде инсценирана автомобилна катастрофа, нали?

— Напълно вярно… Ще се намерят и свидетели на местопроизшествието. В пресата ще се появи съобщение за някаква катастрофа, в която са загинали трима души. Техните тела ще бъдат обгорели до неузнаваемост. И така, вестниците ще пишат, че вие и двамата ви охранители сте станали жертва на катастрофата, когато са ви отвеждали с кола до някакво надеждно и безопасно място. Всъщност точно на такова място ще попаднете. Не зная точно къде ще ви скрият, но съм сигурен, че наистина ще ви скрият. Тъкмо там ще се извърши и промяната на вашата външност, за което вече ви предупредих. Най-късно след месец ще ви изпратят в Женева — не знам по какъв начин, не съм информиран. Паспортът ви ще бъде напълно редовен. За Женева идеята е на доктор Бернар. Той предполага, че в този момент Париж не е най-сигурното място. При първия удобен случай и той ще пристигне при вас… А също и аз — добави Професора, като направи малка пауза. — Да се надяваме…

* * *

Повече не видя Професора — разбра, че бил починал в края на октомври. Страхуваше се, че ще стане така още от деня, когато Професора влезе в стаята му с думите:

— Положението е по-сериозно, отколкото предполагахме…

Тогава го видя как се хвана за сърцето и със стон падна на пода. Някой се развика, вратата се хлопна, по коридора се разтичаха сестри и доктори.

И тогава Професора се наведе над него и го попита:

— Какво ви е? Не можахте ли да заспите?

Тази гледка не преставаше да го измъчва. И щом доктор Бернар започна от вратата:

— Идвам с печалната вест… — едва не извика: „Зная, зная. Професора е умрял!“

Доктор Бернар идваше да го види веднъж в месеца, не по-рядко, и прекарваше с него почти целия ден. Понякога му задаваше разни въпроси, включваше магнетофона и го молеше да повтори отговорите си. За щастие въпросите се въртяха около паметта му, около новия му начин на поведение (отношението му към хората и към животните в различни ситуации в сравнение с онова, което е било преди), около адаптирането на личността в една парадоксална ситуация (как мисли: дали би могъл да се влюби отново на тази възраст, сега, да, във възрастта, към която се е върнал?).

На тези въпроси отговаряше без никакви притеснения. И всеки път Бернар му носеше известна сума пари (отделени за него от фондация „Рокфелер“). Докторът беше готов да му помогне да получи място в университета и дори му поръча да събира материали по психология.

След окупацията на Франция дълго нямаше никакви известия от доктор Бернар, макар че до декември на четиридесет и втора продължи да получава на всеки три месеца чек от Рокфелеровия фонд. В началото на четиридесет и трета до него стигна вест от Португалия. Доктор Бернар обещаваше в скоро време да му напише „дълго писмо“, защото се били събрали „много и различни новини“. Но писмо от него така и не пристигна. Едва след освобождението на Франция, след като писа до един от асистентите на доктора, той разбра, че доктор Бернар загинал при самолетна катастрофа над Мароко още през февруари на четиридесет и трета.

Всеки ден отиваше до библиотеката и поръчваше купища книги и стари списания. Прелистваше ги много внимателно, правеше си записки, съставяше си библиографски фишове. Но цялата тази работа бе всъщност камуфлаж. Прочетеше ли само първите редове, той вече знаеше какво точно следва нататък. Трябваше само да помисли за миг и се оказваше, че съдържанието на целия текст му е напълно познато. Не желаеше да вникне в същността на тази „анамнеза“, както я наричаше. Веднъж му се присъни дълъг и драматичен сън — запомни го само откъслечно, защото неведнъж се събуждаше и прекъсваше хода на събитията в сънищата си. Особено силно впечатление му направи следната подробност: под въздействието на мощния електрически заряд неговите умствени способности достигнаха до такъв праг, какъвто човечеството щеше да овладее примерно след десетки хиляди години еволюция. Главната характеристика на това ново човечество щеше да бъде една друга, по-различна структура на психоменталния живот. Всички постижения на човешката мисъл, изразявани кога устно, кога писмено, ще станат достояние на индивидуалната ни памет с помощта на определени упражнения по концентрация.

Образованието ще бъде предимно обучение по методите на концентрация под ръководството на специални инструктори.

„Накратко казано: аз съм мутант — заключи той и се събуди. Аз съм праобраз на постисторическия човек. Герой — «science fiction» — научнофантастичен герой!“

Иронични бележки си разрешаваше главно по адрес на „силите“, които се грижеха за него.

„То си е така в известно отношение — дочу онзи вътрешен глас. — Само че за разлика от героя «science fiction», ти си съхранил свободата си да приемеш или да не приемеш това свое ново качество. Ако поискаш да се върнеш към предишното си състояние, свободен си да го направиш всеки момент…“

„Свободен?“ — пое си дълбоко дъх, огледа се наоколо и произнесе:

— И тъй, аз съм свободен човек!… Обаче… — и не посмя да облече мисълта си в думи.

Още през трийсет и девета година беше решил да започне нова тетрадка само за себе си. Откри първа страница с идеята, която нарече: „Свидетелство в полза на хуманната същност на постисторическия човек“.

„Спонтанното, автоматично усвояване на знанията не убива нито вкуса към изследването, нито радостта от откритието. Ето пример, лесен за проверка: любител на поезията взема в ръка томче с любими стихотворения и изпитва голямо удоволствие от това. Знае ги наизуст — и все пак отново и отново посяга към книгата. Защото повторното четене на познатия текст дава възможност да се разкрие в него нещо, което до този момент се е изплъзвало — нова красота, даже нов смисъл. Така че и знанията, които получаваш в готов вид, всички тези езици и литература, които изведнъж се оказват в главата ти, с нищо не намаляват радостта от новите знания, от учението, от изследователския процес.“

Сега, след като бяха минали няколко години, той препрочиташе написаното и одобрително кимаше:

„Да изучиш основно и с удоволствие можеш само онова, което вече знаеш.“ Или:

„Не ме уподобявайте на компютър… Да, ако попиташ компютъра правилно, той сигурно би могъл да ти изрецитира дори «Одисеята» на Омир или «Енеидата» на Вергилий. Но когато ги чета аз, човекът, всеки път е различно.“

Или:

„Всяко истинско творение на културата — подчертавам: на културата, не само на изкуството! — е извор на несравнимо блаженство…“

Винаги се вълнуваше, когато си спомнеше епифанията за двете рози. Наистина от време на време му харесваше да оспорва тяхната пригодност в качеството им на философски аргумент. Следваха дълги, упоителни диалози. Все се канеше да ги запише, особено литературните. Но последния път диалогът се затлачи и прекъсна.

— Всъщност — повтори си още веднъж в онази зимна вечер на четиридесет и четвърта — подобни парапсихологически феномени можеха да бъдат резултат от някакви неизвестни нам сили, които владеят нашето подсъзнание.

„Няма спор — чу отново този глас, — всяко действие се произвежда от някоя повече или по-малко известна сила. Но ти си натрупал вече толкова опит, че си струва да преосмислиш философските си принципи. Разбираш ли за какво намеквам сега?“

„Струва ми се, че да!“ — мислено призна с усмивка.

През последните военни години неведнъж беше установявал, че парите от банковата му сметка намаляват и започна да мисли за изход от това критично положение.

Един ден получи пощенски превод за хиляда франка от неизвестно лице. Благодарственото му писмо се върна с надпис: „Посоченото лице не живее на този адрес“.

Друг път случайно срещна в ресторанта на гарата една позната — негова колежка от университета. Като разбра, че тя заминава за седмица в Монте Карло, помоли я да отиде в казиното на третия ден от престоя си там и точно в седем вечерта, в първата зала с рулетката и на първата маса, да постави неговите сто франка на определено число. Каза й да запази това в тайна и повтори молбата си, когато младата дама, потресена от случилото се в казиното, му донесе три хиляди и шестстотин франка.

Но повече от всичко му хареса последният случай. По пътя от библиотеката до вкъщи той винаги минаваше покрай магазинчето на един филателист. Но този път, без сам да разбира защо, се спря и разгледа по ред и трите малки витрини, филателията никога не го бе вълнувала и той не можа да разбере защо застана задълго пред една от витрините, при това най-неугледна на вид. Но се оказа неудържимо привлечен от един стар и доста овехтял албум класьор, като почувства, че непременно трябва да го купи. Струваше само пет франка. Прибра се с него и започна да го прелиства любопитно, макар да не знаеше какво точно търси. Беше някаква колекция на начинаещ, може би ученик или гимназист. Дори и човек далече от филателията щеше да забележи, че тук има само евтини и обикновени марки от скорошни пощенски серии. Но неочаквано ръката му посегна към ножа за хартия и той се зае да разпаря картонените страници. После внимателно извади от тях няколко тънки целофанени плика със стари марки. Не беше трудно да се досети каква е работата: изглежда, че някой, преследван от режима, се беше опитал и с успех беше изнесъл от Германия това, защото каталогът наистина беше немски и представляваше колекция редки и много скъпи марки. На другия ден отново отиде до магазина и попита собственика от кого е купен този каталог. Човекът не знаеше — бил заедно с много други на някаква разпродажба преди три години. Когато показа на търговеца марките, извадени от тайника, той пребледня.

— Но това е безценна колекция не само за Швейцария. Такива марки вече изобщо не се намират. За тях можете да вземете най-малко сто хиляди франка. А ако изчакате международните панаири, може да получите и двеста!

— След като ги купих от вас на безценица, мисля, че е редно да разделим печалбата наполовина. Сега бих взел от вас аванс няколко хиляди франка. Останалото, след като започнете да ги продавате. Ще ви помоля да превеждате моя дял на банковата ми сметка, която ще ви запиша сега.

„Господи, колко би се развълнувал Лайбниц при подобно събитие!“ — развесели се той. — „Особено когато се налага да преосмислиш своите философски принципи по един тайнствен и непонятен начин…“

Още през четиридесет и втора почувства, че версията с пътната катастрофа не беше дело нито на Гестапо, нито на другите разузнавателни служби, които по разни причини се бяха заели с неговия случай. Вероятно в Букурещ някой се беше разприказвал, а после в Париж асистентите на доктор Бернар също бяха разгласили подробности. Но дори и да бе станало известно, че сега живее в Женева, никой не можеше да каже нито под какво име се подвизава, нито как изглежда! За свое голямо учудване една вечер на излизане от кафенето той забеляза, че го следят. Успя да се измъкне и прекара една седмица в някакво селце край Люцерн. Но след като се завърна, много скоро случаят се повтори: двама мъже на неопределена възраст, в сиви шлифери и меки шапки, го чакаха пред библиотеката.

Заедно с него излезе и един библиотекар, когото помоли да повървят заедно. След малко, когато и библиотекарят се убеди, че ги следят, двамата взеха такси. Шуреят на библиотекаря по щастливо съвпадение на обстоятелствата работеше като чиновник в Дирекцията за чужди граждани и като направи справка, съобщи, че са го объркали с някого от тайните агенти или информаторите. А той се позабавлява от факта, че макар и търсен от Гестапо и други подобни служби, едва не бе заловен заради някакво банално недоразумение.

Почти от самото начало по съвета на доктор Бернар даде на съхранение своите тетрадки в една банка. После се отказа от тетрадките и започна да си води бележки в малък тефтер, който носеше винаги със себе си. Някои от страниците със съвсем лични бележки той изпращаше в сейфа на банката.

През първата вечер от доброволното си заточение край Люцерн реши да подреди автобиографичните си бележки.

„Аз не съм «clairviyant» — ясновидец! Нито окултист, не влизам и в никое тайно общество. Една от тетрадките в сейфа съдържа кратко описание на този живот, който започнах в началото на пролетта на трийсет и осма. Промените в мен бяха описани и анализирани в отчетите на професорите Роман Станчулеску и Жилбер Бернар и изпратени от последния в една от лабораториите на фонда «Рокфелер» в Америка. Но тези отчети са само за външните аспекти на процеса на мутация, започнал в мен през месец април на трийсет и осма. Все пак аз ги споменавам дотолкова, доколкото те дават научно потвърждение за останалата, намираща се в сейфа на банката информация… Не се съмнявам, че някой бъдещ изследовател, като прегледа тези документи, може да си зададе въпроса: «А защо именно той?»

Въпрос, който и аз съм си задавал неведнъж през последните години: защо тази мутация се извърши тъкмо с мен? От кратката автобиография (виж папка «А») става ясно, че още преди заплахата от пълна амнезия аз не бях свършил нищо особено през живота си. От ранна младост се увличах по разни науки, дисциплини и езици, но не доведох нищо до края. Така че: «Наистина защо тъкмо аз?»

Не зная. Може би защото нямам семейство? Но не съм единствен ерген сред интелектуалците. А може да съм бил избран, защото от млад имам афинитет към универсалното познание — и то ми бе подарено в момента, когато вече бях започнал да губя паметта си — универсално познание, което ще стане достъпно за човечеството след хиляди години?…

Пиша сега за това, ако въпреки всички предпазни мерки изчезна внезапно — да се знае, че лично аз нямам никакви особени заслуги, които да ме доведат до това преображение и което аз се опитвам да опиша в материалите, включени в папка «А».“

На другия ден продължи:

„По мотиви, изложени в папка «Б», мен ме преместиха в Швейцария и ме скриха там през октомври трийсет и осма. Защо и как досега — днес сме двайсети януари четиридесет и трета, все още не са ме разкрили (и арестували!), това не мога наистина да го обясня! И по какъв начин би могъл да живее незабелязан толкова дълго време един все пак необикновен човек, мутант, разполагащ със средства за познание, недостъпни засега за човечеството? Този въпрос си задавах непрестанно през първите две години в Швейцария. Но твърде скоро разбрах, че не бива да рискувам, като се разкрия, че знам много повече от всички и по тази причина започнах да се държа като най-обикновен среден интелигент. През трийсет и осма и трийсет и девета се страхувах да не се издам в някой разговор с професорите и останалите колеги от университета — знаех много повече от всекиго. Но за мое учудване и голямо облекчение открих, че в присъствието на другите аз просто не мога да се покажа такъв, какъвто съм всъщност. По-скоро се държах като дете пред възрастни. Това безкрайно прикриване на безграничните възможности, които ми бяха дадени, съвсем не ме принуждаваше да водя някакъв «двойствен живот»…

В определен смисъл моят опит има стойността на пример. Ако някой ми беше казал, че сред нас живеят светци, вълшебници или индийски йоги, изобщо всякакви същества със свръхестествени възможности, аз бих му повярвал. Непосветените не могат да ги разпознаят, защото по начина си на живот те не се отделят от другите хора…“

Сутринта на първи ноември четиридесет и седма, взе решение да не води повече записките си на френски, а да прибегне до изкуствения език, с чието конструиране се беше заловил през последните месеци. Възхищаваше се от изключителната гъвкавост на граматиката на този език, от безкрайните възможности на речника му. Изхитри се да въведе в лексикалната система коректив, заимстван от Теория за множествата. Сега вече можеше да си позволи да описва парадоксални ситуации, неподдаващи се на изразяване на съществуващите езици. Получи се сложна лингвистична структура. Според неговите сметки и предположения една нова и усъвършенствана електронноизчислителна машина щеше да се появи някъде през осемдесетте години, не по-рано. И като не се страхуваше, че неговите писания могат да бъдат разшифровани, той се отпусна да пише напълно откровено, както никога досега.

Както обикновено прекара сутринта в работа, след което отиде на разходка до Женевското езеро. На връщане се отби в кафе „Албер“. Като го видя, келнерът веднага поръча на бармана чаша кафе и бутилка минерална вода, а самият той му донесе вестниците. Но не успя да ги прегледа. Висок господин, с благородни черти, като от платно на Уистлър, младолик на вид, с костюм със старомодна кройка, спря до неговата маса и помоли за разрешение да седне.

— Интересното е, че ние се срещаме именно днес, в този знаменателен за вас ден — започна господинът. — Аз съм граф Сен Жермен — и с лека усмивка добави: — или поне така ме наричат… Не се ли срещнахме с вас преди няколко дни, след като бяха открити есейските ръкописи? Вие, разбира се, сте осведомен…

— Четох за това из вестниците — отвърна той.

Господинът втренчи поглед в него, усмихна се и даде знак на келнера.

— Едно двойно кафе без захар — и когато келнерът донесе кафето, продължи: — Срещи като нашата, да, срещи на неправдоподобни личности като нас се считат за лоша литература. За следствие от третостепенна, долнопробна култура. Но нека приемем това със смирение. Легендите, които покоряват умовете на нашите съграждани, обикновено са от ниска проба и представляват проява на лош вкус. Спомнете си беседата с Матила Гика в Лондон наскоро след окупацията на Франция. Този забележителен учен, писател и философ (ще отбележа в скоби, че ценя не само общопризнатото в „Le Nombre d’or“ (Златното число), но и неговия юношески роман „La Pluie d’étoile“ (Звездният дъжд), така че този несравним Матила Гика ми каза, че Втората световна война, когато била в самото си начало, всъщност можело да се твърди, че е окултна война. Война между две тайни общества: Ордена на тамплиерите и кавалерите на Тевтонския орден… След като това го казва човек с такъв ум и култура, как тогава да не се отнесеш с пренебрежение към окултните традиции? Но аз виждам, че вие мълчите…

— Слушам ви. Много е интересно…

— Всъщност аз съвсем не ви принуждавам да беседвате с мен. Ще ви помоля само накрая да ми отговорите на един въпрос… — господинът замълча. — Не, няма да твърдя, че знам кои сте вие. Но аз влизам в числото на малцината, които от трийсет и девета насам знаят за вашето съществуване. Това, че вие се появихте внезапно и извън връзките с традицията, ме навежда на някои мисли. Първо: вие се появихте с особена мисия, второ — разполагате с по-могъщи средства за познание, отколкото са нашите… — и добави: — Не, не е необходимо да потвърждавате сега казаното от мен. Аз просто дойдох да ви видя днес, защото находката с Есейските ръкописи от бреговете на Мъртво море е първият знак на известен синдром. Скоро ще последват и други открития от този род…

— Тоест? — заинтересува се той.

— Виждам, че искате да ме изпитате. Може и да сте прав. Но значението на тези открития е безспорно: кумранските манускрипти изваждат за първи път Божията доктрина за есеите, тайно общество, за което се знае твърде малко. По същия начин и неотдавна откритите в Египет и още неразчетени гностически ръкописи огласяват някои езотерични доктрини отпреди осемнайсет века. Ще има други подобни открития и редица тайни досега традиции ще станат явни. Говорих вече за този синдром: да, открития, идващи едно след друго, тайни доктрини, езотерика. Верен знак за приближаването на Апокалипсиса. Цикълът се затваря. Това отдавна е известно, но след Хирошима знаем как точно ще се случи…

— Така е, така е, — потвърди разсеяно.

— Ето го въпросът, който исках да ви задам: ако вие разполагате с необходимата информация, можете ли да кажете нещо определено за това как ще бъде устроен… ковчегът?

— Ковчегът ли? — зачуди се той. — Имате предвид някакво подобие на Ноевия ковчег?

В погледа на събеседника му любопитството се беше сменило с досада.

— Но това е само метафора — усмихна се той. — Ще я срещнете в цялата тази долнопробна книжнина, наречена окултна литература… Имах предвид приемствеността на традицията. Знам, че истинското, духовното, не може лесно да се изгуби. Но има и други ценни неща на този свят — музиката, поезията, класическата философия, някои науки…

— Представете си само какво ще мислят за науката хората, преживели един нов Апокалипсис? — прекъсна го с усмивка той. — Сигурно постисторическият човек, ако мога да го нарека така, ще бъде алергичен към науката поне за сто и повече години…

— Напълно е възможно — подхвана господинът. — Но аз имах предвид математиката… Всъщност това е и моят въпрос.

После направи дълга пауза.

— Доколкото разбрах вашия въпрос, мога да кажа само, че…

— Благодаря ви, разбрах! — възкликна господинът с нескрита радост.

Поклони се ниско, стисна сърдечно ръката му и се отправи към вратата с вид на човек, когото очакват навън.

— Аз ви правих знаци — тихо се обади собственикът на кафенето, — но вие не ме забелязахте. Някога този човек беше сред постоянните ни клиенти. Господин Оливие, а някои му викат доктор Оливие Бресон. Всъщност той е бил учител, но изоставил училището и напуснал града, без да се обади на някого. Мисля, че не е напълно с ума си. Досажда на хората с приказките си и се представя за прочутия граф Сен Жермен…

Спомни си за тази среща, когато забеляза, че сценарият започва някак странно да се повтаря. В същата година се сближи с Линда Грей, млада дама от Калифорния, която между другите си достойнства притежаваше и едно твърде важно за него качество — не беше ревнива. Вечерта след втората чашка кафе, тя изведнъж възкликна:

— Разбрах, че си бил близък с един много известен френски доктор…

— Вече го няма — побърза да я прекъсне. — Нещастен случай. Загина в самолетна катастрофа през зимата на четиридесет и трета…

Линда Грей запали цигара и след първото всмукване продължи, без да го поглежда:

— А някои казват, че катастрофата съвсем не била случайна. Самолетът бил свален, защото… Да, всъщност аз не можах да разбера защо, но ти ще го разбереш сега. Поканих го тук — добави тя и погледна часовника си.

— Кого си поканила? — зачуди се той.

— Доктор Монро от Нюйоркския геронтологичен център, мисля, че е директор там или поне някакъв шеф…

Веднага позна доктор Монро. Много пъти беше срещал този човек в библиотеката, а също и в кафенето. Сега, след като помоли за разрешение да седне на тяхната маса, докторът започна без предисловия:

— Познавахте ли професор Бернар?

— Познавах го много добре. Но дадох дума никога да не говоря за историята и причините за нашето познанство…

— Моля да ме извините за моята настойчивост — и доктор Монро му протегна ръка. — Позволете ми да ви се представя: доктор Ив Монро. Проучих материалите на професор Бернар в Ню Йорк и като биолог, и като геронтолог ще ви призная, много съм притеснен от разпространението на някои опасни митове. В частност, на мита за това, че животът и младостта могат да се удължават с други средства, различни от средствата, които използваме сега, но, разбира се, не биохимическите. Знаете ли какво имам предвид?

— Не.

— Имам предвид преди всичко метода, предложен от доктор Рудолф — подмладяване с помощта на електрическо изпразване с мощност един, един и половина милиона волта… Това направо е извращение!

— Искрено се надявам този метод да не е прилаган още върху никого.

Докторът разсеяно повъртя чашата с уиски в ръка и заговори, като не откъсваше очи от късчетата лед в нея.

— Не, не са го изпитвали. Но се носи някаква легенда, че доктор Бернар знае за подобен случай: подмладяване, провокирано от удар на мълния. Обаче материалите, предадени в лабораторията на фонда „Рокфелер“, са толкова размити и изхабени, че по тях не може да се направи никакво заключение. Част от фонограмата, както ми казаха, е напълно изгубена, по-точно изтрита при опита да се запише върху по-съвършени дискове… Така или иначе, онова, което е останало от материалите на доктор Бернар, предполагам, е свързано изключително с фазите на възстановяване на психическия и интелектуалния статус на пациента, поразен от мълнията…

Без да докосне уискито, докторът постави внимателно чашата си до ръба на масата и продължи:

— Позволих си да потърся тази среща с вас с надеждата, че ще ме осветлите по въпроса. Казвате, че сте познавали много добре професор Бернар. Има вероятност той да е носил в два куфара от багажа си най-важните документи и самолетът, паднал в Атлантика, да е бил свален тъкмо заради тях. Никой не е знаел с точност истинското им съдържание, но една от тайните служби решила — за всеки случай! — да се застрахова и да изключи т.нар. „рисков фактор“… А може би вие знаете какво точно е имало в тези куфари?

Той повдигна рамене.

— За това могат да са осведомени само асистентите на доктор Бернар в Париж…

Доктор Монро се усмихна малко напрегнато, без да скрие разочарованието си.

— А някои от тях се дърпат и твърдят, че нищичко не им е известно, докато други се правят, че не разбират дори за какво става дума… Четох статии на професор Роман Станчулеску в „Ла Прес Медикал“. За съжаление умря през есента на тридесет и осма. Един от моите колеги, който отиде до Букурещ по работа, наскоро ми писа, че всичките му опити да изкопчи нещо от асистентите на професор Станчулеску се оказали неуспешни…

Докторът отново вдигна чашата си, повъртя я, после я поднесе към устните си и бавно отпи.

— Заради ходатайството на доктор Бернар вие три или четири години сте получавали средства от фондация „Рокфелер“, нали? За какви точно изследвания?

— За събиране на материали по история на медицинската психология. През четирийсет и пета аз ги изпратих в Париж на сътрудниците на доктор Бернар…

— Много интересно — замисли се доктор Монро, остави чашата и втренчи поглед в кехлибарената течност.

Същата вечер се прибра вкъщи замислен и печален. Не беше убеден, че Монро е отгатнал кой е. Но все пак за кого ли го е взел? За личен приятел на Бернар? Или за някой от неговите пациенти? Ако Монро беше прослушал женевските записи от трийсет и осма и трийсет и девета, сигурно щеше да го познае по гласа…

На другия ден го успокои въпросът на Линда:

— За какво намекна вчера доктор Монро, като ме дръпна настрани и почти шепнешком ме попита: „Ако той ти каже, че е на седемдесет, ще му повярваш ли?…“

След малко някой от улицата му подвика на румънски:

— Домнуле Матей! Домнуле Матей!

Трепна и се обърна. Висок млад блондин без шапка бързаше към него с чанта в ръка.

— Аз съм учил малко румънски — каза блондинът на лош френски, — но не смея да говоря. Зная, че сте тук, в Женева, имам и много ваши снимки, така че не ми беше трудно да ви позная…

Порови нервно из чантата си и му подаде няколко снимки в профил и в анфас. Бяха направени през есента на трийсет и осма от хирурга, който така удачно поработи над промяната на лицето му.

— За всеки случай — продължи младежът и се усмихна, — аз нося в чантата си и вашия семеен албум. Да влезем в кафенето. Не можете да си представите колко се развълнувах, когато ви видях. Много се притесних да не би да не се обърнете, когато ви извикам: „Домнуле Матей“!

— Да, не биваше да се обръщам — отговори с усмивка. — Но признавам: стана ми любопитно…

Седнаха на маса в близкото кафене и като поръча топла лимонада и бутилка бира, непознатият устреми към него възхитения си и в същото време леко недоверчив поглед.

— Като си помисли човек, че само преди няколко месеци, на осми януари, вие навършихте осемдесет! — прошепна непознатият. — А изглеждате на трийсет, най-много на трийсет и две. При това се стараете да скриете вашата младост…

— Не зная с кого имам честта…

— Моля за извинение — отвърна незабавно непознатият и отпи от бирата. — Не мога да се овладея. Аз, както се казва, заложих всичко на един кон и спечелих!… Тед Джоунс-младши, кореспондент на списание „Тайм“… Всичко започна преди десет години, когато прочетох интервюто с вас: „Да бъдеш ударен от мълния!“… Направи ми потресаващо впечатление, дори и след като разбрах, че всъщност е фалшификат. Но скоро след това започна войната и всичко се потули.

Джоунс-младши допи бирата си и попита дали би могъл да продължи на английски и да запали лулата си.

— Преди две години, когато отвориха знаменития таен архив на доктор Рудолф, отново стана дума за вас, разбира се, в рамките на материалите, събрани от Жилбер Бернар. Но тогава не се знаеше нищо определено — дали сте жив, или не. За съжаление, доктор Рудолф беше нацист и се самоуби през последната седмица на войната. И всичко, свързано с неговите опити, е съмнително.

— С какви опити?

— Върху животни, особено върху млекопитаещи. Пускаше им електрически ток. Милион и двеста хиляди волта минимум, до два милиона.

— А резултатите?

Джоунс-младши се усмихна нервно и си наля още бира.

— Това е доста дълга история.

И историята наистина му се стори дълга, тъмна, неубедителна. Първите изследователи на архива на доктор Рудолф твърдели, че в някои случаи опитните животни не загивали от електрическия шок, но през следващите няколко месеца не били регистрирани никакви резултати. Някои вярвали, че все пак можело да се получат известни изменения в генетичната система. Но тази част от архивите била изчезнала при неизяснени и до днес обстоятелства. Така че теорията на доктор Рудолф се оказала неподкрепена от опити и заключения. От друга страна, повечето американски учени отхвърлили по принцип хипотезата за регенерация с помощта на електричество.

— Единственият аргумент в полза на тази теория оставате вие! — продължи Джоунс-младши.

— Да, затова тези немного материали, които е успял да спаси доктор Бернар, са щели да бъдат обект на твърде остри критически нападки, ако не и на физическо унищожение.

— И вие мислите, че е станало именно така? — Джоунс-младши го погледна с усмивка.

— Имам сериозни причини да не се съмнявам. За щастие, изпратиха ме като кореспондент в Румъния…

Докато се подготвял за пътуването си, Джоунс-младши се заел с румънския, така че при пристигането си в Букурещ вече можел да чете и да разговаря на улицата или в магазина. Провървяло му: запознал се и дори се сближил с доктор Гаврила, който съхранявал семейния албум на пациента и всички събрани от Професора материали.

— Ще стане страхотна статия: „Човекът, подмладен от мълния!“ Със снимки, документи, свидетелствата на професор Роман Станчулеску, на доктор Гаврила и на всички онези, които са се грижили за вас. А интервюто ще бъде лично с вас! Днешните снимки от Женева през февруари четиридесет и осма!…

Джоунс замълча, опитваше се да си запали лулата, погледа го в очите и рече:

— Вашият английски е направо безупречен, а нещо мълчите, не искате да говорите.

— Просто чакам продължението на разказа ви.

— Да, познахте. Продължението е така тайнствено и интригуващо, както и онова, което се е случило с вас. Но по причини от етичен и политически характер публикуването на тази статия е всъщност невъзможно. Това би дало повод за неправилни тълкувания, макар така или иначе да се потвърждава теорията на доктор Рудолф, което, знам това добре, няма да бъде допуснато в печата. Особено сега! — и Джоунс се засмя — … Когато стои въпросът за отделянето на дотациите на Геронтологическия институт… Имате ли да добавите нещо?

Той вдигна рамене.

— Според мен, всичко върви по реда си. Съжалявам, че ви изгубих времето, но мисля, че последствията от тази статия биха били катастрофални. Ако хората, по-точно казано: ако някои хора се убедят, че с помощта на електрически ток ще разрешат проблема за регенерацията и подмладяването на човешкия организъм, представяте ли си какво ще стане?… По-добре биохимиците и геронтолозите да продължат своите изследвания. В близкото или в по-далечното бъдеще — те все едно ще стигнат до подобен резултат.

Джоунс пушеше с лулата си и гледаше как той пие топлата лимонада, докато накрая му каза:

— Всъщност трябваше да се помисли и за самия вас. Наистина, какво би станало с вас след публикуването на моята статия?

— В известен смисъл — възрази с усмивка — превъплъщението вече започна. И как стана така, че ме открихте толкова лесно? Предполагам, че в Румъния вече не ме числят към живите. Дори и доктор Гаврила. Аз отдавна съм загинал при автомобилна катастрофа.

— Напълно вярно. И доктор Гаврила мислеше така, докато не му казах под строг секрет, че вие сте жив и здрав и живеете в Женева… Не мислете, че някой ме е информирал — Джоунс загадъчно се усмихна. — Сам достигнах до този извод, когато разбрах, че доктор Монро е отишъл до Женева да обсъди някои неща с приятел на професор Бернар. Тогава се досетих, че този приятел не може да бъде друг освен вас. Но, разбира се, нито самият Монро, нито неговите сътрудници от Геронтологичната лаборатория не вярват на това и не биха могли да го повярват.

— Звучи доста утешително.

— Но истината все пак ще излезе наяве — продължи с нескрито доволство Джоунс. — Това е занимателна история. Не може да се премълчи. Ще напиша роман — добави той и се зае да си чисти лулата. — Вече съм го започнал. Не се безпокойте, няма никаква опасност за вас. Действието се развива в Мексико преди и по време на войната и повечето герои са мексиканци. Аз, разбира се, ще ви го изпратя. Надявам се, че тогава все още ще бъдете в приятелски отношения с Линда. Добре познавах нейния брат, беше летец и загина при Окинава…

Джоунс внезапно прие загрижен вид и започна да рови из чантата си.

— Щях да забравя! Вашият семеен албум. Обещах на доктор Гаврила, ако все пак ви намеря, да ви го върна. Това е ценен документ, памет за вашата… как по-точно бих се изразил… за вашата младост.

Като се прибра след тази среща, той облече албума в синя хартия, сложи го в голям плик и го запечата. На горния ляв ъгъл написа: „Получено на 20 февруари 1948 година от доктор Гаврила, чрез Тед Джоунс-младши, кореспондент на списание «Тайм» в Букурещ.“

„Всичко се опростява и заедно с това се усложнява“ — помисли си и отвори бележника.

Записа на френски впечатленията си от срещата с Джоунс. Добави:

„Той потвърждава информацията на доктор Монро за планираното унищожаване на документите от трийсет и осма и трийсет и девета. А те всъщност са единственото свидетелство за физиологичното възстановяване на паметта, този уникален научен експеримент за регенерация и подмладяване чрез електрошок. Излиза, че никой вече не се интересува от генезиса на тази мутация. И защо?“

Замисли се:

„Разбира се, от автобиографичния очерк и от другите записи, групирани в папките А, Б и В, хипотетичният читател ще може да узнае главното. Но без подкрепата на материалите от научните анализи на професорите Станчулеску и Бернар, тези свидетелства губят ценността си на документи. Аз описвам преди всичко последствията от анамнезата, разширяването на паметта — с други думи: усещанията на мутанта, прототип на постисторическия човек. Документите на Роман Станчулеску и Бернар, макар и да не съдържат информация за усещанията ми, по косвен път потвърждават тяхната достоверност. Изводът е само един: моите свидетелства са адресирани не до читателя от близкото бъдеще, а да кажем, за този от двехилядната година. Но тогава — до кого?

Може накратко да се отговори така: вследствие на ядрените войни, които наближават, много цивилизации, и на първо място западната, ще бъдат унищожени. Няма съмнение, че тези катастрофи ще предизвикат и невиждан духовен упадък, вълна на всеобщ песимизъм. Дори не всички от оцелелите да се решат да се откажат от живота, малцина от тях ще намерят сили да повярват в бъдещето на човечеството, във възможността след време да се появят нов вид хора, по-висши в сравнение със сегашния хомо сапиенс. Ако моите свидетелства бъдат открити и разшифровани тогава, те ще могат да неутрализират безнадеждността и всеобщото желание да се унищожи човешкият род. Документите, съдържащи пример за умствените възможности на човечеството, което ще се зароди в далечното бъдеще — да, тези документи нагледно ще представят реалността пред постисторическия човек.

Подобна хипотеза предполага моите материали да бъдат съхранени непокътнати в някой банков сейф. Но засега наистина трудно мога да си представя как ще стане това…“

Запечата изписаните страници в голям плик и се отправи към банката. След като затвори зад себе си входната врата, чу звъна на телефона, но не се върна.

* * *

Лятото на петдесет и пета беше необикновено дъждовно, в Тичино бурите гърмяха и трещяха всеки божи ден. И все пак такова черно небе като на десети август следобед той никога не беше виждал. Първите мълнии се пресякоха над града и електроцентралата престана да дава ток. Близо половин час небето пламтеше без отдих. През прозореца той видя как мълниите се забиваха в скалистите поли на планината. След това пороят постепенно утихна и към три часа мазутният цвят на небето съвсем избледня. Запалиха уличните лампи рано и сега улицата се виждаше чак до самата катедрала. Почака, докато дъждът стихна съвсем, излезе и тръгна право към полицейския участък.

— Преди обяд — започна с неутрален, чисто информативен тон, — две дами отидоха в планината с намерението да се изкачат до Тренто. Попитаха ме дали не знам някой по-пряк път, за да не минават през тези безбройни серпентини. Показах им посоката, но ги посъветвах да отложат излета си, защото се очакваше буря и те нямаше да могат да стигнат навреме до заслона Хеливал. Но дамите ми отговориха, че имат достатъчно опит, не се страхуват от бурята, а и не могат да отложат похода си, защото след няколко дни свършва отпуската им.

Полицаят го слушаше учтиво, но без особен интерес.

— Дамите са ми напълно непознати — продължи той. — Но аз чух как по-възрастната се обърна към младата по име: Вероника. Мисля, че знам какво се е случило. Бурята вероятно ги е застигнала по пътя им за Валино, там много често падат мълнии. По това време гледах през прозореца у дома и видях — добави той, като забеляза, че очите на полицая вече изразяваха недоверчиво любопитство. — Та аз мисля, че там са падали камъни. Боя се, че тези две жени са пострадали тежко… Имам такова предчувствие…

Разбираше, че ще му е трудно да убеди полицая, замълча за малко, сетне продължи:

— Бих взел такси и бих отишъл дотам сам. Но ако се е случило нещо лошо, няма да можем двамата с шофьора да ги измъкнем, ако евентуално са затрупани. Освен това, ще ни трябват кирки и лопати…

Накрая се разбраха да тръгне сам и в случай на нужда да позвъни от най-близкия телефонен пост на полицията за „Бърза помощ“ и спасители.

Към Валино небето се проясни съвсем, но към шосето все още се свличаха камъни и големи скални късове. Шофьорът се принуди да намали скоростта.

— Не вярвам да са успели да стигнат до заслона — каза той. — Сигурно са се скрили от бурята из някоя от цепнатите на скалите.

— Тук ги има доста такива, това са почти пещери — забеляза шофьорът.

Видяха я едновременно и двамата. Можело е да умре просто от страх, когато близо до нея е треснала мълнията. Била е вече на възраст, доста побеляла, късо подстригана. Едва ли е била убита от каменната лавина, макар един скален къс все пак да беше стигнал до нея.

След миг дочу слаб стон и започна да оглежда внимателно скалите и падналите наоколо камъни.

— Вероника! — извика и бавно се спусна по отвесната скала.

Двамата мъже дочуха още веднъж стон, после кратки писъци, съпроводени от речитатив на непознат език. Звуците идваха иззад огромен камък, търколил се и заградил процепа, в който се бе укрила Вероника… Ако не се беше обадила, никой не би забелязал, че вече е зазидана там. Само на височина около два метра имаше малък луфт между камъка и скалата.

Той се изкачи с усилие, погледна през този процеп и видя девойката, махна й с ръка и я извика по име. Тя го погледна с радост и уплаха и се опита да стане. Не беше ранена, но цепнатината беше толкова тясна, че тя не можеше дори да се изправи.

— Скоро тук ще пристигне полицията — каза на френски.

Но тя го гледаше неразбиращо и повтори същото на немски и на италиански.

Вероника докосна бузите си с длани и заговори. Отначало му се стори, че казва нещо на някакъв диалект от Централна Индия, но после различи няколко фрази на санскритски. Доближи се до цепнатината и прошепна:

— Shanti, Shanti!… Мир, покой!

После произнесе няколко канонични формули за омиротворяване. Момичето разцъфна в щастлива усмивка и вдигна длани към него, сякаш искаше да му каже нещо.

Остана на скалата, слушаше девойката, опитваше се да я успокои и ободри със санскритските фрази, които успя да си спомни, докато накрая пристигнаха „Бърза помощ“ и полицаите. Те успяха да отместят камъка, като го подкопаха долу от двете страни. След около час момичето вече излизаше с помощта на въжената стълба. Като видя полицаите и колите, тя изплашено извика и се скри зад гърба му.

— Преживяла е шок — обясни на полицаите. — Вероятно в резултат на това трябва да е изгубила паметта си.

— А на какъв език говори? — попита някой.

— Прилича на някакъв индийски диалект — внимателно подхвана той.

От документите се разбра, че се казва Вероника Бюлер, че е на двайсет и пет, учителка е и живее в град Листал, кантон Бал-Кампан. А нейната спътничка, Гертруде франк, била немкиня от Фрайбург, литературна сътрудничка в едно издателство. Потвърди се неговото предположение, че смъртта й бе настъпила от разрив на сърцето.

Никой освен него не можеше да се обясни с Вероника. Той я успокояваше с присъствието си, затова се наложи да прекара доста време в клиниката. Там тайно вкарваше магнетофон и го включваше често, особено когато момичето разказваше нещо за себе си. Твърдеше, че се казвала Рупини, че била дъщеря на Нахабхата от кастата на кшатрите, че произхождала от Магадха, един от първите знатни родове, приели будизма в Индия.

И още ненавършила двайсет, поискала съгласието на родителите си да се посвети на изучаването на Абхидхарма и така я приели в обществото Ихикуни. Там изучила санскритската граматика, логиката и метафизиката на Махаяна. Петдесетте хиляди сутри, които наизустила, й създали голям авторитет не само пред професорите и студентите от знаменития университет в Наланд, но и пред мнозина известни гуру, аскети и съзерцатели в Индия. На четиринайсет години станала ученичка на знаменития философ Чандракирти. Всяка година за по няколко месеца тя влизала в една пещера, където медитирала и преписвала трудовете на своя учител. Сега твърдеше, че била точно в тази пещера, когато се разразила бурята. Чула гръмотевицата, а после и лавината от камъни, един от които затворил изхода на „нейната пещера“! Всичките й опити да излезе останали напразни. После, през цепнатината отгоре, видяла него — махал й с ръка и говорел на някакъв непознат език, не от Индия!

Не беше съвсем сигурен, че разбира всичко, което момичето му казваше. От обясненията му докторите разбраха, че тя се мисли за „будистка отшелничка“, живяла в Централна Индия преди дванайсет века. Заради успокоителните спеше през по-голямата част от деня. Различни медици и психолози от Цюрих, Базел и Женева пристигаха в клиниката, за да я изследват. Вестниците не пропускаха и ден без статия за нея, както и чуждите кореспонденти, които кръжаха наоколо.

За щастие, изходът от ситуацията, замислен от началото, беше на път да се приеме. Като прослуша първата лента от биографичните й признания, веднага изпрати до Института по ориенталистика в Рим дълга телеграма. А на другия ден, в часа, указан в телеграмата, им пусна да чуят част от записа по телефона. Междувременно се свърза с един от близките сътрудници на прочутия швейцарски психолог Карл Густав Юнг. И ето че от Рим веднага пристигна професор Тучи, съпровождан от млад асистент. Рупини-Вероника получи за първи път възможността да беседва дълго и пространно с един познавач на философията на Масхямика и главно за своя учител Чандракирти. Всички беседи бяха записани и асистентът преведе изборно някои от пасажите на английски — за лекарите и за журналистите. В дискусията имаше и някои деликатни моменти, например, когато Рупини питаше какво все пак се е случило с нея и защо никой от присъстващите не разбира говора й, след като тя освен на санскритски се е опитала да говори и на още няколко индийски диалекта.

— А вие какво й отговаряте? — попита професорът.

— Започвам с това, че й напомням за Майя, великата чародейка, космическата илюзия. И това не е сън в истинския смисъл на думата, казвам й аз, но има отношение към илюзорната природа на съня, защото става дума за бъдещето, следователно и за Времето. А Времето, по принцип е нещо и рационално… Не съм сигурен, че съм я убедил. Но слава богу, тя е пристрастна към логиката и диалектиката и ние дискутираме главно за това…

Когато предложи да замине за Индия в щата Утар-Прадеш, за да потърси пещерата, където е медитирала Рупини, професор Тучи се съгласи Институтът по ориенталистика в Рим да бъде патрон на тази експедиция. Благодарение на намесата на Карл Густав Юнг разходите пое една американска фондация. Като научиха за проекта, вестниците започнаха да се надпреварват да предлагат своите услуги за покриване на разходите в замяна на правото за първи репортажи. Не можеше да се избегне огласяването на случая, защото трябваше да се потърси съгласието на клиниката, на индийското правителство и на семейството на Вероника Бюлер. Но със семейството работата се оказа по-сложна. В Листал тя живееше само от няколко години сама, без всякакви близки. Нейните познати и колеги знаеха само, че е родена в Египет, родителите й са се развели, когато е била петгодишна, а баща й останал в Египет и се е оженил повторно и нищо повече не се е чуло за него, а майка й, с която Вероника съвсем не се разбирала, се установила в Щатите. Адрес, естествено, никой не знаеше.

В края на краищата дирекцията на клиниката даде съгласието си за пътешествието до Индия, като аташира към пациентката лекар и сестра и препоръча през целия път до Гаракхпур Вероника да спи.

До Гаракхпур ги транспортираха с военен самолет от Бомбай. Там ги очакваха половин дузина коли с кореспонденти, специални технически служби и един пикап на Индийската централна телевизия. Потеглиха към планината до границата с Непал, където според думите на Рупини беше нейната пещера за медитация. В мига, когато се събуди, до възглавницата й се оказа някакъв пандит от Утар-Прадеш, познавач на философията на Масхямика. По настояване на доктора всички други се скриха зад дърветата на около десетина метра от мястото на събуждането й. Като видя познатото лице на доктора, тя се обърна към пандита с укор в гласа. Зададе му няколко въпроса, но не дочака отговорите и тръгна бързо по една пътека към планината. Гледаше само пред себе си и повтаряше любимите си мантри, които толкова често бяха слушали от нея в клиниката.

След двайсетина минути побягна и като дишаше тежко, посочи с ръка един гранитен блок, подпрял се лениво до каменната страна на планината.

— Това е! — извика тя.

После започна необикновено ловко да се катери по склона, като се захващаше с ръце за камъните. Накрая се добра до блока, с огромно усилие изтръгна из корен бодливия храст, разхвърли сухите му листа и клонки, изтърка мъха от камъка, приближи лицето си до него — погледна към разчистеното отверстие и дълго и неподвижно стоя така.

— Припадна! — извика някой от групата.

— Да, припадна! — повтори друг.

Върху носилка, с много труд, успяха да я спуснат долу и да я докарат до колата. И когато автомобилът измина около десетина километра, се разнесе първият взрив. След половин час в пещерата можеше да се проникне вече с помощта на въжена стълба. При светлината на джобно фенерче се виждаше скелета на жена в позата „лотос“, сякаш застигната от смъртта в момент на йогистка медитация. До нея на пода имаше глинен съд, две дървени чинии и свитък ръкописи. Когато ги докоснаха, те се превърнаха в прах.

Сестрата го спря при входа на пещерата.

— Тя се събуди, но още не е отворила очи. Изглежда се страхува…

Той се приближи до нея, постави ръка на челото й и я извика по име:

— Вероника!

Младата жена рязко отвори очи и като го позна, за първи път се усмихна. Хвана го за ръката и се опита да стане:

— Това ти ли си? Познах те, ние днес с Гертруде те питахме за пътя… Но къде е тя? Къде е Гертруде? — повтори и го погледна със страх в очите.

Още от самото начало на експедицията знаеше, че няма да избегне шума и сензацията. Индийската телевизия засне най-драматичните моменти и десетки милиони зрители за първи път чуха как Вероника говори на санскритски и на хималайски диалекти, но в края на репортажа се разбра, че тя се казва Вероника Бюлер, владее само немски и френски и никога не се е опитвала да учи някакъв източен език, а за Индия знае малко, колкото е научила от популярните книги. И както можеше да се предположи, именно този факт особено развълнува публиката, първо в Индия, а след двайсет и четири часа и в целия свят. По-голямата част от индийските интелектуалци счетоха, че не може да има по-ярко свидетелство от това за наличието на явлението метемпсихоза — прераждане, защото наистина в предишния си живот Вероника Бюлер се е казвала Рупини.

— Но аз не вярвам в метемпсихозата или в тъй нареченото „преселение на една душа в друга“ — прошепна изплашена Вероника и го хвана за ръката. — Никога не съм била Рупини, която да се е преселила след смъртта в душата на Вероника Бюлер! Може да са ме хипнотизирали? — добави тя и потърси погледа му.

И тъй като не знаеше какво да отговори, само погали ръката й, а Вероника уморено поклати глава и прошепна:

— Страхувам се, че може да полудея!

Като гости на индийското правителство ги настаниха в луксозен хотел. За да се спасят от фотографите, кореспондентите и нахалните и любопитни зяпачи цялата компания се хранеше в отделна и охранявана зала. Всеки ден посещаваха музеи, храмове и разни забележителности, срещаха ги с местни знаменитости. Возиха ги в лимузини, ескортирани от полицейски мотоциклети, иначе бе невъзможно да се придвижват. Страхуваха се да излязат дори в коридора. Веднъж заедно с доктора и сестрата, късно след полунощ, те се опитаха да направят нощна разходка сами из Делхи, но още при входа ги пресрещна цяла тълпа от журналисти и любопитни, та се наложи да се върнат обратно с помощта на охраната.

— Страхувам се, че ще полудея — все повтаряше Вероника.

На другия ден се договориха с един американски кореспондент, който не беше успял да ги съпроводи до Горакхпур, да му дадат извънредно интервю и да му предоставят някои неизвестни материали, ако успее тайно да ги изведе до някой остров в Средиземно море, където биха могли да прекарат няколко месеца на спокойствие.

— Докато позаглъхне този медиен шум. Надяваме се, че след по-малко от година всичко ще се забрави и всеки ще може да се върне към своите дела…

След две седмици вече си бяха харесали една новопостроена вила на хълма край Ла Валета и се настаниха в нея. Но подготовката за американското интервю изискваше повече време, отколкото очакваха. Вероника започна да губи търпение:

— Ние толкова много разсъждаваме сега, а смисълът не ми става по-ясен.

— Ще ти обясня всичко, когато останем сами.

Тя го погледна ласкаво.

— Наистина ли може да останем сами?

Веднъж, когато бяха в Делхи, тя му каза:

— Когато отворих очи и те видях, а ти ми съобщи за Гертруде, веднага ми минаха през ума две неща. Първо, че макар по всяка вероятност моите родители да са живи, без Гертруде аз останах сираче… И второ: ако бях по-възрастна с пет-шест години и ти ме беше поискал за жена, сигурно веднага бих се съгласила.

— Но аз съм на осемдесет и седем — усмихна се той и за първи път я видя как се смее.

— Повече от мен и Рупини взети заедно, така ли? Но аз искам да разбереш, че не вярвам в Рупини. Просто не мога да повярвам…

— Може би в известен смисъл си права. Но само в известен смисъл. Ще се върнем на този въпрос…

Този въпрос той все пак успя да го заобиколи. На кореспондента взе да говори за различните индийски класически доктрини — от Упанишадите до Гаутама Буда, спомена и някои съвременни интерпретации, преди всичко коментарите на професор Тучи.

Играеше зле ролята на младия ориенталист, приятел на Вероника, но успешно беше съхранил външността си, над която бе работил през този август — рус перчем над челото, гъсти, светли мустаци.

Една вечер, когато двамата се бяха разположили на терасата, Вероника придърпа към него своя шезлонг.

— Моля те, обясни ми сега всичко… И най-главното — как се досети?

— Може би трябва да започна по-отдалеко…

В началото на октомври всичко се изясни. Те седяха един до друг на терасата и се любуваха на светлините от пристанището. Усети, че Вероника го наблюдава.

— Искаш да ми кажеш нещо, но не смееш. Да чуя! — рече той.

— Помислих си, че ако хората ни виждат през цялото време все заедно и знаят, че живеем под един покрив, ще си мислят, че с теб сме любовници…

Хвана ръката й и леко я погали.

— То си е така, Вероника. Ние спим в една стая, в едно легло…

— Наистина ли? — прошепна тя.

Въздъхна, склони глава на рамото му, затвори за минута очи, но когато го погледна, не го позна и заговори на абсолютно непознат език!

— Ето какво било! — каза си той. — Трябвало е да я срещна. Затова се случи всичко, което все пак се случи?

Тихичко, за да не я стресне, отиде до кабинета за магнетофона. Тя непрекъснато говореше, вече в скоропоговорка и удивено гледаше ръчния си часовник. После върху лицето й се появи израз на щастие — да, тя сияеше, готова вече да се разсмее високо, на глас! Но внезапно, най-неочаквано, нещо се сепна, изхълца и заплака. После изтри сълзите си и сънно отпаднала, отиде на дивана и се отпусна, готова да си легне. Той едва успя да я подхване и я отнесе на ръце в съседната стая, положи я на леглото и я покри с един голям шал.

Тя се събуди чак след полунощ.

— Ах, какъв страшен сън! Много ме е страх!

— Какво сънува?

— Не искам дори да си спомня! Отново ще се уплаша… Стоях на брега на широка река и някой идваше към мен. Но вместо глава имаше кучешка муцуна!… А в ръката си държеше… Не, не искам да си спомня — повтори тя и силно го прегърна.

От тази нощ повече не я оставяше сама. Страхуваше се отново да не я сполети същата криза. За щастие градинарят и двете момичета — малтийки, които водеха домакинството, си отиваха веднага след вечеря.

— А ти кога ще ми разкажеш за себе си, нали ми обеща? — попита го тя една вечер, когато пак останаха сами. — Обясни ми най-сетне, моля те! Понякога съжалявам, че не мога да си спомня нищо от онова, което знаех за Рупини.

На сутринта, когато се върнаха от градината, тя изведнъж попита:

— Не ти ли се струва странно, че те стоят зад оградата? Сякаш ни следят.

— Нищо не видях — отвърна той. — Къде зад оградата?

Тя се засмя и избегна погледа му.

— Там, при портата и сякаш ни шпионират. Двама са, при това много странно са облечени! Може би греша — добави тя и потърка челото си с длан. — Може да са и при нашата врата.

Улови я за ръката, поведе я към стаята и я положи на дивана.

— Боя се, че твърде дълго стоя на слънце с непокрита глава.

А иначе си помисли: „Мина една седмица, сигурно такъв е ритъмът. Което означава, че всичко това може да продължи и месец. Какво ли ще стане с нас?“…

Като се увери, че Вероника спи дълбоко, донесе магнетофона от кабинета. Известно време не се чуваше нищо, освен песента на дроздовете и нейното неравно дишане. После лицето на младата жена се озари от усмивка. Произнесе нещо съвсем тихо и после потъна в мълчание, съсредоточено и напрегнато, сякаш очакваше отговор, а той се бавеше — или му беше трудно да го чуе. Накрая тя заговори спокойно, сякаш сама със себе си. Повтаряше някои думи и изрази много пъти и в различни тоналности, но неизменно с дълбока печал. Като видя първите сълзи, потекли по лицето й, той изключи магнетофона и го сложи под дивана. После взе да гали ръката й и да бърше сълзите й. Пренесе я в стаята и остана до нея, докато не се събуди. Като срещна погледа му, тя трескаво затърси ръката му.

— Сънувах. Беше много красив, но невероятно тъжен сън! За такава млада двойка като нас. Те се обичаха, но изглежда, не им беше писано да останат заедно. Не можах да разбера защо…

Той не грешеше: ритъмът се оказа наистина седемдневен, макар „парамедиумните екстази“ — както сам ги беше нарекъл! — да се случваха в различни часове от денонощието.

„Документални материали по история на езика — помисли и извади четири касети. — След египетския и угаритския, идват образци по всяка вероятност от протоеламски и шумерски. Слизаме все по-надълбоко в миналото на света… Материали за Ноевия ковчег! — засмя се. — Да, какво ли не биха дали онези господа, лингвистите, за правото си на достъп до нас сега? Но докъде ще се стигне? До неартикулираните езици? А след после?…“

В средата на декември с нея се случи най-странната криза и за щастие, малко преди полунощ, когато той беше още буден. Всъщност това беше цяла серия от нечовешки, грозни гърлени крясъци. Слушаше ги с ужас и срам! Да, подобен експеримент би трябвало да се направи с някой доброволец, но не и с нежна, нищо неподозираща девойка като нея. Обаче само след няколко мига последваха ясни, отчетливи гласови фонеми, много разнообразни, пресечени от кратки лабиални „взривове“. Дори не можеше да си представи, че европеец е способен да произведе подобни звуци. След около половин час Вероника въздъхна дълбоко и заспа.

„Повече от това няма да има“ — каза си и изключи магнетофона.

После се приготви да чака. Не му се искаше да заспи, докато тя не се събуди, за да го види буден до себе си. Чак преди изгрев сънят все пак го грабна.

Около осем сутринта той отвори очи. Вероника все още спеше и той не се реши да я събуди. Това продължи почти до единайсет и когато разбра колко време е прекарала в сън, Вероника уплашено скочи от леглото.

— Какво става с мен?

— Нищо. Сигурно си била доста уморена. А може и да си сънувала нещо неприятно.

— Нищо не сънувах. Поне не си спомням.

Решиха да посрещнат Коледа в Ла Валета, столицата на Малта, в най-добрия ресторант. Вероника резервира маса на името на господин и госпожа Хералд Верне. Името го измисли тя, сама избра вечерната рокля за себе си и официалния костюм за него.

— Според мен нищо не рискуваме, като се явяваме пред публика — каза тя. — Макар нашите снимки да не слизаха от първите страници, все пак това беше през есента.

— Може и да са се поукротили господа вестникарите — забеляза той.

Тя се засмя.

— Бих искала да ги погледна тези снимки от вестниците. Ще си купя няколко за спомен. Но е малко рисковано, ще ме познаят като нищо!…

— Аз ще ти потърся вестниците.

Но макар да обиколи доста вестникарски павилиони, той откри само едно италианско списание с три снимки на Вероника, правени в Индия.

— Когато бях по-млада и по-красива, преди цели три месеца — засмя се тя.

Много скоро той разбра, че Вероника беше права. От известно време свежестта и младостта сякаш взеха да я напускат.

„Тези истории с Ковчега я изтощиха“ — каза си — „И тези парамедиумни сеанси“.

— Постоянно се чувствам уморена — оплака се една сутрин тя. — Просто не знам защо. Не правя нищо, а се уморявам.

В началото на февруари успя да я убеди да отиде на преглед при лекар в Ла Валета. После с тревога и двамата зачакаха лабораторните резултати.

— Мадам не е болна от нищо — увери го докторът, когато Вероника излезе от кабинета. — Ще й предпиша за всеки случай тонизиращи инжекции… Възможно е да е невроза, случва се често, когато жените са преди климактериума.

— Според вас, тя на колко години е, докторе?

Докторът се изчерви и смутено потри длани.

— Ами някъде около четиридесет — произнесе той, без да го погледне в очите.

— Уверявам ви, докторе, тя още не е навършила двайсет и шест!

Инжекциите не дадоха очаквания резултат. С всеки изминат ден силите на Вероника погасваха. Често я заварваше разплакана пред огледалото.

Веднъж по пътя към парка дочу зад гърба си нечии бързи стъпки… и се обърна.

— Професоре — уплашено зашепна готвачката — госпожата е урочасана!

„Трябваше да съобразя в самото начало — помисли си той. — Ние и двамата, изпълнихме своята мисия и трябваше да се разделим. И след като убедителните аргументи не са чак толкова много, изборът падна върху другото — «процес на бързо остаряване».“

Все пак не се реши да й каже нищо до онази сутрин, когато тя му посочи своята побеляла глава. Плачеше безутешно, притиснала се до стената и закрила лицето си с длани.

Застана на колене пред нея.

— Вероника, мила моя, всичко това е заради мен. Слушай ме сега и не ме прекъсвай! Ако останеш с мен до есента, ще загинеш! Не мога да ти кажа сега нищо повече, защото не ми е позволено, но ми повярвай, всъщност ти изобщо не си остаряла. Когато аз изляза от твоя живот, при тебе, Вероника, ще се завърнат и младостта, и красотата ти… Това е, което мога да ти кажа засега…

Ужасена, Вероника сграбчи ръката му и я покри с целувки.

— Не ме изоставяй! — проплака тя.

— Изслушай ме, моля те и не ме прекъсвай. На мен ми е писано да губя всичко, което обикна. Но аз предпочитам да те изгубя сега като млада и красива, в каквато ще се превърнеш без мен, отколкото да те гледам как старееш и гаснеш в прегръдките ми. Чуй ме сега, Вероника! Аз ще си ида и ако три-четири месеца след моето заминаване ти не станеш отново такава, каквато си била до тази есен, аз ти обещавам, че ще се върна. Ще се върна при теб, веднага след като ми изпратиш телеграма. Моля те, Вероника, само за едно: да стоиш по-далеч от мен три или четири месеца… Имай търпение!

На другия ден в дълго писмо й обясни защо повече няма право да бъде с нея. Вероника най-сетне се съгласи с него заради експеримента и те наистина решиха да се разделят. Тя да прекара първите няколко седмици в манастир, в отделението за гости, а той да вземе първия самолет за Женева.

След три месеца получи телеграма от нея: „Ти беше прав! Ще те обичам цял живот! Твоя Вероника.“

„Ти ще бъдеш отново щастлива. Прощавай!“ — отговори й също с телеграма.

През следващата седмица замина за Ирландия.

В този ден избръсна светлите си пшеничени мустаци, среса назад косата си, която падаше над челото му като на поет от епохата на Романтизма и вече не се страхуваше, че ще го разпознаят. Впрочем след Малта смени кръга си от познати и започна да общува предимно с езиковеди и литературни критици. Понякога в разговора ставаше дума за „случая Вероника-Рупини“. По въпросите, които задаваше, всички скоро разбираха колко зле и невярно е информиран.

През лятото на петдесет и шеста се съгласи да участва в издаването на документален албум, посветен на Джеймс Джойс. Съгласи се, защото това му даде възможност да замине за Дъблин, един от малкото градове, които го привличаха. Оттогава започна да посещава Дъблин всяка година около Коледа или в началото на лятото.

При петото си пристигане тук, през юни на шейсета, се срещна с Коломбан. Случи се така, че същата вечер попадна в един малък бар на улица „О’Конъл“. Едва влезе и някакъв непознат се хвърли към него, сграбчи и двете му ръце и сърдечно ги стисна. После го покани на масата си.

— Много отдавна ви чакам! — възклицанието му прозвуча патетично, почти като в театъра. — Вече за пети път идвам нарочно тук, за да ви срещна…

Мъжът изглеждаше на неопределена възраст, луничав, с голяма плешивина и остатъци от посивели руси коси в контраст с гъстите медночервени бакенбарди.

— Ако ви кажа, че ви познавам и зная кой сте, сигурно няма да повярвате. Затова ще замълча засега. Но след като и аз навярно също съм обречен да доживея до сто години, бих искал да ви задам само един въпрос: „Какво да правим с Времето?“ Ще ви обясня веднага за какво става дума…

Издържа на този натиск. Замълча и само се поусмихна. Коломбан неочаквано стана от масата и с думите: „По-добре ще е да попитам Стивън“, се отправи към бара, откъдето доведе едно слабичко, небрежно облечено момче.

То плахо му подаде ръка, седна на стола срещу него и започна бавно да говори:

— Простете тези малки шеги на Коломбан. Той сигурно мисли, че имам по-добра дикция от него и затова ми поръчва да произнасям тази фраза: „Какво да правим с Времето?“. Коломбан е стигнал до извода, че тъкмо в нея е заложена цялата двойственост на човешката природа. От една страна, хората — всички до един! — искат да живеят дълго, да прехвърлят дори стоте, но мнозинството от тях, след като навършат шейсет-шейсет и пет и излязат в пенсия, т.е. получат свободата да правят каквото си искат, започват да скучаят — откриват, че няма какво да правят със свободното си време. А от друга страна — когато човек започне да натрупва годините, неговият вътрешен часовник започва да се върти все по-бързо, така че единиците, които знаят какво да правят със свободното си време, вече не са способни на по-големи дела… Дори и…

Коломбан потупа покровителствено момчето по рамото.

— Стига, Стивън, достатъчно! — и се обърна към него: — Господине, мисля, че ще имаме и други поводи да обсъждаме проблема за Времето. Сега погледнете, не ви ли е попадала тази статия?

Пое протегната към него страничка. Беше изрезка от американско списание:

„Друг път той говори за новото качество на живота, като ни уверяваше, че то може и трябва да бъде открито и оценено от всеки от нас. Като се събуждаше сутрин, изпитваше истинска радост. Радост заради това, че беше жив, здрав и невредим. Но и заради друго. Радваше се, че на света има още много хора, че годишните времена се редуват и нито един ден не прилича на другия, че може да се наслаждава на птиците, цветята, животните, да докосва дърветата. На улицата, дори и да не се оглеждаше встрани, чувстваше, че е частица от едно огромно цяло, атом от Мирозданието.“

— Интересно! — погледът му пробяга до края на статията. — Колко добре е казано, и при това с малко думи.

— Да, това е само част от една доста дълга статия. Заглавието е: „Юноша на седемдесет“, автор е Линда Грей.

Замълча за миг, после се усмихна:

— Не знаех, че Линда пишела статии.

— Да, тя пише отдавна, при това доста добре — отговори Коломбан. — Но аз исках да се убедя дали правилно съм разбрал. Може ли дълголетието да е поносимо и дори интересно, когато е съпроводено от много обикновени и прости радости, нали така?…

— При цялото си уважение към вас, съм принуден да ви възразя. Вие знаете, предполагам, доста примери за старци столетници, за които е било достъпно блаженството, описано от Линда Грей, с изключение на даоските отшелници, дзенбудистите, йогите и християнските монаси. Иначе казано — привържениците на различните духовни дисциплини: молитви, медитации и т.н.…

И млъкна, защото към масата им се приближи възрастен мъж, напълно оплешивял, с димяща цигара в дълго кехлибарено цигаре.

— Напразно спорите, господа — каза мъжът и се обърна към Коломбан. — Така или иначе, проблемът е само един. Без това ново качество на живота, за което пише Линда Грей, дълголетието може да се превърне по-скоро в бреме, едва ли не в проклятие. И в този случай какво трябва да се направи?

— Доктор Грифит — представи го Коломбан. — Също беше там с нас, когато това се случи…

И те се спогледаха с доктора.

— А няма ли да е по-добре, ако му се обясни всичко по ред?

Докторът седна, продължи да дими съсредоточено с цигарата си, вперил поглед в пожълтялата гравюра на отсрещната стена.

— Обясни — обади се най-сетне той, — но започни с главното. Не с биографията на Брен, а със стогодишния юбилей.

— Не казвайте нищо повече, докторе, за да не започна аз отначало — после се обърна към него и го погледна малко лукаво. — Макар да имате репутацията на всезнайко, готов съм да се обзаложа с вас, че не сте чували името Шон Брен. Защото дори и в Дъблин почти не го знаят. Той беше поет, но освен това и маг, и революционер, по-точно иредентист. Умря през хиляда осемстотин двайсет и пета, а след трийсет години, през юни на хиляда осемстотин петдесет и пета, неговите поклонниците — а тогава те бяха много! — издигнаха на един малък площад в Дъблин негов паметник. Доста посредствена работа — бронзов бюст върху голям камък, изваден от морето за постамент. На три метра зад него в същия ден засадиха дъб.

— Двайсет и трети юни хиляда осемстотин петдесет и пета година — уточни доктор Грифит.

— Напълно вярно. А преди пет години, ние, последните почитатели на поета и мага Шон Брен, решихме да устроим в негова чест тържествена церемония на същото площадче в Дъблин, което носи неговото име. Надявахме се с този акт да привлечем вниманието към личността му. Но изглежда се бяхме излъгали, защото и малцината, които още ценят поезията, не бяха склонни да приемат днес този поет маг и иредентист…

— Но ти забрави главното — прекъсна го докторът, — за Джеймс Джойс.

— Да, наистина — призна Коломбан. — Ако надеждите, които възлагахме на „Бдението Финеган“, се бяха оправдали, името Шон Брен днес сигурно щеше да бъде знаменито. Но както знаете, всичко, което се отнася до битието или творенията на Великия човек, е покрито със слава. Оказва се, че Джойс е използвал в „Бдението Финеган“ доста алюзии от магическите концепции на Шон Брен. Години наред наши хора се опитваха да дешифрират тези алюзии. Но без резултат. И ако не се лъжа, сто осемдесет и девет страници от „Финеган“ крият в себе си тези алюзии…

— Когато бяхме принудени да признаем своето поражение — подхвана доктор Грифит, — едва ли се надявахме, че ще можем истински да отбележим този юбилей. И допуснахме грешка, като свързахме тържеството не с рождената дата на Шон Брен, а със стогодишнината на паметника.

— Така или иначе — заговори отново Коломбан, — щом стъпихме на площадчето, веднага разбрахме, че ни очаква съкрушителен удар. Още от сутринта времето беше необичайно горещо…

— Това беше на двайсет и трети юни — подчерта доктор Грифит.

— Да, необичайно горещо — повтори Коломбан — и рано следобед, когато отидохме там, вече се надигаше буря, небето беше станало оловносиво. Това стресна дори малцината журналисти, които ни обещаха подкрепата си. Малкото публика се разотиде още при първите гръмотевици, при първите капки дъжд. И само ние, шестимата ентусиасти, останахме там, когато бурята се разрази…

Докторът стана с рязко движение от масата.

— Предлагам да отидем сега до площадчето. Не е далече оттук.

— Можем да вземем такси — добави Коломбан.

Таксито спря в края на улицата.

— И така, останахме само шестимата — продължи разказа си Коломбан. — И след като заваля като из ведро, наложи се да се скрием под дъба…

— И разбира се, в един момент — с усмивка го прекъсна той, — в един момент…

— Да, в един момент, какъвто всъщност не бяхме очаквали, защото предположихме, че бурята вече е отминала и ние се чудехме дали да не изчакаме още пет-десет минути, докато небето се произясни…

— И изведнъж в този момент — продължи доктор Грифит, — силна мълния удари дъба, той се запали и изгоря от горе до долу…

— Но за щастие нито един от нас не пострада — подчерта Стивън. — Само дето горещината беше ужасна, направо непоносима заради огъня…

— Дъбът обаче не изгоря изцяло — подчерта Коломбан и плати на шофьора на таксито. — Както виждате, част от ствола му е оцеляла…

Направиха няколко крачки към решетъчната ограда на паметника. Специално осветление тук нямаше, но при светлината на градинските лампи добре изпъкваше големият морски камък, поставен косо върху земята, и бюстът, облагороден от патината. И всичко това — на фона на обгорелия ствол на вековния дъб, на места силно овъглен, а на други — вече обрасъл със зеленина.

— А защо са го оставили така? — развълнува се той. — Защо не са го изкоренили и не са засадили друг?

— От общината считат, че този дъб е исторически паметник. Шон Брен не стана известен, но дъба до неговия паметник го знаят всички…

Обиколиха бавно оградата.

— След като ни занимава проблемът за Времето — продължи Коломбан, — казват, и аз не се съмнявам в това, че който е стоял под дърво, ударено от мълния, и е останал жив, може да доживее до сто години…

— Не съм чувал за такова поверие, но сигурно има някаква логика.

Видът на паметника отзад беше доста живописен: огромният камък и триметровият ствол на дъба, оголен, овъглен и въпреки това обрасъл със зеленина, ги накара да го обиколят и пак да го огледат.

— И още нещо интересно — подчерта доктор Грифит, когато отново обиколиха паметника, — нещо любопитно, но и доста печално като факт: на другия ден полицията откри бомба под единия издигнат край на камъка. Ако не беше завалял онзи силен дъжд, сигурно по време на церемонията бомбата щеше да се взриви и паметникът щеше да стане на парчета. А и не само паметникът…

Спря да върви и като потърси погледа на доктора, тихо попита:

— Но защо? Кому е било нужно това? Да разрушиш един исторически паметник?

Доктор Грифит и Коломбан се спогледаха многозначително, но отговори Стивън:

— Ами на мнозина. Първо: на иредентистите — те са били възмутени, че революционерът Шон Брен е бил честван от „някакви си там поетчета, философи, окултисти“…

— На второ място, църквата — продължи Коломбан, — по-точно: ултрамонистите и обскурантистите, които виждат у Шон Брен протообраза на сатанинския маг, което само по себе си е абсурд, доколкото Шон Брен е следвал традициите на ренесансовата магия в концепциите на Пико или Джанбатиста Порта…

— Не бива да влизаме в подробности — прекъсна го Грифит. — Главното е, че служителите на култа не са съгласни да го признаят.

Тръгнаха си заедно по пустата и зле осветена улица.

— Нека да се върнем към темата — напомни Коломбан, — тоест към нашия проблем. Какво да правим с Времето, ако сме обречени да живеем сто години?

— Да го обсъдим, но не сега — предложи той. — Утре или още по-добре вдругиден. Да се срещнем надвечер в градската градина или в парка…

Реши да се види с тях още веднъж, главно за да си изясни за кого всъщност го взема Коломбан. Беше разговарял с него като с познавач на „Бдението Финеган“ на Джойс. При това беше запазил фрагмент от статията „Юноша на седемдесет“ и знаеше коя е Линда Грей, също и за нейните литературни успехи…

Стивън го изпрати до хотела. На сбогуване се огледа наоколо и му прошепна:

— Да знаете, че Коломбан е псевдоним. За вас е важно и това, че двамата с доктор Грифит практикуват черна магия. Попитайте го какво е станало с другите трима, които са били под дъба, когато е ударила мълнията. Попитайте още как ще се нарича книгата, която те пишат заедно. Всъщност аз ще ви кажа: „Теология и демонология на електричеството“…

Заглавието му хареса и го записа в дневника си, като накратко описа и новото си познанство. Поразсъждава и върху смисъла на инцидента от двайсет и трети юни петдесет и пета. За взрива, който по политически причини е трябвало да вдигне паметника, и за дъжда, който е попречил това да се случи, а също и за мълнията, поразила дъба столетник! Елемент на съвременност — динамитът е привнесъл в този инцидент пародиен момент, едва ли не нещо като карикатура на епифанията за мълнията. А смяната на обекта — дъба вместо паметника — си остана за него загадка. И трите следващи срещи не можаха да изяснят напълно този странен случай.

Спомни си за заглавието на тази книга от лятото на шейсет и четвърта, когато на колоквиума на тема „Тайната на съединението“ от Карл Густав Юнг един млад човек от участниците в дискусията произнесе формулата „Есхатология на електричеството“. Започна с това, че напомни за сливането в единно цяло на противоположностите, за този „психологически процес“ според него, който би трябвало да бъде интерпретиран в духа на индийската и китайската философия. За привържениците на Веда, както и за тези на Дао, границата между противоположностите се размива и ако бъдат погледнати от определена перспектива, Доброто и Злото просто губят смисъл, а Битието се слива с Небитието в Абсолютното. И защо никой не се осмелява да произнесе, продължи младият оратор, че въз основа на тази философия атомните войни, ако не могат да бъдат оправдани, поне могат да бъдат приемани като даденост?

— Обаче аз — добави младежът — ще отида по-далече. Ще оправдая световната атомна война в името на есхатологията на електричеството!

Публиката се разшумя и председателят на заседанието се принуди да му отнеме думата. След няколко минути, когато младият оратор напусна залата, той го настигна на улицата и каза:

— Много съжалявам, че не ви позволиха да изложите докрай вашата гледна точка. Лично аз се интересувам от понятието „есхатология на електричеството“. Какво конкретно имате предвид?

Младият човек го погледна и сви рамене.

— Нямам настроение сега за подобни дискусии. Тази страхливост днес ми е направо противна. Предпочитам да изпия чаша бира.

— Ако позволите, ще ви придружа.

Седнаха на верандата на близкото кафене. Като не скри раздразнението си, младият мъж заяви:

— Изглежда, че тъкмо аз ще съм последният оптимист в Европа. Като всички аз също зная какво всъщност ни очаква: водород, кобалт и т.н. Но за разлика от мнозина, опитвам се да открия някакъв смисъл в тази неизбежна катастрофа, следователно да се примиря с нея, както ни учи старецът Хегел. Излиза, че съдбовната цел на термоядрената война не е нищо друго, освен мутация на човешкия род, появата на свръхчовека. Да, зная, че тези войни ще изтрият от лицето на земята цели народи и цивилизации и ще превърнат половината планета в пустиня. Но това е цената, която трябва да заплатим, за да скъсаме окончателно с миналото и да форсираме мутацията, тоест, появата на висшия човек, превъзхождащ във всяко отношение днешния. Само един гигантски електрически заряд, готов да се изпразни за няколко часа или дори за минути, ще преобрази психиката и разума на тази нещастна порода „хомо сапиенс“. И при новите неограничени възможности на постисторическия човек да се надяваме възраждането на цивилизацията на нашата планета да се извърши за рекордно кратко време. Разбира се, ще оцелее само определена част от населението на Земята. Но това все пак ще бъдат немалко милиони свръххора. Затова прибягнах до формулата „есхатология на електричеството“. Именно от електричеството човек ще приеме и гибелта, и спасението си.

Без да го погледне, младият мъж допи бирата си.

— Но защо сте толкова уверен, че електричеството, след като бъде освободено от ядрения взрив, ще може да доведе до желаната мутация от висш порядък? По същия начин то би могло да предизвика и пълното израждане на човешкия вид.

Младежът го изгледа гневно със строги, едва ли не зли очи.

— Не съм уверен в нищо, но много искам да вярвам, че ще стане така. В противен случай нито човешкият живот, нито историята ще имат някакъв смисъл. И ще ни се наложи да приемем идеята за космическите и историческите цикли на Мита за вечното завръщане? Освен това моята хипотеза не е плод на отчаяние — тя се основава върху определени факти. Не зная дали сте чували за експериментите на немския учен доктор Рудолф?

— Чувал съм нещо. Но неговите опити са доста неубедителни — електрически шок върху животни?!…

— Така мислят някои — прекъсна го младият мъж. — Но да се съди за резултатите от тези опити днес е доста трудно, защото архивът на доктор Рудолф е почти изцяло изгубен. Онези, които са имали достъп до него, не са намерили никакви бележки за нещо като „биологична регресия“… Сигурно сте чели романа на Тед Джоунс „Подмладен от мълния“?

— Дори не знам, че има такъв роман.

— Ако този проблем ви интересува, не е зле да го прочетете. В послеслова авторът споменава, че сюжетът всъщност не е измислен, само географията и имената на героите са променени.

— И за какво става дума там? — попита най-невинно.

— Джоунс описва подмладяването на старец, поразен от мълния. И един важен детайл: мълнията попада точно върху темето му. На осемдесет години този герой, повтарям истински, изглежда след това на не повече от трийсет. Безспорно тук е това, че в определени случаи един мощен електрически заряд може да предизвика тотална регенерация в човешкия организъм, тоест подмладяване. За съжаление, романът на Тед Джоунс не се спира върху психоменталните метаморфози. Споменава се, при това мимиходом, за новите възможности пред човешката памет, без да се развие въпросът… И така: електричеството, освободено от взрива на десетки и стотици водородни бомби, представяте ли си какъв поврат в съдбата на нашата планета може да предизвика това!

На сбогуване, като стана от масата, благодари на младия мъж, който за първи път го погледна с внимание и дори с малко симпатия.

Завърнал се у дома, записа в дневника си: „Осемнайсети юни, шейсет и четвърта. Есхатология на електричеството. Сигурно трябва да се добави: «финал». След тази среща едва ли ме очакват други интересни събития, достойни да бъдат описани в този дневник…“

След две години, на десети октомври шейсет и шеста, написа в същия дневник следното:

„Предавам архива си. Получавам нов паспорт.“

Да, тук имаше за какво да разкаже. Особено го възхити отличната — и напълно секретна! — организация на тази операция. Чрез своята банка получи писмо от една авиокомпания, с което го уведомяваха, че разходите по транспорта на кутиите с ръкописите и фонограмите са вече заплатени от филиал на същата банка в… Хондурас, Латинска Америка, и че в дома му ще пристигне специалист по опаковането на този род материали. От банката донесоха две натъпкани догоре огромни кутии и заедно със специалиста работиха до вечерта.

С изключение на тетрадките дневници и малкото лични вещи всичко беше опаковано в чанти, сакове и кутии, запечатано и прономеровано. Известно време се опасяваше, че предаването на архива може да означава и предизвестие за неизбежна катастрофа, но серията от ведри и приятни сънища го поуспокои.

По-късно записките зачестиха, макар и да не бяха толкова спокойни. През декември шейсет и шеста:

„Трябва все пак да му пиша и да му благодаря. Книгата се оказа далеч по-умна, отколкото предполагах.“

Ставаше дума за романа на Тед Джоунс. Искаше му се да добави:

„Интересно как открихте новото ми име и адрес?“, но се въздържа.

През февруари шейсет и седма: „Следствието по делото за унищожението на архива на доктор Рудолф“.

Април: „Р.А. при случайна среща ми съобщи под секрет, че предварителното следствие е приключило и сега вече е известно, при това с точност, че в тези два куфара доктор Бернар е носил най-ценните документи (както подозирам, фонограмите и фотокопията на отчетите на Професора и моите тетрадки от трийсет и осма и трийсет и девета)…“

На трети юли шейсет и седма написа следното:

„В Индия се възобнови полемиката на тема «Вероника-Рупини». Все повече учени поставят под въпрос автентичността на магнетофонните записи, направени в клиниката. Решаващ аргумент: Вероника и нейният спътник са изчезнали безследно наскоро след завръщането си от експедицията до Делхи. Един голям учен-материалист счита, че сега за събитие отпреди дванайсет години е трудно да се получат верни свидетелски показания.“

Дванайсети октомври: „Линда е удостоена с премията «Пулицър» за новата си книга «Една биография»“.

Чия биография?

И след това: дванайсети юли, шейсет и осма: „Вероника! За мой късмет, тя не ме забеляза“.

Помисли и допълни:

„На гарата в Монтрьо, с две прелестни деца, четеше туристически справочник. Изглеждаше като за годините си, дори малко по-млада и все така красива. И най-важното: изглеждаше щастлива!“

Денят на своята стогодишнина, осми януари шейсет и осма година, отбеляза в разкошен ресторант в Ница в обществото на младата шведка Селма Еклунд, която го плени със своя ум и с оригиналните си идеи и познания в областта на средновековния театър. Селма току-що беше навършила двайсет и осем. Полушеговито й прошепна, че е на четиридесет. Но вечерта се развали — не успя да поднесе шампанско на младата дама. Наложи се да оставят десерта и да я доведе до хотела. Късно след полунощ вече се разхождаше сам по улиците на Ница.

Все пак много му се щеше да отбележи „първото си столетие“ (хареса му този израз!) с екзотично пътешествие. Преди много години беше посетил Мексико, после Скандинавия. Сега можеше да отиде до Китай или до остров Ява. Но не бързаше с решението си:

„Имам цяла година пред себе си…“

Една есенна вечер се прибра по-рано от обикновено. Силен дъжд с град го принуди да се откаже от обичайната си разходка из парка. Искаше да позвъни на една своя приятелка, но размисли и отиде до етажерката с грамофонните плочи.

„В такова лошо време като днес само музиката… Да, само музиката,“ повтори машинално той и попадна на своя забравен семеен албум, оставен между плочите.

Взе го, разтвори го и му се стори, че прозорците изведнъж се отвориха докрай и в стаята нахлу страшен студ. Остана известно време така — неподвижен, нерешителен, с разтворения албум в ръце. Замисли се:

„Ами третата роза? Къде да сложа третата роза?… Остави албума и ми кажи сега къде искаш да я видиш? Третата роза?“…

Разсмя се не без тъга. „Все пак аз съм свободен човек“, каза си той и седна в креслото.

С примряло сърце запрелиства албума. Прясно отрязана роза с лилав оттенък, какъвто бе виждал само веднъж през живота си, го очакваше в средата на албума. Взе я в ръка и в миг се почувства щастлив. Наистина кой би повярвал, че една-единствена роза би могла да насити с аромата си въздуха в цяла стая? След дълги колебания постави розата до себе си на края на креслото и погледна първата снимка. Изображението беше вече доста избеляло, изтрито от времето, но позна бащиния си дом в Пиатра Нямц.

* * *

Вече от няколко часа валеше сняг, а когато отминаха Бакъу, се надигна и виелица. Но щом стигнаха до гарата на Пиатра Нямц, валежът стихна и по свежо измитото небе заблестяха първите нощни звезди. Позна площада, застлан с лека снежна покривка и заобиколен от новите жилищни кооперации. Стори му се странно, че тъкмо сега преди Коледа тук има толкова малко осветени прозорци. За известно време постоя замислен и неподвижен с куфара в ръка, вперил поглед в булеварда пред него и се опомни едва когато семейството, с което бе пътувал в едно купе, зае последното свободно такси. За щастие хотелът, в който имаше резервация, се оказа наблизо. Вдигна яката на балтона си и без да бърза, прекоси площада, като пое по булеварда, докато накрая стигна до хотела. На входа усети, че ръката му е изтръпнала: куфарът се оказа доста по-тежък, отколкото предполагаше.

— Говорите отлично румънски — забеляза дамата от рецепцията и разлисти паспорта му.

Имаше приятен глас, благородни черти, бели коси и очила без рамки.

— Езиковед съм — изучавам специално романските езици. Идвал съм в Румъния, дори и тук, в Пиатра Нямц — добави и се усмихна. — През студентските години… Апропо, кафе „Селект“ съществува ли още?

— Разбира се! Това е исторически паметник. Посещавал го е самият Калистрат Хогаш. Сигурно сте чували за този румънски писател?

— И още как!

— Той е посещавал „Селект“ от осемстотин шейсет и девета до осемстотин осемдесет и шеста, докато е бил учител в Пиатра Нямц. Има паметна плоча… Вашата стая, господине, е номер деветнайсет, на третия етаж. Вземете асансьора…

— Благодаря. Първо ще мина през „Селект“. Не беше далече оттук, нали? След час и половина ще се прибера.

Дамата учудено го изгледа.

— Да не се простудите, господине. Доста сняг наваля, а и още ще падне…

— Най-много час, час и половина — повтори и се усмихна.

След десетина минути се убеди, че дамата от рецепцията беше права. Наложи се да се провира между високите преспи. Но близо до кафето тротоарът беше почистен и реши да ускори крачка. Спря се на входа да си поеме дъх, докато се успокои сърцето му. Усети познатия мирис на бира, прясно смляно кафе и евтин тютюн. Запъти се към вътрешната зала, където някога се събираше с компанията. Сега беше почти празна. Само на една маса трима мъже си допиваха бирата.

„Тук, както винаги, свети само една лампа — каза си той, — вечно с тия икономии“.

Седна на тапицираната пейка до стената и зачака келнера, без да знае какво да си поръча — дали халба бира или бутилка газирана вода и кафе. Не след дълго тримата посетители се надигнаха шумно от масата си.

— И този път не стигнахме доникъде! — възкликна единият и омота артистично сивия вълнен шал около врата си.

— Какво значение има? — обади се вторият.

— Така си е, няма значение! — съгласи се третият и като погледна другите двама, усмихна се многозначително: — Разбрахте ли ми намека?

Останал сам, се поколеба дали да си тръгне, или първо да изчака келнера. Забеляза, че някой гледа към него малко боязливо. И едва когато човекът го приближи съвсем, го позна. Беше Ваян!

— Вие ли сте, учителю? — възкликна младият мъж и сграбчи с две ръце ръката му. — Слава Богу, завърнахте се у дома! Значи сте жив и здрав! — и без да пусне ръцете му, извика през рамо: — Докторе! Докторе! Елате бързо тук! Маестрото се завърна!

Само след минута цялата компания начело с доктор Некулаке и Никодим, понесъл в лявата си ръка бутилка вино от Котнари, а в дясната — недопита чаша, нахлу с шум в залата. Заобиколиха го плътно — всеки искаше да го докосне, и заповтаряха в различни тоналности неговото име. А той, съвсем развълнуван, безкрайно трогнат, за да не се просълзи, започна силно да се смее.

— И тъй, приказката започна отново… Да, аз сънувам и когато се пробудя от съня, все ми се струва, че тъкмо тогава започвам да сънувам истински… Също като в онази приказка за Джуан Дзъ и пеперудите…

— За Джуан Дзъ? — тихо повтори Ваян. — Притчата за пеперудите на Джуан Дзъ?

— Да, колко пъти съм ви я разказвал! — напомни им и изведнъж му стана весело.

От дъното на залата се разнесе нечий глас:

— Пратете някого да съобщи на Вета!

А той извика:

— Оставете Вета на мира! За какво ми е Вета? И така ми е напълно ясно, че сега сънувам и само след минута-две ще се събудя.

— Не се вълнувайте, скъпи Доминик — каза Докторът и постави ръка на рамото му. — Преживяхте толкова много. Не се вълнувайте!

И той отново се разсмя, а после продължи внимателно, като се стараеше да не ги обиди:

— Аз зная, че тази наша среща сега, както и всичко, което ще последва след нея, би могло да се случи само през декември на трийсет и осма година…

— Но това си е така, учителю — съобщи му Ваян. — Днес е двайсети декември трийсет и осма година.

Погледна към него иронично, но и с известно съмнение.

— Извинявай, Ваян, но аз дори не смея да ви кажа в коя година сме всъщност ние, другите, които живеем извън този сън… Ако направя това усилие, сигурно ще се събудя…

— Но скъпи Доминик, вие сега съвсем не спите — забеляза Докторът. — Вие сте просто уморен… — и добави: — Да, видът ви е всъщност доста уморен.

— Стига! — ядоса се, изгубил търпение. — Трябва да знаете, че между двайсети декември трийсет и осма година и днешната вечер се случи нещо. Например Втората световна война. А чували ли сте за Хирошима? И за Бухенвалд?

— Втората световна война ли? — попита един от седналите отзад. — Да, казват, че скоро можело да има нова световна война…

— Докато ви нямаше, тук се случиха толкова много неща — обади се Никодим. — Имаше дори обиски. Ровиха и във вашата библиотека.

— Помня, помня, — поклати глава той. — Аз им казах какви книги да ми изпратят. Но това беше много, много отдавна…

Започна да се дразни от това, че не може да се събуди. Много му се искаше най-сетне да излезе от този сън.

— Къде ли не ви търсихме — разнесе се нечий познат глас. — Докторът разпитва за вас във всички болници на Букурещ.

— Чухме, че сте били в Букурещ — обади се Некулаке, — че ви сбъркали с някого, когото издирвали от Сигуранца.

— Да, така беше. Точно така. Объркаха ме, защото отхвърлих няколко десетки години… — Направи пауза, а после продължи с нескрита гордост в гласа, като добави и малко загадъчност:

— Да, сега вече мога да ви кажа цялата истина. Удари ме мълния, точно по темето и аз се подмладих от този удар. Започнах да се променям и да изглеждам на трийсет. Оттогава изобщо не старея, останах си в това положение. Е, вече съм все същият от трийсет години насам…

Забеляза ги как се споглеждат, вдигна рамене и се засмя.

— Да, знам, че ще ви бъде трудно сега да ми повярвате. Но ако ви разкажа колко неща ми се случиха заради тази мълния… Колко източни езици научих, всъщност даже не се наложи да ги уча, просто се оказа, че ги знам. Признавам ви всичко това сега, защото всъщност това е сън и никой друг няма да научи за него.

— Това съвсем не е сън, Доминик — тихо произнесе Никодим. — Вие сте тук, сред приятели, в нашето кафе „Селект“. Толкова дълго ви чакахме. Казвахме си, че когато нашият Доминик се пооправи, оздравее и паметта му се възвърне, ще видите, че първата му работа ще бъде да дойде тук, в „Селект“.

Засмя се, но изведнъж обгърна с напрегнат поглед цялата компания, сякаш се уплаши да не се събуди именно в този миг и да ги изгуби безвъзвратно.

— След като това не е сън, сигурно щяхте да знаете за Хирошима и водородната бомба, за американския астронавт, който стъпи на Луната през юли тази година.

Всички се умълчаха и не смееха да го погледнат.

— Значи такава била работата — обади се накрая Докторът. — Сбъркали са ви с някого?

Той наистина искаше да отговори, но внезапно почувства силна умора и избърса лицето си с длан.

— Това беше като в онази история на китайския философ… вие я знаете, хиляди пъти съм ви я разказвал…

— Кой философ, учителю? — попита Ваян.

— Нали вече ви казах — занервничи той. — Името му сега ми излезе от главата. Онази история с пеперудите… Всъщност, доста е дълга и не искам да я повтарям пак…

Цялото му тяло се изпълни с някаква непонятна тежест — уплаши се да не изгуби съзнание и да падне. „А може би така ще е по-добре“ — помисли си. — „Ще изгубя съзнание, а после ще се събудя от този сън…“

— Поръчахме шейна да ви отведе у дома, господин Матей — обади се някой. — Вета вече е запалила камината.

— Няма нужда от шейна — произнесе едва чуто и се надигна с мъка. — Ще си ида пеша. Когато се постави проблемът, ще знам какво да отговоря…

— Какъв проблем, господин Матей — заинтересува се Никодим.

Искаше да отвърне: „Проблемът, който вълнува всички!“, но усетил как зъбите му изведнъж се разклащат, той почувства силен гняв и унижение. Стисна здраво челюстите си. После стана и се запъти към изхода. За негова изненада компанията му направи път. При входа се опита да се обърне и да им махне за сбогом, но всяко движение, дори и най-малкото, вече изсмукваше силите му. Като дишаше тежко, с още стиснати зъби, се озова на улицата. Леденият вятър го ободри за миг.

„Започвам да се събуждам“ — рече си той.

И като реши, че никой не го наблюдава, поднесе шепа към устата си и взе да изплюва по два по три зъба наведнъж, докато не остана нито един. Смътно, като от картина на полузабравен сън, си спомни, че това веднъж вече му се беше случвало — известно време дори не можеше да говори, защото всичките му зъби се клатеха.

„И така, все същият проблем“ — помисли си и накрая се успокои.

* * *

Същата вечер портиерът на хотела до късно чакаше завръщането на господина от номер деветнайсет. Когато отново заваля, той позвъни в „Селект“. Оттам му съобщиха, че някакъв чужденец е бил в кафето, във вътрешната зала. Но може би защото осветлението там винаги е било слабо, а и посетители през тази вечер почти нямало, господинът си отишъл, без дори да каже „довиждане“, като закривал устата си с ръка.

На сутринта на улица „Епископска“ пред номер осемнайсет откриха замръзнал мъж. Беше много стар и буквално потънал в големия и скъп балтон с кожена подплата. И балтонът, и елегантният костюм, с който бе облечен, не изглеждаха да са негови. При това в джоба на сакото му откриха портфейл с чужда валута и швейцарски паспорт на името на Мартин Одрикур, роден в Хондурас, Латинска Америка, на осемнадесети ноември хиляда деветстотин тридесет и девета година.

Мостът

На този свят всичко може да се случи. Спомних си един мотоциклетист. Стоях пред хижата и го наблюдавах. Исках да разбера кога ще му омръзне да кара мотоциклета си. Изкачваше за четвърти път отвесния склон и щом достигнеше върха на хълма, обръщаше мотоциклета и слизаше тихо, почти безшумно долу, в равното. Но петия път се случи неизбежното: катастрофата. Пренесох го на ръце до хижата — целия в кръв, в безсъзнание. Напръсках го с вода. Събуди се и за мое учудване ме позна. „Мислех, че няма да дойдеш — каза той. — Очаквах те и миналата година, пак по същото време.“ Не го разбрах. „Мисля, че ме бъркате с някого — отвърнах аз. — Тази хижа не е моя. Отстъпи ми я за седмица един приятел.“ Усмихна се. „Зная, че играта е такава: да се правиш, че не ме познаваш. Но това съм аз, Емануел.“ И започна да ми разказва. Все странични случки, една от друга по-невероятни. Прекъснах го неведнъж. „Но всичко това не е вярно. Много добре знаеш, че не може да бъде вярно. Измислил си си го ти.“ „А катастрофата? — засмя се той. — Аз ли я измислих?“ И смъкна окървавената кърпичка от лицето си, като ме погледна чистосърдечно, но и с едва доловима ирония. Разколебах се. Беше ми трудно да му кажа истината, да му съобщя, че просто страда от амнезия. Накрая все пак трябваше да се реша. Ако припаднеше отново, щях да го нося чак до болницата и сигурно щяха да изникнат доста проблеми. „Това е грешка — помъчих се да го успокоя. — Грешиш. Бъркаш с някого. Ти си от друг свят, от друго общество. Може да си писател или авантюрист, но във всеки случай си доста тайнствен, имаш много интересно минало. А пък аз живея в скромен и незначителен скучен свят. Няма откъде да ме познаваш. Повтарям ти, тази хижа не е моя, а на един приятел. Идвам тук за първи път…“ Продължи да ме гледа, като притискаше устните си с кърпичката. Оставих го да си отиде, макар да знаех, че ще се изгуби. Страдаше от амнезия. Дали щеше да намери онези, дето го очакваха и миналата година? Страдаше от амнезия и правилото на играта — мисля, че така го разбрах от него — изискваше да не бъде разпознат поне в началото. Следователно трябваше да дойде за втори или дори за трети път, но как да разбере при кого вече е бил и кого още не, след като страдаше от амнезия? Тръгна си. Бях сигурен, че ще се изгуби. Започнах да съжалявам, че го пуснах да си върви. Беше интересен човек. С такова търпение се изкачваше по хълмовете със своя мотоциклет и слизаше долу, в равнината, при моста…

— Да, на тоя свят какво ли не се случва — ме прекъсна Онофрей. (Знаех защо ме прекъсна, от невнимание пак намекнах за моста.) Стават какви ли не работи. Тая пролет, като минавах по улица „Дамницей“, видях да излиза от някакъв двор поручик от кавалерията. Спрях се на тротоара и го загледах. Беше толкова красив, че за него можеше да се говори само с понятия от теологията. Усмихнах се. Така би трябвало да го опише някой, си казах. Да употреби друг, по-различен от обикновения език. Езика на теологията или поне на метафизиката. Казах си: един поручик от кавалерията, представен с термини от теологията, сигурно крие в себе си някаква тайна, парадокс. Cointidentia oppositorum[1], би казал Никола от Куза. Беше ми приятно да мисля така. Сякаш изведнъж попаднах в друг свят, в някаква вселена от същности и архетипове. Усмихнах се щастливо и може би тази усмивка го окуражи. Моя съсед, искам да кажа, младежа на тротоара, а не поручика. Офицерът отмина. „И аз му се възхитих — призна момчето. (Беше достатъчно да го погледна за миг, за да разбера, че е интелектуалец). — Мога да ви кажа, че е нещо повече от красив мъж, толкова красив, че не би могъл да бъде описан освен с термините на негативната теология. Познавам го. Жаден е за култура. Чете «Упанишадите»[2]. Мога да ви кажа и друго: търси къща с двама студенти. Не искам да ме разбирате грешно: иска да наеме къща, цяла къща, а не апартамент. С градина, с двор и веранда. Може би тази къща не му е харесала — добави той, след като погледна още веднъж фасадата. — Доколкото знам, предпочел една по-голяма къща. За лекции, за събирания.“ Слушах го очарован. Познаваше го толкова добре, разбираше го. „Разбира се — продължи той, — на него му харесва да се връща вкъщи на кон, затова си е избрал да служи в конен полк. Но полковникът му забрани. На кон, един толкова красив мъж, в кавалерийска униформа, по тези улици, покрити с есенни листа и тъй меланхолични, особено по залез-слънце…“ „И момичетата, които го дебнат от прозорците — добавих аз. — Имаше право полковникът…“ „Не, не беше това — продължи той. — Беше заради меланхолията, заради тъгата на букурещките залези. Защото, ако позволите, драги господине — обърна се много учтиво той към мене, — имаме късмета или нещастието да живеем в най-меланхоличния град на света.“

— Тогава го знам! — прекъсна го Гологан. — Срещнах го веднъж. Обича да заговаря непознати по улицата. Оригинал!

— Аз съм му благодарен — продължи Онофрей, — защото чрез него се запознах с поручика. С поручика и с двамата студенти. Като казах „съвпадения на противоположности“ — не преувеличих. Да, разбира се. Кузански употребяваше този израз, за да определя Бога. Но да се разберем: аз не казвам, че този поручик прилича или може да бъде сравнен, или че по някакъв начин е подобен на Бога. Не, не казвам това. Но ви уверявам, че за него не би могло да се говори, освен с помощта на понятията от негативната теология. Не само защото е чел Упанишадите. А и защото, откакто ги е чел, си е задал някои въпроси. Мисля, че се досещате за какво намеквам: нети! нети! и останалите: „последната реалност“, „съществото“, и накрая „атман“. Когато отидох да го видя за първи път, воден от моя приятел Бландузия…

— Мисля, че не се казваше така — го прекъсна Гологан. — Ако става дума за онзи оригинал, за който ви говорих — Меланхоличния, казваше се Горовей, Янку Горовей.

— Уверявам ви, че се казваше Бландузия — продължи Онофрей.

— Всъщност няма никакво значение — вдигна рамене Гологан.

— А пък аз мисля, че има много голямо значение. Добре е да знаем дали става дума за същата личност. Дали ви говоря за Бландузия, моя приятел, или за поручика. Когато отидох да го видя за първи път в новата му квартира на улица „Преотеселор“, бях много изненадан. Трябва да добавя, че тези издигнати мъже, поручикът и двамата студенти, живеят доста по-различно от нас. Бих отишъл и по-далече: да, бих ви казал, че са превърнали своя живот в истински ритуал. Разбира се, всички знаят, че на поручика не му харесва да чака с другите. И затова измислиха този ритуал: вечер, когато се връща вкъщи от полка — обясних ви защо не може да се връща на кон — ординарецът го очакваше на ъгъла на улицата. Когато го видеше да слиза от трамвая, изтичваше обратно до двора и извикваше: „Идвааа!“ Тогава първият студент отваряше първата бутилка с вино. Вторият отиваше до вратата на салона и я заключваше. Трябва да ви обясня защо правеше така: в салона по това време се намираха три-четири, а понякога и повече млади жени — госпожици и госпожи — съпруги, искам да кажа — вдовици и разведени, и поручикът в съгласие с всички от къщата реши да… Ах, да, това сигурно е тяхна тайна и аз не би трябвало да ви я казвам. И така, животът, преживян като ритуал, започваше. Ритуал, в смисъл на тайна, мистерия, тайнство… Любопитно е, като си помислиш…

Силно заинтригувани, всички зачакахме да продължи, но Онофрей се усмихна малко разсеяно.

— Наистина, на тоя свят стават какви ли не неща — започна Замфиреску. — Събудих се веднъж и видях една стара жена. Помислих, че е сляпа. Водеше я някакво момиченце. Но как я водеше? Едва влязоха навън и момичето спря. В дясната си ръка държеше отворена книга, вдигна я и започна да чете. Старата я слушаше с напрегнато внимание, почти с благоговение, като се мъчеше да я разбере. През цялото време я държеше за лявата ръка. Замислих се точно за това, че я държеше за лявата ръка, и изведнъж си спомних, че всичко се беше случило отдавна и го бях забравил. Наистина е така, както ви казвам. Преди доста време — може би преди месец и дори повече, преди няколко години, не зная точно — се озовах пред вратата на една къща. Не бих могъл да ви кажа защо се спрях точно там, май че чаках някого. Едва по-късно разбрах. В тази къща се намираше някаква старица, която беше на умиране. Мъчеше се от доста време, но не искаше да си отиде сред чужди хора. Желаеше да се върне у дома си, да умре на село, да бъде погребана там, в своята земя. Но как да стигне до къщи? Почти не можеше да се движи. Питах се за това и аз — искам да кажа — когато дъщерята на наш съсед, около четиринайсет-петнайсетгодишно момиче, й каза, че ще замине с нея, за да я заведе. И тогава — не може да ви изглежда невероятно! — старата стана от кревата си, хвана девойчето за ръка и тръгнаха. Тръгнаха двете, на път. „Ама нямаме паспорт — каза младата. — Трябва да взема карта и една книга. Да се ориентирам.“ Господа, пред мен се разигра рядко красива сцена. Старицата се умори и седна на едно столче, а момичето й четеше от книгата. Рядко красива сцена! Момичето четеше възхитително, с интонация, всеки път леко повишавайки тон, когато в текста ставаше дума за дом. Да, в тази книга — не знам как беше заглавието й, нито от кого беше написана — всъщност бе скромна по съдържанието си. Ставаше дума за някаква къща, за завръщане у дома — при теб, вкъщи, искам да кажа, навсякъде би могло да имаш дом. Стори ми се, че прилича на нещо познато. Дори си помислих дали не е някоя нова Одисея, нова, в смисъл по-хубава, написана за жени, старци и деца. Но веднага разбрах, че съм се излъгал. И ето как стана. Скоро след това се появи един младеж. Трябва да добавя, че момичето, което беше на четиринайсет-петнайсет години, сега на дневна светлина изглеждаше с няколко години по-възрастно. Не повече от деветнайсет-двайсет и доста красиво. И, разбира се, този младеж, това новоизгряло божество, кой знае откъде, когато я видя да чете книгата, се спря и полюбопитства — разбрах го добре — дори в известен смисъл започна да я ухажва. Казвам „в известен смисъл“, защото той беше доста деликатен. Спомням си много добре как започна: „Ах, вие сте идеалистка, учителка, поетеса! Обичате да четете. И аз имам книги — скромно добави младежът. — Имам и идеи.“

— Познавам го — прекъсна го Онофрей. — Това е Бландузия. Макар да е доста скромно момче, не крие, че чете книги, че има и идеи. Неговото приятелство с поручика от кавалерията и с двамата студенти се базира тъкмо върху това — издигат в култ благородните постъпки, мечтаят за идеални светове. Казах ви, че тяхното съществуване е възвишено, бих казал дори метафизично и теологично. Всъщност какво друго търсят тези млади хора, щом като не е действителността, която за нас, обикновените хора, е най-неясна, скрита зад толкова илюзии и грешки? Търсят я и бих дръзнал да добавя, че понякога я намират. Само да чуете как поручикът говори за атман или още по-трагично, за мита за Адонис! Разбирате за какво намеквам. Не за това, че е толкова красив като Адонис, а за съжаление за личната му трагедия, всъщност метафизична трагедия. Мисля, че ви казах: всичко тръгна от Упанишадите. Когато поручикът се запита: „Кой съм аз?“ и си отговори: „Аз, моето истинско аз е атман“, което е идентично с брахман (на санскритски: ахам брахмасмити или, ако използваме друг израз, аям атма брахма), нещо у него се прекърши. Беше онова, което някои наричат метафизичен срив. С неговия случай травмата беше наистина голяма. Тъй като Адонис бе ранен от глиган, всъщност косвено кастриран по волята на Афродита, голямата Богиня, чийто любовник, син или съпруг беше, тъй и поручикът беше травматизиран от срещата си с действителността, с тайнството на идентичността брахман-атман[3]. Но не бих искал да ме разбирате грешно. Не бих искал да мислите, че става дума за произшествие от физиологичен или от психоматичен порядък. Казах ви, че неговата трагедия е метафизична и теологична. Не е интересно с колко жени спи този поручик. Когато се запозна с него първият студент, бяха точно дванайсет. Сега, когато се запознах с него и аз, зная, че спи с единайсет. Но ви моля да не обръщате внимание на разликата. Работата е много по-сериозна. Като продължава да се държи като Дон Жуан, поручикът е също и Адонис. Разбирате какво искам да кажа: вече се е откъснал от всичко духовно. Или при него само духът е от значение. Да, трагедията му е духовна. Както можете да си представите, това доведе до радикална промяна в тяхното съществуване. Салонът, предназначен преди за приеми и конференции, сега стана… Какво да ви кажа? Бих преувеличил, ако твърдя, че е светилище, но наистина е нещо от този род: място за размисъл и церемонии. Ще ме попитате: а жените, всички тези млади и красиви жени, госпожици, съпруги, вдовици, които го очакват там, в салона, всяка вечер и които ги заключва един от студентите веднага щом чуе заповедта от двора: „Идва!“ Е, добре, ако съумеете да поставите правилно този въпрос, непременно ще намерите и отговора. Моля ви да не наблягате на вратата, нито пък на ключа — тези символи са вече остарели за човек от духовните мащаби на поручика. Отговора ще го получите от определението, от което тръгнах аз: поручикът не би могъл да бъде описан по друг начин освен с термините от отрицателната теология. Да, отговора можете да откриете от „съвпадението на противоположностите“. Размишления върху този детайл: единайсет жени, но отчужден. С други думи…

Замълча и отново се усмихна, повече на себе си.

— Случвало ли ви се е някога да попаднете в подобна ситуация, без изход, направо абсурдна, дори без начало и без край, в която не може да се намери никакво решение? Или, да си послужа с друг пример: попадали ли сте в стая без някакъв изход, без врата и прозорци, в която сте влезли, без да знаете кога и как, и от която (в рационален план) няма абсолютно никаква възможност да избягате?

Отново замълча, огледа ни поред и продължи да се усмихва.

— Аз само ви попитах. Отговора го очаквам от вас.

— Зная за какво намекваш — подхвана Гологан. — Случвало ми се е, наистина, точно както каза ти: да се намирам в ситуация без никакъв изход. Бях, заедно с приятели, при човек, когото не познавате, при Ставрогин, прочутия Ставрогин, онзи с магазина за колониални стоки и деликатеси. Спомням си добре — въпреки че оттогава минаха почти трийсет години. Бяхме се събрали повече приятели там, по повод една кръщавка. Състоя се същата сутрин, в друга къща, в друга среда — учители, свещеници, песнопение — по-далече, в една махала. Та бяхме у Ставрогин, у дома му и само онзи, който не го познава, не може да си представи какво означаваше това през онези години. Трябва да ви кажа само, че колониалът беше в партера, а на първия етаж живееше част от семейството на Ставрогин — доста е сложно да ви обясня защо, кой и как — но на останалите два етажа — втория и третия, живееше самият стопанин с останалата част от фамилията, но живееше и самичък, защото, знаете ли, беше оригинал, имаше пари и магазин за деликатеси, можеше да си позволи всичко. Значи, както вече ви казах, намирахме се — повече приятели — у Ставрогин на кръщавка. В един момент се чу звънецът и отиде да отвори самият домакин. Бяхме любопитни. Кой можеше да бъде? Защото, разбирате ли, никой не знаеше, че сме тук, в дома на Ставрогин. Всички знаехме, че сме на кръщавка, в съвсем друга среда, в края на града, в една далечна махала. Ставрогин отвори вратата и, представете си, един старец, доста добре облечен, много възпитан, ни огледа всички поред и забелязахме, че не може да повярва на очите си. „Извинете — обърна се той към Ставрогин. — С кого имам честта?“ „Ставрогин“, отвърна домакинът. „И тези сигурно са ваши приятели. Тогава мога да кажа, че имам късмет. Търсих по всички етажи, но без успех.“ „Другите са на кръщавка“, обясни Ставрогин. „Предположих“, отвърна старият. Приближи се до всеки от нас и като ни подаде поред ръка, се представи: „Хергелие. Обикновено тук си правя срещите. На някой от тези етажи. Миналата година не успяха да дойдат всички. Във всеки случай Барона се намира във влака, дето го затрупа снега във Валя Ларга. Помните ли колко говориха за това“. Разбира се, всички помнехме. „Значи Барона не може да дойде. Но има и една изненада. Вижте, госпожа Паликан, която сега е тук, беше и миналата година, макар че писа, че няма да може да пристигне.“ Приближи се до нея и й целуна ръка. После ни представи едновременно: „Приятелите на господин Ставрогин“, каза. Приближихме я поред, като всеки й целуна ръка, а тя ни запозна със своите приятелки. Всичките представителни, елегантни — повечето чужденки. Беше любопитно да се чуят толкова чужди езици в апартамента на Ставрогин. Представете си в какво положение се намираше самият стопанин, който едва говореше френски, сред това отбрано общество, по-голямата част от което беше от чужбина. (Знаеше малко по-добре гръцки, но и този език владееше слабо — в това се убедихме още същата вечер.)

За щастие всичко беше подготвено от кръщавката: шампанското, черният хайвер и останалите неща. След малко Ставрогин слезе в магазина с двама от нас и донесе сандък с шампанско, пушена риба и плодове. Всички столове, кресла и канапета вече бяха заети — отстъпихме ги на дамите — а ние, приятелите на Ставрогин, и другите гости трябваше да стоим прави край стените. Но затова пък — какъв интересен разговор! Само от какви къщи бяха тези хора! Обикновено се срещаха вкъщи с горен етаж. И ми обясниха защо. Интересно, че сега, когато ви разказвам това, вече не си спомням добре защо. И още нещо: срещнах една дама, която познавах от швейцарската легация, която, мога да ви призная сега, се опитвах да ухажвам, но без успех. Разбира се, позна ме веднага и прояви достатъчно такт, за да не си спомни за моето държание. Напротив, дори ми се стори, че е приятелски настроена. „Виждам, че водите много интересен живот — започнах аз. — Светски живот, дипломатически приеми, срещи с изискани хора.“ „О, да — отвърна тя — имам голяма слабост към къщите с горен етаж. Качваш се, слизаш. Слизаш, качваш се. Никога не ти омръзва. Не ти доскучава, искам да кажа.“ И тогава изведнъж се сетих, че от този път не се бях качвал до апартамента на Ставрогин. Не знам как стигнах до тук, но бях сигурен, че не съм изкачил стълбите. Приближих се до Ставрогин. „Кажи — пошепнах му, — как стигна до нас, тук? Доколкото зная, нямате асансьор.“ „Не, нямаме — приза Ставрогин. — И аз се питам как се качих. Много добре си спомням как преди малко слязох в магазина, отлично помня как се спуснах по стълбището, но не знам как се изкачих.“ „Значи за слизане — можем да слезем винаги“ — забелязах аз. „Без проблеми.“ Успокоих се. И все пак добавих: „Какво ще кажете, ако се върнем на кръщавката?“ „Далече е — отвърна Ставрогин, — това е на другия край на града.“ „Може и там да има интересни хора“ — опитах се да го убедя аз. „Но аз трябва да се погрижа за тях“ — предупреди той, като посочи препълнените от гости стаи. „Пристигна Барона — казах му аз. — Той ще се занимава с тях.“ И накрая го убедих. Но разбирате в какво положение се намирахме. Без начало и без край. Сякаш никой от нас не си спомняше да се е изкачвал по стълбите. Слава Богу, че можехме да слезем без проблем… „Тъй че разбирам за какво намекваш“ — добави, като погледна към Онофрей.

— Не мисля, че става дума за същото — отсече Онофрей. — Във вашия случай имаше изход, защото можехте да слезете.

— Не само това — намеси се Замфиреску. — Имали сте работа с изискани, светски хора, от посолствата, които са били посветени. Искам да кажа, които вече са знаели тайната на етажите: да се качиш и да слезеш, да слезеш и да се качиш. Старицата, момичето и младежът, за които ви говорих, бяха, бих казал, изгубени, не бяха открили още нищо. Затова им беше толкова трудно… Не знам колко месеца след този случай ги срещнах отново, на една гара. Мисля, че чакаха някакъв влак. Старицата пак беше седнала на столче, държеше девойката за ръка, за лявата ръка, а тя й четеше. Ох, само колко неща се случиха през това време!… Ако беше чул какво чете момичето, щеше да ти се скъса сърцето. Какво ли само не се случи след тяхното заминаване! Онова момченце, дето живееше с нея, в дома й, с което навремето говореше старата, момченцето порасна, вече е голям мъж, имаше най-различни проблеми, бореше се с толкова трудности. Явно момичето четеше, за да се ориентира. Както вече ви казах, нямаха паспорт. Имаха нужда от карта, да бъдат сигурни за посоките. За щастие бяха поели вярната посока. Но колко тъга имаше в страниците, които четеше тогава, чакайки на перона на гарата… Освен това момичето беше тогава само. Младежът, който я беше заговорил пред къщата, изчезна.

— Не изчезна — прекъсна го Онофрей. — Но той, Бландузия, не напусна никога Букурещ. Имаше голяма слабост към този град, Букурещ. Откакто се сприятели с поручика и с двамата студенти, животът му почти изцяло се подчини на идеята му за самоусъвършенстване. Няма да забравя дискусиите, на които имах удоволствието да присъствам. С всички ония жени, заключени там, всяка вечер в салона, и все пак атмосферата беше много въодушевяваща. Понякога жените напразно удряха с юмруци по вратата, викаха и заплашваха. Сякаш никой не ги чуваше. И разбирате ли защо: ежедневието на тези високопоставени хора беше извисено до някакъв свещен ритуал. Когато седяха на масата, цялото ни внимание се заемаше от вечерята. Наистина това беше единственото време, в което сядаха всички заедно, защото поручикът обядваше в полка, студентите — в мензата. Но вечерята беше ритуал и никой не биваше да го изпуска. Представяте ли си, че когато сервираха второто блюдо, вторият студент отвори друга бутилка вино. Така ми се видя и на мен, но се оказа, че втората бутилка бил отворил поручикът. Ординарецът стоеше прав зад него, готов да я поеме веднага след отварянето й и да напълни чашите на компанията. Да, втората бутилка трябваше да отвори поручикът. Не знам дали разбирате за какво намеквам сега… Преди малко ви попитах дали сте попадали в ситуация без абсолютно никакъв изход. Нещо като в стая без прозорци и без врати или като в тунел без изход, от който не можеш да излезеш, нито да се върнеш назад. Да, когато не можеш да се измъкнеш, когато се чувстваш като в клетка, когато си казваш: все пак трябва да има някакъв изход, трябва да има! Е, добре, господа, уверявам ви, че изход все пак има! Но очевидно в друг план. И бих дръзнал сега да уточня: в друг план, в плана на иреалното. Разбирате за какво намеква — отрицателните номера, парадоксът, в крайна сметка, отрицанието, което отрича отрицанието и те изважда отново на бял свят точно в момента, в който ти, клетият, лишен от въображение човек, се усещаш затворен за вечни времена в онзи каменен саркофаг, зазидан в крипта, в сърцето на планината. Разбрахте сега защо поручикът отвори нова бутилка. Дадох ви ключа: помислете за историята на религиите, за онова, което можем да наречем тайнство на първото повторение, и мистерията на този израз: вторият път, наистина доста банализиран от прекомерна употреба, да, едно профаниране на езика, което все пак запазва добре прикритите елементи от първото явление. Вторият път, значи роден от смъртта, с една дума: роден в света на духовното. Втората бутилка вино се различава качествено от първата, както и от третата. Не е интересно колко бутилки вино се изпразват всяка вечер на улица „Преотеселор“. Но разбрахте, че изходът от ситуацията, която е уж без изход, се крие във втората бутилка, отворена от поручика. Ако кажа, че става дума за някакво преображение или промяна, сигурно ще излъжа. Защото всъщност нищо не се променя. Ординарецът е все там, с таблата с чашите, и студентите продължават да спорят, повишавайки от време на време тон, а поручикът е разхлабил яката си и им рецитира стихове или размишлява върху нещо, или се отдава на спомени от детството си. Но повтарям, всичко това е привидно! В действителност веднъж отворената втора бутилка те кара да усещаш как всичко около теб започва да се променя. Отначало не забелязваш. Държиш чашата в ръка, отпиваш очарован виното, слушаш разговора и ти се струва, че откриваш нещо необичайно, нещо нереално около теб. Отпиваш пак и изведнъж не ти се вярва. Започваш да чуваш стъпки, шепот, сподавен смях. Учуден, обръщаш глава. Зад гърба ти няма никой. Но не се успокояваш. Гледаш отново, отдясно, напред. Поглеждаш поручика. Той говори за полка, за конете. Тогава започваш да разбираш. Да го виждаш да язди към дома по залез-слънце, красив като Аполон, но и някак отчужден, раним. Чуваш стъпките на коня по килима от есенни листа, когато светлината бавно и неусетно чезне и се запалват уличните фенери и газените лампи в къщите, и тогава се запитваш: защо е всичко това? Защо сме се родили, след като не можем да го разберем? След като не можем да го признаем? Не, полковникът имаше право, като му забрани да язди извън полка… Не можеш да се бориш така неподготвен с меланхолията… Нито знаеш кога си отпил от чашата. И постоянно слушаш приказките на поручика, и оставаш на масата още един час, а може би и два, а той, поручикът: „Признаваме се за бити. Покажете се!…“ И всички започват да се смеят, и ги виждаме всички там, зад гърбовете ни и пред лицето ни — всички млади и красиви, и се питаш дали са истински, от плът и кръв, откъде са дошли. А ритуалът изисква вторият студент да стане и той, да се изчерви и да вдигне, колкото е възможно по-високо, ключа на салона. И тогава момичетата отново избухват в смях. Разбира се, ако не си от тази къща, няма да знаеш, че салонът е свързан с кухнята, че ги разделя само една завеса. Не знаеш, защото не се осмеляваш да си го представиш. Но ако имаш въображение, веднага ще видиш завесата и тогава ще проумееш това толкова просто нещо, което никой не би разбрал без нечия помощ, да разбереш, че има праг и завеса точно пред нас. Но това ще разбереш едва втория път. Това е нещо, което ми харесва и което наричам тайнството на първото повторение.

Засмя се щастлив и продължи:

— Наистина става дума за една тайна. Имаш право: някои неща се случват и втори път. Разказвах ви за един мотоциклетист. Мой приятел ми беше услужил с хижата си. За една седмица, и тъкмо се готвех да си вървя, когато отново чух шума на мотоциклет. Опасявах се, че е станала някаква катастрофа, и изтичах до шосето, където вдигнах ръка и му извиках: „Емануел!“ Спря се и ми се усмихна чистосърдечно, но и с малко ирония. „Знам, че ме позна…“ „Разбира се, че те познах“, му казах. „Страхувах се, че ще се изгубиш, че няма да успееш да ги намериш…“ Той сведе очи. „Наистина, не успях да ги намеря — каза. — Ходих и при другите, пак с мотоциклета, но не ги открих. А онези, които срещнах случайно по хижи и по хотели, не ме познаха.“ „Бих искал да ти помогна. Но трябва да знам повече за теб, да знам от кой свят идваш.“ Погледна ме продължително и отново се усмихна. „Мисля, че в нашия случай този въпрос би трябвало да поставя по-скоро аз. От кой свят идваш, макар да знаеш, че съм Емануел, познаваш ли ме? Мисля, че макар да не си забравил правилата на играта, ще можеш да ме познаеш… Закрих очите си с ръце. Бих потънал в земята от срам, а също и от мъка!“ „Владимире!“, си казах тогава. „На колко си години?“ Знаех на колко съм: на петдесет и пет. Животът ми бързо отиваше към своя край. В известен смисъл можеше да се каже, че го бях изживял. Беше вече много късно. Не можех да започна отново. И го бях живял грешно, неправилно. По-скоро бях преживял един сън, без да си давам сметка какво става с мен. Живеех някак случайно, макар през юношеските години и през първите години на младостта да бях чул за Йосафат и да бях започнал да го изучавам. Нещо повече: през най-хубавите си години бях стигнал до втората част, която започва: „При мелницата на Йосафат.“ Харесваше ми толкова много, бях толкова щастлив, че бях сигурен, че няма да го забравя никога, дори напротив, щях да стигна да играя и третата част, все по-добре, да играя до края на живота си. И сега бързо се приближавах, да, все по-бързо, към финала… Как можех да забравя най-същественото! Понесох го на ръце, целия окървавен, до хижата и не можах да го разпозная. Не го разпознах дори когато ми каза, че е Емануел. Мислех, че страда от амнезия. Беше ми жал за него. Беше ме страх да не се изгуби, да изчезне. А той дойде да ме събуди, да ми припомни за Йосафат. Опита се да ме пробуди! Качи се цели пет пъти с мотоциклета си по този стръмен склон, докато накрая не катастрофира. Предполагал е, че може би кръвта му ще ме събуди. Или някоя от неговите невероятни, неправдоподобни истории. Или може би името му, Емануел. Но нищо не ме събуди… За щастие дойде за втори път и аз го познах.

„Имаме ли още време? — попитах го набързо. — Не е ли много късно?“ „Късно е и времето ни е малко — ми отвърна. — Но втората част се играе преди това и ако искаш…“ „А къде са другите? — прекъснах го аз. — Спомних си за Пражан. Имаше красиво чело, обичаше музиката, обожаваше Гьоте, казваше, че ще съчини един нов «Диван…»[4]. Спомням си също и за Елина, която ни викаше в края на втората част: «Който не признава, вече не си спомня.» Спомням си за…“ „Всичко се обърка — каза Емануел. — Забравиха. Някои се умориха и седнаха. Спомняш ли си правилото на мелницата: когато влезеш в мелница, виждаш празен стол и се питаш кой ли го е сложил там, и продължаваш нататък. Когато видиш някой да си почива на стол, се питаш… Я да видим? Сещаш ли се какво трябва да попиташ?“ Слушах го и усещах как бузите ми пламват. Не можех да си спомня. „Почти никой не може да си спомни за края на младостта — засмя се той. — Но втората част я играят други. Някои забравят за известно време, но после изведнъж си спомнят за втората част и започват отново да играят. Но явно, че онези, които са били от началото и сега играят третата част, са отишли по-надалеч. Да, минаваш от една градина в друга, от една гора в друга, но докато не излезеш от мелницата, играта е все същата, постоянно срещаш други двойки, други групи и ако много закъснееш или забравиш някое от правилата на играта, се объркаш…“

— Вярно е — прекъсна го Замфиреску. — Ако забравиш, объркваш се. Казах ви, че забравих за срещата си със сляпата старица и момичето. Отначало мислех, че е сляпа. Всъщност старата скоро щеше да умре. И оттогава, колкото пъти си спомня за това, ги срещам. Разбира се, момичето постоянно й чете нещо и старата я слуша с интерес и разбира по-лесно живота си. През какво само не минаха тези две бедни жени, откакто ги срещнах за първи път пред къщата. От време на време ги зървам в някой ресторант. Хората не разбират за какво става дума, докосват ръката на момичето, усмихват му се сърдечно и му пъхват по някоя банкнота между страниците на книгата. Момичето се изчервява, леко кимва с глава, благодари с усмивка и тръгва, като хваща старицата за ръка. Трудно й е да откаже, защото хората се приближават до нея с вече приготвени банкноти и не искат да си ги приберат обратно. Но нито тя, нито бабата влизат в ресторантите, за да просят. Обикалят ги, както обикалят училища, банки, църкви и болници, защото покрай тях минава пътят им, поне този, който са си набелязали. Понякога тези техни маршрути им създават неприятности. Например в деня, когато положиха основния камък на Зеленото кметство. Спомняте ли си, че вестниците писаха толкова много за това, защото пристигна премиерът. Аз представях Обществото. Спомням си, че кметът тъкмо приключи речта си и премиерът положи основния камък, когато те се появиха. Не забелязах точно откъде дойдоха. Сигурно е било откъм църквата. По това време беше празна. Никой не я пазеше. И докато премиерът държеше тухлата в дясната си ръка, старата седна на стол точно пред него, само на крачка от изкопа за основата. А момичето започна да й чете от някаква книга. Всички присъстващи бяха респектирани: много се впечатлиха. Не разбираха за какво става дума, но предположиха, че е нещо свързано със старите обичаи тук. И наистина, момичето четеше възхитително. И какъв възвишен текст бе избрала — за водите на Вавилон и за ладиите, които ни очакват там, край реките на Вавилон. Архиереите се разплакаха, политическите мъже се замислиха. Всички впериха поглед в момичето. А тя стана още по-красива. И когато затвори книгата и дръпна старата да си тръгнат, премиерът отиде и й целуна ръка. Знаех, че той направи това неискрено, за пропаганда, но все пак и той, като всички, беше доста впечатлен. Хареса ни този негов жест. Тогава настъпиха едни неразбории! Първо не можаха да намерят тухлата, за основния камък, върху която беше изписан паметният текст. Наистина тухли наоколо имаше много, но нужната така и не се намери. Хората се отдръпнаха да направят място на старата жена, а свещениците дори тръгнаха след нея. Духовата музика и тя се засили да я последва, но някой се сети, че ще трябва да се изчака премиерът, и я спря. Аз нали представях Обществото и трябваше да остана на място, до основите на бъдещия строеж. Признавам, че бях развълнуван. Искаше ми се да тръгна след тях и да слушам четенето на момичето. Знаех, че старата жена се уморява бързо и сяда на стол, а тогава момичето отваря книга и започва да й чете. Но не можех да тръгна, докато не се намереше въпросната тухла. Опитах се да се утеша, като си казах, че пак ще ги срещна, и то много скоро.

— Наистина — започна Гологан, — това е утешение да знаеш, че ще ги срещнеш отново. Та, говорех ви за Ставрогин. Ставрогин умря отдавна и неговата вдовица се върна в Гърция, а магазина му го взе някакъв племенник. Но приятелите на Хергелие се срещат често в големите луксозни къщи с горен етаж, така че и ние имаме възможността да ги срещаме, искам да кажа ние, приятелите на Ставрогин. Няколко години след кръщавката ходих при Аристид. Празнуваше сребърната си сватба и беше поканил, както сам каза, повече от триста души. Добре, че не бяха дошли всички, защото ви питам, къде щеше да ги събере? Вярно е, че има и той къща с партер и три етажа, но кой би дръзнал да се изкачи чак до третия? А голямото, парадното мраморно стълбище беше претъпкано от народ. С доста труд и усилия, като се наложи да си послужа и с лактите, стигнах до втория етаж. Там се говореше само английски и руски. Господа с подстригани брадички, във фракове и с ордени, дами в дълги вечерни рокли и с какви бижута, какви прекрасни бижута! И тъкмо се загледах в един необикновено голям и красив диамант, когато някой ме хвана за лакътя. Беше Барона. „Ако знаеше, че само преди два часа мадам Дьо Шение продаваше билети в кино Селект — прошепна ми той и се усмихна. — Но успя да дойде тук. Наистина — добави той, — при Аристид идваме всички с голямо удоволствие. Всичко зависи от Хергелие: ако има време да ни извести поне седмица напред, ще дойдем всички, дори и да сме в чужбина. Както се случи с госпожа Пеликан. Онзи ден се върна от Стокхолм.“ „Но госпожата, онази красивата госпожа, блондинката — започна той, притеснен, че не си спомням името й, — я срещнах преди време в швейцарската легация…“ „Евангелина — усмихна се той, — Евангелина Фармаки. Трябва да бъде и тя тук. Стори ми се, че дори я зърнах преди малко.“ И случаят ни срещна лице с лице, само след няколко мига. Целунах й ръката с искрено възхищение. „Както виждам — започнах аз, — водите доста изискан, блестящ живот.“ „Да — отвърна тя, — но той уморява, става скучен и човек търси нещо друго. Някои се преселват в курортните градчета, остават там за десет, за двайсет години. Предполагам, че първо ги привлича комфортът. Асансьорите, стаите с бани, игралните зали и особено тенискортовете. Тези вечно подскачащи топки, ракетите, ритмичните звуци, нали е така? Когато топката се удари в ракетата, се чува един неподражаем звук, доста вълнуващ. Напомня ти за детството, за младостта и тогава разбираш защо някои хора са в състояние да слушат по десет и по двайсет години тези звуци, без да се отегчат и уморят — все този вълнуващ ритъм.“ Да, и аз го слушах очарован, без да ми омръзне. Не се уморявах да го слушам как ми разказва за тези курортни градчета, за техния светски живот, тъй интересен, тъй блестящ…

— Разбирам те, прекъсна го Онофрей. — Понякога при определени хора под маската на баналността се крият неподозирани дълбочини. Дълбочини, които са недостъпни за останалите. Както вече споделих пред Бландузия, ако европейската мисъл не е отбелязала никакъв прогрес от Сократовото време насам, то се дължи само на произвола, на чудовищния произвол, наложен от езика. Вървеше ми, и то грешно!, че действителността не може да бъде разбрана по друг начин, освен с помощта на понятията и представите, а те се изковават от езика, и не можем да ги усъвършенстваме, без да усъвършенстваме и пречистваме езика. Но действителността не може да бъде представена и изразена само чрез езика. За нашия разум действителността е битие, тя е мистерия и аз определям мистериозното по два начина: това, което не можем да познаем, и онова, което си е по принцип непознаваемо. Това обаче означава две неща — или, че не можем да опознаем действителността, или, че всъщност не искаме да я опознаем. Но всичко е относително, привидно. То ако тази привидност е само претекст…? Затова говорех за „съвпадение на противоположностите“, за тази мистерия, която в битието може да съвпадне с небитието. Повтарям: може да съвпадне. Но невинаги! Защото, ако е така, да я наречем мистерия. А поручикът? Ще попитате. Как успя поручикът, толкова млад и толкова хубав, същински Дон Жуан или Адонис, как успя да разбули тази мистерия? Мисля, че вече много пъти отговорих на този въпрос. Но ще отговоря още веднъж. Когато разбра, че „атман“ е идентичен с „брахман“, поручикът проумя, че е умрял за света, че се е събудил напълно откъснат и отчужден от всичко и от всички, че тази смърт му е донесла свободата, че се е превърнал, както казват индийците, в „жив мъртвец“, или както става в подобни екстремни ситуации, веднъж усещаш живота, а друг път — смъртта, и в един такъв момент поручикът се е попитал дали съществува изход. Трябваше да умре за втори път и да стане отново такъв, какъвто бе преди — поручик от кавалерията — продължавайки все пак (и тук е този парадокс на „съвпадението на противоположностите“ — да стане чрез Упанишадите: атман-брахман. Но как? Как да намери този изход, как да умре повторно, когато, вече превърнал се в дух, е станал безсмъртен. Ако можете да поставите правилно този въпрос, ще намерите отговора. Говорех ви за един праг. Говорех ви и за група жени, млади и красиви, които понякога се появяват в трапезариите и избухват в смях. Тези жени ви дадоха отговора. Една от тях е Магна Матер, голямата богиня, ако искате, наречете я Афродита, имената й нямат чет. Една от тях, казах. Почти винаги в такава група от млади и хубави жени едната е голяма Богиня, но как да я познаеш? Никой не може да го разбере, дори и самата тя. И сега пак ще ви дам отговора: поручикът се държа, сякаш не знаеше кое е, поручик от кавалерията или Адонис, ранен от голямата Богиня, Адонис, агонизиращ до дънера на едно дърво, Адонис, окървавен, почти умиращ… Но виждате ли — продължи Онофрей след дълга пауза, — тук е мистерията, че поручикът не знае никога преди това дали ще умре като всички, или ще възкръсне. И всяка вечер той започва този ритуал, като поема същия риск: да не се събуди повече, да се раздели с този свят. Защото явно е, че той като „атман“ безсмъртен притежава неразрушим дух. Но този живот няма нищо общо с безсмъртието. В този живот никой не иска да бъдеш нито безсмъртен, нито неразрушим: иска се само да бъдеш жив. И без съмнение животът, красотата, мъжеството, плодовитостта — всичко това го постигаш не чрез духа, не ти го дава и „атман“, а голямата богиня, наречете я, ако искате Афродита. Тя е изворът на живота, на този живот, от този свят, свят, в който всяка вечер поручикът рискува повече да не се завърне. Разбирате ли за какво намеквам: ако между тези няколко красиви жени се случи да няма голяма Богиня? Защото преди ритуала никой не знае дали голямата богиня е там, нито пък знае коя по-точно е тя. И самата тя не знае. Тези жени и момичета вярват, че са госпожи, госпожици, вдовици, разведени. И ще вярват в това до края на дните си, докато не се намери някой — в нашия случай поручикът, който да открие собствената им идентичност. И коя е тяхната истинска идентичност? Четири, пет или десет-единадесет са наистина това, което са — госпожи, госпожици, но една от тях е голямата богиня. По-точно, през онази вечер една от тях олицетворява, без да го знае, без никой друг да го знае, голямата богиня. Разбира се, през следващата вечер може да бъде и друга — и тук е мистерията, че никой не го знае предварително, дори и поручикът. За щастие…

Замълча, съвсем изчерпан, погледна ни и се усмихна.

— За щастие — добави след пауза. — Господ остави на земята заради нашите грехове червеното грозде и лозата…

Потреперах, приготвих се да се обясня, да му кажа, че ме е разбрал погрешно, но Замфиреску ме изпревари:

— Странно е това, което говориш за лозата…

— Наистина е странно — потвърди и Гологан.

— Казвам, че е странно — продължи Замфиреску, — защото последния път, когато ги срещнах, се случи точно това — да ги срещна в едно лозе на един мой роднина, Еуфросин. Кога беше това? Вече не си спомням точно, но не беше много отдавна. Значи след като се роди второто дете, значи преди две или три години. По един гроздобер, на техните лозя, край Търговище. Да, имаше много хора, приятели, съседи от Търговище, гости от Букурещ. Веднага се познахме. Старата седна на стол, момичето започна да чете и неусетно всички гроздоберачи се събраха около тях. Приближих се и аз, развълнуван, исках да слушам. Но най-странното беше, че нищо не чувах. Или чувах, но не разбирах. Не разбирах какво се чете. Всички останали гроздоберачи и гости я слушаха с благоговение и сякаш я разбираха. „Какво казва?“, попитах шепнешком един мъж до мен. Той се обърна и ме погледна раздразнен. „Слушайте, че е много красиво“, отвърна ми и се обърна с гръб. Останах още няколко минути така, напрегнат, опитвайки се да разбера нещо, но не можах и поех по пътя към къщата. По пътя срещнах забързания Еуфросин и тръгнах след него. По едно време усетих, че бързам и аз — извиках на Еуфросин, но той не ме чу или се направи, че не ме чува. Но когато стигнах, ми прошепна: „Ще мине по моста. Момичето каза, че ще мине оттам.“

— Е, видя ли?! — прекъсна го Онофрей и веднага се разгорещи. — Става топло, както очаквах. Винаги има изход, има праг, един мост. В твоя случай, в твоя живот има мост. Но досега бяхте без никакви грижи, защото бяхте в лозето. Не знам дали разбирате за какво намеквам, попита ни и ни погледна поред. — Намирате се там по един естествен начин, дори несъзнателно, защото не сте успели да си зададете въпроса. А какво да правим ние, които си го поставихме? Ние, които изгубихме невинния благослов на децата и на всички незнаещи. А ние знаем, че трябва да преминем моста. Повтарям: знаем, и знаем още какво означава това — да го преминем и да не можем повече да се върнем.

Исках да го прекъсна, но Гологан ме изпревари:

— Имате пълно право — започна силно развълнуван той. — Имате пълно право да поставите този въпрос. Ако Господ ни е оставил заради нашите грехове лозата, защо все пак ни е толкова тежко? Защо се измъчваме всеки ден, от сутрин до вечер, защо не сколасваме никога в работата, защо тя никога не свършва? Защо ни е толкова трудно на всички? Това не мога да го разбера. Да, не ни е трудно само на нас, обикновените хора. Трудно е и за високопоставените. Защото и те си имат проблеми. Ходят по разни места, но невинаги се чувстват свободно и добре. Имат толкова задължения. Барона ми каза веднъж, беше по Димитровден, следното: „Хубаво ти е тук, удобно ти е, имаш къща, голяма, луксозна, на цели четири етажа, но я си представи, ако си на село и трябва да се готвиш за гроздобера. Колко работа ще ти се отвори около гроздето и виното.“

— Не ме разбрахте правилно — прекъснах го аз, обръщайки се по-скоро към Онофрей. — Исках да ви кажа, че тук са може би най-хубавите лозя от тази част на Добруджа. Преди петнайсет години Барона искаше да ги купи и да ги подари на кралицата. Но моите вуйчовци се опънаха. И добре направиха. Сега по гроздобер тук всичко се променя — става толкова красиво. И сякаш брегът изведнъж изчезва и потъва в морето и не виждаш друго освен море…

— Съжалявам — обади се Онофрей и ме изгледа продължително, но останах с убеждението, че не се разбрахме. — Защото, за да стигнем до морето, все пак трябва да преминем Дунава. Да минем по някакъв мост.

— Да, по моста при Черна вода.

— Това исках да кажа. И тук има мост. И сега, искаме или не искаме, отиваме към него и ще минем по него. Но ние поставихме този въпрос. По-точно: аз го поставих. И не мога да забравя това. И тогава кой ми гарантира, че веднъж като минем моста, ще можем пак да се върнем.

— Нали е солиден мост — казах аз.

— Знам какво искаш да кажеш — прекъсна ме Онофрей. — Искаш да кажеш, че не е символичен мост. Но аз нямах предвид това. Не си падам много по символите. Символизмът те държи в една абстрактна среда. Проблемът е как да бягаме от тези абстрактни светове, които сме си създали самите ние. Не, символът сам по себе си не е толкова важен. Важен е конкретният обект, към който се насочва. В това е мистерията. Не символизмът на лозата ни интересува, а лозата, която би могла да бъде и нещо друго, например да означава присъствието на богинята. Забележете, че казах: присъствието на богинята, нейното реално присъствие — конкретното, не идеята за него, нито пък представата за него. Това всъщност е проблемът на поручика: как да идентифицира голямата богиня сред петте или шестте млади и красиви жени, които го заобикалят всяка вечер? Но ако държите сметка за факта, че между лозата, гроздовете и голямата богиня съществува тайнствена солидарност, както в определени случаи лозата израства направо от голото тяло на Богинята, в други случаи гроздовете излизат от устата й — уста, която дарява живот, богатство, плодородие, късмет. Да, тук става дума за един ритуал, а не за символ. Поручикът трябва да открие Богинята сред толкова много жени. Символизмът няма нищо общо с драмата, която преживява всеки божи ден поручикът: как да се приобщи отново към този свят, след като се е превърнал в чист дух, в „атман-брахман“, след като се е запознал с трагичния случай с Адонис?

— Разбирам много добре — опитах се да ги прекъсна аз.

— Не мисля, че разбираш — продължи Онофрей. — Защото иначе преди малко нямаше да намекнеш за солидността на моста при Черна вода. Ако не би признал солидността на този мост през Дунава, не би могъл да живееш в този свят. Лично мен ме интересува преди всичко този свят, защото само тук са прикрити тайните, само тук, в едно въплътено съществуване, имаме някакви шансове да ги открием. Но ако приемем принципа, че тайните са скрити в душите и предметите. Трябва да приемем и този частен случай: мостът при Черна вода би могъл да прикрива и някаква тайна. Казвам и добавям: поне за някои от нас. Разбира се, не бихме могли да знаем това предварително. Тогава за каква тайна може да се говори? Символизмът помага, но само отчасти. Символизмът ти казва, че мостът означава преминаване към нещо друго, към друг свят, към друг начин на живот или съществуване. Но символизмът не може да ти гарантира предварително нещо като друг свят… Разбрахте, че мисля за ситуация, която може да се сравни с тази на поручика — ситуация, която всъщност е без изход. Защото, ето че се приближихме до моста и след няколко минути под нас ще е Дунавът. Но след няколко часа ще се приближим до лозето, в Горгани, но как? По какъв начин? Искам да кажа: по какъв начин ще стане това? Защото по тези места аз вече съм бил, но си спомням доста смътно за тях. Едва си спомням. Дали не съм ги сънувал. Може и така да е. Но, драги Господа, позволете ми да се възползвам от случая, че сте тук — може и да е за последен път, позволете ми да ви благодаря. За мен беше удоволствие да се запозная с вас. С радост бих се срещнал с вас в Букурещ, драги Господа. Сега ви гледам и изпитвам удоволствие, като си спомням за онова пътуване, което направихме някога, може би насън, ние, четиримата, в едно купе първа класа. Не бих искал да ме смятате за прекалено сантиментален, но държа да ви кажа, че съм щастлив, много щастлив. И затова ме предупреди поручикът, че ще изпитвам неописуемо блаженство, в мига, в който ме обземе страх, извиращ издълбоко, от всички посоки и ако в този миг някой не каже: трябва да има изход!, ти си направо изгубен, не можеш повече да се върнеш, оставаш жив погребан, в сърцето на планината, в тази камера обскура[5], без врати, без прозорци. Усещам това блаженство, усещам как страхът ме обзема и си казвам, казвам го и на вас: изход има!

Спря рязко и ме погледна, без всъщност да ме види, със стъклени очи. Колко продължи това? Колко продължи? Само видях как става от мястото си и търси кърпичката си.

— Бих искал да добавя още нещо — каза той. — Но мисля, че вече няма какво да се добави. Затова, моля ви, извинете ме, ако съм си позволил да бъда прекалено откровен. И какво бих могъл да кажа повече от онова, което вече ви казах преди половин час, да, когато ви казах, че според мен тайнството е непознаваемо. Вероятно някой от вас е поглеждал през прозореца и го е видял, искам да кажа Дунава. Видяхте Дунава, докато го минахме, видяхте и моста, ще видите и лозята в Горган. В известен смисъл ви завиждам, но от друга страна… Какво друго бих могъл да добавя? Сега започнах да ви опознавам и не мога да кажа друго освен, че на всеки от нас се случват разни неща, които за нещастие ние бързо забравяме. Но когато не ги забравяме, не знаем как да ги осъзнаем. С малко въображение бих могъл да ви опозная и тогава бих си спомнил всичко, което би трябвало да си спомня…

Вдигна кърпичката си, стисна ни сърдечно ръцете и излезе в коридора. Не посмяхме да кажем нещо. Но го гледахме как се отдалечава. И сякаш по съвпадение, когато стигна края на коридора, влакът изведнъж спря и той слезе. Не предполагах, че ще има гара толкова близо до Моста. Никога след това не можах да си спомня името на тази гара.

Декември 1963

Пелерината

Позна го отдалече. Носеше същата къса и овехтяла пелерина с двете симетрични и предизвикателно лепнати кръпки на раменете, сякаш с тях искаше да скрие следите от изтръгнатите пагони. Но Пантелимон знаеше, че пелерините с пагони не са част от униформата на румънската армия.

— Поне през нашия век — това му напомни Улиеру. — Да, носили са ги доста отдавна, може би през феодалните времена. И ако можеше да се докаже, че кръпките наистина скриват следи от пагони — добави Улиеру след пауза, — искам да кажа: ако можеше да се докаже това с помощта на съвременните научни методи, тогава работата е наистина сериозна!… Замълча и го изгледа. — Ти откога го познаваш?

— Аз ли? Не, не го познавам. Нямам и представа кой е, нито пък как се казва. Говорих ти за пелерината му, защото ме впечатлиха двете симетрични кръпки. Казах ти: изглеждаха пришити като два пагона…

— Да, доста подозрително — прекъсна го Улиеру. Е, ако може да се докаже с точност, с помощта на някои научни методи, ще бъде много сериозно. Мисля, че разбираш защо…

Пантелимон смутено вдигна рамене.

— Не — отвърна му той, — не разбирам. — Защото в този случай пелерината сигурно е била открадната. Открадната от Военния музей…

— И все пак — добави като се замисли — твърдиш, че не го познаваш…

— Виждал съм го само два или три пъти да излиза от бакалията на Матасари. Той излизаше, а пък аз влизах. Ходих там да купя колбаси…

… Тук забави крачка, за да може да огледа пелерината. Не, не се излъга: кръпките бяха пришити точно върху местата на пагоните. Може би погледите или усмивката му го окуражиха, защото той изведнъж спря на крачка от него.

— Моля ви, ако не ви притеснявам, кажете ми коя година сме?

— Деветнайсети май — машинално му отвърна Пантелимон.

— Не, не ме разбрахте. Деветнайсети май, да, знам, но годината? Коя година сме?

Пантелимон мина близо до стената, като даде път на жена с дете.

— Шейсет и девета. Деветнайсети май, шейсет и девета.

— Така мислех и аз — възкликна другият. — Може да се каже, че бях убеден: шейсет и девета. И въпреки това има хора, които мислят обратното. Ще бъда по-точен: има хора, които твърдят, че сме в шейсет и шеста! Показаха ми дори вестници. Изчетох ги най-внимателно: трябва да призная, че бяха вестници от март, април и май шейсет и шеста.

— Може да е бил някой стар брой — намеси се младеж с прихлупена, стигаща чак до клепачите му шапка.

— Да, но вижте… — заобяснява другият и отново разтърси пелерината, сякаш готов да я хвърли зад раменете си.

— За какво става дума? — обади се някакъв мъж с цигара в уста и бавно се отправи към Пантелимон.

— Другарят твърди, че сме в шейсет и шеста.

— Позволете ми, другарю, но не съм казал точно това. Позволих си само да попитам коя година сме. По-точно, исках да се убедя, че не се лъжа, като твърдя, че сме в шейсет и девета, въпреки че…

— Въпреки че?

Извади цигара и говорът му се промени, стана по-строг.

— Въпреки че, както вече казах, вестникът, който прочетох тази сутрин, „Скънтея“[6], искам да кажа, посочваше точно: деветнайсети май хиляда деветстотин шейсет и шеста година. И това не е за първи път. Преди три дни и на два пъти през миналата седмица, а и преди това през целия месец април, „Скънтея“, която получавам по абонамент и четох, беше с година шейсет и шеста.

— Случва се — обади се някой. — Имам един приятел в Слатина и той показа, да, видях ги и аз с очите си, тези вестници… Броеве от „Скънтея“… И всичките бяха от шейсет и шеста година…

— Било е в провинцията — прекъсна го някой. — Слатина е много хубав град, но все пак е в провинцията…

Неколцина от присъстващите се разсмяха. Пантелимон усети, че го бутат по рамото, и се обърна. Някакъв старец му се усмихваше.

— Трябва да побързаш и ти за Слатина — каза той. — Може и да се върнеш в шейсет и шеста година. И тогава…

Но срещна погледа му и забеляза как жадно всмуква от цигарата. Замълча и се усмихна смутено.

— Абе вие няма ли най-сетне да мирясате?! — процеди през зъби и стъпка цигарата с крак — Занимавате се с глупости. Вместо да се захванете за работа…

* * *

След половин час, когато излизаше от бакалията, към него се приближи някакъв мъж, който очевидно го очакваше.

— Пантелимон, ти откога познаваш Зеведей?

Пантелимон се стресна и прехвърли пакета от едната в другата ръка.

— Изобщо не го познавам. Нито знаех, че се казва Зеведей. Видях го два или три пъти и забелязах кръпките по пелерината: сякаш бяха пришити вместо пагони. Но както казва нашият директор, другарят Улиеру, в румънската армия няма пелерини с пагони… Мисля, че този човек е подозрителен… Такива пелерини с пагони сигурно е имало във феодалните времена…

— Ти остави феодалните времена — прекъсна го другият. — Защо казваш, че е подозрителен?

— Защото така казва другарят Улиеру, ако това може да се докаже с помощта на научните методи, искам да кажа, ако може да се установи, че кръпките са пришити на мястото на пагоните, тогава пелерината със сигурност ще е открадната от Военния музей.

— Това е съвсем друга работа — отсече другият и извади нов пакет цигари. — Остави на мира Военния музей. Ти откога познаваш Зеведей?

— Казах ви вече. Запознах се с него преди половин час. Отивах до бакалията за колбаси и той ме спря и ме попита: „Моля, ако не ви притеснявам, можете ли да ми кажете коя година сме?“ И аз му отговорих…

Пантелимон вдигна рязко глава и се усмихна.

— Не разбрах веднага, помислих, че ме пита за деня и му отговорих: деветнайсети май. Но годината? Коя година сме?

— Коя година сме? — повтори другият и се усмихна. — И ти не се усъмни?

Пантелимон се приближи съвсем до стената.

— Помислих, че не е с всичкия си…

— Какво искаш да кажеш? Че му се е случило нещо? Че е бил замесен в нещо подозрително и че…

— Нещо такова или… всъщност разбирате какво искам да кажа, нали…

Другият се усмихна отново и разсеяно запали цигара.

— Но защо шейсет и шеста? — попита, като го погледна косо и присви очи. — Не ти ли се стори малко подозрително, че Зеведей уточни шейсет и шеста, а не някоя друга година. Например петдесет и шеста или шейсета?

— Не — плахо призна Пантелимон. — Сега, като ми казвате това, и на мен ми се струва подозрително. Всъщност защо точно шейсет и шеста?

Другият се разсмя:

— За глупак ли ме мислите, другарю? — Пантелимон се изчерви, помъчи се да се усмихне.

— Аз ли? Защо да ви мисля за глупак? Аз… аз… — замлъкна той, като видя бързо приближаващия се младеж с прихлупената шапка.

— Излязъл е от дома си — прошепна задъхано той. — Излязъл е преди пет минути.

— От номер тринайсет ли?

— Не, от номер тринайсет „А“.

— Значи пак те е надхитрил. Казах ти тринайсет „А“… Но всъщност вече няма значение.

После рязко се обърна към Пантелимон.

— Откъде знаеше за Военния музей?

— Аз ли? Нищо не знам.

— Другарю Пантелимон, процеди другият през зъби, аз съм добър човек, макар и по свой начин, но…

Пантелимон вдигна рамене и се облегна на стената.

— Нашият директор от администрацията, другарят Улиеру, ми обърна внимание, като ми каза: „Ако може да се докаже с точност, с помощта на научните методи, че на мястото на кръпките…“

— Добре, добре, това вече ми го каза. Но защо Военния музей?

— Другарят директор Улиеру каза, че работата е сериозна, защото ставало дума за музеен експонат. С други думи, беше предмет, откраднат от Военния музей.

— Но ако си разбрал това, как може да не ти е ясна връзката с шейсет и шеста година? Нали Зеведей ти говори за шейсет и шеста, а не за шейсета или за петдесет и шеста?

Погледна го отново с присвити очи, а после процеди през зъби:

— За много прости ни имаш, другарю!

— Аз ли, другарю? Аз ли ви имам за прости?! — възкликна Пантелимон и сложи ръка на сърцето си.

— Ама вие няма ли най-сетне да мирясате?!

После се обърна рязко към младежа с шапката:

— Какво става в Слатина? Дали го познава някой там?

— Значи е подозрителен…

— Ами, така каза и Фаинару. Затова…

— Добре, добре, разбрах! — прекъсна го и го изгледа заплашително.

* * *

Както всеки ден, няколко минути преди обедната почивка, Пантелимон се отправи към кабинета на Улиеру. Но точно пред асансьора попадна на машинописката.

— Не се качвайте напразно, днес другарят Улиеру отсъства — добави с усмивка младата жена, — двайсети май, двайсет и първи, след това…

На Пантелимон му се стори, че машинописката се опита да му намигне с лявото си око и се изчерви смутен.

— Разбирам — промълви той и се запъти към изхода.

Но след няколко крачки се обърна и попита високо:

— Нещо специално ли? Искам да кажа: двайсети и двайсет и първи май специални дати ли са?

Машинописката го погледна отново, този път учудено и Пантелимон видя, че младата жена наистина му намигна с лявото си око.

— Зависи от града — отвърна тя. — В някои градове от провинцията двайсети май е много по-важен от двайсет и първи.

— Градове от провинцията — замечтано повтори Пантелимон. — Колко странно! Снощи, не знам защо, и аз се замислих за градовете от провинцията. Например за Слатина…

Младата жена сякаш не го чу. Усмихна се и поклащайки глава, му обърна гръб.

На следващия ден Пантелимон се реши да закуси в лабораторията. Разопакова пакета с колбаси и се приготви да отвори бутилка бира, когато на вратата се появи Улиеру.

— Ти се върна? — посрещна го Пантелимон с радост. — Тогава да отидем до столовата…

И тъй като Улиеру мълчеше, отвори бутилката с бира, напълни една чаша и му я подаде.

— Ти откъде знаеш, че съм бил в Слатина? — попита Улиеру, след като отпи няколко глътки от студената течност.

Пантелимон се стресна изненадан.

— Бил си в Слатина? Да ме порази Господ, ако знаех това!

— Тогава защо си казал на машинописката, че твоят любим град е Слатина? Защо тъкмо Слатина, откъде си разбрал това? И тъй като сме приятели и имам доверие в теб, мога да ти кажа, че бях изпратен там на инспекция…

Пантелимон изпразни чашата си и седна на стола.

— Първо на първо, не съм казал, че Слатина е моят любим град. Дори не съм ходил там. Никога не съм бил в Слатина. Казах й само, че предната вечер съм се замислил, не знам точно защо, за градовете от провинцията, например за Слатина.

— Но защо точно за Слатина? — прекъсна го Улиеру и потърси погледа му.

Пантелимон вдигна рамене.

— Защото не успях да ти кажа, че онзи ден, като отивах към бакалията, срещнах отново оня тип с пелерината, знаеш кой… Човека, за когото ти каза, че ако се докаже с точност…

Улиеру се приближи на пръсти до вратата, отвори я рязко, огледа наляво и надясно, а после се върна и седна на мястото си.

— Мисля, че той не е с всичкия си — продължи Пантелимон.

— А ти говори ли с него?

— Разменихме само няколко думи. Не успях да говоря повече, защото… Но това е цяла история…

— А той каза ли ти нещо за Слатина?

— Не, не беше той. Беше се събрала една група граждани на улицата, по-точно на тротоара, и някой, не си спомням вече точно кой, каза, че в град Слатина се е появил нов брой на „Скънтея“ с дата деветнайсети май хиляда деветстотин шейсет и шеста година, вместо шейсет и девета година, както би трябвало…

Улиеру го слушаше, като от време на време бършеше потта от челото си с кърпичка. После я прибра, малко засрамен, в джоба си и започна да си разтрива дланите.

— Можеше да се случи нещо много сериозно — каза накрая Улиеру. — Ти ме вкара, признавам, без да съм го искал, да, вкара ни и двамата в неприятност, от която само един Господ ще може да ни избави.

— Защо да е толкова сериозно? — развълнува се Пантелимон.

— Защото този подозрителен субект, човекът с пелерината е отворил дума за вестниците от шейсет и шеста.

— Какво толкова се е случило през шейсет и шеста, та не мога сега да си спомня?

Улиеру отново стана от стола си, рязко отвори вратата и се огледа чак до дъното на коридора.

— Добър ден! Добър ден! — извика и махна на някого с ръка.

После приближи стола си до Пантелимон и продължи шепнешком.

— Да говорим сега по-тихо, че Петреску Втори се върна да провери апаратите…

Замълча и въздъхна дълбоко:

— Какво се случи през шейсет и шеста ли? Ами, случиха се много неща. Във всеки случай през шейсет и шеста беше по-добре отколкото сега, през шейсет и девета. И тогава, разбираш ли, ако хората започнат да четат вестниците от шейсет и шеста като нови, какво ще стане?… Във всеки случай, това е противодържавна работа…

Замълча отново, обърна се към вратата, после продължи, като извиси глас:

— Да, това е провокация срещу нашия социалистически строй. Саботажи във всяко предприятие! Да, класовият враг не иска да се откаже от привилегиите си, а Партията и народът…

В този миг вратата се отвори и на прага се появи Йоаникие Петреску. Влезе с отворена табакера и я поднесе към двамата.

— Знам, знам, че не пушите, но аз, аз всеки случай, искам да ви изкуша…

После се обърна към Улиеру:

— Как върви следствието, другарю инженер?

— Не беше следствие — отговори Улиеру, опитвайки се да си придаде безразличен вид. — Бях по инспекция. Всичко върви съгласно плана…

Петреску го погледна и се усмихна иронично:

— И въпреки всичко, не изпълниха и двайсет процента от доставките.

— Ще ги изпълнят, ще ги изпълнят, съгласно плана… Но аз огладнях, добави като стана изведнъж. — И тъй като не обичам много колбасите, ще отида до стола.

— Днес има бобена чорба — уточни Петреску и отново се усмихна иронично.

Изчака за малко, като си играеше с табакерата, а после, без да го погледне, се обърна към Пантелимон:

— Не знаех, че познаваш Настасе…

— Не мисля, че го познавам. Кой е Настасе?

— Онзи ден ти разговаря дълго с него пред бакалията на Матасари. Да знаеш, че е един доста способен мъж. И много свестен. Можеш да му имаш пълно доверие. Но — добави той, като потърси погледа му, — след като сме сега само двамата, ще ти кажа, че нещо си го разочаровал.

— Кой? Аз ли?! — възкликна Пантелимон и сложи ръка на сърцето си.

— Ти. Ти си го разочаровал. Бил си доста въздържан, сякаш те е било страх от него. Не си му казал нищо за връзката ти със Зеведей, откакто го познаваш, а и за другите…

Пантелимон едва преглътна и доля останалата бира в чашата на Улиеру.

— Ако си жаден — продължи Петреску — ела при мен, в лабораторията. Винаги държа студена бира.

— Не, благодаря, не съм жаден. Но тъй като стана дума за другаря Настасе и за субекта с пелерината…

— Това е неговата мания, на Зеведей — прекъсна го Петреску, — да носи пелерината на своя вуйчо, полковника.

— Другарят Улиеру предположи, че тя е открадната от Военния музей.

— Не, не е открадната. Неговият вуйчо, полковникът, е служил в австро-унгарската армия. Умрял доста стар, почти стогодишен. Но Зеведей е странен мъж: иска да се отличава от другите и тогава се хваща за всеки по-особен белег…

Пантелимон събра смелост и започна да реди колбасите в пластмасова чиния.

— Всъщност държи да се представя за класов враг…

— Нещо такова — потвърди думите му Петреску и отвори табакерата. — Това е негово право.

— Негово право ли?! — учуди се Пантелимон. — В социалистическо общество като нашето?

— Така си мисли той. И разбира се, си плаща за последствията. Знаеш и ти, че е лежал цели петнайсет години в затвора, петнайсет, докато накрая го помилваха.

— И макар да беше помилван — продължи след кратка пауза Петреску, — той не можеше да бъде арестуван отново, защото бил носил пелерината на своя вуйчо… Виждаш, че просто не миряса. Има право Настасе: има такива хора, които, каквото и да им се случи в живота, никога не мирясват…

Лицето на Пантелимон се просветли.

— Затова ме попита коя година сме.

— Точно затова. А ти си разочаровал Настасе, като си се опитал да се преструваш…

— Кой?! Аз ли?! Аз ли съм се преструвал? — възкликна Пантелимон.

Петреску се засмя доволно, а после изведнъж реши да извади цигара от табакерата.

— Една вносна, с филтър, за големи дни като този… Да, ти… — продължи той с безизразен глас. — Опитал си се да изиграеш ролята на млад наивник, който не разбира нищо, след като всички те познаваме и уважаваме като надежден и верен, като наш човек!

— Не разбирам — учуди се Пантелимон. — Да ме порази Господ, ако мога да разбера за какво намеквате!

— Отговори кога и как се запозна с този Зеведей?

— Но аз не го познавам.

— Позволи ми, ако обичаш… — прекъсна го Петреску и вдигна ръка във въздуха. — Как не го познаваш, а пък от друга страна се преструваш, че не разбираш връзката с шейсет и шеста?

— Сега разбирам — призна Пантелимон тържествуващо. — Много е вероятно шейсет и шеста да е годината, когато той е бил помилван…

Петреску го погледна за миг с отсъстващ поглед, като продължи да пуши.

— Признавам, че си голям майстор, знаеш как да си разиграваш картите. Твое право — добави и си върна усмивката. — Но ако не знаеш, тогава ще ти го кажа аз: Зеведей беше помилван като всички останали през шейсет и четвърта. Това всички го знаят…

* * *

Както всяка вечер в девет, така и днес, съседите бяха пуснали силно телевизора и той запуши ушите си с длани и се задълбочи в четене. Колкото пъти срещнеше чуждо име, започваше да го произнася на срички на висок глас. Прочутият английски физиолог Джон А. Девънпорт… Де-вън-порт. Де-вън…

Но след добре познатия сигнал — петте почуквания на вратата, с кратка пауза след третото почукване — стана и побърза да отвори.

— Трябва да се ожениш и ти, като всички млади хора — каза Улиеру. — Да си купиш и ти телевизор и да гледаш програмата в девет…

После рязко сниши гласа си:

— Хайде, да пием бира!

След като прекосиха булеварда, Улиеру го запита:

— Какво ти каза Петреску Втори, след като си отидох? Ослуша се внимателно и се извърна няколко пъти, за да се увери, че са сами. След малко забави ход и спря, като въздъхна тежко.

— Значи и той знае нещо. Знае поне две неща: първо, че в Слатина всичко ври и кипи след експлозията във фабриката за мастило. И второ: знае резултата от анкетата… После изведнъж замлъкна и погледна напосоки, към някакъв отворен прозорец от третия етаж. Пантелимон проследи погледа му, после двамата продължиха пътя си, като ускориха крачка.

— И така? — дръзна да попита след малко.

— Знае и той, че вследствие анкетата е бил открит произходът на мастилото, с което са били отпечатани броевете на „Скънтея“ с фалшивите дати от февруари и март шейсет и шеста.

— Значи — възкликна Пантелимон — Зеведей имаше право!

— Говори по-бавно — прекъсна го Улиеру. — Твоят човек имаше право, защото апокрифните броеве наистина съществуват: и аз ги видях. Видях ги в Слатина.

— И?… — развълнува се Пантелимон.

— Нищо не разбирам, но явно, аз не знам много по въпроса. Знам само каквото ми казаха: че става дума за един голям и доста интелигентно организиран заговор…

Много неприятно!

Приближи се до бордюра на тротоара и гневно няколко пъти се изплю.

— Много неприятно! И за мен, защото бях изпратен в Слатина, и за теб, защото се заинтересува от пелерината с кръпките вместо с пагони и попадна в ръцете на Настасе. Каквото и да направим оттук нататък, и двамата сме подозрителни. Виждал ли си Петреску Втори? Не се ли е появявал някога при теб, така, като изневиделица по обедно време?

— Не мисля.

— Веднъж ме видя за миг, като отварях вратата.

— Не разбирам за какъв заговор може да става дума — промърмори той.

— Ами и аз не разбирам. Тези, които са чели изданието от шейсет и шеста, истинското, и това от шейсет и девета, твърдят, че текстовете са почти идентични. Само някои малки промени без особено значение и много печатни грешки, много повече от обикновено…

— Тогава?

— Те казват, че е заговор. Засега се мъчат да открият всички, които са получили фалшивите броеве. Но много хора са разбрали и ги крият или унищожават… От друга страна — добави след нова пауза, — чух, че в някои градове в провинцията ги продават тайно и на висока цена…

Двамата внимателно опипаха пейката, за да се уверят, че не е влажна, и седнаха мълчаливо.

— Странно, много странно — прошепна повече на себе си Пантелимон.

Поколеба се за миг, после продължи с решителен тон.

— Искам да кажа, странен заговор… Да предлагаш цели броеве от „Скънтея“ и да сложиш стари дати отпреди три години! И сам да покажеш, че са апокрифни…

— Това си казах и аз. Но ако организаторите на заговора са решили да предадат някакво свое послание в цялата страна, не биха могли да намерят по-подходящо средство от органа на Партията…

Пантелимон поклати глава.

— Добре, но сега, след като са разкрити, нямат никакъв шанс. Екземплярите ще бъдат проверявани един по един, преди да бъдат изпращани.

— Не, не е възможно само за една нощ да се проверят десетки хиляди екземпляри. Така ще се парализира разпространението на вестника… Освен това апокрифните екземпляри се появяват нередовно, понякога два-три пъти през седмицата, понякога само веднъж…

Замълча, нервно потри длани, после продължи бавно, като гледаше все надолу:

— Трябва да се ожениш, да създадеш и ти семейство, да си купиш телевизор. Млад си. Гледай да не останеш сам като мен — добави той. Въздъхна дълбоко, уморено и се обърна към Пантелимон.

— Всичко, което ти казах одеве, не го видях в Слатина. Разказа ми го Настасе миналата вечер. Дойде у дома и ми го разказа. За да спечели доверието ми. И разбира се, ме разпита за всичко. Пита ме най-вече за теб, откога и откъде те познавам и други подобни… А на тръгване ми каза нещо. Каза, че ще те очаква утре в кабинета си по обяд. Не се притеснявай — добави, — ако те задържи там повече, той ще се обади където трябва…

* * *

Отново заваля. Пантелимон излезе на улицата и погледна притеснен небето. Вдигна яката на шлифера си, нахлузи баретата до уши и потегли с бърза крачка. Но след няколко минути дъждът се усили и той се принуди да отвори чадъра. Правеше се, че не забелязва усмивките на минувачите, които се обръщаха да го гледат, но знаеше, че се е изчервил. Отмина няколко къщи и стигна до номер четири. Затвори рязко чадъра.

— Мокър си до кости, другарю — възкликна Настасе като го видя да влиза. — Да не настинеш! Не е зле да вземеш един аспирин. Ако нямаш, ще ти дам.

— Не, благодаря, не вярвам, че ще имам нужда. Аз не настивам толкова лесно.

Седнал в креслото, Настасе го гледаше малко иронично и все пак благосклонно, почти със симпатия.

— Чувал съм само добро за теб — започна изведнъж. — Особено от твоя директор, другаря Улиеру, който те хвали до небесата. Казват, че си бил на път да направиш голямо откритие. Не знам какво точно, но в случай че…

Пантелимон се усмихна:

— Да, става дума за една от сурови ни те… Но знаете ли, работата е деликатна… В известна степен това е държавна тайна…

— Знам и затова не настоявам… Пушиш ли? — попита го и извади от джоба си пакет цигари.

— Не, благодаря. Никога не съм пушил.

— И добре правиш… Знаеш ли защо те извиках? — попита го, като го фиксираше право в очите.

— Другарят Улиеру ми каза.

— Какво ти каза?

— Каза ми да се представя във вашия кабинет днес около обяд. И ако решите да ме задържите…

— Не ти е казал всичко. Всъщност не съм очаквал да ти каже всичко. Но да се върнем сега на главното.

Жадно погълна дима, после продължи, без да извади цигарата от устата си.

— Главното за нас не е историята, която ти си чул от Зеведей. Главното за нас е връзката между експлозията във фабриката за мастило в Слатина, тайната печатница, където се печатат фалшивите броеве на Скънтея, и особено, подчертавам: особено, инцидентът във Военния музей, също през шейсет и шеста, инцидент, довел до процеса срещу заместник-директора. Ти знаеш подробностите, няма сега да ти ги припомням… Но — добави, като извади цигарата от устата си, наведе се над бюрото и фиксира погледа си върху Пантелимон, — ти знаеш друго… — После продължи: — формулата на боите, с които са оцветявали допълнително някои униформи от деветнайсети век. Заместник-директорът на Музея ги наричаше „промените“, а всъщност това беше фалшификация, защото бяха променени напълно оригиналните цветове на тези стари униформи. При разследването се доказа, че оцветителите, произвеждани през шейсет и шеста, са били само от две места: фабриката в Слатина и лабораторията, където си работил ти, през същата шейсет и шеста година.

Най-сетне изгаси цигарата си и бавно я смачка в пепелника.

— Та затова те повиках — продължи след малко. — От краткия разговор отпреди четири дни разбрах, че и ти си се досетил за връзката, която сега ни интересува… Започни, откъдето искаш ти…

Пантелимон си даде сметка, че се усмихва и се повъртя притеснен на стола.

— Ако ви кажа истината, — започна изведнъж, с решителен тон — бихте си помислили, че съм или глупав, или луд — и бих изгубил работата си, или ще ме изпратят на по-лоша работа. Но аз ще ви кажа сега всичко, защото нямам нищо против. Истината е, че преди три години, през шейсет и шеста, аз работех върху проекта, за който вече ви казах, този за суровините. Аз не разбирам от химията на мастилата. Но за смяната на цветовете на някои униформи във Военния музей чувам сега за първи път от вас. Що се отнася до експлозията в Слатина, знам само това, което ми каза снощи Улиеру.

— Не разбрах добре — прекъсна го строго Настасе. — Аз не казах, че ти си бил пряко замесен в приготвянето на мастилата. Напомних само, че си работил в лаборатория, където биха могли да се приготвят подобни мастила. Работил си там, а сред твоите колеги и колежки в лабораторията е била и една доста известна красавица и голяма развратница, която…

Пантелимон се изчерви:

— Беше моя грешка. Не бяхме създадени един за друг и се разделихме.

— Не, не, нямах предвид това. Исках да кажа само едно, че младата химичка живееше на улица „Хиперион“, блок тринайсет, а в блок тринайсет „А“, живееше Зеведей…

Пантелимон преглътна на няколко пъти с усилие, сякаш се опитваше да възвърне гласа си.

— Трудно ми е да повярвам, че никога не си се срещал със Зеведей.

— И все пак това е истината — избухна Пантелимон. — Аз никога не съм го срещал!

— Добре, да приемем и това — продължи спокойно Настасе.

— Но е направо невероятно как не си чул или разбрал за онова, което се прави или се говори в другите отдели, поне в лабораториите за мастилата…

— Казах ви, че нищо не разбирам от химията на мастилата.

— И все пак твоята колежка, госпожица Санда Иринеу, работеше точно в отдела за мастилата.

Пантелимон вдигне притеснен рамене.

— Когато бяхме насаме, никога не дискутирахме проблеми от химията…

— А когато бяхте в компания? Например в столовата на обяд или на екскурзията, която направихте с други дванайсет колеги и колежки в планините Нямц през лятото на шейсет и шеста?

— Тогава бяхме за последен път заедно — отговори Пантелимон и вдигна главата си. — Когато се прибрахме в Букурещ, всичко между нас беше приключило.

— И ти не обърна внимание на нищо, което тогава усилено се говореше от всички? Наистина ли не си спомняш? Поне за доктор Магеру, който след това беше преместен в Слатина? Твоите колеги твърдят, че сте били приятели…

— Не бяхме приятели! Ако искате да знаете истината, точно заради него се разделихме с Александра…

Настасе продължи да го гледа, като поклати леко глава.

— И въпреки това ти не си скъсал напълно връзката си с другарката Иринеу. Писал си й от време на време…

— Само пощенски картички с изгледи — усмихна се Пантелимон, — тя ги колекционираше.

— Но миналата година си й изпратил дори една книга.

— Беше брошура на немски, знаех, че я интересува… Исках да й доставя удоволствие.

— Но тя не е получила тази пратка — продължи Настасе, — защото междувременно другарката Иринеу отново сменила адреса си. Била изпратена с мисия в Швеция и останала там…

Пантелимон се изчерви, прокара длан по косата си, сякаш искаше да я избърше от капките дъжд.

— Не знаеше ли, че е останала в Швеция?

— Не — отговори безучастно Пантелимон. — После погледна влажната си длан и притеснено я постави върху коляното си.

— Ако косата ти е влажна, сигурно ще се простудиш — каза Настасе и стана. — Ще ти дам аспирин.

Пантелимон го глътна и изпразни на един дъх чашата с вода.

— Благодаря — каза и постави чашата в края на бюрото.

— Но да знаеш, че климатът в Швеция не й понесе, бил доста студен и влажен за нея. Заминала още по-далече. Много по-далече… Май се установила в Африка, в Уганда…

* * *

След като чу магнетофонния запис, Гилберча се обърна и го попита:

— Защо му каза, че се е установила в Уганда?

— Така, случайно, за да видя как ще реагира.

— Реагира съвсем нормално… Или не знае нищо, тогава трябва да е много глупав, или умее да играе толкова добре и да се прави на луд…

Замълча, вдигна глава и спря поглед в тавана.

— Времето лети, нелегалните броеве се печатат, наистина нередовно, а ние стоим на същото място отпреди три месеца, когато открихме първия апокрифен брой.

Настасе се намести на стола, после, като забеляза, че мълчанието е продължило повече, се обади:

— Другарю полковник, позволете ми да доложа: все пак открих нещичко!

— Наистина ли?

— Да, връзката между Слатина и Военния музей…

— Ако можем да бъдем сигурни, че има такава връзка…

— … Или ако приемем, че промените в текста и особено печатните грешки съставят код, чрез който се предават съобщения…

Гилберча обърна леко фотьойла си към прозореца и продължи да изследва внимателно тавана.

— Промените в текста — повтори той бавно. — Най-важната от тях е и най-мистериозната: „Мечтатели от всички страни, съединявайте се!“ Или печатни грешки от рода на: „конфузия“, вместо „дифузия“, „протекция“, вместо „проекция“ и т.н. Понякога само с една или две букви повече или по-малко…

— Според кода — подсказа срамежливо Настасе.

— Да, но вече цели месеци спецслужбите не могат да дешифрират този проклет код.

Настасе отново се намести върху стола.

— Знаем все пак, че се предават тайни послания от подмолни групи, твърде е възможно да замислят серия от саботажи или да организират държавен преврат…

Гилберча рязко извърна фотьойла си към Настасе и го погледна изпод вежди.

— Много добре знаеш, другарю Настасе, че ако имаше класови врагове, които да подготвят саботажи или заговор, нашите хора щяха да ги открият. Не се забелязва никаква промяна през последните три месеца. Всичко върви нормално, сякаш такива броеве на „Скънтея“ не са излизали. А това, няма спор, си е една тайна акция срещу режима, срещу народната власт! Но резултатите, за щастие, още не се виждат…

— А може би още не са преминали в преки действия — подсказа Настасе.

— Да, и това е възможно… Единственият аргумент в защита на тази хипотеза е Зеведей…

— Това ви казах и аз…

— Но не в смисъла, който си мислиш сега ти — продължи Гилберча. — Грешката беше допусната още в началото, когато позволихте на Зеведей да разбере, че знаем доста неща за него и че следим всяка негова стъпка. Добре, че не го арестувахте! Само това ни липсваше!… Но във всеки случай, държанието на Зеведей не може да се обясни по друг начин, освен че той участва в някаква тайна организация. Пряко или косвено. Иначе би трябвало да го приемем за луд, а той съвсем не е такъв.

— И все пак… — притеснено подхвана Настасе.

— Тези, които не го познават добре, ще се съгласят с теб — прекъсна го Гилберча. — Иначе какъв смисъл би имало той да спира хората пред бакалията на Матасари, като знае много добре, че тя е под твое наблюдение, да ги спира и да ги пита коя година сме и по този начин да отваря дума за апокрифните екземпляри? И какво означава тази негова пелерина с двете пришити парцалчета на мястото на пагоните? Никой от хората, които са го срещали, не са го чували да говори за вестниците от шейсет и шеста, и никой не може да го забрави, той е толкова колоритен! Да, човекът се държи, сякаш иска на всяка цена да привлече вниманието към себе си и да не бъде забравен. Особено когато такъв като тебе, разбира се, в интерес на държавата изпраща куриери до улица „Хиперион“, номер тринайсет, и повтаря адреса на висок глас, да го чуят всички!

Настасе отново се намести върху стола си, готов да отсъди.

— Знаеш, че трябваше да го направиш, но беше грешка… Да се върнем сега на това, което цели Зеведей. Няма друго обяснение: човекът е изгубил връзката си с агента или със своя шеф. Знае, че е някъде тук, в столицата, и му изпраща сигнали. Възможно е днес — утре да разбере за него цял Букурещ. И Зеведей се надява да се види с човека, когото очаква…

— И двете квартири са наблюдавани двайсет и четири часа в денонощието — каза Настасе. — И номер тринайсет, и тринайсет „А“. Имаме наблюдатели още и на номерата десет, дванайсет и четиринайсет. Всички, които посещават Зеведей или неговия съсед, Йоан Чекръка, са следени и когато трябва да ги разпитваме, ще бъдат налице. Но нощем досега никой не го е търсил. А и Зеведей не е излизал от дома си след десет вечерта — това е сигурно!

— Това го зная и аз — прекъсна го Гилберча. — Но някой ден, през деня или пък през нощта, той ще се свърже с човека, когото очаква. Впрочем…

— Значи става дума за заговор — забеляза Настасе.

— В известен смисъл, да. Но ако е заговор и Зеведей е изгубил връзка и не престава да я търси… А днес, двайсет и шести май, бяха открити фалшиви броеве в четиринайсет града, да не говорим за Букурещ! И как става така, че…

Замълча и забарабани с пръсти по плота на бюрото. После натисна левия бутон на телефона и когато вратата се отвори, каза, без да обръща глава:

— Донеси ми последната папка с данните от спецслужбите.

Изчака мълчаливо, продължавайки да барабани в странен ритъм, сякаш свиреше по клавиатурата на клавесин.

— Последната папка е също тъй празна, както и тази от миналата седмица — каза тихо той и прелисти началните страници. — Регистрирани са всички печатни грешки, направени са таблици и изчисления. Двама прочути математици бяха ангажирани като консултанти, а също и един компютърен специалист… И никакъв резултат! Все още не знаем нищо!

— Но защо да се лъжем, другарю Настасе? Знаем, че в цялата страна няма печатница, която да пуска подобни апокрифни издания. Нека да се утешим поне с хипотезата, че са отпечатани в някое чуждо посолство в столицата. В някое посолство на приятелска страна… Или на по-малко приятелска страна… — добави и се усмихна. Но това е само хипотеза.

— И все пак — осмели се Настасе — мастилото е произведено в Слатина…

— Ако можехме да бъдем сигурни поне в това! — възкликна Гилберча. — Да допуснем все пак, че мастилото е същото. Но тогава къде е печатницата? И как се осигурява разпространението? И за какво? И с каква цел?… „Мечтатели от всички страни?“… Но къде са те? И кои са?…

* * *

Всеки ден, няколко минути преди обяд, Пантелимон се отправяше с решителна стъпка към кабинета на Улиеру. Но с приближаването си постепенно забавяше ход. Стигнал до асансьора, той се облягаше до стената и отваряше вестник. Постоянно гледаше към светлините над вратата. После сгъваше вестника и бавно потегляше към столовата. Пристигаше там сред последните, обядваше надве-натри, без апетит, забил поглед в чинията. А ако някой се осмеляваше да го заговори, трепваше уплашен, примигваше, опитвайки се да се усмихне. После отиваше до най-близкия магазин с твърдото намерение да си купи чадър, но скоро излизаше, без да си е избрал.

— Значи е истина това, което се говори — дочу гласа на Улиеру зад гърба си. — Решил си на всяка цена да си купиш нов чадър!

След като му стисна здраво ръката, Улиеру го погледна и се намръщи.

— Но какво става с тебе? Сякаш не си тук?!

— Върна ми се безсънието — смутено отговори Пантелимон. — Другарят Настасе имаше право: наистина настинах миналата седмица. Дъждът ме измокри до кости и макар че той ми даде аспирин, косата ми беше съвсем мокра и се простудих. Затова реших да си купя един по-солиден чадър. Може би от тези тук — добави и посочи към витрината.

На излизане от магазина Улиеру му каза.

— Ако нямаш друга работа, хайде с мен… Не сме се виждали от седмица — продължи, понижавайки тона си. — Но през тази седмица разбрах доста неща за теб, повече отколкото за цели две години.

Пантелимон извърна рязко глава и го погледна учуден.

— … И съм сигурен, че и ти се разбрал доста неща за мен — продължи Улиеру и се усмихна. — Защото, макар да не сме се срещали, ние общувахме чрез посредник. Настасе ми предаваше всичко, за което разговаряхте двамата, а понякога ми пускаше и записите, като ме молеше да коментирам някои моменти. Същото, без съмнение, се е случило и с теб, нали?

— Същото — прошепна Пантелимон и сведе смутено поглед. — Абсолютно същото…

— Не бива да си устройваш сега сам съд на честта — опита се да го успокои Улиеру. — Времената са такива…

Обърна глава и замълча, въздъхна дълбоко.

— Но не за това те потърсих аз. Интересува ме твоят коментар.

— Какъв коментар? — уплашен го прекъсна Пантелимон.

— Всичко, което си казал за Зеведей. Впечатляващо е. Значи — добави, снишавайки глас, — значи го познаваш достатъчно добре. И кога го срещна?

— Изобщо не го познавам. Срещал съм го един-единствен път, когато той ме спря, за да ме попита коя година сме… Но другарят Настасе има цяла колекция от записани разговори. Чух ги и аз, някои дори и по два-три пъти…

Забави крачка и спря. Обърна се към Улиеру. Този път усмивка освети лицето му.

— Този Зеведей — продължи неочаквано въодушевено той, — та този Зеведей е повече от интересна личност. Уникален е! Може би заради него изгубих съня си. Няма нощ, в която да не мисля за него, и все се опитвам да разбера какво искаше да каже с думите: „Правих политика цели петнайсет години“…

— Затвор, по-точно петнайсет години затвор! — продължи Улиеру, все така усмихнат. — „И искам да разбера, каза този Зеведей…“

— … Искам да разбера смисъла на онези трийсет години, — подхвана Пантелимон. — „Защото двата периода образуват едно цяло“. — „Затова ме интересува проблемът с Времето“ — продължи да цитира Пантелимон. „Проблемът с Времето“ — повтори замислен. Замълча и отново потърси погледа на Улиеру. — Но това не би могло да има някаква връзка с вестниците, с шейсет и шеста година…

— И все пак Настасе се съмнява в него — каза безучастно Улиеру. — Хайде, по-добре да вървим.

— Очевидно това датиране на вестниците говори за връзка с „проблема с Времето“. Но всичко, което преди това каза Зеведей, ако, разбира се, е бил искрен, и аз съм убеден в това, ни говори за нещо друго… Не знам дали си чул целия разговор, записан същия ден.

— Чух една част, но не знам дали е бил целият разговор. Имам предвид това, което Зеведей каза за Фон Браун…

— Точно това! — възкликна Пантелимон. — Чух онзи пасаж три пъти и го научих почти наизуст. Очарова ме преди всичко неговата искреност, когато подчерта, че политиката съвсем не го интересува.

— Каза и още нещо преди това — забеляза Улиеру. — Каза: „Мистерията с датирането на тези вестници е всъщност една… антимистерия. Това е чисто и просто едно «технологично представление».“

— Мисля, че това го каза накрая, след като преди това настоя, че политиката за него е нещо напълно безинтересно. Но това няма значение. След като говори за „проблема с Времето“, той добави: „Би трябвало да ме окуражите, защото всички, които като мен са въодушевени от проблема за Времето, нямат и не могат да имат някаква политическа власт.“

— „Спомнете си за отговора на Фон Браун“ — И Улиеру продължи да цитира отговора на Фон Браун. — Когато Хитлер поръчал на Фон Браун да побърза с усъвършенстването на ракетите, за да си осигури победата…

Пантелимон спря за момент.

— … и му казал: „Мене не ме интересува как ще спечелим по-бързо войната, интересува ме как ще стигнем по-скоро до Луната. И така и стана: германците изгубиха войната, но благодарение на този Фон Браун стигнаха до Луната!“

— Хайде да вървим сега — подкани го Улиеру, след като се обърна и огледа улицата.

— И така — продължи след малко Улиеру, — примерът на Фон Браун може да бъде разбран по два начина. Може би Зеведей иска да каже: мене ме интересува „проблема с Времето“ и Фон Браун илюстрира по един прекрасен начин триумфа на този, който е видял бъдещето, след години, отвъд годините, дори и отвъд времето… От друга страна, може да се каже: триумфът на Фон Браун е чисто технологичен и като такъв се превежда чрез силата на политиката…

— В този случай — прекъсна го Улиеру.

— В този случай, като цитира примера с Фон Браун, Зеведей има предвид нещо друго… Но какво е то? Затова аз не мога да заспя — добави Пантелимон след пауза. — По цели нощи се въртя в леглото и все се питам: какво е имал предвид?

— А може и да не е имал нещо предвид — забеляза Улиеру.

— Тогава би било още по-интересно, защото в този случай, без да иска, без да си дава сметка, той сам се издаде!

Замълча изведнъж и след миг тихо попита:

— Аз ли да му кажа, или ще му кажеш ти? Това би могло да бъде първата крачка към дешифрирането на кода…

— Кажи му ти, ти си по-млад и имаш нужда от нашивки. Но после ми кажи. Ще му повторя всичко и може и да се убеди да не крие истината.

И двамата се огледаха наоколо.

— Фон Браун, Луната, кацане на Луната — започна Пантелимон. — Посланията биха могли да се предадат чрез код, свързан с фазите на Луната. Печатните грешки и другите промени на оригиналните издания сигурно са свързани с лунния календар.

— Не разбирам — прошепна Улиеру.

— Всъщност е твърде просто. Отваряш вестника, четеш информациите от съответния ден: пълнолуние или първа четвърт и т.н. и четеш печатните грешки. Да кажем: днес е пълнолуние. Преброяваш значи дванайсет думи или дванайсет букви след първата печатна грешка, а после минаваш на втората грешка, на третата и т.н. Записваш си думи или поне началните им букви — и така разчиташ съобщението.

— Наистина ли? — прошепна развълнуван Улиеру.

— Не знам, защото още не съм видял нито един екземпляр от апокрифните издания. Но това може да се провери.

— Хайде, да вървим! — каза Улиеру.

Тръгна замислен, от време на време се обръщаше към последвалия го Пантелимон, когото гледаше с възхищение и малко боязън.

— Поздравявам те — промълви съвсем тихо. — И се радвам, че ми имаш доверие… Наистина, не ми беше приятно, когато те чух да говориш за твоята любов с госпожица Иринеу. Познаваме се почти от две години и не си ми казвал нищо за това…

* * *

— Цяла сутрин мислих, да, днес сутринта в самолета — започна Пантази, след като си стиснаха ръце, — да, мислих: на кого ли ще прилича? И преди малко, като влязох тук, разбрах: това е като онази приказка за селото, в което убили всички стари хора. Убили всички, с изключение на един. Но когато нещата се усложнили… Знаете края, нали?

— Допуснаха се грешки — забеляза Гилберча и се усмихна притеснено.

Пантази го погледна, поклати глава, после седна във фотьойла.

— Партията никога не греши — продължи, като извади от устата си клечка за зъби и я постави на ръба на чашата за кафе. — Само конюнктурата се променя… Е, какво удоволствие — добави и огледа масата, — наистина, какво удоволствие да видя сега, че не сте забравили моите слабости: турско кафе без каймак…

Стеснителна усмивка озари за няколко мига лицата им. После и шестимата обърнаха погледи към Гилберча. С леко и почти невидимо треперене на ръката Пантази вдигна своята чашка и засърба бавно и с удоволствие горещата и сладка течност.

— Също като през добрите стари времена… Но приказката за селото без старци — добави, обръщайки се към Гилберча — ме кара да се замисля сега. След като ме доведохте със специален самолет, означава, че нещата тук са много зле…

Като по даден знак и шестимата избухнаха в смях, търсейки погледа на Гилберча.

— За какво става дума? — попита Пантази.

Гилберча му подаде някаква папка.

— Предполагам, че вече знаете за какво става дума.

Пантази отвори папката и извади един брой от „Скънтея“. Хвърли само един поглед към вестника, а после го прибра обратно.

— От шести юни шейсет и шеста.

— Появи се преди три дни — уточни Гилберча. — Не сте ли чували за апокрифните издания на „Скънтея“?

Пантази взе една клечка за зъби, счупи я на парченца и започна да ги подрежда много съсредоточено.

— От цели две години проверявам досиетата на работниците от заводите. Нямам много време за друго… Да, и аз чух доста неща, но не знам нищо конкретно — добави без да бърза, като продължаваше да реди парченцата от клечката.

Гилберча се обърна към един плешив младеж с тъмни очила, седнал на другия край на масата.

— Думитреску — ти започни.

Пантази се приготви да слуша и разтвори папката. След няколко минути вдигна ръка и го прекъсна.

— Тези апокрифни вестници, както ги наричате, бяха отпечатани или в печатницата на „Скънтея“ или доставени от някое от чуждите посолства в столицата.

— Така мислим и ние — усмихна се разбиращо Гилберча. — И тъй като сме сигурни, че не са отпечатани в нашата печатница, се питаме дали наистина не са внесени и разпространени от някое западно посолство. Чуйте сега по-нататък…

Пантази извади от джоба си друга клечка и с наведена глава и притворени очи изслуша резултатите от разследванията, извършени от специалните служби: анализът на хартията и мастилото, статистиката на печатните грешки, опитите за дешифриране на кода, чрез който се предават съобщенията.

— Но откъде да знаем дали наистина се предават някакви съобщения? — попита Пантази.

— В такъв случай какъв смисъл имат всички тези усилия — да отпечаташ и да разпространиш из цялата страна няколко хиляди апокрифни екземпляра? — учуди се Гилберча. — Защото ще видите, че тук има и други интересни неща. Чуйте по-нататък.

Пантази опря лакти на бюрото си и като засмука дискретно върха на клечката за зъби, се приготви да слуша най-внимателно.

— А какво става с пелерината на Зеведей? — попита изведнъж. — И аз го познавах на времето…

По знак на Гилберча Настасе отвори папката пред себе си и прочете няколко фрази, а на екрана на стената се появи Зеведей, излизащ от бакалията на Матасари, наметнал пелерината си.

— Този път не е много весел — добави Настасе. — Но този ден си е купил малко шунка…

Стопкадърът показваше усмихнатия Зеведей с пакет в лявата ръка.

— Това е била пелерината на неговия чичо, полковник Бруно Флондор от австро-унгарската армия — поясни Настасе. — Но сега мисля, че ще е полезно да чуете един от първите разговори — продължи и пусна магнетофона. — „Аз правих политика цели петнайсет години — чу се гласът на Зеведей — и лежах в затвора също петнайсет… Затова сега искам да разбера проблема за Времето…“

След няколко минути Пантази поиска да пуснат отново пасажа с Фон Браун. Донесоха му второ кафе и той започна бавно да го пие, слушайки думите на Настасе и четейки фиша на Пантелимон: „Надежден социален произход. Син на работници от долината Жиу. Отличен студент, макар и без политически амбиции. Отначало, за да защити доктората си, приема един доста дързък проект в секция «С». След шест месеца изследвания резултатите се оказват толкова неочаквани, че проектът е преместен приоритетно в секция «А», а Пантелимон е произведен в шеф на лаборатория с университетска степен. Не знаем мотивите му, но той разваля годежа си с другарката Санда Иринеу, негова колежка от лабораторията. Става подозрителен през шейсет и седма и оттогава е под наблюдение. Няма приятели. Единственият, с когото разговаря в столовата и понякога се среща, е другарят Улиеру от финансовия отдел…“

— А как изглежда? — попита Пантелимон.

Видя го на екрана пред бакалницата Матасари, после в лабораторията, наблюдаващ намръщен съдържанието на някаква епруветка, а след това крачещ по улицата заедно с Улиеру, накрая хванал ръката на някаква девойка, сякаш готов всеки момент да я прегърне.

— Това е другарката Санда Иринеу — обясни той. — Учила е четири години във факултета по химия в Москва. Специализирала е анилинови бои и печатарски мастила. През ноември шейсет и седма била изпратена на конгрес в Стокхолм и не се върнала. Сега е в Уганда. Колекционира пощенски картички от цял свят.

Настасе резюмира разговорите на Пантелимон с Улиеру, като прочете досието му и няколко цели фрази. После по молба на Пантази пусна отново магнетофона. След четвърт час, като чу за втори път обясненията на Пантелимон за възможността да се състави код според фазите на Луната, се обърна към Гилберча въпросително.

— Е? Опитахте ли се?

Гилберча се усмихна доволно и вдигна рамене.

— Спецслужбите започнаха изчисления още същата нощ, на втори срещу трети юни, на базата на апокрифния брой от втори сутринта. Никакъв резултат. После опитаха с предните броеве. Нищо… Хипотезата на Пантелимон е много интересна, но кодът, ако наистина има такъв, е все още неразчетен…

Пантази се замисли и никой не се осмели да наруши мълчанието.

— Преди да се продължи нататък — започна след пауза, — трябва да ви призная нещо: доведохте ме тук напразно. Не мога да ви помогна. По простата причина, че този проблем надхвърля националните ни граници. А аз не съм толкова добър в проблемите от международен характер. Ще трябва да се посъветвате със службите от някои приятелски страни.

— Вече го направихме — каза Гилберча. — Те вече знаеха за случилото се няколко часа след нас. Бяха минали по същите писти като нас: експлозията във фабриката за мастило в Слатина, процеса със заместник-директора на Военния музей, наблюдението над печатницата и над разпространението на вестника… Възможно е и те да са използвали компютри… При това без никакъв резултат.

— И все пак — започна Пантази като продължаваше да дъвче парченце от клечката за зъби, — все пак работата е, без съмнение, международна. Ние сме малка страна и нашите вътрешни врагове са отдавна открити и обезвредени. Невъзможно е да си представим, че през последните три-четири месеца подривна акция от подобен мащаб, и то с помощта на техника, за която биха ни завидели много страни…

Гилберча го слушаше и се оглеждаше тържествуващ.

— До същите заключения стигнахме и ние — подчерта и той.

— Но тук изниква въпросът: Защо? С каква цел? Ако апокрифните издания са изпратили някакви подривни послания, защо не се случва нищо друго? И за каквито и подривни действия да става дума, използваните средства са твърде сложни и доста скъпи.

Стоящият отляво на Гилберча мъж вдигна ръка.

— Ако ми позволите, другарю полковник, бих искал да задам един въпрос към другаря Пантази… Когато казахте, че проблемът е международен, какво имахте предвид?

— Мислех, че самите автори на операцията биха могли да ни подскажат за подривните идеи на заговора.

— Не разбрах добре…

— Нито пък аз — добави Гилберча. — Защо да си правят този труд? — Пантази хвана чинийката и я дръпна леко към себе си.

— Благодаря. Само тук може да се пие толкова хубаво кафе без каймак. Не знам как го приготвяте.

Приближи чашката до устните си и отпи няколко глътки.

— И както винаги, е горещо — добави доволен. — Отлично кафе!… Да се върнем сега на това, което казах преди малко. Казах: може би тези послания наистина да съществуват, но да не се отнасят до някакви подривни действия у нас, в страната. Може и да са адресирани към други тайни групи, от други страни и за да достигнат по-бързо до направлението си, да се изпращат чрез фалшифицираните броеве на нашия вестник.

— Трудно е за вярване — прекъсна го Гилберча и се усмихна.

— Много е сложно.

— Казах: би могло. Това е само една хипотеза. Но е възможно да има и други.

— Например? — попита Гилберча.

— Ще ви ги кажа по-късно, след като се запознаете с подробностите. Засега бих искал да разбера дали някои от тези апокрифни екземпляри са изпратени зад граница. По-точно, дали се намират в редакциите на комунистически печатни органи в Европа или дори в целия свят, навсякъде, където се разпространява „Скънтея“. Мислите ли, че е възможно да получим някаква по-подробна информация?

— Напълно е възможно — отвърна му Гилберча. — Но не знам дали всички тези броеве са запазени. Все пак това са вестници. И след като са видели, че са с дати от шейсет и шеста година, сигурно са решили, че е станала грешка, че са стари, и просто са ги изхвърлили…

— И все пак нека да опитаме. Когато получателите забележат, че грешката се повтаря, сигурно някои ще се обадят в редакцията на вестника. Известно ли ви е някой да е направил рекламация в тази връзка?

Гилберча погледна въпросително присъстващите.

— Да — обади се съседът на Пантази, който донесе кафетата. — Имаше поне две оплаквания. Едното от Централната библиотека в Мексико сити, а другото от органа на италианската компартия „Унита“.

— Какви оплаквания? — попита Гилберча.

— Ами, еднакви, че им се изпращат от време на време стари броеве и че не могат да си попълнят течението. Но тогава не ми мина през ума, че това има връзка с апокрифните екземпляри — добави смутено съседът на Пантази и се изчерви.

— Кога бяха оплакванията?

— Това от Мексико през март, а от Рим — няколко седмици след това. Редакцията на „Унита“ ни изпрати списък на броевете, които им липсват от течението. Явно, че става дума за…

— Значи няма проблем — прекъсна го Гилберча и натисна единия от червените бутони.

* * *

Съвещанието продължи в два и петнайсет. Пред всеки от присъстващите беше поставен термос с оранжада и чаша еспресо с лед. Само на Пантази сервираха турско кафе и студена вода. Той изслуша разсеяно доклада на един от агентите за градовете, където били открили от апокрифните броеве — съобщаваха какви хора са ги получавали и какво били казали при разпитите. Повечето били работници и шефове на разни предприятия. Съвсем малко от интелигенцията и почти всички членували в Партията. Отначало всички изхвърляли апокрифните броеве — получавали същите дни и от редовното течение. Но напоследък, като чули новината, започнали да си събират или да ги продават на любителите…

— Любителите?! Какви любители? — учуди се Пантази.

— Всякакви хора, колекционери на любопитни неща. Разпитахме ги и тях. Не изглеждаха подозрителни. Но за съжаление, тези любители са започнали много да приказват и работата с вестниците се разчу… Във всички градове в провинцията.

— Така разбрах и аз — каза Пантази и внимателно счупи една клечка за зъби. — Едни се забавляват, други направо се радват. Така се правят саботажите, а Секуритате все не успява да открие следите на извършителите им.

— Това е най-сериозната част от тази афера — обади се Гилберча. — Публичността! Трудно е да разберем колко от читателите са забелязали всички печатни грешки. Мисля, че мнозина не са обърнали внимание дори на главната промяна, на заглавието: „Мечтатели от всички страни, съединявайте се!“ Но всички са много въодушевени от случилото си.

— А може би това е част от програмата — забеляза Пантази. — Но ако беше само това!… Слушам ви — добави, като видя, че всички мълчат.

— Мисля, че казах главното — заключи инспекторът и затвори папката с доклада си.

Пантази бръкна машинално в джоба на сакото си, но не извади нищо. Гилберча побърза да му подаде кутийка с клечки за зъби. Изненадани от жеста му, останалите четирима се усмихнаха.

— Благодаря — каза Пантази. — Радвам се да видя, че не сте забравили моите тикове и навици… Бих искал все пак да се върнем за момент към главните заподозрени: Пантелимон, Зеведей и госпожица Иринеу. Ако става дума за акция и за организация, разбирам ролята на госпожица Иринеу, но по-малко на останалите двама или трима, ако броим и Улиеру…

— Що се отнася до Зеведей — обади се Гилберча, — това би било една индикация.

И той изложи своята хипотеза: държанието на Зеведей не можело да се обясни по друг начин, освен ако се предположи, че е изгубил връзката си.

Пантази го изслуша внимателно, като от време на време гризеше клечката за зъби.

— Много е интересна твоята хипотеза, но аз се питам дали още в началото не тръгнахме по грешната писта — пелерината на Зеведей, експлозията във фабриката за мастило в Слатина, нередностите във Военния музей в столицата, а може би има и други неща, за които още не зная…

— И въпреки всичко — намеси се Настасе, — съществува връзка между тях, защото Санда Иринеу, когато беше сгодена за Пантелимон, живееше до дома на Зеведей, а доктор Магеру беше преместен на работа във фабриката за мастило в Слатина…

— Вярно е — подхвана Пантази, — но дали тази връзка, все пак доста съмнителна, би могла да бъде използвана като примамка, т.е. да ни насочи вниманието около един вътрешен заговор, разбира се, фиктивен, който всъщност прикрива външния характер на операцията. Ако е така, значи са успели, а ние изгубихме цели три месеца…

Гилберча се изчерви и го погледна намръщено.

— Тогава какво бихме могли да сторим?

— Това не е упрек — продължи Пантази. — Защото във всеки случай вие разследвахте Зеведей, съобщихте и на Пантелимон декларациите му, имам предвид специално пасажа за Фон Браун, и по този начин идентифицирахте кода…

Гилберча огледа присъстващите и се усмихна иронично.

— Вие се шегувате, другарю Пантази — каза и продължи да се усмихва. — Тази сутрин ви обърнах внимание, че специалните служби работиха денонощно, като взеха за база и фазите на Луната от шейсет и шеста, и тези от настоящата година: абсолютно без никакъв резултат. Не успяха да разкодират дори една дума, да не говорим за целите послания…

Пантази се замисли и засърба второто кафе, което му поднесоха.

— Разбира се, че това е една обикновена хипотеза. Но след като знаем, че от апокрифните екземпляри вече има изпратени в Мексико, също и в Италия, а може би и в други страни на света — значи става дума за една международна акция и не бива да правим изчисления върху фазите на Луната тук, у нас, в Румъния. Трябва да вземем предвид и лунния календар в други страни, да, в много други страни на планетата. Мисля, че спецслужбите ще могат да започнат работа по това още тази вечер. Ще използват и електронноизчислителна машина. От Астрономическата обсерватория ще им предоставят много точни таблици с фазите на Луната върху цялата земна повърхност. Компютрите ще свършат останалото. Ще трябва да започнем първо със съседните държави, а после с Франция, Италия, Испания, Швеция, Мексико… Но не забравяйте и Уганда от Африка — добави след кратка пауза.

* * *

Когато видя, че Пантази се приближава, мъжът с белия халат затвори списанието, порови в чантата си, после неохотно стана от пейката, сякаш не искаше да се раздели със сянката на липата. Тръгна полека, с ленива крачка, в обратната посока, като непрекъснато се обръщаше назад. И едва когато се увери, че Пантази е седнал, ускори хода си и бързо изчезна.

— Радвам се, че най-сетне ще имам възможността да те видя — започна Пантази, — при това тук, под липите… Не съм минавал през това място от три години — добави той, извади клечка за зъби и започна да я върти между пръстите си. — Исках да те поздравя и да те попитам кога успя да дешифрираш кода? Колко дни преди да съобщиш за това на Настасе?

Пантелимон се обърна рязко, с цялото си тяло, крайно изненадан:

— Не съм го дешифрирал! Направих всички възможни изчисления, както нареди другарят Настасе, но без никакъв резултат.

Пантази го изгледа, без да каже нищо, а после се залови да чупи клечката със зъби.

— Да не се уплашиш, като ме гледаш сега как чупя и смуча клечките. Това е тик, приятелю, признавам, доста неприятен тик. Но това е цената, която плащам сега, пет години, откакто оставих цигарите… Казвах ти — продължи с по-нисък глас, — любопитен съм да узная колко дни минаха от момента, когато установи връзка с Фон Браун. Става дума за фазите на Луната и за момента, когато съобщи твоята хипотеза на Настасе…

Пантелимон затвори очи и поклати няколко пъти глава, сякаш преброи години наум.

— Не повече от четири дни. Бях говорил ден преди това с другаря Улиеру, в деня, когато се срещнахме случайно пред щанда за чадъри…

Пантази не скри задоволството си.

— Значи три дни. Запазил си тайната за себе си цели три дни, така ли? И защо?

— Ами, нямах смелостта да я споделя с никого. Струваше ми се, че всичко това е напълно ясно, а в същото време абсурдно, невъзможно, неприложимо! Както всъщност и се оказа…

— И защо на Улиеру?

— Защото сме… Как да кажа? Не мога да кажа, че сме само приятели, но все пак той е единственият човек, на когото аз имам пълно доверие, с когото разговарям…

— Значи — прекъсна го Пантази, — ако твоят приятел Улиеру се беше разкрил точно в този ден пред някого, този някой би имал предимството от двайсет и четири часа, така ли?

Пантелимон вдигна притеснен рамене.

— Но да оставим сега това — продължи Пантази. — Най-странното е, че успя да дешифрираш кода благодарение на пелерината на Зеведей! Нали е така? Призна още при първия разпит, че си бил много впечатлен от парченцата плат, пришити на мястото на пагоните.

Силно смутен, Пантелимон започна да се мести от мястото си на пейката.

— Ако не бяха тези парцалчета, Зеведей нямаше да те спре пред бакалията на Матасари, за да те пита коя година сме, и днес ти щеше да си гледаш спокойно работата в твоята лаборатория. Нямаше да бъдеш „обект номер едно“ за няколко секретни служби, до степен да бъдеш охраняван денем и нощем. Защото — добави усмихнат той — вярвам, че и ти си разбрал: ако те бяха изпратили спешно в провинцията, а след това да те настанят в някой санаториум под претекст, че страдаш от белодробно възпаление, след което да те доведат в Букурещ с линейка на Министерството, уж за консултация, а после да те поканят на разходка в парка, придружаван от някой служител, и накрая, седнал на някоя пейка… Да, виждам, че ме разбра, че всичко това всъщност беше за твое добро…

— Не, нищо не разбрах… Разбрах само, че съм станал подозрителен и аз накрая…

— Беше подозрителен много преди това — прекъсна го Пантази. — Но сега трябваше да те пазим. Хората могат да изчезват много по-лесно, отколкото можеш да си представиш. Изчезват днес или утре. Днес е тук, а утре кой знае къде! Такива са времената… И други са разбрали за твоето откритие и са го научили двайсет и четири часа преди нас…

— Но те са направили необходимите изчисления — опита се да се извини Пантелимон.

— Добре, ще се върнем и на това. Говорех ти за пелерината на Зеведей, без която… Познавам Зеведей и знаех за пелерината, но не знаех, че той я носи такава закърпена зиме и лете. Познавам добре Зеведей — добави след кратка пауза. — Аз го вкарах в затвора. Разбрах, че се готви да избяга в планината, да се присъедини към една група саботьори, доста добре въоръжени. И тъй като знаех, че групата е обкръжена, беше ми жал за него: познавах го от млад и на времето познавах и чичо му, полковник Бруно Флондор. Така че трябваше да го арестувам точно в онази нощ и да го обвиня за участие във фиктивен заговор. Надявах се да го осъдят само на пет години, но на процеса той говори твърде много, каза какво ли не и беше осъден на двайсет и пет години. Почувствах се много зле! Беше ужасно… Все пак спаси си живота, можеха и да го убият. Останалите от планината бяха заловени и екзекутирани след няколко дни…

Замълча и го погледна право в очите.

— Ако го срещнеш, не му говори за това. Това е стара история и той не знае всичко… Но пелерината! — възкликна и рязко вдигна ръка, сякаш искаше да покаже клечката, която току-що беше извадил от джоба си. — Изчетох много пъти всички стенограми, но само вие можете да разберете защо е решил да носи тази пелерина…

— С двете кръпки, пришити на мястото на пагоните — уточни Пантелимон.

— Пагоните бяха откъснати при обиска през нощта, когато го арестувахме. Дадох инструкции да се провери дали не укрива западна валута, и ако такава беше открита, сигурно щеше да бъде насрочен и друг процес, на който да получи поне три години. Но Зеведей беше неподкупен мъж, той просто искаше да се бори в планините и в дома му не намериха дори и един швейцарски франк или долар… Въпреки че — продължи след пауза и се усмихна — напълно възможно е да се е разчуло предварително за този обиск и за пагоните, защото тогава те не се намериха. Не се намериха нито бижута, нито долари и франкове, сигурно бяха скрити в хастара на дрехите му. Една от най-черните страници в историята на нашата служба е точно тази: не помислихме за колекциите с националните костюми, и на първо място, за колекциите с униформи във Военния музей в столицата. Организацията е могла да работи така, необезпокоявана, поне още десетина години. Имаха си доверени лица в Музея и агенти за свръзка, доста опитни хора. И под различни предлози: молци, прах, замърсяване, проверка на фишове и т.н., някои от експонатите бяха периодично изваждани от витрините и вкарвани в една специална стая. Останалото се разбира от само себе си… Така бяха укрити доста бижута и много чужда валута, и дори злато! Явно е, че тази операция струваше скъпо: поне колкото половината от стойността на укритите предмети. Но някои от униформите бяха толкова пъти разшивани, зашивани и кърпени, че след години се превърнаха в дрипи. И тогава, да, тогава на заместник-директора на Музея му хрумна нещастната идея да ги реставрира, но за целта за съжаление се използваха некачествени бои — униформите изглеждаха доста по-зле, отколкото преди реставрацията, и заместникът нареди да се промени цветът им. Така се разкри тази афера и избухна скандалът!

— Като в истински криминален роман — забеляза Пантелимон.

Пантази го погледна учуден и не скри разочарованието си.

— И все пак не разбирам защо Зеведей реши да носи постоянно тази глупава пелерина и зиме, и лете. Доколкото го познавам, трябва да има някаква причина. Но каква?… Във всеки случай трябва да бъдем признателни именно на тази причина. Благодарение на пелерината ти се срещна със Зеведей, откри апокрифните издания, научи за Фон Браун и ни подсказа хипотезата си, единствената, която заслужава да бъде взета под внимание. Само че не я изложи цялата. Последната част запази за себе си.

— Не разбирам какво искате да кажете — тихо промълви Пантелимон и се изчерви.

След няколко мига Пантази добави:

— Трудно ми е да повярвам, че си спрял по средата на пътя. Очаквам да подскажеш на Настасе да пристъпи към дешифрирането на посланията, имайки предвид фазите на Луната извън нашата територия според лунния календар на Франция, Русия или Мексико. Или… Уганда.

Пантелимон се изчерви силно и вдигна глава.

— Но това е чисто и просто един абсурд! — възкликна той. Ако се появят някакви тайни издания с евентуални шифровани послания в Румъния, посланията не могат да бъдат на друг език, освен на румънски.

— Да, наистина изглежда абсурдно — потвърди Пантази и извади нова клечка от джоба си. — И все пак е така: като взеха предвид лунните календари от цялата планета, компютрите успяха да дешифрират доста повече от сто послания, редактирани на петнайсет езика, включително и на румънски…

— Невъзможно! — повтори Пантелимон. — Абсурд!… Какви послания?

— Доста миролюбиви и досадни. Цитати от Ганди и от Евангелието, от Хартата на Обединените нации, от Марк Аврелий и Конфуций и от други подобни източници… Но най-вече от Евангелието. Засега на петнайсет езика, но все още не са дешифрирали всички.

Пантелимон го слушаше изумен и го гледаше втренчено, сякаш се опитваше да го види по-добре.

— Но защо? — промълви след малко. — Какъв смисъл има да поддържаме подобно многоезично издание, шифровано и отпечатано у нас, издание, което съдържа послания, които не могат да се разберат в Румъния?

— В известен смисъл — продължи Пантази, отново усмихнат, — това е пацифистка пропаганда в световен план. Не може да се каже, че е толкова вредна…

— Но това е абсурд! Истински абсурд! Пропаганда, използваща толкова сложни средства, които единствено компютрите могат да разчетат!…

— И аз не разбрах много добре — продължи Пантази. — Но не бива да забравяме, че само ние тук, в Румъния, трябва да разчитаме на компютрите. Читателят във Франция или в Швеция, или в Мексико може да дешифрира сам: поглежда датата, отпечатана върху вестника, търси позицията на Луната в съответния ден в неговата страна, после според системата, която си открил ти, започва сам да дешифрира. Разбира се, ако види, че първите групи от букви нямат никакъв смисъл, просто се отказва, знае, защото предварително е бил информиран, знае добре, че изданието от този ден не съдържа послания към неговата страна…

— Но е невероятно сложно! — повтори Пантелимон. — Струва ми се направо абсурдно, нали вестникът се печата у нас, на румънски език.

— И все пак има обяснение. Ще ти го кажа — добави Пантази след нова пауза, — защото си доказал вече, че можеш да пазиш тайна, макар и за три дни. Но твоята тайна беше наистина много ценна. Ще ти кажа сега, че има две хипотези и те не се отнасят пряко до нашата страна. Но би могъл да ги чуеш сега…

— Давам ви честната си дума — тихо промълви Пантелимон и сложи ръка на сърцето си.

— Ние сме малка страна — започна малко тъжно Пантази. — И представляваме, както много други страни, едно повече или по-малко затворено общество. Такава е историческата конюнктура и трябва да си даваме сметка за това… Направиха се опити чрез съседите ни да се промени тази структура, което на Запад наричат „либерализация“. Знаеш добре с какъв резултат… Но е трудно сега да си представим, че тази тенденция към „либерализация“ може да бъде тотално зачеркната. От друга страна, трудно е наистина да си представим, че определени свръхсили няма да се откажат да се възползват от подобна тенденция…

Прекъсна, извади късчетата от клечката за зъби и ги постави внимателно на края на пейката.

— Което ти казвам сега, повтарям, е най-обикновена хипотеза. И ти го казвам, защото си разбрал урока на Фон Браун: триумфира само този, който вижда надалече. Ти си млад, имаш да видиш още много неща… Да уточня: какъв смисъл може да има, както казваше, едно апокрифно издание на „Скънтея“, чиито шифровани послания не мога да бъдат разчетени в Румъния, и само от време на време редактирани на румънски? Има само едно обяснение. Определени служби от една свръхсила на Запад правят опити и по причини, които не можем да знаем сега, ги правят у нас. Но за да се избегне евентуално едно грешно тълкуване и най-вече разни дипломатически усложнения, посланията са шифровани по начин, който не може да бъде открит у нас. Съдържанието на тези послания е политическо, но без особено значение или пък е чисто и просто една обикновена пацифистка пропаганда…

— Изглежда невероятно! — възкликна Пантелимон. — Толкова средства и толкова труд, за да се съобщават чрез шифровани текстове цитати от Махатма Ганди или от Евангелието!

— Ако моята хипотеза е вярна, този експеримент е от голямо значение. По-късно последствията могат да бъдат доста сериозни. Ще се върна пак на този аспект на проблема. Засега да анализираме целта на опита. Организаторите искат да се уверят до каква степен могат да се предават в целия свят определени лозунги или информация, или по-късно инструкции от политически или военен характер. В каква степен и до каква граница може да се използва един метод, който, от една страна, е дотолкова семпъл, че може да бъде лесно разгадан, а от друга — да се кодира отново автоматично до безкрайност, в случай, че е декодиран от противника. Ти знаеш по-добре от мен, че върху една непроменяема база — в случая фазите на Луната — може да се променя до безкрайност шифърът. В нашия случай броят думите или буквите — отдясно или отляво на печатната грешка, но редът може и да се промени и да се съставят нови системи на базата на буквите или на групите от букви и така до безкрайност. Важното е едно нещо: да съществува една непроменяема структура, която да е леснодостъпна, т.е. присъстваща на всяка географска ширина или дължина. Както добре отгатна ти, единствената подходяща структура в този случай е лунният календар.

— Но… — осмели се да възрази Пантелимон.

— Знам — прекъсна го Пантази. — Както казах, изключително сложна работа е отпечатването на апокрифните издания, разпространението им по легален начин или пък по нелегален в различни страни, предварителното инструктиране на читателите относно системата за дешифриране на кодовете. Да, това е една много сложна система, но тя не може да се унищожи лесно. Докато разполагаме с лунния календар и докато съществуват държави суперсили, разполагащи с определени технически средства, разпространението на тези послания не може да бъде спряно. Засега — добави с усмивка — се прави антивоенна пропаганда. За щастие нашият Зеведей си няма и хабер от кода, но е убеден, че става дума за религиозни съобщения, които прокламират световния мир. Значи, опитвайки се да разбере, както казва той, „единството на двете антагонистични фази“ в неговия живот — „петнайсет години активна политическа дейност“ и „петнайсет години пасивна медитация в затвора“, той е достигнал до заключението, че единствено разбирателството и световният мир ще спасят човечеството от катастрофата. Откакто са му попаднали екземплярите с дати отпреди три години, той е убеден, че някакво силно духовно послание се е появило в много краища на света. Но тъй като не може да чете посланията, той от време на време пита, както всъщност направи и с теб, в коя година сме сега, надявайки се, че все някой ден ще срещне човек, запознат с кода, за да разбере посланията… Ако го срещнеш — добави Пантази с тъжната си усмивка, — кажи му, че е имал право: повечето от посланията са цитати от Евангелието, на първо място от Блаженствата.

— Блаженствата ли? — учуди се Пантелимон. — Тоест?…

— Никога ли не си чувал за Блаженствата, прокламирани от Исус? Блажени са гладните, защото ще бъдат нахранени. Блажени са тези, които плачат, защото ще бъдат утешени… Блажени са тези, които обичат мира…

— Ах, да! — възкликна Пантелимон и се изчерви. — Да, знам. И аз съм чувал това. Но не знаех, че се казва така: Блаженствата.

— Има осем Блаженства, — добави Пантази и постави последната клечка в края на пейката. — Ако се помъча, сигурно ще си спомня всичките осем… — Замълча, затвори очи, сякаш се опитваше да си спомни и да ги преброи.

— Казвахте, че са били изпратени послания на румънски език — прекъсна след пауза мълчанието Пантелимон.

— Само едно, но беше изпратено повече пъти: „Блажени са бедните духом, защото тяхно е Царството Небесно!“

Пантелимон се изчерви силно и леко прокара длан по челото си.

— „Бедните духом“ — повтори шепнешком. — Ако не мислиш, че съм недискретен…

— Не си. Това послание, единственото на румънски език, не може да бъде дешифрирано без лунния календар на Уганда…

— Беше нейната любима фраза — продължи замечтано Пантелимон. — Често ми я повтаряше. Но тогава ми звучеше малко обидно. Не разбирах какво искаше да ми каже. Защо точно на мен?…

Пантази изхвърли остатъците от клечките, стъпка ги с обувката си и дори се опита да ги зарине в пръстта.

— Ще разбереш може би по-късно. Имаше мнозина бедни духом на този свят. Но най-прочут сред тях без съмнение беше рицарят Парсифал. Той беше единственият, който се осмели да попита къде е чашата на Свещения Граал?… Халал да му е нашият Граал!… Халал да му е Граал, който ни бе отредено да търсим. Да търсим и да го намерим! — добави тихо и стана от мястото си.

Стисна ръката на Пантелимон и тръгна бавно, отметнал глава леко назад, сякаш искаше да вдиша от аромата на разцъфналите липи.

Окопите

— Няма да вали. Ако ни помогнат Господ и Светата Дева, тази нощ ще го открием. Но бяхме твърде малко, около двайсетина. Ликсандру с племенниците си, Попа, Даскала — останалите бяха повече жени.

— А къде са другите, отче? — попитах.

Попа вдигна рамене.

— Правиш се, че не виждаш и не чуваш. Чуй сега!…

Обърнах се към долината. Сега се чуваха по-добре, но отдалече.

— Това не са руски оръдия, отче — опитах се да го успокоя. — Това са наши оръдия. Но не идват насам. Няма какво да търсят тук. Казах ти, всички отиват към Оглиндещ. Там са се струпали германците. Оттам ще нападнат след ден-два…

Попа въздъхна, плю си на ръцете и заби лопатата дълбоко в земята. Но след няколко мига спря.

— Не може да бъде тук, Марине. Тук са само камъни.

Как го е чула? Аз пък не я видях. Нито допусках, че ще се появи тази нощ. Оставих я до леглото на Дядо. „Не бих искала да умра, преди да го открия“, ми каза. Нямам много време.

И сега най-неочаквано се появи тук, зад гърба на Попа. Направо се стреснахме.

— Ами ако си ударил на камък, това ще е добър знак, отче. Така се случи и в нощта на Голяма Богородица. И тогава ударих на камък.

Запали цигара и ми я подаде да я подържа. Поиска търнокопа. Върнах му цигарата и не му подадох инструмента. Беше ме срам да го оставя да рови из камънака. Сърцето ми заби силно. След малко се събраха и останалите.

— Тук трябва да бъде — отсече Илария. — Така беше и в нощта на Голяма Богородица. Първо ударих на камък. Да, изрових голям камък с търнокопа.

— Я виж ти, Ликсандре.

После се обърна към мен. Ликсандру ровеше под камъка.

— Дано ти помогнат Господ и Светата Дева — тихо промълви едната от жените и се прекръсти.

— Благослови ни, отче — обади се Ликсандру, без да вдигне глава. — Кажи някоя молитва, за да не потъне надълбоко в земята.

— Да не избяга от нас, както избяга от Светата Дева — обади се друга от жените. — Ако е омагьосано.

— Не е омагьосано — прекъсна я Даскала.

Ликсандру се изправи в окопа и се подпря на търнокопа.

— Оставете отчето да каже молитвата.

Попа направи кръст и сведе чело.

— Помогни ни, Господи, да го намерим, защото сме хора клети и нещастни. И защото идват още по-тежки времена, времена на беди и мъки… Помогни ни, Господи…

Наведохме се и започнахме да се молим:

— Господи, помогни ни! — повтаряше Ликсандру, коленичил в окопа.

— С Божията помощ ще го намерим тази нощ — рече Даскала. — Това не е омагьосано съкровище. Не виждам някакъв син пламък…

Ликсандру извади камък и го постави на ръба на окопа. Беше голям, същински балван и се клатеше. Даскала го затъркаля с двете си ръце и успя да го изтласка надалече. Ликсандру продължи с търнокопа. Гледахме го всички, затаили дъх. След малко го чухме да пъшка. Не виждахме вече лицето му, но си го представяхме как изглежда — намръщен, уморен.

— А може и да не е тук — обади се Попа. — Какво ще кажете да се върнем при нашите окопи? До сутринта имаме още пет часа. Ако Господ е решил да ни помогне, до сутринта сигурно ще го открием.

Направи знак на жените до мен да се върнат в техния окоп. Беше нов — започнахме го преди две седмици. Попа тръгна с останалите и се отправи към гробището. Но жените се поколебаха.

— Я стойте! — извика едната от тях. — Май се чува нещо…

Дочуваха се глухи и далечни оръдейни изстрели. Но и нещо друго — ту далечно, ту близко. Като стон, като някаква въздишка.

— Абе, да не е умрял Дядо? — извика Илария.

Погледна ме уплашена и бързо хукна към къщи.

— Боже опази! — прекръсти се Попа.

Тръгна и той, а след него и ние. Дядо обаче не беше умрял. Намерихме го задрямал. Илария повдигна главата му с по-висока възглавница.

— Запали ми свещ. Да бъде тук, може и Господ да се смили — каза Дядо.

Попа се приближи до леглото. Дядо го изгледа дълго, сякаш се мъчеше да го разпознае.

— Защо се върнахте? — попита накрая той. — Какво ви уплаши?

— Жените — започна Попа. — Жените, едната от жените…

После ми направи знак да му обясня аз.

— Сторило им се, че чуват нещо. Но аз им рекох, това не са руски оръдия. Това са нашите. Качват се към Оглиндещ.

Дядо погледна и мен продължително, сякаш му беше трудно да ме разпознае.

— Ами Василе къде е? Той защо замина? — попита изведнъж Дядо. — Сега кой ще ми екове ковчега?

— Ти, Дядо, не се тревожи — прекъсна го Попа. — Няма да те погребем без ковчег. Ако трябва, ще доведем дърводелец отдалече, но ще ти направим ковчег.

— Не, той няма да е като на Василе, Василе е голям майстор! — въздъхна Дядо. — Няма да намерите майстор като Василе. — После бавно се обърна към Илария. — Защо ли пък е заминал?

— Защото го е страх. Ами избяга и той като другите към планината…

— Сигурно защото не знае — рече Дядо. — Затуй е заминал. Защото не знае…

— Какво да знае? — попитах аз.

— Ами, не знае…

Затвори очи. Сякаш заспа, спокоен, съвсем примирен. Попа седна на един стол. Застанала до прозореца, Илария гледаше в мрака и пушеше.

— Трябва да го намерите — внезапно се обади Дядо. — Ако не го намерите, Господ няма да се смили и няма да ме прибере. И аз ще се мъча чак до Димитровден.

Ликсандру, Даскала и останалите ни чакаха на двора.

— Какво каза Дядо? — попита Даскала.

— Заръча да се върнем в окопите. Трябвало да го намерим…

Тръгнахме всички след Попа, вървяхме плътно един до друг, сякаш се страхувахме от нещо.

* * *

Бях заспал дълбоко, но Илария ме разтърси силно.

— Дойдоха — прошепна тя. — Германци са.

— Ами жълтиците? — сепнах се аз.

— Едната половина е у Ликсандру, да ги раздели между хората, когато се върне. Другата скрих под дюшека на Дядо.

Разтърках очи. Не, не сънувах, бяхме намерили съкровището. Откри го Илария към сутринта, когато останахме само с Ликсандру и племенниците. Намери го недалече от окопа, в който копа до припадък Ликсандру.

— Я елате тук! — извика. — Струва ми се, че… — Прекръстихме се. Според сметката на Ликсандру бяха тук, в гърнето, повече от хиляда жълтици.

— Не ставай, за да не те видят часовите през прозореца — прошепна Илария.

На четири крака стигнах до сандъка с дрехите. Облякох сержантската си куртка. На нея беше останал само един орден, но най-важният — Железният кръст. Когато се отправих към вратата, Илария се оглеждаше в огледалото.

— Ако можеш да се разбереш с тях, кажи им, че ние не знаем нищо.

Да, бях спал дълбоко и не бях чул нищо. А само на десетина метра, на шосето, имаше четири камиона с картечници, готови за стрелба, а пред църквата и няколко мотоциклета. Опънах куртката си — не бях я обличал цяла година. Чувствах, че ми липсва нещо, но не знаех точно какво. Едва след като отворих вратата и видях часовоя с ръчна картечница, се сетих какво е. Не се чуваха изстрелите!

— Kamerad! — извиках аз. — Ich spreche deutsch. Aber wenig, sehr wenig!… Другарю, аз говоря немски, но малко, много малко!

Единият от офицерите започна да се смее. Другият ме погледна много учуден, сякаш се питаше дали не си правя шега с него.

— Ние говорим румънски — каза той. — Какво става тук? Къде са хората от селото?

— Избягаха в планината. Беше ги страх…

Поручикът, който се смееше с такова удоволствие, ме погледна приятелски, но и с тъга. Приближи се бавно до мен.

— Къде си оставил ръката си? — попита.

— При завой на река Дон. На втората битка за завоя на Дон.

— На втората битка, — повтори замислено той. — На втората битка за завоя на Дон…

Говореше така добре румънски, просто не можех да повярвам, че не е румънец. После се обърна към другия:

— Как трябва да го поздравим? Като герой? Като съюзник, като враг, като затворник, като заложник?

Сякаш щеше отново да избухне в смях, но се овладя, удари крак и ме поздрави с вик:

— Sieg! Heil!

Войникът обърна глава към него, после към мен и прехвърли оръжието си от едната в другата ръка. Усмихна се.

— Господин поручикът е писател, поет — подхвана другият. — Има въображение, фантазия, чувство за хумор. Знаеш ли какво е това писател? Знаеш ли какво е това поет?

— Знам. Учил съм го в училище. И аз съм чел стихотворения: Еминеску, Василе Александри.

— Господин поручикът Фон Балтазар е много голям поет. Почти колкото Еминеску. Роден е като Еминеску в Буковина. И ако успее да избяга от руснаците и от военнополевия съд, ще бъде най-големият поет на Третия Райх!

Усетих как сърцето ми заби. Отначало се уплаших от поета, повярвах, че е пил доста. Но се излъгах.

— Господин поручикът Фон Балтазар има въображение, има фантазия — повтори другият. — Когато погледна към окопите, той ми каза: „Леополд, тези окопи са приготвени за нас…“

И без да откъсне поглед от мен, Фон Балтазар изсъска няколко думи на немски. Леополд млъкна и се усмихна притеснен.

— Какви са тези окопи в края на селото? — извика Фон Балтазар. — Кой ви даде заповед да ги копаете?

Очаквах този въпрос, знаех какво да отговоря, и все пак се страхувах.

— Търсехме едно съкровище — започнах плахо аз. — Всички тук сме бедни хора. Земята по тези места не е много добра. Решихме да потърсим съкровището и като го намерим, да си го поделим по братски, по християнски. Ние сме около стотина семейства. Но сега се разпръснахме, повечето избягаха в планината. Останахме малко и работата върви доста трудно.

— Коя работа?

— Ами, окопите, копаенето на окопите. Работим само нощем. Страх ни е от съседите. Страх ни е и от руснаците. Ако не го намерим, преди да дойдат руснаците, никога няма да го намерим.

— Но откъде сте толкова сигурни, че ще го намерите? — учуди се Леополд. — Кой ви каза, че има такова съкровище?

Опитах се да се усмихна. Може би не биваше да му казвам.

— Това е доста дълга история — започнах разказа си аз. — Тук, на село, имаме един старец на повече от деветдесет години. Той първи сънува съкровището. Сънувал го е още като дете, оттогава все го сънува. Та той ни каза за него. Отначало са били пет казана, пълни със злато. Така беше, защото и аз сънувах пет кръста. Но четири казана се били изгубили отдавна, преди нашите деди и прадеди. Затова аз сънувах само един златен кръст и четири от черно дърво, четири кръста, захвърлени. Тези четирите са ги намерили други хора много преди нас…

Фон Балтазар свали каската си и започна да бърше челото си с кърпичка. Беше мръсна, цялата в кръв и прах.

— Но защо сте чакали толкова време? — попита той. И решил, че не го разбирам, добави: — След като старецът е на деветдесет и е сънувал съкровището още като дете, защо сте започнали да го търсите едва сега?

Усмихнах се, защото се бях подготвил да му отговоря по начин, по който да не ме разбере. Не исках да научи за Илария. Как е сънувала съкровището и тя и как ни е убедила всички да го търсим точно в нощта преди Голяма Богородица. Как е открила мястото му, но не е успяла да го изкопае, защото до идването на Ликсандру съкровището се е забило само надълбоко в земята като стрела.

— Започнахме да го търсим след двайсет и трети август, след като разбрахме за примирието. Дотогава хората се колебаеха. Но Дядо ни предупреди, че ще настъпят тежки времена, че сега е моментът…

— Сега е моментът… — повтори Фон Балтазар, замечтан. — Сега е моментът, защото ще дойдат още по-тежки времена. Сега се откриват съкровища, когато светът вече пропада… Сармизегетуза! — възкликна той с озарено лице. — Спомняш ли си за Сармизегетуза?

— Да, но тогава са заровили съкровището си точно когато светът е пропадал. А вие едва сега започвате да го търсите…

Не знаех какво да отговоря, вдигнах рамене.

— Така ни каза Дядо. Да сме потърсели това съкровище, че щели да настъпят тежки времена…

Фон Балтазар погледна към небето. Облаците започваха да се събират.

— Ах! Румънийо! Румънийо! — възкликна той и погледна към планината. — Каква страна! Какъв народ!… Останахте си такива, каквито бяхте преди хиляда години. Разпиляха се боговете ви, забрави ви и Замолксис, но вие си останахте същите, каквито ви орисаха вашите предци…

Свали погледа си и потърси моя. Сякаш искаше да ме запали.

— И защо нямахте късмет? Защо трябваше да рухнете толкова бързо?

Очите му святкаха като две мълнии.

— Рухвате в мрака, защото още преди хиляда години в мрака, в бездната…

Замълча и прокара длан по челото си. После се обърна към Леополд:

— Schiksal! Съдба! — повтори на румънски и горчиво се усмихна.

— Schiksal! — потвърди другият.

Фон Балтазар нахлупи каската си и отново ме погледна в упор. Този път със студен, смразяващ поглед.

— Имаме нужда от хора. Носим доста динамит, но ни трябват и хора. Трябва да разрушим моста по пътя за Думбрава. Ние ще сложим динамита, а вие ще започнете да копаете окопи отстрани. Но не както копахте досега. Ще ни трябват дълбоки и широки окопи, противотанкови окопи.

Слушах го усмихнат. След миг зърнах приближаващия се Василе.

— Вярвате ли, че щях да го оставя без ковчег? — извика той и спря, както обикновено с ръка на кръста, и цялото му лице се озари от усмивката му. — Донесох ви хубави чамови дъски, царски чам.

— Кой е пък този? — ядоса се Леополд.

— Дърводелец. Дойде за ковчега. За ковчега на Дядо. Старецът, дето ще мре. На повече от деветдесет е…

Войникът ни изгледа недоверчиво, опитвайки се да разбере какво всъщност става.

Обърнах се към него на немски:

— Ковчег. Хубав ковчег за Дядо. На деветдесет години е…

* * *

Не каза, че има нужда от камбанарията, за да разположи там две картечници. Но ни предупреди, че ако не съберем хората, ще хвърли църквата във въздуха, първо камбанарията, после страничните крила, главния портал, и накрая олтара и цялата постройка. Когато видях, че носи динамита към камбанарията, се обърнах към Попа:

— Отче, победиха ни тези германци. Ще трябва да се подчиним. Кажи на Ликсандру да събере хората. Ако трябва да изкопаем окопите, по-добре е да се захванем, преди да е заваляло.

Отправих се към къщи. Илария ме очакваше на пруста. Направо не я познах. Беше красива като най-красивите жени от града. Не знаех какво да й кажа. Само я гледах.

— Марине, искам да ме запомниш такава, каквато ме виждаш сега, млада и хубава, когато вече ще ме няма…

Погледна ме още веднъж и се усмихна тъжно.

— Не знам какво ми става — добави тя. — Сърцето ми се затвори и сякаш всичко угасна. Ако умра, погребете ме такава, каквато ме виждаш сега, с тази рокля, с този наниз.

— Кажи: опазил ме Бог! — прекъснах я аз и се прекръстих.

— Вече ме видя и ти казах… — замълча и лицето й изведнъж пребледня. — Какво се чува? — сниши глас Илария.

— Германците слагат динамит по шосето. Казват, че имали заповед да разрушат шосето чак до Думбрава.

Ослуша се за миг, после запали цигара.

— С тази рокля и с този наниз.

Исках да й кажа нещо, но не знаех какво.

— Когато ме питаха в Констанца, им отговарях: сираче съм, откакто се помня, но Господ не ме забрави и ми даде един доведен брат. Доведен брат, но много по-добър от роден брат. Но сега той е на фронта, на фронта в Русия. — Замълча и се сепна: — Какво се чува, Марине?

— Това са оръдия, Илария. Но не са румънски, сякаш не са и германски. Приличат ми на руските.

— Сега вече като ти казах, се успокоих малко. Но не забравяй роклята — добави тя.

Влязох след нея в стаята, но спрях на прага. Дядо беше като заспал, а до главата му гореше свещ. Потърсих револвера си и дадох знак на Илария да се приближи.

— Аз трябва да отида. Ако те е страх, ето, вземи този револвер. Но да знаеш, че е зареден. Да не…

— Не, не ме е страх — прекъсна ме Илария. — Не е това. Не ме е страх нито от германците, нито от руснаците. Само дето ме заболя сърцето, тъй изведнъж…

Като стигнах до църквата, се сетих, че не говорихме за съкровището. Поколебах се, не знаех дали да не се върна. Застанал на платформата на единствения камион, който бе оцелял, Фон Балтазар гледаше към мен, но сякаш не ме виждаше.

— Това са руските оръдия — обясних му аз, като се приближих. — Не се бяха чували досега…

Той продължи да ме гледа, като се взираше в празното пространство.

— Жалко за шосето — добавих аз. — Скоро го ремонтирахме…

Но като видях, че не ми отвръща, се отдалечих. Не погледнах към камбанарията. Знаех, че там са картечниците и динамитът.

Чувах отдалечените и доста силни експлозии по шосето. Започнаха да поставят двоен заряд. Спрях и въздъхнах. Камионите вече не се виждаха. Отиваха към Думбрава. Доколкото успях да огледам, шосето беше като продънено и доста разбито, сякаш бяха паднали десетки бомби.

Приближих се до Ликсандру.

— Ако разрушат шосето чак до Думбрава, сигурно няма да се върнат вече тук. Това означава, че германците се оттеглят. Отиват към планината. Но тогава защо се струпаха в Оглиндещ?

Ликсандру избърса потното си чело с длан и плю настрана.

— Казваше, че няма да дойдат тук, че отивали към Оглиндещ, а сега… Ще завали — погледна той към небето.

— Ще трябва да го закопаем отново. Добре, че не успяхме да кажем на хората. Само отчето знае. Добре, че жените не разбраха, сега, когато руснаците взеха да настъпват…

— Те няма да дойдат сами — окуражих го аз. — Руснаците идват с нашите.

Ликсандру грабна търнокопа, готов да го забие в земята, но размисли, огледа се наоколо да види дали няма някой наблизо. Племенниците и Даскала копаеха на пет-шест метра оттук. Жените и Попа бяха от другата страна на шосето. Тогава ми даде знак да се приближа.

— Марине, ти видя ли жълтиците? — прошепна той.

Поклатих глава отрицателно и погледнах към Даскала, за да разбера дали ме чува.

— Ами Дядо видя ли ги?

— Не знам, Ликсандре. Не вярвам. Илария ги скри под неговото легло тази сутрин, като чу камионите.

— По-добре, че не ги е видял — започна Ликсандру след пауза. — Защото това съвсем не е съкровището, което е сънувал той в продължение на толкова години.

Не го разбрах и Ликсандру завъртя търнокопа.

— Дядо ни говореше за един цял казан с жълтици, а това, нашето, е едно малко гърне. И още: Дядо е сънувал съкровището като малко момче, преди повече от осемдесет и няколко години. А когато се залових да преброя жълтиците, видях, че повечето от тях са сравнително нови. Намерих някои от деветстотин и единайсета. Имаше и малко гръцко злато от деветстотин и тринайсета…

Исках да кажа: „Това означава, че съкровищата трябва да са две…“, когато чух артилерийския грохот съвсем наблизо.

И двамата се сепнахме. Обърнахме глави към долината.

— Какво става, Марине? — извика Попа отвъд шосето. — Какво е това?

— Божията милост, отче — окуражих го аз. — Може би е колона, която се движи към нас. Може би искат да минат през Думбрава и да бъдат зад тила на германците, когато германците се оттеглят към Оглиндещ. Но те не знаят, че тия са разрушили пътя…

Попа остава лопатата си в окопа, прекръсти се, обърна се към нас и закрачи бавно по разбитото шосе.

— Май ще заседнат тук — каза, — сигурно са решили да лагеруват до нас…

Всички спряха да копаят — едни се обърнаха към нас, други впериха погледи към долината. Но скоро се чуха картечниците от камбанарията. Стреляха точно над нас. Не за да ни сплашат, а за да ни припомнят за динамита. После видяхме група мотоциклетисти. Слизаха по пътеката откъм гробището и тикаха мотоциклетите си.

— Schnell! Schnell! Бързо! Бързо! — завикаха те, подканяйки ни да копаем. Хората се хванаха за лопатите. Войниците стигнаха до шосето, възседнаха мотоциклетите, викнаха още веднъж: „Schnell!“, махнаха ни с ръце за сбогом, а после поеха към долината.

— Нищо не разбирам — казах, като ги проследих с поглед. — Какво искат да правят? Искат да излязат преди руснаците или преди румънците?

Ликсандру се надигна от окопа.

— Няма спор: тези жълтици също са добри — каза той. — Но след като това не е съкровището, което Дядо е сънувал, значи още е рано да умре. Ще продължи да се мъчи, както се мъчи и сега, от четири дни насам…

* * *

Намерих я до възглавницата на Дядо. Палеше нова свещ. Попа и Ликсандру, уморени, седнаха да си починат.

— Вече не иска да говори — започна Илария. — От сутринта не е проронил и дума. Сърдит е на всички. Но най-вече на мен.

Попа стана и се приближи до леглото.

— Истина ли е. Дядо? Истина ли е, че ни се сърдиш?

Дядо спря за миг погледа си върху Попа, а после ни изгледа по ред, без да каже нищо. Всички мълчахме.

— Чуваш ли го? — наруши мълчанието Попа. — Това е Василе. Василе се върна. Донесе ти хубави чамови дъски за ковчега.

— Той вече знае за Василе — прекъсна го Илария. — Казах му тази сутрин. Но не ми отвърна. Замълча.

Отдалечи се от леглото, запали цигара и ни изгледа всички, като се опитваше да се усмихне.

— Мисля, че постъпих правилно — натърти думите си тя. — Не го направих само за него, заради Дядо, да му помогна да не се мъчи повече. Направих го и заради цялото село. Защото ние сме бедни хора. Не я разбрахме и се огледахме. Илария въздъхна. Бавно се обърна към прозореца.

— Тогава ви излъгах за Светата Дева, когато ви съобщих, че съм усетила с лопатата съкровището. Но бях уверена, че постъпвам правилно. Имах тези пари и исках да ги разделя с цялото село. Донесох ги това лято от Констанца.

Илария се приближи до мен и постави ръката си върху рамото ми. После продължи:

— Марине, ти да не мислиш, че там, в Констанца, съм била нещо като държанка. Ето, и отецът е тук, уверявам те, не те лъжа. Говоря като пред Господ. Не съм била държанка нито на него, нито на някой друг. Но когато научи, че внуците му са изчезнали. Гърка ме повика и ми рече: „Останах сам на този свят и съм вече много стар. Затуй ще ти оставя тези жълтици, защото ти пя и се смя в моята къща толкова години и постоянно ми спомняше за младостта. Имам и други пари, имам и тази къща, имам и земя, има и кой да ме погребе. Но за тези жълтици, дето ще ти ги дам сега, никой от моите не знае. Затова ги вземи и ги скрий добре…“

Дядо слушаше внимателно, без да мигне, но сякаш не чуваше нищо. А може би се отиваше да чуе нещо, но отнякъде другаде.

— Сега, след като ви признах и ви успокоих, искам да ви помоля за прошка, че закопах жълтиците и се престорих, че ги намирам. Искам да помоля за прошка и Дядо, но не зная как. Чувствам, че ми е сърдит. Не иска да ми говори. Помислих, че ако отчето е тук, заедно с вас. Дядо ще ми прости… Мислех, че ще му помогна. След като е сънувал съкровището още като дете…

Дядо вдигна глава и погледна по ред всички. Сякаш се готвеше да ни каже нещо. Зачакахме, притаили дъх. Но той събра ръцете си и започна да движи пръстите си, готов да докосне нещо, което не можехме да видим, а после, като въздъхна дълбоко, отдръпна възглавницата си настрани. Замръзнахме по местата си. Беше облечен и обут с нови обувки.

— Оставете го! — извика Илария, разбрала, че искаме да му попречим да стане от леглото. Оставете го да прави каквото иска! Достатъчно се е мъчил досега.

Помогна му и Дядо се изправи изведнъж на крака. Учудих се колко се беше смалил. Когато легна, всички мислехме, че си е останал такъв висок и снажен, както на времето. А сега се беше смалил! Дългата му бяла брада стигаше чак до гърдите. След миг Дядо протегна ръка, сякаш търсеше нещо.

— Тоягата, търси си тоягата. Намерих я бързо и му я подадох.

— Накъде бе. Дядо? — попита го Попа.

Но Дядо сякаш не го чу. Беше се хванал с едната ръка за Илария, а с другата за тоягата и се насочи към вратата. Стори ми се, че понакуцва. Но просто си тътреше краката.

— Чудо Божие! — възкликна Ликсандру и се прекръсти.

Тръгнахме след него. Беше се отправил към църквата. Земята трепереше и Ликсандру се извърна към мен.

— Това е артилерията — тихо промълви той.

Щом ни видя, Фон Балтазар трепна, после слезе от камиона и ни даде път. Стори ми се, че си говореше сам. А може би рецитираше. Някакво негово стихотворение. Наложи си каската, удари крак и ни поздрави. После се приближи до мен.

— Леополд ще ви счупи ръцете, като ви чуе — каза той. — И никога няма да ми прости, че съм го изпратил в Думбрава…

— Той пожела — опитах се да му обясня. — Стана от леглото и си поиска тоягата. Илария има право. Трябва да го оставим да прави каквото си иска.

— Антигона — погледна с усмивка към Илария Фон Балтазар. — Или може би Корделия, повела баща си, крал Лир. Леополд наистина отгатна веднага. Той е режисьор. Той би разбрал. Знае как да погледне, да се удиви, да се учуди…

Видяха ни и жените и тръгнаха след нас, като се прекръстиха.

— Накъде сте го повели? — избухна Фон Балтазар, след като отминахме църквата. — Не виждате ли, че е сляп и глух?

— Не е сляп — възрази Илария, спря и се обърна. Дядо продължаваше да върви след нея бавно и несигурно и може би щеше да падне, ако не беше тя. Но изглежда, че не можеше да спре да върви.

— Не, не е сляп. Знае къде иска да отиде, но не иска да ни каже.

— Не виждате ли, че ще умре? — добави Фон Балтазар с нескрита тъга.

Илария се обърна отново и го изгледа.

— Да, ще умре — повтори Фон Балтазар. — Но може би е по-добре така. Ще умре прав, като своите деди.

— Няма да умре — възрази Ликсандру. — Знаем това. Дядо няма да умре!

Фон Балтазар вдигна рамене и се усмихна.

— Всички ще умрем — произнесе замечтано той. — Дори и боговете умират. И Залмолксис, както знаем, е умрял.

— Но Господ не умира — ядоса се Попа, без да го погледне. — Господ никога не умира!

— Той остана с вас хиляда години — продължи Фон Балтазар, — а после си отиде. Изостави ви. Влезе в пещерата и повече не излезе. А може и да се е издигнал в небето — добави, поглеждайки към планината.

Всички, които бяха останали, се събраха. Решихме да излезем от селото. Илария се готвеше да поеме по една от пътеките, а Дядо решително се насочи към шосето.

— Учудващо е как може да си спомни — тихо каза Фон Балтазар.

И сякаш изведнъж пребледня.

— Не вижда, не чува, не говори и след една минута, най-много след десет, ще умре. Но все пак помни. Да, и след хиляда години той си спомня…

Като стигнаха до шосето, Дядо се спря и започна да търси тоягата си. Търсеше може би страничния край на шосето, където ни беше заръчал да започнем окопите.

Фон Балтазар го гледаше като омагьосан.

— Така става и с вас. След хиляда години мрак ще си спомните. И ще започнете отначало…

Дядо стигна до изкъртените и натрошени от динамита камъни, наведе се, протегна ръка, започна да ги опипва. Взе един от тях. Стигна така, наведен до ръба на ямата, изкопана от първата доза динамит. Докосна го, сякаш не можеше веднага да проумее какво е това. После бавно се изправи и се обърна към нас, завъртя се на всички страни.

Илария усети, че ще падне и веднага го подхвана.

— Дядо умря, Марине! — изплака тя. — Дядо умря и не ми прости, не ми проговори!

* * *

Видях как подкара камиона и умело го изведе на шосето, до самия ръб на ямата. Слезе и без да угаси мотора, смъкна от камиона няколко бидона бензин, а после започна да ги избутва към ямите. Когато камионът се преобърна, ямата се напълни с бензин и той го запали.

Обърна се, погледна ме и се усмихна:

— Жалко, защото е хубава… Защо й позволяваш да пуши?

— Живяла е дълго време в Констанца, в къщата на един стар грък — обясни му той. — Там се научила да пуши.

Гледах със съжаление горящия камион. Можеше да остане за нас, в селото.

— Мисля, че позна. И това е част от маневрите от тази сутрин. Но не мисля, че ще успеят. По това време вече отдавна трябваше да сме под обстрел.

Посочих му снарядите, които падаха на интервали на по-малко от километър от края на селото. Усмихна се и вдигна рамене:

— Тези са нищо. Ако решат, че искаме да се отбраняваме при Думбрава, сигурно ще съсредоточат ударите си по шосето, отвъд горичката — Вдигна ръка и посочи горичката. — Много е красива — добави. — Илария, нали така се казваше.

— Да, Илария.

— Илария — повтори и се усмихна. — Хубаво име. Но не й отива. Много е тъжна.

Направих се, че не разбирам и отново се обърнах към камиона.

— Кога се оттегляте? — попитах го изведнъж. — Искаме да го отнесем в църквата. До довечера ковчегът ще е готов. Но динамитът в камбанарията…

— Извадих запалителните капсули — прекъсна ме Фон Балтазар. — Вече няма опасност.

— Да, но ако стрелят с картечниците от камбанарията — настоях аз.

— Кой да стреля? — попита ме и се засмя. — Патрулът отдавна си замина. Сега е някъде из горите. Ако имат късмет, ще стигнат колоната в Думбрава.

Гледах го и не можех да повярвам.

— Да, останах сам — продължи Фон Балтазар. — Искам да видя колко далече може да те отнесе една маневра, която не беше добре подготвена.

— Тогава защо изпратихте мотоциклетистите в долината? Напразно ги жертвахте.

— Не е напразно. Може един-двама да са се измъкнали и да предадат информация, фалшива, разбира се. Струпване на вражески войски в Думбрава и други подобни.

Снарядите продължиха да падат, някои от тях доста близо до шосето.

— Възможно е и да не се е спасил нито един — продължи Фон Балтазар и се замисли. — Или ако са се измъкнали, не са ги разпитали, или пък, ако са ги разпитали, не са им повярвали…

Тръгна решително по посока към селото. Отдясно на църквата го очакваше Ликсандру с племенниците и с група жени.

— Работихме ви като роби! — извика Ликсандру и се подпря на търнокопа си. — Принудихте и жените ни да работят като добичета! — Плюна гневно встрани, после посочи камбанарията: — Дори и църквата не ви спря! Нахлухте с картечниците си в светия храм! Складирахте динамита си в камбанарията!

Фон Балтазар го слушаше неподвижен. Беше съвсем пребледнял. После неочаквано сложи каската си, отдаде чест, след това смъкна колана с револвера и му го подаде, без да промълви дума.

Като видях, че Ликсандру се колебае, се приближих до него:

— Вземи му револвера. Нали се предаде. Сега е наш пленник.

— Така е, пленник е — потвърди думите ми Ликсандру. — Ще видим…

Фон Балтазар погледна за първи път Ликсандру в очите и се усмихна.

— Смъртта навсякъде може да бъде красива и без смисъл — произнесе замечтано той. — Но ако имаш този велик късмет, да умреш пред входа на църква…

Ликсандру го погледна строго и тръгна към къщи. На рамото си носеше търнокопа, а в дясната ръка колана с револвера, Фон Балтазар го проследи с поглед. После свали каската си, повъртя я в ръце, накрая откри подходящо място и я захвърли. Приближи се бавно до мен.

— Не знам дали се е случвало и с теб. Но мисля, че това е страх от смъртта. И всяка сутрин си казвам: „Да, може би точно тук ще се случи. Може би точно това е мястото…“

Усмихна се. Не видях да е забелязал приближаващата се Илария.

— Като пристигнах днес сутринта и видях окопите, споделих пред Леополд: „Харесва ми това село, защото е на края на горичката. Харесва ми и църквата и ще бъде много голям грях да я хвърлим във въздуха“… Но не ми харесват окопите. Има нещо зловещо и безполезно и може би дори и дяволско в тях! Не, не бих искал да умра тук. Има твърде много пресни окопи… Добре, че ми казахте за съкровището — добави. — И тогава се успокоих…

Усмихна се отново и погледна към Илария.

* * *

Беше се смрачило съвсем, когато го отнесохме в църквата. От другата страна, откъм долината, в небето се издигаха огромни, високи пламъци.

— Дано да завали — каза Даскала. — Да вземе да угаси най-сетне този страшен огън.

Снарядите се сипеха отвъд горичката, по шосето за Думбрава. Излизах на всеки две минути от църквата да видя какво става. Отидох дори до гробището, минах край окопите, като се пазех да не ме стигне някой снаряд.

— Мислех, че си останала с другите в църквата — обърнах се към Илария, която беше седнала на камък до шосето.

— Ще бдим през цялата нощ — отвърна ми тя, без да ме погледне. — Отчето заръча всички да се съберем тази нощ в църквата. Ако руснаците дойдат първи и ни сварят в църквата, може и да ни пожалят, нали и те са православни…

— Но няма да дойдат сами. Ако…

— Марине! — прекъсна ме Илария, стана и сграбчи ръката ми. — Марине, моля те, не го убивайте, жалко за младостта му…

— Но той е пленник, не можем да го убием сега.

— Тогава да го облечем с наши дрехи и да го задържим тук, скрит, докато всичко отмине…

Илария сниши глас, като го видя. Той идваше по пътечката откъм гробището. Като се приближи до мен, погледна към своя Железен кръст.

— Ще трябва да го скриеш — настоях аз. — Вече няма полза от него…

— Няма защо да го крия…

Сякаш искаше да каже още нещо, но се въздържа и ме погледна с тъга.

— Да знаеш колко съжалявам, че не мога да пиша стихове на румънски. Опитвах неведнъж, но не върви. Опитах и да преведа някои от своите стихотворения, но не беше същото. Сякаш не бяха моите… Много съжалявам.

Гледаше все към долината.

— Казах му — започна неочаквано Илария, — казах му, а той ми отговори, че си бил пленник и че не можели да те убият… Ще ти намерел дрехи и ще те скрием…

Фон Балтазар се обърна рязко към нас. Изглеждаше разгневен, но и този път успя да се сдържи.

— Ако мислят да ме убият, имат пълното право. Аз не съм пленник. Цивилните не могат да вземат пленници. Аз не се предадох. Оставих се на разположение, доброволно. Всъщност не можех да постъпя по друг начин — добави повече на себе си той. — Ако ме беше застрелял на място, нямаше да бъде престъпление.

— Но Марин обещава, че няма да те убие — прошепна Илария.

Фон Балтазар ни погледна с много нежност и после вдигна рамене.

— Все пак съжалявам, че не мога да пиша стихове на румънски. Щеше да ми бъде интересно да ме чуете и да ме опознаете. Ако умра тук, ще ви помоля да ме погребете в един от тези вече готови окопи. Няма значение. Но все пак съжалявам. Много съжалявам…

— Марин обещава, че няма да те убият — повтори Илария. — Да, бъди спокоен, няма да те убият.

— Бих съжалявал — продължи Фон Балтазар, замечтан. — Бих съжалявал, ако не разберете, да, ако никога не разберете колко добре ви разбирам аз. Да, само един поет би могъл да ви разбере. Би могъл да ви разбере само човек, преживял някакво нещастие. Вие не сте имали късмет от години, но сте си спомнили за това и сте започнали отначало. И сега искате да започнете след хиляда години и да си спомните… Да, всичко, което говорим ние сега, и всичко, което си случва днес, и всичко лошо, което аз ви сторих, вие ще си го спомните и ще започнете отначало…

— Сега ти си пленник — успокои го Илария. — Простихме ти.

— Това е съдбата на поета — продължи Фон Балтазар и се обърна към долината. — Да опита и да не успее, да опита и пак да не успее, отново да опита, да започне отначало. И всеки път да си спомни за това, което е сгрешил и което не е успял, и което е изстрадал… Да, като си спомни за всичко това, да започне отново. Още веднъж. И още веднъж. Така, както опитвате и вие. Без да се оплаквате, без да се уморявате. Но като си спомняте всичко, което ви се е случило, всички удари, всички унижения, всички предателства…

Въздъхнахме и двамата, а Фон Балтазар се обърна рязко към нас.

— След хиляди години вашите деца ще си спомнят за съкровището, което сте търсили и ще го потърсят и те. Ще изкопаят нови окопи. Ще си спомнят и за мен, и за Леополд, как една сутрин сме влезли във вашето село и как сме ви накарали да копаете отново други окопи. Дълбоки окопи, в които да се побират дори танкове. Ще си спомнят за мен и за злото, което ви причиних и ще ме прокълнат. Само вие знаете да проклинате и аз няма да намеря покой заради вас. Ще минат хиляда години и аз няма да намеря покой, няма да намеря!

Илария се приближи до него. Аз сведох очи и тръгнах бавно към църквата.

* * *

Между свещите Дядо изглеждаше като заспал. Отстрани няколко жени дремеха. Изведнъж почувствах силна умора. Опрях се на стената и затворих очи. Беше студена, по-студена от камък в пещера и усетих как въздухът ме пронизва, сякаш искаше да ме събуди. Събудих се и разтърках очи.

— Дойдоха! — чух нечий глас отвън. — Руснаци са!

Побързах да изляза. Не знаех колко е часът. Като ги видях да идват по шосето, вдигнах ръка и отдалече завиках:

— Брат! Брат! Я говорю по русски!

Затичах се към тях с вдигната ръка, викайки:

— Брат! Брат! Румынский! Здесь немцев нет!

После спрях да поема дъх.

— Какво ти става, господине, ние сме румънци? — извика един от тях. — Ние сме румънци. Руснаците се качват към Оглиндещ.

Въздъхнах и се прекръстих.

— Това ли е шосето за Думбрава? — попита някакъв подпоручик.

Посочих му го — беше разбито, съвсем разрушено.

— Това е, но го разрушиха немците с динамит тази сутрин… Напразно сте се запътили… Няма да ги намерите в Думбрава. Казаха ми, че щели да правят маневри.

Подпоручикът се усмихна, сетне направи знак на взвода си и тръгна нататък.

— Разрушиха ни шосето заради тяхната глупава маневра! — извиках подир тях. — Вече и Господ няма да им помогне!

* * *

След като заваля, излизах все по-рядко от църквата. Всички се бяха събрали там. Няколко старици плачеха тихо до главата на Дядо край восъчните свещи. Попа, Даскала, Василе и всички останали дремеха встрани.

Всеки път, когато излизах, го намирах до ореха пред църквата. Не го питах за нищо. Минавах край него и само му се усмихвах. „Трябва да гледам с четири очи, си казвах, защото съм единственият тук, който говори малко руски. Може би войниците не знаят руски. Може руснаците да идват тук.“

Но бях много уморен, направо изтощен. Когато единият от племенниците на Ликсандру ми каза, че е чул да се приближава танк, не го разбрах веднага. Ако бях разбрал, щях да изтичам и да извикам, че шосето е разбито. Чух го едва когато заседна в окопите, и едва тогава хукнах.

— Да не се подпали танкът и да изгорят хората! — извиках аз.

Чух как двамата бягаха след мен. После и останалите. Идваха с Ликсандру и племенниците, с Даскала и Попа.

Танкът се мъчеше да излезе от окопа. На около десетина метра зад него, на шосето, беше спрял друг танк. Видях и приближаващият се към края на пътя взвод. Исках да им извикам: „Почакайте ни, ще ви помогнем!“, когато чух картечниците от камбанарията. Уплашен, извърнах глава. Видях Фон Балтазар. Стоеше като вкаменен, вперил неподвижния си поглед в камбанарията. В същия миг започнаха да стрелят и онези от танка, а след тях се обадиха и ръчните картечници на войниците от шосето. Тогава паднах на земята и извиках:

— Долу! На земята!

Фон Балтазар остана прав, обърнат с лице към църквата, и до него Илария, сякаш не беше чула нищо и не бе разбрала какво става.

— На земята! Долу! — извиках отново.

После ги видях и двамата паднали, съвсем близо до окопите. Изпълзях, като задържах дъха си.

— Илария! — извиках още по-силно и я хванах за ръката. — Илария!

— Той им каза, че няма да избяга — прошепна тя. — Каза им, че това е мястото…

Беше още топла и ме гледаше с широко отворени очи. Но аз вече знаех…

Генералски униформи

Пристъпваха на пръсти и двамата доста предпазливо, а когато подът поскръцваше по-силно, спираха и задържаха дъха си. В този момент, без да се замисли, Йероним натисна копчето на джобното фенерче и останаха на тъмно.

— Да не се уплашиш — прошепна след малко, като зърна някакъв нож и се опря на шкафа да не падне, докато едната от вратите се отвори бавно, със задавен стон. — Да не се уплашиш. Няма никого в цялата къща…

— Тогава защо говориш толкова тихо? — попита другият.

Йероним запали фенерчето и без да го вдигне много нагоре, освети на няколко пъти около момчето. Но нямаше нужда. Видя го достатъчно добре: бледо лице на гимназист, с невероятно хлътнали очи, тънки устни, късо подстригана коса, с нещо като бретон на челото.

— Каза, че ти викат Влад, нали?

— Да, Влад. Владимир Иконару.

— Научи това от мен, приятелю Иконару — започна, като се приближи до момчето, — че никой никога в нито една театрална пиеса, роман или стихотворение, повтарям, никой никога досега не се е осмелил да говори с нормален глас, представяйки се, при това нощем, на тавана на една чужда къща, както сме сега ние двамата с теб, с една определена цел: да открие сандъка, в който вдовицата на един герой от войната, генерал Янку Каломфир, е запазила с почит парадните униформи на своя съпруг, да открие, повтарям, сандъка, да строши катинара и да открадне двете генералски униформи.

— Но вие казахте, че сте били роднини…

— Да. Нещо повече: баща ми беше любимият племенник на вдовицата на генерал Янку Каломфир. Но какво да се прави? Влязохме в този таван с подправени ключове посред нощ, да потърсим определен предмет и дори да го откраднем. Всъщност един предмет на изкуството, може би с известно историческо значение, но все пак без парична стойност, просто две военни униформи.

— А също и една колекция от твърдокрили насекоми, или по-просто казано: бръмбари — добави Владимир Иконару.

Йероним извади отново фенерчето си — този път насочи светлината над главата на момчето, а после му даде знак да го следва. Но след няколко крачки спря.

— Не съм влизал в този таван от много години — започна с тих и равен глас. — Но си спомням добре, много добре всички неща тук, тези шкафове, сандъци и куфари — и ги посочи с фенерчето. — Да, помня много добре и мястото на сандъка с униформите, там, на около десетина метра от нас, значи не можем да го видим оттук, защото има безброй сандъци, куфари и купчини стари вестници. Но едно нещо не мога да си спомня сега, Владимир Иконару, да, Владимир Иконару, не си спомням да съм ти говорил някога за някаква колекция от твърдокрили насекоми. Казах само това, че в тази къща има много сбирки от насекоми, че има и много богата колекция от пеперуди…

— Жалко! И пеперудите са красиви, но моята голяма страст са твърдокрилите… — Йероним наклони леко глава назад и го погледна изненадан.

— Интересно — продължи след няколко мига, — трябва да призная, че не го очаквах. Ако някой ден напиша трактат за морала, ще трябва да проуча и твоя случай. Защото е доста интересен, с една дума, приемаш с ентусиазъм да станеш разбивач на ключалки заради една колекция от твърдокрили, а когато разбереш, че става дума само за пеперуди…

— Не се колебая — възрази Иконару и се изчерви. — Защото това не е кражба. Нали сте роднини… И освен това — добави като сниши глас, — всички са умрели.

— Как? Защо казваш всички?

— Всички, които са живели в тази къща — и генералът, и неговата вдовица, и децата, които са имали и които са умрели, едните на фронта, другите при бомбардировките. А ти не ми ли каза онзи ден, че всички са умрели, че къщата е празна, че никой не я е поискал, защото щяла да се срути и може би нямало да издържи до пролетта?

Йероним го погледна отново, натъжен, после угаси фенерчето.

— Така е — прошепна той. — Всички умряха. Или — добави след пауза — за да бъда по-точен, почти всички. Но какво да се прави? Не бива да губим надежда. Когато те видях онзи ден сутринта…

Запали фенерчето и го насочи право в лицето, а момчето бързо закри очите си с длан.

— Извинявай, — продължи Йероним и изгаси фенерчето. — Не исках да те притеснявам. Но исках още веднъж да видя очите ти, преди да си спомня. Не, не толкова да си спомня, а да си представя, че слушам Хора от античната гръцка трагедия, Хора, който резюмира, припомня или предсказва действията на героите и наказанието от боговете… А сега, не мърдай и ме слушай! Декорът е семпъл, познаваш го. Улица в Букурещ от петдесетте години. Началото на есента. В дъното — празно място. Отправям се към него с определена цел, като виждам да се приближава един гимназист, понесъл гълъб в ръка…

— Беше ранен…

— Моля те, не ме прекъсвай. Казах ти, че сега говори Хорът… Приближава се гимназист, с бледо лице, понесъл гълъб, който от време на време гали…

— Беше ранен и се страхувах да не го изядат котките…

— Да, така ми отговори и тогава. Но аз те познах веднага, защото носеше гълъб в ръка… И го знаех отдавна: нямаме право да губим надежда, нали? Жив ли е още? — попита след миг.

— Счупи се само лявото му крило. Някакъв гамен го уцелил с прашка. Оправи се бързо. Оправи се бързо като всички птички…

— Във всеки случай — продължи Йероним — това бе началото на нашето приключение. Защото, признай, че още от първия миг не скрих от тебе, че става дума за приключение.

— Каза ми, че знаеш за някакъв таван в изоставена къща, таван със сандъци и куфари, с всякакви неща, саби и ножници, играчки, стари илюстровани списания…

Йероним прекара нервно ръка по косата си, сякаш се опитваше да укроти нетърпението си.

— И още колко други неща, още колко… — добави — и като ти говорех, те гледах. Да знаеш само как те гледах, исках да отгатна какво ще те привлече и заинтересува… И от време на време поглеждах скришом гълъба…

— Намерих го на улицата. Някой го беше ударил с камък…

Йероним протегна ръката си в тъмното и я постави върху рамото на момчето.

— Не мисли, че исках да те изпитам. Но за мен като човек, който живее единствено за театъра, тази сцена беше изключителна, за да не мога да проумея, че все пак е част от онзи мистериозен сценарий, за който се трудя без почивка и все пак напразно, за да го възстановя, ако разбираш какво искам да кажа.

Отдръпна ръката си от рамото на момчето и продължи с друг глас: „Слушай сега: искам да мога да се кача с него, след като го видях да идва на улицата с един гълъб в ръка, да мога да изкача стълбите до този таван нощем, по тъмно, да го почувствам там до мен, когато се опитвам да отворя с някой от ключовете и един от тях стане, и вратата се отвори, скърцайки, и вляза вътре в този таван, където не е влизал никой от много години, откакто умря и последното дете на вдовицата на генерал Каломфир… Слушай сега и не ме прекъсвай, защото тъкмо сега се приближаваме до една наистина драматична сцена. Слушай и си представяй! Ще влезем тихо, полека, към дъното на помещението, там, където е сандъкът. И какво ли не би могло да се случи! Господи, какво ли не би могло да се случи! Нещастното джобно фенерче! Едва свети, пазя го от войната, когато бях разузнавач. Може всеки момент да угасне и тогава да остана съвсем на тъмно. Батерията му е на свършване. И тогава да осъмнем в този мрак, на този таван, сред тези сандъци, кутии и куфари, покрити с паяжини и прах, и да не посмея да изкрещя, да те повикам. А само да шепна: Влад, нали Влад, или Владимир ти беше името, нали така? Владимире, чуваш ли ме?… Но няма да можеш да ме чуеш, защото си останал по-назад и заслепен от тъмнината, си се отдалечил доста от мен и дори не можеш да ме чуеш. И да бях се осмелил да повиша глас, пак нямаше да ме чуеш, защото тъкмо тогава задуха вятър и тук, на този таван, пробит от бомбардировките, вятърът вие зловещо, като в театъра, когато се представя буря…“

Изведнъж замлъкна, въздъхна тежко, уморено.

— Не бих се изгубил — каза спокойно момчето. — Не бих се изгубил, защото съм свикнал с тъмнината. Като дете израснах в планината. Не се страхувам нито от тъмното, нито от вятъра…

— Значи само това си разбрал? — прекъсна го Йероним с неочаквана тъга в гласа. — Не разбра ли, че исках да те уплаша, като те оставя на тъмно? Ти, гимназистът Владимир Иконару, просто нямаш въображение. Всъщност не си единственият. Днес почти никой няма въображение. Живеем в трудни времена. Кой ще има време да си представя, че е в друг свят, с други хора, в един поетичен свят, всъщност много по-истински?…

— Ако си повярвал, че като ме оставиш на тъмно, ще се уплаша…

— Моля те, не ме прекъсвай, защото сега сме в театъра и се приближаваме до главната сцена… Накрая ще те намеря. Ще те намеря долепен до един от шкафовете и тогава ще разбереш какво се е случило, да, ще разбереш защо съм се отдалечил и защо съм те оставил да повярваш, че батерията е свършила. Там, където сме залепени двамата за шкафа, аз бих ти разказал историята на тази къща, която е всъщност историята на генерал Каломфир, истинската му история, която не знае никой, защото, както можеш да предположиш, са умрели почти всички…

— Но тогава защо не ми я разказа?

Йероним вдигна уморено рамене.

— Случи се нещо, но няма значение…

— Можеше да ми я разкажеш — продължи Владимир. — Нямаше да ме уплашиш. Можеш да ми я разкажеш и сега. Обичам да слушам, когато ми разказват другите. Тогава се питам, да, все се питам: Ами когато дойде моят ред, аз какво бих разказал?… Да, ще им разкажа какво ми се е случило веднъж през една нощ.

Йероним отново прокара нервно ръка по челото си.

— Случи се нещо и спектакълът изчезна. Пропадна! Пропадна в Небитието! Остави място на други проблеми, някои съвсем банални, други, по-точно един от тях, изключително важни, кардинални. Досещаш ли се? Ти направи така, че се яви, признавам, без да си го искал!… Една морална идея: разликата между твърдокрилите насекоми и пеперудите…

— … И бръмбарите, нали? — уточни Иконару.

— Да побързаме сега — каза и тръгна. — Започна да става студено.

* * *

Усети, че го следят и забави крачка, очаквайки всеки миг да чуе някакъв вик зад гърба си. Но непознатата се колебаеше. Тогава опря кутията на виолончелото до стената на коридора и бавно затърси кърпичка. Започна първо от пардесюто.

— Маестро! — сепна го зад гърба му нечий непознат глас. Необикновено ясен и силен, глас на истински контраалт. — Маестро, вярно ли е, че вече не давате частни уроци?

Антим се обърна и я погледна, като се опита да изглежда изненадан. Извади кърпичката и разсеяно избърса челото си, после я задържа.

— Вярно е — отговори. — Реших да не давам вече частни уроци, защото…

В този миг той я погледна, стори му се, че я вижда за първи път, изненада се и изпадна в паника. Започна да бърше нервно лицето си с кърпичката.

— Само да не помислите, че ръката ми нещо трепери — промълви тихо и се опита да се усмихне.

— Уморен сте, Маестро…

— Да, това е умора, но и нещо друго. Струва ми се, че съм виждал някъде тази фигура, вашата фигура, искам да кажа…

Момичето се приближи до него.

— Не съм пропуснала нито един ваш концерт, Маестро! Следвам ви от пет години, още от Консерваторията… От целия оркестър гледам и слушам единствено вас!…

— Не, не, нямах предвид това — прекъсна я той, като продължаваше да я наблюдава, прехвърляйки кърпичката си от едната в другата ръка. — Извинете, вие румънка ли сте? Искам да кажа, живеете тук, в Букурещ, нали?

Момичето рязко се изчерви.

— Родителите ми са от провинцията, но аз съм израснала в Букурещ.

— Ах, значи съм имал право. В известна степен сте чужденка, идвате от друго място…

Момичето поклати глава и се усмихна притеснено. В този миг Антим забеляза с вълнение, че има голяма уста и неправилни зъби и това й придаваше малко вид на екзотична красавица от някакво диво племе, при това агресивна.

— Чух, но не повярвах. Би било ужасно, си казах, ужасно, ако наистина Маестрото е решил да не дава повече частни уроци, тъкмо сега, когато си намерих работа и имам пари. Точно сега, когато мога да вземам уроци. Поне няколко. Поне един-два месечно — добави и го погледна, а той мълчеше, сякаш не я беше чул.

Сгъна картичката си и я постави в джоба си, започна да закопчава джобовете на пардесюто.

— Съжалявам — въздъхна той и вдигна виолончелото. — Реших да се откажа от частните уроци, когато си дадох сметка, че няма да изкарам. Няма да мога да изкарам още нито две, нито четири или пет години, чисто и просто, няма да изкарам…

Обърна глава и видя как в дъното на коридора светлините започнаха да угасват.

— Трябва да излизаме — добави, — защото рискуваме да намерим вратата заключена.

Тръгна бавно напред, понесъл виолончелото с лявата си ръка, като се опитваше да повдигне яката на пардесюто си с дясната.

— Разбирате ли какво искам да кажа сега? Един ден си дадох сметка, че няма да успея да й помогна, тоест да направя така, че да ме надмине…

Момичето избухна в смях и с един малко фамилиарен жест се приближи до него и улови ръката му.

— Маестро — въодушеви се тя, — не разбирате ли колко съм щастлива?… Толкова съм чувала за вас. Какво ли не се говори, какво ли не се разказва за маестро Антим Маноле?… И дори зная, че в известен смисъл дори и вие, да, дори и вие не сте имали шанс.

Антим спря, погледна я отново, доста смутен.

— Не сте имали шанс с учениците си, Маестро. Кой дойде да учи при вас? Само лауреати, носители на първите и вторите награди. И някои с трети награди. А другите, а останалите, Маестро? Другите? — повтори и подчерта думата, като се приближи съвсем до него.

— Какво другите?

— Да, Маестро, другите, онези, изтъканите от амбиция и без късмет, по-многобройните. Като например Хоря Градищяну, за когото никой нищо не чу, защото се самоуби, когато беше на осемнайсет. Или Мария Дария Мария. Тази Мария Да Мария всъщност съм аз — добави тя по-тихо. — Но в училище ми викаха Мария Да Мария.

— Трябва да побързаме, рискуваме да…

— Оставете аз да нося виолончелото…

Жестът се оказа толкова неочакван, че той не се възпротиви. Заоправя притеснен шалчето си под ревера на пардесюто.

— Ако бях с десет години по-млад, сигурно щях много да се ядосам.

— Ядосахте се и сега — прекъсна го тя, — ако бях друга, искам да кажа: друг тип жена — Но няма значение дали съм млада, или не чак толкова млада. Разликата не е във възрастта на жените, а в техните съдби.

Той изведнъж се спря, хвана виолончелото с две ръце и го притисна до тялото си.

— Маестро! — възкликна сподавено тя, сякаш готова да се разплаче. — Маестро, ако не познавахте Хоря, ще ви кажа, че сега пред вас стои най-надареното и най-саможивото, както и най-болното от амбиция същество, при това най-лишеното от късмет, което някога сте срещали. Да, имаше цели дни, в които аз не смеех да изляза на улицата. Знаех, че ще ме сгази кола. Маестро, дори усещах колата отдалече, от десетки метри, чувствах как ме блъсва и започва да ме смазва. Да, смазва първо пръстите ми, пръстите ми, Маестро, тези пръсти, които, ако не ме преследваше нещастието,… защото години наред търсих работа, която да ми позволи да взема поне няколко частни урока при вас, да си намеря работа, каквато и да е работа, колкото и обидна и неприятна да беше, само да не навреди на пръстите ми… Години наред търсих такава работа, междувременно живях по милост, тъй като и за гардеробиерка в локал не искаха да ме вземат… Е, едва наскоро, миналата седмица, си намерих работа, но каква полза? Ако не ме преследваше нещастието, щях да я намеря преди два-три месеца и тогава тези пръсти, да, щяхте да видите какво могат да направят тези пръсти. Повярвайте ми, Маестро, щеше да бъде наистина чудесно…

Антим я избута леко към вратата, опитваше се да бъде любезен и все пак безучастен. Престори се, че не вижда сълзите, които бавно и обилно се стичаха по двете й бузи.

— Лека нощ, Василе, — обърна се той към портиера. — Извинявай, че позакъснях — добави и отново заоправя яката си. — Не се почувствах много добре през антракта. Стана ми студено. Есента изведнъж дойде!…

* * *

След като разкъсаха паяжините със свитъци стари вестници, се опитаха да поизтупат праха от капака на сандъка. Но Йероним забеляза, че прахът започна да се лепи като кал и захвърли вестника. Подаде фенерчето на Иконару, извади от джоба си връзка стари ключове и започна да ги пробва по ред. От време на време разтърсваше със сила катинара, сякаш искаше да провери дали наистина е заключен.

— Бъди по-внимателен — прошепна му Иконару. — Вдигаш такъв шум, че може да ни чуе някой…

Йероним го погледна изненадан, намръщи се, поклати глава, но си даде сметка, че момчето има право.

В началото се чуваше само вятърът, но твърде скоро до тях достигна някакъв глух стон, като много дълга въздишка, която прекъсваше рязко. След няколко секунди, вече по-отблизо, стонът се разнесе отново, този път доста по-дълбок, следван от кратко пухтене. Стори му се, че някой мина бързо край тях и се отправи към вратата за тавана.

— Не, няма никой — промълви едва чуто Йероним. — Нито дух, нито призрак искам да кажа. Всички шумове, които чувам, идват отгоре, от капандурата, която не се затваря добре и се клати от вятъра…

— Шшт! — прекъсна го Иконару и го хвана за ръката. — Слушай сега!…

Отново се разнесе същият стон, но вече откъм вратата, и доста по-силен, като че ли някой се движеше с мъка по стария и изгнил под на тавана и тътреше след себе си чувал с дърва и подпалки.

— Може и да са чули — продължи Иконару и сниши съвсем гласа си — и сега да идват да ни търсят…

Замлъкнаха, дори задържаха дъха си.

— Ако ни изненада някой — започна изведнъж Йероним като се насили да не повиши тон, — просто му кажи истината. Срещнахме се случайно завчера и аз ти разказах за колекцията от пеперуди, но ти говорих повече за театъра и за тайните на драматичното изкуство. Кажи им за униформите, че съм дошъл с решението да ги взема — можеш дори да уточниш, че съм дошъл да ги взема за седмица-две, защото кой би искал да задържи завинаги в дома си две генералски униформи? Значи се разбрахме. Дойдох да ги взема назаем, но не им казвай с каква цел. За театъра им кажи. Във връзка с някаква негова концепция за театъра. Ти си ученик в гимназията — добави след кратка пауза с почти тържествен тон, — знаеш да пазиш тайна. Кажи им само това: униформите са във връзка с неговата концепция за театъра, нали?

— Напразно се опитваш да ме уплашиш — прекъсна го Иконару и запали фенерчето. — Защото ме видя да нося едно ранено гълъбче, си помисли, че съм някакво бедно и просто селско момче!…

Йероним го слушаше изненадан и смутен.

— Не говори така, сякаш си извършил жертвоприношение с този ранен гълъб!

— Тогава защо искаш да ме уплашиш, че можело да дойде някой да ни хване и да ни предаде на полицията?

Йероним се усмихна.

— Нито за миг не съм помислил да те уплаша. Исках само да ти представя една възможна сцена, а не нещо истинско…

— Ако мислиш, че се страхувам от призраци или от полицаи…

Йероним вдигна рамене и започна да разглежда ключовете един по един.

— Много добре си спомням — прошепна.

Но скоро замлъкна, разгледа един от ключовете, приближи го съвсем близо до очите си, избърса го с кърпичката си, огледа го още веднъж, внимателно, с вълнение.

— Той беше. Гледай сега…

Свали катинара, постави го върху връзка стари вестници и леко подхвана капака. Поклати глава. Иконару прехвърли фенерчето в лявата си ръка и му помогна с дясната да отвори сандъка. Той проскърца така ужасно, че и двамата се стреснаха от тези неочаквано силни, метални, зловещи звуци. Накрая все пак успяха да повдигнат капака. И останаха много изненадани от белотата на чаршафа и пронизващия мирис на камфор, нафталин и босилек.

— Както изглежда и тук личи ръката на Генералшата! Подредила е нещата в сандъка така прецизно, както в миналото са строили манастирите или в още по-далечни времена са издигали пирамидите. Я виж какъв красив, колко бял и колко изпънат чаршаф, сякаш е бил сложен тук вчера, пипни го само да видиш каква фина коприна!…

Внимателно, почти развълнувано, Йероним събра чаршафа, сгъна го и го постави в единия ъгъл на сандъка. Владимир насочи навътре фенерчето и лъчите му обиколиха от единия до другия край. Йероним не можа да се сдържи и извика:

— Само това не очаквах!… И все пак трябваше да си помисля…

Няколко мига двамата гледаха мълчаливо една светлозелена рокля с висока яка и черна дантела.

— Съвсем нова е — прошепна Йероним, — сякаш е донесена от шивачката преди няколко дни. Не е успяла да я облече за благотворителната вечер. Поръчала я специално за вечерта, защото тя, Кати, е била подпредседателка на Обществото. Но изпитвала ужас от бомбардировките и когато пуснали сирените, взела децата и ги завела до скривалището в края на улицата на пресечката с „Попа Нан“. — Той замълча и си пое на няколко пъти въздух, опитваше се да спре въздишката си. — На прах и дим станаха всички там — добави. — Същински дъжд от бомби! Не остана здрава къща от „Попа Нан“ чак дотук, където сме сега, на разстояние от двеста метра. Генералшата напразно се бори, отиде чак в Двореца да поиска специален спасителен екип, да копаят до скривалището, да ги намерят. Да открият поне дъщеря й. Искаше на всяка цена да я погребе с новата й рокля. С ей тази рокля — добави и докосна с вълнение яката. — Напразно! Нищо не намериха. Само пепел… — Вдигна роклята нависоко, а Иконару я „обходи“ с фенерчето от горе до долу.

— Да, ще трябва да си помисля — продължи Йероним, сгъна роклята и я постави върху чаршафа. — Да, генералшата я е запазила като нещо свято, тъй като само това й е било останало от Кати, най-малката й дъщеря, дотогава и най-щастливата, имала е четири деца и единствено Кати е била щастлива с брака си… Всъщност тогава, в деня на командировката си не е знаела, че мъжът й Вангеле, капитан Вангеле, е щял да умре в една болница в Яш. Другите й две дъщери нямаха късмет в брака. Едната се разведе и живееше в Крайова, заплете се с някакъв директор на банка, а другата, Войка, по-добре да не си спомням за нея, накрая сложи край на живота си…

— Господ да й прости греховете — прекръсти се Иконару.

— Господ да ни прости на всички — тихо промълви Йероним. — За всичко, и на всички — добави повече на себе си, едва чуто. — Сякаш това бе някакво проклятие от антична трагедия. Не отмина никого… — Вдигна рамене и погледна нагоре. — Но колко красиво би изглеждало всичко това в една антична трагедия. Да бъде само един спектакъл, ако разбираш какво искам да кажа. Всичко това да бъде част от една драма, която да съм измислил аз. И след като е измислена от мен, тя ще бъде по-истинска от това, което се е случило. Затова театърът е по-истински, защото можеш да излезеш от една драма и да влезеш в друга. Или можеш да излезеш дори от спектакъла. Винаги мога да се обърна към Хора и да кажа: „Сега вече стига! Достатъчно ви слушах! Достатъчно ви слушах. Това е прекалено, твърде трагично е! Да отидем всички у Кати и да й поискаме прошка: «Танте Кати, моля те, прости ми, — бих й казал, че пак те убих, този път те убих с децата ти при една бомбардировка!…»“

Намръщи се и се наведе ниско над сандъка. Започна бързо да рови, съсредоточен, да слага настрани разни селски блузи, копринени кърпи, вълнени забрадки, престилки, пояси, колани, елеци.

— Това беше тяхната голяма страст, да се дегизират като селянки. Събираха носии от всички краища на Румъния. Бяха израснали с идеята за единството на румънския народ. Затова трябва да уважаваме тази страст, колкото и да е наивна. Преобличаха се като западните аристократи от осемнадесети век, като пастири и пастирки, с надеждата, разбира се, смешната надежда, че ще могат да усетят блаженството на пасторалния живот сред природата, по-точно сред изкуствени пещери, артезиански кладенци и средновековни руини…

Изведнъж забеляза, че ръката на Иконару трепери.

— Стана ти студено, нали?

Порови из дрехите, избра две по-дебели забрадки и ги сложи на раменете му.

— Още малко търпение, като стигнем до униформите, ще ги облечем…

— Ами пеперудите? — попита Иконару и завърза една от забрадките около врата си. — Кога ще стигнем до пеперудите?

Йероним не му отговори, а продължи да рови по-бързо и нервно, слагайки настрани детски роклички, дантелени шалове, блузи и трико в различни цветове.

— Кутията с пеперудите — повтори Иконару. — Само тя ме интересува, за нея съм дошъл…

— По-точно за кутиите с пеперудите, защото са много, наистина много.

Докато говореше, Йероним откри една булчинска рокля, вдигна я нависоко, за да й се възхити.

— Тази на кого ли е била? Ако съдим по модела и материята, сигурно е отпреди моето време… Още ли ти е студено? Чакай да ти сложа нещо на гърба.

Намери престилка от Трансилвания и я наметна върху раменете на Владимир. Искаше да сложи още нещо, но зърна някакъв огромен черен паяк, изпълзял под сандъка, вдигна крак и успя да го стъпче.

— Моля те, потърси кутиите с пеперудите — настоя Иконару.

— Те са долу, в една от стаите. Там не се заключва… Само да облечем генералските униформи, да си запашем по една сабя, ако ги намерим в оня шкаф — и посочи вратата, — а после ще слезем долу. Не се страхувай, никой няма да ни изненада тук. Той, Маестрото, е мой далечен роднина, нещо като вуйчо. Вуйчо Ваня, така му викам аз. И познавам добре навиците му. Той не се прибира никога по-рано от два или три през нощта, чак когато затвори бирарията. Все пак трябва да внимаваме и да не палим лампите, че съседите могат да ни забележат. Ще се задоволим с това фенерче…

Замълча, после започна бързо да тъпче по пода — смачка три черни паяка, запълзели в разни посоки.

— Жалко — прошепна Иконару. — Не биваше да ги убиваш. Нищо не са ти направили…

* * *

Пред входа на кафенето Антим се опита на няколко пъти да си вземе виолончелото от Мария. Накрая се отказа. Покани я да влезе с него. Но каква бе изненадата му, когато тя влезе, гордо вдигнала глава, усмихната, хвърляща погледи на всички посоки. Да, съвсем не изглеждаше скромна и притеснена. Беше едва десет и в кафенето, или по-скоро бирарията (вечер сервираха кренвирши и омлети), беше почти пълно. От една по-далечна маса някой извика Антим, но той се престори, че не чува, и се отправи към дъното на салона.

— Браво, Маестро! — подразни го актьорът Илиеску, на когото през този сезон не бяха дали нито една роля и той, за да не решат другите, че страда, идваше тук всяка вечер с шумна компания от млади момичета.

Антим вдигна рамене и направи с лявата си ръка широк жест на скука и безразличие.

— Уморен съм — отвърна на поздрава. — Това е моя ученичка…

Момичето забърза към масата в дъното и седна в единия край.

— Браво, Маестро! — чу се друг вик. — Тая май ви е хванала здраво…

— Госпожицата е моя ученичка — отговори той и се усмихна горчиво. — Моята последна ученичка. Скоро ще чуете за нея…

Когато седнаха един срещу друг, Мария сграбчи ръката му между нейните длани и му прошепна:

— Благодаря ви, Маестро, много ви благодаря за всичко…

Той си отдръпна леко ръката, обърна глава и даде знак на келнера.

— Не ми благодари, защото не знаеш какво ще последва…

Усмихна се загадъчно, пооправи яката си, после потърси кърпичка да избърше очилата си. Келнерът се опита да му помогне да съблече пардесюто си, но той му отказа.

— Ще постоя малко облечен, докато се стопля. — После се обърна към момичето: — За госпожицата… като за начало…

— За мен един чай — прекъсна го Мария. — И ако може сандвич със сирене или шунка. Или с каквото и да е — добави тя и набързо се усмихна.

— А за мен заедно с чая ми донесете и един коняк. Нещо съм настинал…

Оправи си очилата и погледна съсредоточено, изпитателно момичето.

— И така: значи сте чужденка. Повтарям ви това, защото винаги досега съм знаел, че важните вести, сериозните новини съм ги научавал от чужденци, от хора, дошли от други места, не тукашни. В моите представи те идват от друг свят, а той може да бъде дори и в Яш или Плоещ, но не в Букурещ. Затова се радвам, че ви срещнах. Без да искате, без да знаете и дори да подозирате, вие ще ми донесете вест. Много съм любопитен да узная каква ще бъде тази вест.

Момичето се изчерви, после се усмихна.

— Аз ли. Маестро?

— Да, вие. Не се смейте. Не мислете, че съм някакъв стар маниак. Не съм чак толкова стар, макар да се чувствам от известно време по-зле, но е сигурно, че не съм маниак. Но това си беше моят живот, изпълнен със срещи с чужденци. Всъщност много е дълго да ви разказвам сега за всички. Но трябва да ви призная едно: всички жени, в които мисля, че някога съм бил влюбен, бяха чужденки, идваха от други места.

Момичето сведе поглед, защото му се стори, че от съседната маса започнаха да ги подслушват.

— А може всичко това да е било случайно — продължи Антим. — Все пак трябва да ви призная, че нито една от тези любови не се осъществи. Още по-лошо: по моя вина се развалиха три годежа. И всичко това заради една история. Да, Мария Да Мария — продължи той и погледна към момичето силно развълнуван, — чисто и просто заради една история. Наистина странна история и може би съчинена от някой доста мрачен автор, вече съм му забравил името, а и никой не е чувал нито за него, нито можем да наречем тази история разказ или новела, всъщност тя е доста кратка, по-скоро някаква скица или фейлетон…

Замълча, погледна замечтано, почти разсеяно как келнерът сервира сандвичите и чая.

— Благодаря ти, Петраке — кимна на келнера, който му наливаше много внимателно коняка. — Моля ви, госпожице, не се притеснявайте — обърна се към момичето, което бе вперило поглед в чинията със сандвичите. — Хапнете си, опитайте този с шунката…

Отпи малко от чая и няколко глътки от коняка.

— Мисля, че я четох в гимназията, когато бях на четиринайсет или петнайсет — започна, след като се огледа наоколо, сякаш искаше да се убеди още веднъж, че наблизо няма негови познати.

— Тогава дори не си представях, че някой ден ще стана професионален музикант, макар че свирех на цигулка от петгодишен, а след това учих и виолончело. Но по онова време се увличах от естествените науки, основно от ентомологията и на първо място от пеперудите. От тази страст не можах да се излекувам и до днес. Но след като прочетох историята, за която ви говоря сега, моят живот се промени. И аз трябваше да стана музикант. Почувствах, разбрах, че само изкуството, в моя случай музиката, ще ме избави от това натрапчиво занятие. Защото това си беше наистина нещо много натрапчиво. Видях себе си в образа на героя от разказа. Сякаш бях преживял всичките му приключения. Всъщност за какво ставаше дума? Може би ви се струва абсурдно това, което сега ви казвам, но ставаше дума за нещо, което се е случило в един предишен живот…

— В предишен живот? — прекъсна го Мария, като го погледна с недоумение и известна доза страх. — Това беше някаква история с метемпсихоза, нали?

Антим посегна към чашата с чай, но се сети за нещо и я остави.

— Има толкова случаи на метемпсихоза в света. Но този ме впечатли, защото нещата се случиха в друг живот. Това, което ми направи най-силно впечатление, бе тази подробност, наглед твърде банална, че двамата влюбени развалиха годежа си, защото той, младият мъж, без да иска, един ден направи откритие. И разбира се, хукна да го сподели със своята годеница, която се почувства оскърбена и го напусна. Аз и сега не мога да си обясня какво точно се случи и защо това момиче се разсърди…

Без да усети, Мария отново се изчерви.

— Историята, повтарям, е много семпла — продължи Антим, като вдигна очи и я загледа как, след като бе отхапала малко от втория сандвич, не смееше да продължи.

— Тази история се е случила преди няколко века, може би през Средновековието, в Западна Европа. И героят е бил жонгльор, цирков артист, нещо като фокусник или както искате да го наречете.

Прекъсна разказа си, за да пийне малко от коняка, отново избърса очилата си, после остана за миг сам с мислите си и мечтите си, загледа се пред себе си, без да забелязва момичето до него.

— И сега, като чуете историята, ще се учудите как съм могъл да се впечатля толкова от нея. Младежът, годеникът на момичето беше, както ви казах, жонгльор, просто циркаджия. Спомням си сега главната сцена: беше със съответен костюм, приготвяше си сам маската от грим и чуваше шума и смеха на публиката, която се беше насъбрала на този панаир. Самият той стоеше скрит зад някаква завеса, готов да излезе пред публиката и да започне да я разсмива със своите номера. Но изведнъж, в един момент, казва авторът, младият мъж си дава сметка за своето положение, по-точно за своето падение. В същия миг той разбира, че като жонгльор и циркаджия е определен да забавлява боговете, да ги разсмива със своите номера, трикове и фокуси, а сега и той, като всички други, трябва да забавлява простосмъртните, тоест хората…

— Нищо не разбрах — прошепна Мария.

— Трудно е за разбиране — продължи Антим и даде знак на келнера, — защото това никой не го е знаел тогава, през четиринадесети или петнадесети век и сега се питам как го е открил той, жонгльорът. Всъщност това не се знае и сега. Но е било. Било е! Всички акробатични номера, жонгльорството, шегите на клоуните, всичко това в началото е било предназначено за забава на боговете…

Прекъсна, очаквайки да се приближи келнерът.

— Повтарям поръчката, госпожицата може би ще иска коняк.

— Не, благодаря ви, Маестро. Може би само малко ром в чая. Но защо боговете ще имат нужда от жонгльорите?

— Не ме питайте, защото не знам какво ще ви отговоря. Едно е сигурно, че всички изкуства: музиката, танцът, живописта, скулптурата, всички са измислени в чест на боговете…

— Музиката, танцът, театърът — това го разбирам…

— Но не това е съдържанието на разказа — прекъсна я Антим. — Истинската драма започна, след като младежът разказа на годеницата си за откритието, което бе направил: че той, прочутият цирков артист, ненадминатият жонгльор и фокусник, беше изменил на своето призвание, което в определен смисъл бе религиозно, и се превърна в обикновен занаятчия, доволен, че може да забавлява всякакви хора, от благородниците до слугите.

— И тогава? — попита Мария. — Тогава какво се случи? Защо се разделиха?

— Тъкмо това не можах да го разбера много добре. А може би не си спомням добре края на историята. Годеницата, пише авторът, го напуска в същата нощ и тръгва по широкия свят…

— Но защо? — настоя Мария.

— Страхувала се е, че заради това откритие, в действителност трагично, той, годеникът й, няма да бъде повече, как се казваше, на висота. Няма да бъде ненадминатият, големият артист… Не знам. Не разбирам…

Замълча. Усмихна се замечтано.

— Щеше да ми е приятно да последва нещо по-драматично, дори мелодраматично, например той да бъде изненадан, когато тръгне да бяга, и тя да му каже, че ще го търси до края на живота си и ако не го намери в този живот, ще го търси в някой друг живот, да не се успокои, докато не го открие.

Замълча и погледна възхитен начина, по който келнерът постави пред него пълната догоре чаша с коняк, без да разлее нито капка.

— Благодаря ти, Петраке. Ти си чудесен!…

Приближи чашата до устните си и внимателно отпи. После се обърна към Мария.

— … Но не й каза нищо. Или във всеки случай, ако й беше казал нещо, аз не го помня. Краят на историята е доста банален. Може би затова съм го забравил…

— Жалко — прошепна Мария.

— Кого ли не съм питал! — продължи Антим и се оживи. — Когато бях млад и исках да опозная по-добре някого, го питах дали е чел тази история. И му я разказвах накратко, понякога доста емоционално, и решавах, че ако ме слуша внимателно и се старае да си я спомни, сигурно щеше да ме подсети за името на автора и заглавието или поне за края…

Отпи от чая, после взе чашата с коняка и я задържа за дълго в ръката си.

— И както ви казах, тази история ми промени живота. Не само затова, че трябваше да стана музикант. Но най-вече защото изглежда наистина толкова глупаво и абсурдно, че просто да не повярваш, защото, говоря ви съвсем сериозно, с всички жени, в които се влюбвах, очевидно не можех да не говоря за историята и за откритието, направено от героя на разказа, и те ме напускаха, не веднага, както в историята, но след кратко време…

Мария го слушаше очарована, като от време на време пребледняваше или се изчервяваше.

— Но защо да се сърдя? Можете да ме вземете за наивен или сантиментален, дори и за глупав, защото наистина кой би взел насериозно подобна история, работа на един толкова неизвестен автор, при това толкова абсурдна?

— Не е чак толкова абсурдна — тихо възрази Мария, — след като ви е променила живота…

Антим се разсмя за първи път. Разсмя се примирен и все пак горчиво, както понякога се смеят старците.

— Радвам се, че ви убедих толкова бързо — продължи той, като не спря да се смее. — Нямате представа колко сте права!… От една страна, не можах да свържа живота си с нито една от жените, които обичах и които, повтарям, ми бяха до една чужди. От друга страна, тази история ме изтръгна от моите пеперуди и ме направи накрая виолончелист, отначало в един квартет във Виена, а после тук, в оркестъра на филхармонията. Но защо само това? Защо не успях, както ми предрече самият Пабло Казалс през двайсет и шеста? Да стана един от големите, от първите двама или трима челисти в света?

— Да, Маестро — прекъсна го възторжено Мария, — вие успяхте! Вие сте един от най-големите!

— Знам какво говоря — продължи Антим и се усмихна тъжно. — Говореше ми за амбициите си, казваше ми, че си изтъкана от амбиции. До болезненост! Моите поздравления, Мария Дария! Ако вие вярвате във вашия гений, така и трябва да бъде: болезнени амбиции…

— Маестро, но в моя случай…

— Не ме прекъсвайте, защото не знаете какво още искам да ви кажа. Може би и аз бях амбициозен в известно отношение. Тъй като всъщност аз приех да давам концерти, опитах се, както се казва, да се изявя. Но това не беше достатъчно. Успехът не ме вълнуваше нито пред критиката, нито пред публиката. Не ме интересуваше по простата причина, че не можех да свиря пред публика. Онази история промени генерално концепцията ми за живота. Но тогава за кого? За боговете ли? А къде бяха те? За Господ? Но ако вярваш наистина в Господ, тогава не би трябвало да изпълняваш светска музика пред него: песни, валсове, романси и т.н. Но ако не вярваш в Него, както се боя, че е в моя случай, тогава за кого да свириш?

— За ангелите, Маестро! — възкликна патетично Мария. — Да, за ангелите!…

Антим отново се разсмя. Мария се изчерви силно и протегна ръка през масата да докосне неговата.

— Не ме разбрахте, Маестро. Когато казах за ангелите, нямах предвид ангелите от църквата и дори от небето, а също от музеите или пощенските картички. А да свирим за ангелите в нас. Защото всеки човек има у себе си по един ангел, но не ангел хранител, а ангел, скрит, затворен в тайните кътчета на душата си, когото рядко, ама съвсем рядко пуска навън и оставя да полети, и тогава, заедно с него, се пречиства и извисява душата му, нашата душа, душата на всеки един от нас, Маестро…

Антим я слушаше развълнуван, примигваше с очи, сякаш се опитваше да се пробуди от някакъв сън.

— Моля ви, замълчете! — избухна той изведнъж с променен, почти непознат глас. — Замълчете, моля ви! — повтори.

Мария отдръпна рязко ръката си и сведе поглед. В същия миг Антим си даде сметка, че го бяха чули всички и се насили да се усмихне.

— Трудно е да ви обясня сега. Не става дума за мен…

* * *

И двамата облякоха генералските униформи. Йероним се зае да подрежда нещата в сандъка, бързаше, но и внимаваше.

— На теб ти стои отлично — прошепна Владимир. — Сякаш е по поръчка. Но аз изглеждам като сгоден циганин.

— Държи топло — реши да го успокои Йероним. — Като вълнен балтон.

— Ама виж как виси! Стига почти до коленете. Я виж ръкавите!

— Казах ти: държи топло. Ще я свалиш, като слезем в салона. По-лесно е да я облечеш сега, отколкото да я носиш в ръка… Нямаме много време.

Взе да прибира булчинската рокля, но видя, че в сандъка няма място и постоя така няколко мига, без да помръдне.

— А може би ще е по-добре да навия ръкавите — каза Владимир. — Ако ми подържиш фенерчето…

Йероним го пое с лявата си ръка и започна да подгъва дантелите на роклята.

— И все пак помня много добре, че не беше сгъната нито на две, нито на четири…

Владимир нави ръкавите на униформата, пое фенерчето и двамата се заеха да изучават позицията на роклята.

— След като няма да можем — започна Владимир, — аз предлагам да я сложим както дойде… Стана доста късно…

Йероним продължи опитите си да сгъне дрехата отдолу или отгоре.

— Питам се как я е поставила Генералшата в този сандък, без да я сгъне? Виж, както и да я слагам, все нещо от нея не влиза…

— Да не губим време — повтори Владимир.

Но се уплаши, замълча и даде знак на Йероним да пази тишина и угаси светлината.

— Чувам нещо — прошепна съвсем тихо той.

* * *

След първите тактове Антим затвори очи. Стори му се, че отново сънува същия сън с Пабло Казалс от оня следобед през май на двайсет и шеста, че отива до него, Пабло Казалс, без да го е известил за визитата си, почуква притеснено на вратата и казва: „Моля, да ме извините, аз съм ентомолог…“ Може би с това успя да го обезоръжи, защото след четвърт час Пабло Казалс вече го слушаше, съсредоточен и както обикновено, намръщен, а после го поздрави. „Добре сте направили, че сте оставили ентомологията“, му рече и се усмихна. После пое виолончелото и като го погледна със симпатия, му намигна като хлапе и подхвана същата пиеса. И сега свиреше отново Пабло Казалс, свиреше опус „петдесет и шест“, и свиреше тук, в този студен и влажен салон, съвсем оскъдно осветен, запустял, полуразрушен.

— Върна се чичо Ваня — прошепна Йероним. — Не зная какво се е случило, но той обикновено не се прибира преди два-три сутринта… Но не свири той. Той никога не свири след концерт.

— Какво да правим? — със страх попита Владимир. — Ами ако ни чуе?

— Не се страхувай. Когато слуша музика, той не чува нищо друго. Дошъл е с някого от оркестъра да провери някакъв пасаж… Няма да остане дълго. Другите в кафенето го чакат. Ще се върне там. Ще играе шах…

Последните думи добави съвсем тихо, повече за себе си, но без да овладее раздразнението си. Сякаш беше чул отново Каймата, така претенциозен и покровителствен, да говори, все пак с уважение, почти с благоволение. Колкото пъти го срещнеше, не можеше да му каже друго освен това: „Напразно, Йерониме — и отпускаше тежката си ръка на рамото му. — Колкото и да е гениален господин Маноле като музикант, никой не може да го бие на шах. Би могъл да стане шампион на страната. Когато поиска! Но не желае. Не го интересува. На финалите се оставя да го бият, сякаш иска да ни прави напук на нас, неговите приятели и почитатели!“…

Антим беше отворил отдавна очите си, но не смееше да я погледне. Леко приведена над виолончелото, Мария се усмихваше тъжно, като в сън. Тези несравними акорди, подготвящи финала, без все пак да го известят, надминаваха всичко, което бе чувал дотогава, и когато ехото на последната нота замря, той рязко скочи от мястото си, приближи се до момичето, целуна го по двете бузи, а после и по ръцете.

— Имахте право, Мария — започна силно развълнуван. — Тези пръсти…

Притесни се да не се просълзи и се отдръпна няколко крачки, като започна да откопчава пардесюто си, сякаш беше решил изведнъж да го свали.

— Да не изстинете, Маестро — предупреди го Мария. — В салона е доста по-студено, отколкото навън…

Антим постоя няколко мига нерешително, с полуразкопчано пардесю.

— Имате право — сниши гласа си той. — Нямахме късмет нито аз, нито вие. Изгубихме толкова време. Трябваше отдавна да ме потърсите. Днес щяхте да бъдете знаменитост…

— Благодаря ви, Маестро — развълнува се Мария и избърса сълзите си.

— А не искате ли да изсвирите още нещо? Още една от вашите любими пиеси?

Мария го погледна и се усмихна широко, лицето й се озари, после се наведе към виолончелото и зачака.

— Можем да приберем нещата в сандъка — прошепна Иконару — и сега, в тъмното. Това са женски дрехи и няма да вдигнем много шум…

„Аз съм ентомолог, си повтори Антим, но когато бях на четиринайсет-петнайсет, прочетох една странна история, да, доста странна история, бих я определил като абсурдна и тъкмо тя ме принуди да стана музикант…“

Пабло Казалс го изслуша, като се усмихваше през цялото време, и за негово учудване не изглеждаше изненадан. „Всъщност това се случва с всички нас, с всички артисти, си каза. От една страна, изневеряваме, изменяме на идеала си, защото всеки идеал в края на краищата е нещо недостижимо. Но от друга страна…“

Момичето се стресна и уплашено погледна към тавана.

— Простете ми, Маестро, но не мога… Страх ме е! Струва ми се, че някой ходи по тавана…

Антим се разсмя, без да успее да скрие раздразнението си.

— Така се чува вечер, особено сега, през есента, когато има вятър. Тази къща е наполовина съборена… Ето, можете да видите — и посочи към дъното на салона.

В полумрака се виждаха няколко дъски, забити по стената, небрежно покрити с избелели, изпокъсани и проядени от молците завеси.

— Вече не свири — прошепна Йероним. — Това значи, че се готвят да излязат. Дай ми за малко фенерчето.

Запали го, покри с ръка светлината и тръгна на пръсти към вратата.

— Не е вятърът, Маестро, — каза Мария. — Някой ходи по тавана… Преди малко ми се стори, че чух и говор.

Антим се заслуша, после излезе и след като запали лампата в коридора, се отправи към дървената стълба, водеща до тавана, и извика с неочаквано строг тон:

— Йероним, моля те, слез веднага! Чуваш ли ме? Веднага! — повтори той.

Обърна се към него и го посочи с ръка:

— Моят племенник, Йероним Танасе. Може да сте чували за него преди десетина години, когато беше дете чудо и играеше в общинския театър. Най-младият актьор, когото сме имали някога…

Йероним се усмихна и се поклони вежливо на Мария, като й целуна ръката.

— Целуни й и двете ръце, защото е голяма артистка — добави Антим. — Мария Дария Мария, от днес вече моя ученичка, но мисля, че отдавна ме е надминала…

— Маестро — смутено прошепна Мария.

— И без съмнение, тя е чужденка. Родителите й са от провинцията. Когато се запознахме тази вечер, се попитах какво ново и интересно ще ми открие тя. Не се съмнявах в нейната гениалност…

— Маестро — отново прошепна Мария.

Йероним продължи да целува деликатно ту едната, ту другата й ръка.

— Стига вече — засмя се Антим. — Достатъчно! Достатъчно! Ще я чуеш и ти и ще се убедиш сам: тя ще стане, ако вече не е станала, най-блестящата виолончелистка в света…

Оправи очилата си и го огледа с неочаквано любопитство от главата до петите.

— Но откъде ти хрумна да облечеш униформата на Генерала?

Йероним се обърна към Мария и я изгледа продължително и строго:

— Умеете ли да пазите тайна? Поне за седмица-две, до представлението?

После, без да изчака отговора, се обърна към Антим:

— Защото след седмица-две ще играем „Хамлет“ в Експерименталния театър, в нашия театър. Аз ще изпълня ролята на бащата на Хамлет и мисля, че не бих могъл да представя по-ясно този призрак, освен с тази униформа на румънски генерал, униформа на герой от Първата световна война…

— Но това е абсурд! — прекъсна го Антим и се разсмя развеселен. — Абсурдно е, но ти наистина не можеш да ме изненадаш с нищо…

Йероним се обърна решително към Мария:

— Наистина ли е толкова абсурдно? — попита той и го погледна право в очите. — Просто защото не прилича на нищо от онова, което е било досега? Но униформата на един румънски генерал може да ни говори повече от всеки друг костюм, например от костюма в стил барок на т.нар. принц Датски, който ни казва, че става дума за един мъртвец, по-точно за смъртта, за нещо, което е било и вече не може да бъде, което е било и не може да го има вече, защото се е случила трагедията…

Мария го гледаше и слушаше усмихната.

— Ще бъде доста трудно — продължи с неочаквано спокоен глас. — Ще ви бъде трудно да убедите зрителите, че сте призракът на убития крал, бащата на Хамлет. Така, както изглеждате сега, в тази униформа на румънски генерал, млад и строен, и освен това, вие го знаете, по-красив, отколкото трябва да бъде един мъж, да, приличате повече на романтичен герой, на един Байрон или на Пушкин…

Йероним се изчерви леко и странна тъга потъмни погледа му.

— Да кажем, че само това сте разбрали: че ще се появя на сцената в ролята на призрака и ще се движа в тази генералска униформа така, както ме виждате сега!… И само уточних, че ще поставим „Хамлет“ в нашия театър, който е експериментален. А не ви ли мина през ум, че като призрак ще бъда маскиран, така че никой да не ме познае?… Но ако ви кажа, че аз ще изиграя ролята на Хамлет, и след като знаете в началото на първо действие, че ще бъдем двамата на сцената, Хамлет и призракът на неговия баща, значи аз ще бъда два пъти, и в същото време… — Приближи се до Мария, взе ръката й и я притисна развълнуван между двете си длани:

— Госпожице Мария, вуйчо Ваня твърди, че сте гениална. Тогава разберете какво ми се случи, след като толкова години бях разглезеното дете чудо на Общинския театър. Унищожиха ме, госпожице, напълно убиха таланта ми! А аз само за едно съм роден на тоя свят, госпожице, за театъра. Но те осакатиха въображението ми, унищожиха дарбите ми! Проклета скорозрелост!… Когато не можех да бъда вече дете чудо, защото пораснах над метър и шейсет, ме насилиха да поема ролите на млад любовник… Бях готов да се самоубия! Разбунтувах се, зарязах всичко, опитах се да забравя това, на което ме бяха научили, и уверявам ви, госпожице, наистина успях да го забравя. Станах по-невеж и по-наивен, и по-чист от всеки друг актьор в театъра… И след това започнах всичко отново: преоткрих театъра, драматичното изкуство.

Започна да крачи нервно, възбудено.

— Така, както трябва да постъпи всеки един от нас, днешните хора от втората половина на двайсети век, да преоткрие всичко отново, от езика до любовта към институциите, до етиката и дори до гимнастиката.

— Извинете — прекъсна го Мария. — Не исках да ви засегна. Не ви познавах и когато се опитах да си представя как ще изглеждате като призрака на убития крал… Но сега започвам да разбирам…

— Поздравявам те — каза Антим, седна в един фотьойл и се усмихна благоразположено. — Макар да се възхищавам от твоята интелигентност, признавам, че невинаги мога да те разбера…

Йероним спря пред него и реши да се пошегува:

— На тебе, вуйчо Ваня, не ти харесва драмата като жанр, и по-точно трагедията, макар че ние двамата с тебе я познаваме както малцина от нашите съвременници. Защото сме я преживявали. Не ти харесва трагедията, а пък продължаваш да живееш тук, в тази къща — и Йероним посочи с ръка дъното на салона. — Затова обичаш толкова много шахмата. Когато играеш шах, мислиш, представяш си, правиш верни или погрешни ходове, а грешките винаги се заплащат и тогава губиш партията шах. Но това не е трагедия…

Антим продължи да си усмихва.

— Добре, добре, убеди ме! — опита се да го прекъсне. — Всъщност ти знаеш защо играя шах: играя от отчаяние. Като всички — добави и сниши глас.

Йероним се приближи с леки стъпки до него и потърси погледа му.

— В това те упреквам и аз, че постъпваш като другите. Но какво общо имаме ние с другите? Защо оцеляхме само ние, двамата с тебе, от фамилия с трийсет и двама членове?

Антим се опита отново да го прекъсне и вдигна и двете си ръце, сякаш се готвеше да спре отдалече някакъв буен жребец.

— Сега те моля от този момент нататък, аз те умолявам, не се опитвай да разкриваш тайните на фамилията!…

— Добре, моля за прошка — извини се Йероним и се отправи към Мария, поставил ръка на сърцето си. — От време на време ме връхлитат тези моменти на най-груба недискретност. Но преди малко исках да кажа само това: ние двамата, Маестро, ти и аз, сме единствените останали живи от фамилията Каломфир. Ние, Антим и Танасе, сме единствените артисти от нашия род. И това не е случайно!

Обърна се рязко към Антим и се опита да се усмихне.

— Но това благородно призвание ни задължава, вуйчо Маноле. Остави другите, като Каймата и Замфир, да играят шах от отчаяние. Ние трябва да се борим със съдбата, да приемаме трагедията като единствен начин за оцеляването на един артист, принуден да носи на плещите си идеята за смъртта. Съдбата много ни притисна, преследват ни само нещастия…

Мария се изчерви и потърси погледа на Антим.

— Моля те, не говори сега за нещастието — отново се опита да го прекъсне Антим. — Познаваме го много добре, и Мария го познава…

— Още една причина да й се възхитя! — възкликна Йероним, приближи се до нея и целуна ръката й. — Но мисля, че не е достатъчно да познаваме нещастията, вуйчо Ваня, — продължи въодушевено той. Приближи се съвсем до Мария, погледна я строго, изпитателно — Принцесо, ако сте толкова гениална, както твърди Маестрото, не може да не се съгласите с мен. Не бива да се страхуваме от трагичната съдба и от нещастията в живота. Това са условията, в които вирее нашият творчески гений. Това важи поне за нас. И какво можем да направим? Да се радваме, че съществуваме в тези условия, след като може да бъде още по-зле. Да се примирим с тези условия, да ги приемем.

— Йероним, ти ще уплашиш момичето! — престори се на гневен Антим и дори се намръщи.

Йероним погледна към двамата, смутен и малко объркан.

— Един гений, една принцеса на Духа да се уплаши? — възкликна той. — Когато…

— Аз зная какво е нещастие — прекъсна го спокойно Мария. — Откакто се помня, то ме преследва непрекъснато, както казах и на Маестрото…

Замълча и се изчерви. На прага, с генералската униформа, стигаща му почти до коленете, със запретнати ръкави и покрито с прах и сажди лице, стоеше Владимир Иконару. Йероним направи няколко крачки и го приближи, като го хвана за рамото.

— Това е Владимир Иконару, за когото се готвех да ви говоря. Срещнах го вчера на улицата, носеше един ранен гълъб…

— Беше го ударил някакъв хулиган с прашка. Щяха да го изядат котките…

Като продължи да го държи за рамото, Йероним го въведе в салона.

— Чухте ли го? Той дори не си дава сметка, че държи в ръцете си цялата теология, че носи вярата и надеждата на целия човешки род…

— Не ми се подигравай — прекъсна го Иконару и се изчерви. — Като знаеш, че съм от село…

— Владимир Иконару! — патетично възкликна Йероним. — Как бих дръзнал да ти се подигравам, след като те видях с ранения гълъб и след като в същия миг ме обзе съмнение и си казах: ето един милостив гимназист, който събира ранените гълъби от улиците…

— Някой го беше ударил с камък…

Антим се надигна от фотьойла и започна да си намества очилата.

— Сега обяснете и на мен какво става тук? Кой е този младеж?

Иконару направи няколко крачки пред него, спря се, събра стъпалата си като военен и се представи:

— Казвам се Владимир Иконару, ученик от седми „А“ клас в лицея „Георге Лазар“. Роден съм в село Адунац, окръг Олт. Баща ми е учител, но остана инвалид от войната и почина преди една година. Искам да следвам естествени науки…

Йероним го прекъсна и го хвана за ръката.

— Той вярва и твърди, че е ентомолог, но очевидно е нещо друго, да, друго: той е момчето, което носеше ранен гълъб…

— Но защо си облякъл и него в тази генералска униформа? — попита Антим.

— Защото му беше студено и започна да трепери там, на тавана, до сандъка…

Обърна се рязко към Иконару:

— Каква добра и топла дреха! И колко е тежка! — възкликна замечтано. — Доста тежка дреха, брате Владимире, сякаш е някакво топло тяло, което те е покрило целия и те е прегърнало, за да те предпази от студа!

Неочаквано, с ловкостта на кънкьор, Йероним направи няколко бързи крачки към вътрешността на салона. Но изведнъж спря рязко и се обърна към Антим.

— Също като в „Господар и слуга“, ако си спомняш, вуйчо Ваня? Когато Василий Андреич ляга в снега върху Никита, за да го спаси от измръзване. Спасява го с цената на своя живот. Как е предсказал Толстой какво ще се случи в Русия четиридесет, петдесет години, след като написа разказа си „Господар и слуга“, че помешчиците и техните имения ще изчезнат, но селячеството ще се спаси? Как е разбрал това Толстой?…

— Не мога да разбера много тази аналогия — обади се Антим и седна в един фотьойл, като се опита да прикрие умората си.

Йероним вдигна дясната си ръка във въздуха.

— Не ви трябва да я разбирате, това е просто една социологическа интерпретация и съвсем не се връзва с нашите генералски униформи. Защото, госпожице — добави и се обърна към Мария, — тази генералска униформа, която ме топли сега, за мен е изкуство, а за Владимир Иконару е чисто и просто един маскараден костюм. Да, ще ги облечем, ще можем да играем, ще бъдем спасени!

Мария погледна Антим и се усмихна притеснено.

— Стана доста късно и Маестрото е уморен…

— Напротив! Напротив! — възрази Антим. — Едва сега се почувствах добре. Когато слушам Йероним, си спомням за младостта.

Силно развълнуван, Йероним се приближи до него и му се поклони.

— Моята младост сте вие, вуйчо Ваня — сниши гласа си той. — Но какво да направим ние, двамата, след като съдбата не е била благосклонна към нас, сега, след като и двамата имаме нужда от Владимир Иконару? Защото, колкото и добре да ви разказвам сега, пак няма да успея да ви представя тайната около неговата поява. Защото, вуйчо Манолаке, той не се страхува! Да, той съвсем не се страхува от големите черни паяци…

— Но те не са опасни — прекъсна го с усмивка Иконару. — Те си имат своето предназначение…

— И не се уплаши и когато край нас мина дядо Василе Келару, мъкнейки чувал с трески — продължи Йероним, въодушевен, — нито когато чу Вероника да стене уплашена: „Не, не искам да умра, мамо, кажете им, че не искам да умра!…“ Но може би не я беше чул, защото Вероника тичаше много бързо, бързаше бедната да стигне до вратата на тавана. А аз съм сигурен, че тя не видя никого, макар всички да бяха там.

— Не е вярно! — извика Владимир. — Измисляше си, за да ме уплашиш. Нямаше никакъв призрак. Беше вятърът!…

Йероним го погледна разсеяно, беше се замечтал.

— Бяха там, брате Иконару, но не защото не искаш да повярваш сега в съществуването на тези бедни и прокълнати духове от тавана в дома на Каломфир, а защото те просто изчезнаха, завърнаха се в Небитието…

Антим свали нервно очилата си, стисна ги между пръстите си и заплашително вдигна ръка:

— Йероним! Моля те, престани! Достатъчно!

— Прошка, вуйчо Маноле! — възкликна силно развълнуван Йероним. — Но кажи ми какво да правя, след като са ме проклели и мен орисниците да виждам, да пресъздавам, да представям?… Признавам, че нямаше никого. Да, на тавана на нашата къща няма никого. Чува се само вятърът, който нахлува през капандурата. Но, Маестро, кажете сега, няма ли да е интересно да повярваме, че там може да са гласовете на дядо Василе Келару и Вероника? И Владимир, който е още дете, да замръзне от страх, да опознае ужаса от страха в онзи миг, който е без начало и без край, когато ние, хората, всъщност разберем, че никога не можем да останем сами?

— Господи, какво болезнено въображение! — избухна Мария и с усилие задуши отчаянието в гласа си. — Един млад и надарен артист като вас да си измисля сам подобни неща!…

Йероним стана от мястото си и я погледна силно раздразнен.

— За съжаление — започна той — не съм си измислил нищо. Самият аз съм продукт на този страх… И се защищавам, както мога, играя в театъра, опитвам се да трансформирам този страх и липса на късмет в спектаклите, които правя…

Мария застана на крачка пред него и го изгледа диво, като дишаше тежко, силно разтреперана.

— С името, с което сте роден, с таланта и дързостта, с вашата хубост вие нямате право да говорите за липса на късмет! Ако бяхте понапрегнали своя интелект, а също и таланта си, когато бяхте дете чудо, сигурно щяхте да успеете да се справите сам, както сам го признахте преди малко… Да, точно когато сте били дете чудо, никой не се е опитал да ви промени дотолкова, че да не можете да играете сега в театъра! Никой! — Прекъсна съвсем пребледняла и се опита да спре една въздишка, като си пое дълбоко дъх. — Така, както правеха с мен в училище, като ме удряха с пръчка по ръцете и особено през пръстите, без малко да ми счупят един пръст… Веднъж щеше да ми се случи това с една вършачка, макар да ги молех да ме оставят на мира, казвах им, че обичам виолончелото, че то е моят живот, молех ги на колене да ми пощадят пръстите… И оттогава се будя всяка нощ и крещя от ужас, че ми режат пръстите, паля лампата и ги оглеждам един по един. И не мога да заспя от страх, плача и целувам пръстите си и от години нямам друг вкус в устата си, освен този на сълзи, на моите сълзи, които се стичат по пръстите ми…

Иконару остана с кутията на коленете си. Държеше я здраво с двете си ръце. Беше научил отлично мястото на всеки от онези приказни твърдокрили екземпляри от Централна Африка — „Fandosoma Centaurus“ с неговия ексцентричен рог беше в средата на кутията, отляво — „Macrorchinia“, зелена, с рога, подобни на еленовите, а отдясно — този „Steramtonnis virescentus“, бял със зелени черти, пред който се спираше винаги в Музея на шосето „Киселев“ в Букурещ. „Но моят екземпляр е по-добре запазен!“, му каза Антим… На втория ред в кутията имаше една „Cetonia Scarabidae“, а до нея — „Taurina Longicepts“, с ослепително зелени крилца, същински скъпоценни камъни, след това „Phryneta leprosa“, която беше виждал досега само на снимка — да, беше ги разучил всичките, но сега не вярваше, че това съкровище му принадлежи. „Аз отдавна не се занимавам с колеоптерите“, му каза Антим и го поведе към дъното на салона. „Ето, виж“, спря той, за да посочи мястото, където някога беше имало голямо огледало, високо почти колкото стената. „Но в деня, когато умря генерал Каломфир, неговата вдовица, Генералшата, го покри с кадифена драперия… Моята страст бяха пеперудите“, продължи и отвори с усилие наполовина закованата врата, после го хвана за ръката и го поведе бавно и внимателно през тъмнината. „Тук, в тази стая, отначало беше столовата, а след като продадоха мебелите, я префасонираха в кабинет, сега е почти празна, повреди се осветлението, не знам какво му е, но натиснеш ли ключа, винаги дава накъсо. И сега, като стигнахме вече, не се чуди, че няма да можеш да видиш витрините“, добави. Но в този миг светлината го заслепи, сякаш падна право от тавана и се преля в големите и високи лампи, монтирани в четирите ъгъла. Беше в средата на едно просторно помещение, със стени, върху които бяха закачени от горе до долу кутии, през чиито стъкла се виждаха най-големите, най-красивите и най-странно оцветените пеперуди, каквито не беше виждал в нито един музей досега. „Не се приближавай, защото няма да можеш изобщо да се отделиш от тях, а Мария Да Мария вече ни чака. И сега какво да ти дам? Какво да ти дам?“, се попита той и огледа масите и масичките, отрупани с насекоми. „Да започнем с Централна Африка. Централна Африка е прочута с колеоптерите или твърдокрилите…“

Стискаше кутията в двете си ръце, но не можеше да откъсне очи от пръстите на Мария. Сякаш ги виждаше за първи път как подскачаха, как леко докосваха струните или ги натискаше заплашително, готова да ги скъса. Звуците не достигаха до него. Виждаше само пръстите й и го обзе страх — всеки миг някоя от струните можеше да се скъса, да направи погрешно движение с лъка, този лък, който стискаше здраво с юмрука си, като пръчка, и тогава някой от пръстите й, особено кутрето…

Не можеше да я чуе и след няколко мига не смееше дори да погледне към пръстите й. Видя я да тича, страшно уплашена, преследвана от тази озлобена тълпа. Чу виковете й — от време на време някой спираше до него, хващаше го за ръката и го питаше заплашително: „Накъде избяга? Казвай бързо, накъде избяга? Къде се скри?…“

Като преглътна с усилие и примигна, за да отдалечи видението си, Йероним започна да моли Хора: „Разберете, това е абсурдно! Не става дума сега за нея. Кажете им, че грешат!…“

Напразно! Виждаше и чуваше все по-ясно, все по-силно тълпата, която го обкръжаваше, продължаваше да го притиска от всички страни. Всички уж говореха помежду си, а всъщност се обръщаха към него: „Търсим някого, за Бога, как се казваше? Той е познато лице, всички го знаят. Много се е говорило за него. Не си ли спомняте случайно името му? Избяга тъкмо когато започнаха да го бият с вериги и да му чупят пръстите, един след друг, пръст след пръст, а той избяга с разкървавени ръце и стана невидим…“ „Едва успяха да го разпънат, каза някой, но когато му строшиха ръцете, крещя толкова силно, че се събуди, и тогава не го видяха повече, и така можа да слезе от кръста, но с голямо усилие, защото ръцете му бяха строшени, слезе и избяга и оттогава все го търсим, но го няма…“ „Но това е абсурд! Това е грешка!“, възкликна Йероним. „Бъркате го с някого…“ „Не, не е грешка!“, дочу нечий глас. „Цял свят я познава! Толкова се говори за нея! Как се казваше, за Бога?“ „Тя няма никаква вина“, настоя Йероним. „Тя е голяма музикантка. Пощадете ръцете й, тя свири на виолончело…“ И отчаян, заплаши Хора: „Какво ви прихвана? Да не си изгубихте ума? Това е грешка! Опомнете се! Тя няма никаква вина. В началото не искаше, беше много развълнувана, ръцете й трепереха, не можеше да сдържи сълзите си, но Маестрото я помоли, настоя! Това е голям ден, каза й той, не бива да си тръгнеш от тази къща обидена…“

Вятърът като че ли се усили и той съжали преди всичко за Мария, защото някои тонове бяха изгубили чистотата си. Но през есента, когато вятърът не се чуваше, към полунощ в тази празна къща с изпочупени прозорци и където нито една врата не се затваряше добре… Да, може би никога досега не бе почувствал подобна тъга като оная, която усети през нощта, когато дойдоха да го потърсят в кафенето. Приближи се до масата, където играеше шах със Замфир, наведе се да не го чуят другите, беше Георге и му пошепна, че Генералшата умирала, че трябвало да дойде веднага, ако искал да я свари още жива. Половин час преди това Георге беше извикал свещеник да я изповяда и това уплаши всички. Генералшата беше на умиране от много седмици, откакто ослепя. И всеки път, когато се приближаваше до нея и я запитваше как се чувства, тя го изслушваше внимателно, изваждаше ръцете си над завивките, а после му прошепваше: „Какво се чува, Манолаке? Откъде идва тази мелодия? Май че не си ми я свирил досега. Добре направи, че си донесе виолончелото!“… „Не, mon General, не съм го донесъл. Но ако искаш, ще го донеса…“ „Не, по-добре стой тук до мен и слушай…“

Този път, като влезе в стаята, където, както винаги, гореше само една свещ, като видя сега как гори — сякаш с усилие и с отчаяние тази светлинка в ръцете й! — той усети, че краят й е съвсем близо. Коленичи до нея и промълви тихо:

— Дойдох, mon General. Аз съм Маноле…

Без да помръдне главата си от възглавницата, със съвсем отслабнал глас, но изненадващо ясен, тя го попита:

— Колко останахме, Маноле?

— Пет, mon General…

Помълча, сякаш се опитваше да ги преброи мислено.

— Пазете се добре — каза изведнъж с по-силен глас, — пазете се добре, защото ще ни изгасне рода…

После за учудване на всички поиска да остане насаме с Йероним. Едни по един излязоха всички — тихо, на пръсти — роднини, съседи, докторът, свещеникът. Четвърт час по-късно вратата се отвори и Йероним се появи на прага като статуя.

— Свърши се — въздъхна и погледна пред себе си, без да я вижда. — Успя да ми каже каквото имаше да казва и предаде Богу дух…

— Бог да й прости греховете! — извикаха всички, прекръстиха се и се струпаха в стаята.

После започнаха да палят свещите.

Много пъти, още през същата нощ, докато бдяха над мъртвата, той се изкушаваше да го попита какво му каза Генералшата, но не посмя. За първи път се смущаваше от Йероним, а той не бе навършил още седемнайсет! Но като че ли изведнъж се промени.

Йероним коленичи пред леглото с отворени очи, но не виждаше нищо. И стоя така дълго. Само от време на време ставаше и се разхождаше от единия до другия край на салона, мълчалив и блед, с каменно лице.

Когато няколко дни след погребението отиде при него в стаята, решен да го попита за последните думи на Генералшата, Йероним изведнъж пребледня:

— Извини ме, вуйчо Ваня, но аз се заклех, че ще направя така, както тя ми заръча. Поиска ми да се закълна, че няма да кажа на никого, освен на моя син, когато стане на годините, на които съм аз сега. Осмелих се да я попитам: „Ами ако нямам син?“… „Тогава тайната ще умре с теб“, ми отвърна тя. „Извинявай, вуйчо Ваня, добави Йероним и се усмихна тъжно. Вече й дадох дума!“…

Но той не се отказа и през двете години, в които Йероним продължи да живее тук заедно с тях (Лукиан беше още жив), неведнъж, много пъти, вечер се опитваше да го разпита.

— Разбирам, че след като си се заклел, ще трябва да държиш на думата си. Но не настоявам да ми кажеш всичко. Искам да разбера само едно: дали това, което ти каза тя, има връзка с онази история, която прочетох, когато бях на четиринайсет…

— Зная историята — прекъсна го Йероним, — разказа ми я самият ти. Онази история с фокусника от Средновековието, нали?

— Точно тя. Питам те за това, защото Генералшата си имаше своите идеи. Генералшата вярваше, че вината не е на годеницата, а е моя, искам да кажа на героя от историята. Тя мислеше, че той е напуснал годеницата си и винаги, когато станеше дума за това, се опитваше да ме убеди…

— Не, вуйчо Маноле, давам ти честната си дума, че тайната, която ме помолиха да запазя, няма никаква връзка с твоята история.

Не можа да се сдържи. Изгледа го продължително, изпитателно и добави като че ли повече на себе си:

— Странно, много странно…

* * *

Едва пристигнаха в Букурещ и Генералшата пожела да го види.

— Ти ли беше Йероним, момчето на Танасе и Марина?

— Oui, grande-mère!… Pardon, grande-mère!

— С мен говори само на румънски — прекъсна го тя. — И не ми викай нито grande-mère, нито grande tante. Викай ми като всички тук, mon General. Не ma Générale, a mon General, така, както ми викат тук след смъртта на Каломфир. Разбра ли?

— Oui, mon General! — Но веднага се коригира: — Разбрах, mon General.

После го взе под ръка и го заведе до голямото огледало в салона, което беше скрито под драперията.

— Марина ми каза, че обичаш да измисляш разни игри и танци, че можеш да се дегизираш и умееш да пееш и да рецитираш стихове. Вярно ли е?

— Истина е, mon General.

— А на колко си години?

— Тази есен навърших шест години.

— Значи си голямо момче и мога да разговарям сериозно с теб. Разбираш ли какво искам да ти кажа? Разбираш ли всички думи?

— Разбирам, mon General.

Протегна ръка и хвана с два пръста края на драперията.

— Предполагам, че си разбрал защо съм покрила това огледало. Но от време на време, на празници, при тържествени случаи, какъвто ще има утре, моя рожден ден, обичам да свалям драпериите… Само че, виждаш ли, като са били на тъмно толкова години, огледалата вече не са същите, позагубили са блясъка си и са се променили. Появили са се различни петна и фигури. Някои от тези фигури са рядко красиви, сякаш не са от този свят… Разбираш ли какво искам да кажа?

— Разбирам, mon General.

— Докато други са по-странни, напомнят за пещери, планини или скали от дъното на морето, или на вулкани след изригване… Разбираш ли всички мои думи?

— Разбирам, mon General.

— И когато дръпнеш драперията настрани и се погледнеш изведнъж сред толкова различни и непознати фигури, и видиш как се смесваш с тях… Но много вероятно е, поне в началото, да не се разпознаеш, защото това огледало променя образа, удължава го или пък го разширява, изкривява го… Да, всъщност няма ли да те е страх?

Погледна го изпитателно, сякаш очакваше неговия отговор като нещо изключително важно. А той се усмихна леко, почти иронично.

— Не, няма да ме е страх, mon General.

— Добре. И ето каква изненада искам да ти направя. Разбира се, това е тайна и не казвай нищо у дома. Утре вечер, след като поднесат шампанското и се съберем всички тук, в салона…

Не можа да забрави никога леденото мълчание, последвало шепота, задавения смях, дискретното чукане на кристалните чаши, когато Василе Келару и Ана бавно дръпнаха драперията и огледалото отрази всички, тъй както се бяха събрали плътно един до друг, по настояване на Генералшата, в дъното на салона. И сякаш никой не смееше да диша. Тогава, зад единия края на драперията се появи той, така, както обичаше да се дегизира: с руси плитки, но с тяло, обгорено от слънцето, със скъсана и избеляла риза, през дупките на която се виждаха раменете и гърдите му, с боси нозе и къси панталони, при това запретнати, сякаш се готвеше да мине през вода. Беше се появил сякаш от някаква пещера и започна силно да се смее. Смях, какъвто не се бе чувал досега, един непрестанен хохот, стъклен, пронизителен, който дори и да искаш, няма да можеш лесно да спреш!… Йероним започна да се разхожда пред огледалото, като откриваше все нови и нови пещери и скали, лиани и непознати екзотични цветя, а сред тях невероятните силуети на поканените, с чаши шампанско (високи като ботуш, или широки като кани) в ръце, а по средата на салона в голямото кресло си отдъхваше Генералшата. Сега започнаха да се смеят всички, отначало малко срамежливо и дори уплашено, докато постепенно смехът им се усили и стана гръмък, мощен, заразителен. В огледалото можеше да се види как се смеят и как се гледат един друг, очаровани и все пак малко неспокойни, като че ли не разбираха какво всъщност се случва тук… В този момент Йероним неочаквано, без никаква подготовка, вдигна ръцете си нагоре, направи знак на всички да замълчат и започна да танцува, като запя под сурдинка някаква мелодията, която си спомни в същия миг. После се залови да рецитира, но както винаги и този път не беше сигурен дали това е някое от многото стихотворения, които знаеше наизуст, или просто импровизираше нещо, без да си даде сметка точно какво е, като следваше мелодиката и ритъма на танца, кога бавен, кога тържествен, литургичен или бърз и невъздържан, дори малко див и примитивен…

В един момент — беше на крачка от огледалото — не разбра защо спря. Наведе се, но беше уморен. Искаше му се да продължи да танцува, да измисля нови мелодии и стихове.

— Encore! Encore! Още! Още! — завикаха всички от дъното на салона и запляскаха в такт с ръце, макар и малко затруднени от чашите, които държаха.

— Браво, Йероним — извика Генералшата. — Encore! — добави и тя, въодушевена от всеобщия ентусиазъм.

Какво точно се случи, не можа да разбере от никого. Спомняше си само, че се отдръпна в левия ъгъл, хвана драперията с ръка и като я дръпна, тя започна да я люлее, а диплите затрептяха… Тогава той потъна в някакъв друг, нереален, неземен свят…

— Много ни изплаши! — му казаха по-късно. — Всички мълчахме, сякаш ни беше омагьосал и някой не посмя да те спре. Дори и Генералшата — уточни по-късно Антим. — И тя замлъкна и се вцепени, като омагьосана.

— Но какво толкова казах, вуйчо Ваня? Какво казах? — попита той.

— Кой може да си спомни? — отговори Антим. — Повтарям ти, това не бяха фрази и думи на дете, колкото и преждевременно развито дете да е, сякаш някой друг говореше чрез теб, някой полубог или митически герой, или пък някой от онези приказни персонажи, за които твърдиш, че ти били приятели и с които се срещаш където и когато поискаш, не само в огледалото… И сега мога да ти кажа — добави Антим, — преди много години ме беше страх, и не само мен, беше ни страх да не ти се случи нещо, да не изгубиш ума си, защото подобна преждевременна зрелост, дълбока и в същото време екстравагантна, се заплаща скъпо…

— И имахте право — прекъсна го Йероним и се усмихна горчиво. — Платих си с лихвите. Когато в онази нощ фамилията реши, че съм „детето чудо на века“, точно тогава се взе и решението да бъда незабавно представен на директора на Общинския театър. И за мое нещастие Теодорини беше добър приятел на директора на театъра… Платих, вуйчо Ваня, за страха, който ви стоварих в онази нощ на Свети Йоан, платих много повече, отколкото трябваше да плати едно дете, дори и да беше дете чудо…

* * *

Изведнъж си спомни, че тази ария харесваше много на Мелания, и без да се усети, се усмихна. Когато отиде да й съобщи за годежа, Генералшата си почиваше както обикновено в любимото си кресло в средата на салона.

— Казва се Мелания — започна той, след като й целуна ръка. — Без съмнение е чужденка. Излишно е да повтарям, че е много красива и интелигентна, и доколкото мога да преценя аз, който не разбирам от литература, е чела извънредно много!…

— Маноле — прекъсна го Генералшата, — знам добре какво си мислиш. Въобразяваш си или поне се надяваш, че този път това ще я Тя.

Опита се да се усмихне, но веселостта му се стори не на място и той вдигна рамене, като си придаде учуден вид.

— Как мога да си въобразя подобно нещо, mon General? — възкликна Маноле. — Как ще мога да объркам един персонаж от разказ, кажи го, ако искаш, а може и от новела, с едно живо същество от наши дни? Вярно е, че е чужденка, но е живо същество, от плът и кръв…

Генералшата го гледаше през цялото време и се усмихваше леко и дистанцирано, както умееше да го прави само тя.

— И ти очевидно си й разказал и на нея новелата с тайната надежда, че може би между хилядите книги, които е прочела, е попаднала и на историята на твоя живот…

— Не знам дали мога да я нарека историята на моя живот — започна той след пауза. — Но трябва да призная, че…

— Твоя е грешката, Маноле — прекъсна го Генералшата, — щом като не искаш да си признаеш най-важното си качество, което е и твоята най-голяма слабост: скромността. Прекалено си скромен. Един ден и ти откри, че ще бъде жалко да пропилееш живота си в изучаване на насекомите, след като си толкова надарен за музиката, и в същото време откри и че не би могъл да успееш в изкуството, ако не гледаш нагоре, към небето. Ти направи това велико откритие, заради което сме горди ние всички, цялата фамилия, още когато беше дете. Но тъй като си скромен, ти се скри зад един герой в някаква новела, който живял не знам колко стотин години…

— Mon General…

— Изслушай ме, не съм свършила. Скромността е голямо качество. Особено в наши дни и в нашата фамилия. Много добре, след като искаш на всяка цена да утвърдиш своята концепция за изкуството и живота, който си решил да водиш по един литературен модел… Това, което не разбирам — продължи след кратка пауза тя, — е връзката, която правиш между твоя художествен идеал и Нея, жената, която те е напуснала преди няколкостотин години…

— Това се случва в новелата — опита се да я прекъсне Антим.

— Все едно. Става дума за тази непозната и недостижима година, която очакваш, но която никога не си се опитвал да намериш. Това наистина не го разбирам, — добави замислено. — Да, не разбирам защо не търсиш съдбата, след като знаеш, че тя съществува някъде по света и те очаква. Не трябва да я търсиш много далече оттук. Да, тя е може би тук, съвсем близо до нас, и ако не я виждаш още, това е защото е скрита зад слънцето или сянката, или зад хората. Но ако се решиш да я потърсиш…

Всичко това го знаеше вече или се съмняваше отдавна. Беше й го казвал, понякога направо, други път — заобиколно, като се позоваваше на петимата почти легендарни братя, нейните предци, тръгнали от едно село в Пинд, всеки в различна посока, да си търсят невести. Това, което сега му се стори любопитно и дори малко обидно, бе фактът, че Генералшата го укори, че не търси съдбата си сега, четвърт час след като обяви, че ще се сгоди.

— Аз — заяви той с неочаквана твърдост в гласа — ще я потърся по моя начин. Но колкото пъти срещна чужденец, отварям очите си на четири, разговарям надълго и нашироко, преценявам добре каквото ми казва и каквото не ми казва… Тъй както се случи и с Мелания, веднага след като разбрах, че е чужденка…

— Чужденка — повтори Генералшата с лека тъга в гласа си. — Маноле, за един мъж нито една жена не може да бъде чужденка. Мъжът среща веднъж в живота си Чужденката, но винаги късно. За подобни срещи е по-добре да не говорим…

Антим продължи да си бърше очилата, без да я погледне.

— Затова дойдох — добави той след пауза. — Дойдох да ти кажа, че следващата седмица ще обявя годежа си с Мелания…

Така се случваше винаги, когато оставяше вратата отворена и слушаше как Антим се упражнява тук, в салона. След няколко минути се събуди и чу как Хорът разказва какво ще стане в следващата сцена или как би трябвало да се развият събитията в пиесата, която беше прочел същия ден.

„На брега на морето. Пустинен плаж на брега на Черно море, обявява Хорът. Ноемврийска вечер…“ „И все пак, намеси се Йероним, авторът пише съвсем ясно, че сцената представя двора на една селска къща, в едно неделно утро през юни и при вдигането на завесата отдалече се чува гласът на един мъж…“

„Пустинен плаж на брега на Черно море в една ноемврийска вечер, продължава Хорът. И дълго след вдигането на завесата се чува единствено вятърът…“

— Значи, тук си бил? — го сепна гласът на Лукиан. — Все я слушаш, непрекъснато я слушаш? И не ти ли омръзва да слушаш все една и съща мелодия?

Спря на прага, рядко влизаше в стаята. Имаше навика да каже набързо каквото имаше да каже, а след това изчезваше и продължаваше бавната си, меланхолична обиколка по всичките стаи на къщата.

— Пак сънувах Вероника — му каза в същия ден. — Чуй ме сега: няма да изкарам още дълго. Идва и моят ред. Скоро, съвсем скоро ще останете само вие двамата, сами на този свят. И тогава се питам какво ще правите без мен?…

Изчезна, преди да успее да каже нещо. И както се очакваше, Хорът отговори вместо него. „Защо те е страх от смъртта, Лукиан?“ Спомни си какво ни казваше Генералшата: „Харесва ми у вас именно това, че не се страхувате от нищо, нито от смъртта, нито от любовта. Вижда се, че сте внуци на герой…“. Каза му това още веднъж, след като ослепя: „Харесвам това у тебе, Йероним, че не се страхуваш от нищо!…“ Повтори го и на Антим.

Влезе при него в стаята му с тайнствена усмивка, озарила лицето му.

— Йероним, знаеш ли какво ми каза за теб Генералшата на смъртния си одър? Каза ми: „Вижда се, че Йероним е внук на герой!…“

— Знам, каза го и на мен. Не можех да й противореча, след като това й доставяше удоволствие. Но истината е друга, вуйчо Ваня. Не се страхувам от нищо и на първо място не ме е страх нито от любовта, нито от смъртта, защото след всичко, което ни се случи, и се случи и лично на мен, аз вече открих смисъла и функцията на спектакъла, да, и смисъла, и функцията, такива, каквито ги знаех още когато бях дете…

Искаше да продължи, но дочу гласа на Хора: „Това не са обикновени информации, от тези, които ще потърсиш и ще получиш от всяко гише в пощата, в банката или на гарата. Това е самата истина, Йероним. Истината!“

И все пак много скоро след това се опита да му обясни. Неочаквано влезе в салона и намери там Антим с виолончелото, опряно на левия му крак, да гледа с отсъстващ поглед пред себе си. Стоеше така може би от доста време.

— Започвам да остарявам — опита се да се усмихне. — Много спомени ме налегнаха…

— Един артист не остарява никога, вуйчо Ваня — прекъсна го Йероним, силно развълнуван. — Ако Господ ни е наказал с нещо, то е с младост без старост. Признавам, наказанието е тежко, но какво можем да сторим? Такава ни била орисията…

— Младост без старост — повтори Антим и се усмихна. — Лесно е да се каже на твоята възраст…

— И двамата сме на една възраст, вуйчо Ваня, — продължи Йероним и коленичи пред него. — Само че ти имаш спомени, а аз си ги измислям. Е, ако ти кажа сега, че моите спомени са стотици пъти повече от твоите, чисто и просто защото аз си ги измислям, сигурно няма да ми повярваш…

Антим остави виолончелото до стола си и неочаквано започна да се смее.

— Кажи сега и на мен как го правиш. Как си измисляш спомените…

— Първо си ги измислям, а после си ги спомням. Предполагам, че и ти си измислял доста неща през твоя живот, но си ги забравял. И сега си спомняш само онова, което се е случило, както се казва, персонално, но това, Маестро, за нас, артистите, няма тази стойност, която има за останалите хора…

Стана рязко, както обикновено правеше, когато имаше предчувствието, че казва неща, които е избягвал. Започна да се разхожда с големи крачки из салона.

— Веднъж ти признах, че ако не се страхувам от нищо, не е защото съм племенник на герой, а защото преоткрих смисъла и функцията на театъра. Но не ти казах какво означава това за мен. Да не се страхуваш от нищо, означава да гледаш на всичко в този свят като на театър. Това означава, че можем да се намесим по всяко време, че можем да променим спектакъла, както бихме поискали ние…

— Чрез въображението — повтори Антим вече в по-добро настроение. — Значи чрез нашия ум… Но това не променя действителността, която е около нас…

Йероним се спря пред него и го погледна учуден, сякаш не беше сигурен, че е чул добре.

— Зависи какво разбираш под действителност. За мен действителността е истината, цялата истина, т.е. онова, което ни е отредено да опознаем, но едва след смъртта. Но изкуството, и по-специално театърът, ни открива тази истина във всичко, което се случва около нас, и най-вече в това, което можем да си представим, че се случва. Всъщност театърът, както и философията, е една подготовка за смъртта. Но специално за мен театърът предхожда разкритията на смъртта, защото ни показва всичко, което се случва тук, на земята, в нашия, реалния живот…

— Йероним, аз просто не мога да те разбера…

Стори му се, че усмивката, осветила фигурата му, започна постепенно да гасне, и погледът му беше готов да се зарее нейде из празното пространство.

— Защото ти, вуйчо Ваня — продължи Йероним с променен глас, вече малко тържествен, — ти упорстваш и не искаш да сведеш разбирането до упражнение на ума, както е при шаха. Разбери, каквото и да стане около нас, то би могло да скрие всяка тайна, една важно разкритие, една разтърсваща истина. Например всеки гълъб би могъл да скрие…

— Значи се захванахте с философията — се обади Лукиан от прага. — Блазе ви — добави и се отправи към фотьойла на Генералшата.

Настани се и въздъхна дълбоко.

— Не знам какво ми е. Не се чувствам добре… Но вие си гледайте работата, продължавайте този диспут…

Оттогава все го чуваше! „Не знам какво ми е. Не ме боли нищо, а се чувствам уморен. Много уморен…“

Откога не се беше разхождал из стаите, по цялата къща. Харесваше му да оставя вратите отворени и да слуша Антим. Една вечер, когато Йероним се приближи до леглото му с отворена книга, готов да продължи прекъснатото преди половин час четене, Лукиан му направи знак, като вдигна бавно и уморено дясната си ръка.

— Йероним — прошепна по-късно. — Казвам ти това съвсем направо, защото, както знаеш и ти, не ме беше страх нито от любовта, нито пък ме е страх сега от смъртта. Но искам да ти дам един съвет. И също искам да те помоля за нещо. Съветът ми е следният: когато вече няма да ме има, иди да живееш в къщата на Танасе, където си прекарал детството си. Аз се разбрах с квартирантите. Те ще се радват да ти предоставят двете стаи на етажа, защото и без това се притесняват, че някой друг ще ги заеме, и очевидно предпочитат теб, който в известен смисъл си собственик…

— Ами вуйчо Ваня?

— Няма да остане и той задълго тук, защото работата е решена: къщата ще се събаря. През пролетта или есента, или най-късно през следващата пролет, не знам точно, но сигурно ще се събори. И тогава Маноле ще дойде при теб, ще му отстъпиш едната стая. Иначе остава на улицата… Обещаваш ли ми? Мога ли да разчитам на теб?

Вече се чуваше как Хорът викаше: „Йероним, бъди силен, бъди твърд като кремък! Не плачи! И гласът, Йероним, и гласът да не ти трепери, защото всъщност нищо не е станало… Смъртта, смъртта и любовта…“

— Мога ли да разчитам на теб? — повтори Лукиан.

Йероним се усмихна, пое ръката му и я погали.

— Обещавам ти, Лукиан. Можеш да разчиташ на мен…

— Тогава ще те помоля нещо. Това е последната ми молба…

Известно време помълча, приковал поглед в тавана.

— Какво ти каза Генералшата тогава, преди да умре, когато останахте само двамата?…

Йероним направи крачка назад, сякаш се опита да го види по-добре.

— Лукиан! — възкликна той. — Знаеш какво обещах: че ще запазя тайната и ще я кажа на моя син, когато навърши седемнайсет.

— Знаех това — прекъсна го спокойно Лукиан. — Но мене вече можеш да ме зачеркнеш от списъка на живите…

Йероним се приближи отново до леглото.

— Лукиан — започна той, като се опита да овладее емоцията си, — аз, от онази нощ, когато ме извика Генералшата, не правя нищо друго, освен да ви говоря за онова, което ми разкри тя. Но след като се заклех, не мога да ви предам точно нейните думи… Откакто почина тя, аз не правя нищо друго, освен да ви разказвам, макар и завоалирано, чрез образи и метафори тайната, която ми беше поверена. И не само на вас, на моето семейство и на приятелите ми, но и на тези, които срещам случайно. Понякога се изкушавам да спирам хората по улицата, разбира се, не всички, а определени хора, в които ми се струва, че откривам определен знак. Всъщност това е една друга история. Но Лукиан, аз само за това говоря! Ако не говорех, сигурно щях да си изгубя ума!…

Лукиан го слушаше разстроен и все пак се усмихна.

— Тогава трябва да се насиля да те слушам с най-голямо внимание — каза тихо и продължи да си усмихва, — да се опитам да разгадая загадките. Но не знам дали ще имам време. Много съм уморен…

— Младост, младост без старост! — повтори Антим.

Едва успя да го целуне по двете бузи, и Иконару с кутията под мишница застана право пред него. Благодари му, като му стисна ръката и наведе почтително глава.

Но на вратата Йероним го настигна и спря.

— Как? Искаш да си ходиш?

— Може би ще намеря Борбан да ми отвори…

— Искаш да си ходиш? — прекъсна го Йероним. — След като още не сме стигнали дори до средата на проблема, не сме дискутирали дори за съществуването на Бога?

— Късно е и домакинът ще се ядоса, ако го събудим…

— В никакъв случай не можеш да тръгнеш по улиците сега, посред нощ, при това облечен в тази генералска униформа! Ако те срещне някой сержант, веднага ще те арестува. Трябва да ти намерим други дрехи…

Чуха го да се качва на бегом по стълбата за тавана, после го чуха да се връща и след няколко минути го видяха да носи една камара дрехи. Като въздъхна облекчено, той ги остави на канапето. Носеше куп престилки, забрадки и кърпи, които беше разгледал подробно преди два часа, заедно с тях и сватбената рокля.

— Това е за теб. Принцесо — обърна се към Мария и разгъна роклята на пода, пред краката й, като килим. Това е направо музеен експонат. Била е ушита някога за невеста, но през тази нощ с малко въображение от твоя страна ще те стопли…

— Йероним, пак ще я разсърдиш! — опита се да се пошегува Антим.

Мария избърса последните си сълзи с опакото на дланта си и се усмихна.

— Не се сърдя, Маестро — каза тихо тя. — В ден като този не мога да се разсърдя…

Иконару продължи да рови без особено желание из купчината дрехи.

— Всички тези ги зная — каза разочарован той. — Те са само за жени…

— Но доста топлят — прекъсна го Йероним и като извади една от вълнените престилки, я разгъна и я постави върху раменете на Владимир. Отдолу няма да се види…

Излезе в коридора и скоро се върна с една пелерина.

— Отгоре — продължи той — ще сложим тази пелерина. Вярно е, че е малко овехтяла и прашна, ако няма и молци…

Започна да я тупа и оглежда отблизо.

— Става доста късно — каза Иконару и отново взе кутията под мишница. — Не живея далече и ако избързам, няма да настина…

Йероним сякаш не го чу и сръчно наметна пелерината върху престилката, която покриваше раменете му.

— Ще го заведем първо у тях — обърна се той към Мария, — да видим дали можем да влезем…

— Ако Борбан не е изключил осветлението — прекъсна го Иконару, — ще ни отвори отзад…

— А ние — продължи Йероним, — ние ще си тръгнем след това и ще се поразходим. Имаме толкова да си кажем…

С кратки бързи движения тя уви около раменете си булчинската рокля като голям шал и всички избухнаха в луд смях.

— Младост! — възкликна отново тя.

Като затваряше вратата, чу гласа на Йероним:

— Принцесо, ако наистина вярваш в Бога…

След като седна във фотьойла на Генералшата, си спомни, че забрави да им предложи в миниатюрните чашки, пазени само за специални случаи, от знаменития коняк „Гран Арманяк“ от 1908, от последната бутилка, която му беше останала.

— Младост без старост! — повтори на себе си с ирония и поклати глава. — Без старост…

Искаше да се надигне, да го потърси из шкафа, да напълни поне своята чаша, да пие сам, да пие за тяхно здраве, но усети, че краката му тежат като олово, и реши да си почине малко, поне за няколко минути. Усмихна се, отпусна глава върху облегалката на креслото и притвори клепачи. Трябваше да действа както в тържествени случаи, т.е. да вдигне за няколко секунди кристалната чаша пред очите си, да погледне през златистата напитка, после да я вдигне по-нависоко и да пожелае „наздраве“, да я приближи до устните си и да отпие колкото може по-бално.

Малко след това отвори рязко очи, изненадан от светлината в салона. Видя Мария Дария, която идваше към него, и се надигна уплашен от фотьойла.

— Какво се случи? — попита. — Забрави ли нещо? Или отново се скарахте с Йероним по пътя?

Момичето спря на крачка от него, погледна го и се усмихна тъжно. И едва тогава той забеляза колко е хубава и каква необикновена светлина излъчваше фигурата й.

— Мария Дария — започна развълнувано той, — станала си изведнъж много хубава. Какво се е случило с теб?

— Не ме позна, Маестро — отговори му съвсем тихо тя. Наистина, мина много време… — Помълча за миг, после започна да рецитира:

Маноле, Маноле,

Майсторе Маноле…

— Мелания! — възкликна Антим. — Какво правиш тук? Защо си тук?

Девойката хвана ръката му:

— Маноле, Маноле, майстор Маноле, ти забрави не само годеницата си, но забрави и годежа… Трябва да побързаш, че ни чака…

Остави се да го поведат като дете. Питаше се какво би могъл да каже сега, след толкова години.

Стигнаха до края на салона и той видя очите си в огледалото, които примигваха от светлината на десетките свещи. Спря се щастлив, но и малко уплашен. А момичето продължаваше да го дърпа след себе си.

— Къде искаш да идем? — извика възторжено той. — Искаш ли да минем през огледалото?

Момичето са засмя и се обърна.

— Огледалото е зад нас, Маноле. Не виждаш ли?

И му го посочи, като леко протегна ръката си.

Обърна се и той. Огледалото беше наистина там далече, на другия край на салона, и когато момичето го дръпна рязко след себе си, той не се възпротиви и премина през него като през рамка от светлини.

— Да побързаме — чу отново гласа й, — че ни чакат…

Остави се да го води и скоро разбра, че влязоха в голяма, силно осветена зала, и момичето го теглеше все по-бързо. Отправиха се към внушителна мраморна стълба, извита като спирала.

— Мелания — прошепна притеснено той, — не мога да вляза тук с моето пардесю…

Тя му отвърна нещо, но той не разбра отговора и, защото в този момент последните посетители се струпаха при главния вход, а от залата се разнасяше силният говор на гостите и звуците на инструментите, които музикантите настройваха.

— Мелания! — прошепна отново той, когато стигнаха до последните балкони и галерии, но момичето продължаваше да го тегли след себе си по мраморната стълба, извиваща се нагоре като безкрайна спирала.

И повече нищо не се чу. Вратите се затвориха, шумът от залата утихна, дочуха се само кратките звуци на някакъв тромпет.

— Мелания! — извика и поиска да я спре.

Усмихната, девойката се обърна към него.

— Non sono Melania. Maestro… Не съм Мелания, Маестро!

В същия миг я разпозна и си спомни всичко, от срещата им пред гарата, когато й помогна да качи куфарите си в корабчето, до вечерта, когато, като стискаше ръката й между своите длани, и каза: „Ti voglio bene, Laetitia. E adesso, je te dirai le reste en roumain… Обичам те, Летиция, и сега ще ти кажа останалото на румънски: Искаш ли да се сгодим? Сега? Точно сега, в тази градина?“

От тази вечер бяха минали точно деветнайсет години.

Гледаше го със същата тъжна усмивка на Мария Дария и Мелания.

— Трябва да побързаме, защото ни чакат.

Тогава започнаха да се чуват аплодисментите. След няколко мига цялата зала запази почтително мълчание. Развълнуван, Антим чу как палката почука кратко три пъти по пулта.

— Късно е — продължи момичето, като се опита да го дръпне след себе си. — Очакват ни…

— Само минута — помоли я шепнешком Антим. — Само минута, да видя какво ще изпълнят сега…

— Очакват ни, — повтори момичето с глуха безнадеждност в гласа.

Опита се отново да го дръпне след себе си, но с рязко движение Антим успя да освободи ръката си. Отново чу трите кратки удара на палката по пулта, после същото мълчание на стихналата зала, продължило сякаш безкрайно.

— Но защо не започват? Какво чакат? — учуди се той.

До него вече нямаше никого. Уплашен, Антим се обърна на всички страни. Тогава иззад една мраморна колона се появи Генералшата.

— Маноле, това ли беше тя? Твоята годеница? Чужденката?… Тя ли беше? — повтори след пауза.

Стори му се, че усети лека ирония в гласа й. И сведе свенливо очи.

— Да, тя беше, mon General.

Инкогнито в Бухенвалд

Събраха се всички до прозореца. Мълчаха, сякаш искаха да изглеждат безразлични пред гледката на снега. И изведнъж Мария се сепна — започна да бърше прозореца с лявата си длан, после опря челото си до стъклото и примигна, за да види по-добре. Някой се опитваше да отвори вратата. Тогава забеляза и Фагадъу. Между преспите вървеше трудно, но без колебание някаква жена с дъждобран и високи почти до коленете ботуши. Шал, чийто цвят трудно можеше да се определи, покриваше почти половината от фигурата й. Скоро я чуха да изтупва от снега военните си ботуши на верандата. Йероним отвори широко вратата, но непознатата се спря нерешително на прага, докато той не я хвана за ръката и не я покани да влезе. После затвори. Жената го погледна усмихната и неочаквана светлина озари лицето й.

— Вие ли сте Йероним Танасе? — попита.

— Аз съм.

— А вярно ли е, че имате обучено куче?

Йероним се разсмя.

— Не едно, а две!

— Тогава зная кой сте — продължи жената и внимателно, без да бърза, свали ръкавиците си. — Това лято вие идвахте в болница „Колентина“ в Букурещ, в отделението за децата да ги забавлявате, нали?

— Така беше. Идвах веднъж…

— Йероним! — прекъсна го Мария и го хвана за ръката. — Няма нужда да влизаш в подробности.

— Purgare non est necesse! — добави някой.

Непознатата оправи с няколко кратки движения косата си и отново се усмихна.

— Познавам те добре — каза тя. — Затова и се осмелих да те търся по това време, макар да не знаеш коя съм. Аз съм Марина Дарвари.

— Не знам, не мисля, че се познаваме.

— Не, не става дума за мен. Става дума за едно момиченце, нещо като моя племенничка. Едно болно момиченце в една тъмна и влажна стаичка, без никаква кукла, мече или друга играчка, което не може дори да се усмихне…

— Само капчица роса, да пийне тя на сутринта… — изрецитира с меланхоличен глас един младеж с високо и открито чело. После се поклони към жената и добави: — Името ми е Петру Лоринц. Студент трета година в Консерваторията и във филологическия факултет.

Марина Дарвари го огледа внимателно и строго, сякаш искаше да прецени добре отговора си, а после сведе чело.

— Вярно е — каза тя. — Може да не си даваш сметка, но е вярно!… Но дори и снегът не впечатлява това нещастно дете. Стои си така денем и нощем с отворени очи, приковало поглед в тавана. И нито сълза… След няколко дни ще навърши осем…

С един-единствен въпросителен поглед Йероним се обърна към всички. Накрая се реши.

— Ще бъде малко трудно. Не държа тук кучетата. Студено е и няма с какво да ги храня. Ще трябва да отида да ги взема, а после да намеря шейна или кола, или пък камион от театъра. В този студ може и да ги уморя…

Марина разсеяно разкопча дрехата си. Огледа всички по ред и накрая попита:

— А вие какво мислите? Докторите не знаят какво й има. А вие? Мислите ли, че ще оживее?

Всички се струпаха един до друг и изведнъж й завикаха в един глас, силен, странен и дълбок:

— Ще живее! Ще живее! Ще живее!

Мария се обърна към Йероним.

— Хорът! — тържествено възкликна Йероним. — Те съставят Хора. Единствения, автентичен, истински хор, който имаме днес в Букурещ. Единствения, който може да бъде сравнен с Хора от античните гръцки трагедии…

— Вярвам ви — каза Марина и седна. — Всички сте млади, а младите не се лъжат никога, стане ли дума за живота…

Мария отново хвана ръката на Йероним.

— Чу ли какво каза? Каза: „И стане ли дума за живота!“ Да, можем да започнем така. Точно така, както се случи…

Йероним вдигна рамене.

— Би било хубаво — отговори, — да, би било много хубаво.

Останалите се струпаха около него, развълнувани, въодушевени.

— Може и да има право — забеляза Фагадъу. — Във всеки случай, нека да опитаме…

— Наистина, имаме право — възкликна Мария. — И зрителите ще открият, че не става дума за болно момиче, а за друго нещо, много по-сериозно и тежко, за…

Изведнъж спря, изчерви се виновно. В следващия миг се озова до Марина.

— Госпожо — започна тя и я хвана за ръката, — искате ли да ни направите една услуга? Една голяма услуга? Ще ви обясня веднага за какво става дума. Само минута…

Насочи я към вратата. Помогна й да се закопчее и сложи шала й на главата.

— Да не се простудите. Макар че няма да ви задържа повече от минута. Излезте на верандата, изтупайте ботушите си както ги изтупахте от снега, после влезте. И когато Йероним ви отвори вратата, задайте същите въпроси.

— Какви въпроси?

— Това, което казахте преди малко: „Вие ли сте Йероним Танасе“? „Вярно ли е, че имате обучено куче?“… И останалото. Не беше много…

Отвори вратата и я избута на верандата.

— Мълчание! — прошепна, без да се обръща. После извика на Йероним: — Сега, Йероним, бъди готов. Вратата!…

Когато я отвори, снегът нахлу с всичка сила в стаята. Раздразнен, че Марина е останала на прага, Йероним я хвана за ръката и я издърпа навътре. Тя го погледна изненадващо сърдечно, почти любовно, опитвайки се все пак да си придаде леко строг вид.

— Вие ли сте Йероним Танасе?

— Аз съм.

— Вярно ли е, че имате две обучени кучета? Пардон! Истина ли е, че…

— Няма значение — я окуражи Мария, — продължете…

— Вярно е — отговори Йероним.

— Тогава зная кой си… Това лято идва в болницата „Колентина“, в детското отделение…

— Абсурд! — избухна Йероним. — Няма никакъв смисъл!

Хорът произнесе тихо, почти шепнешком, но с укор: „Смисълът го даваме ние, Йероним. Смисълът го откриваме ние чрез спектакъла. Чрез спектакъла, Йероним, без начало и без край!“

Йероним се обърна към Марина и започна да се смее:

— Отгатнахме, че става дума за началото на един експериментален спектакъл. Но…

— Така започва — прекъсна го Фагадъу. — По-точно: така би могло да започне, ако знаем, че…

— И по-точно: ако успеем да разберем какво се е случило там — продължи Мария.

— Аз лично, не знам какво се е случило — обади се Фагадъу. — И аз минах оттам.

— Момчета, — заплаши ги Мария, — „purgare non est necesse!“ Кажи каквото имаш да казваш, кратко и ясно! Покажи ни!

Фагадъу се отдалечи на няколко крачки, после се върна сърдит, с малко див поглед, стиснал юмруците си. Изглеждаше друг човек.

— Аз съм — отговори Лоринц.

— Вярно ли е, че на номер осемнайсет имате един, който твърди, че правел чудеса?

— Никога не е казвал, че прави чудеса.

— Но тогава защо претендира, че е такъв? Факир? Укротител на змии?

— Той твърди, че бил Бодхисатва…

Йероним вдигна отчаяно ръцете си нагоре:

— Не! Не! И не! Чисто и просто не може да започнем така? Засега да забравим всичко, а после да опитаме нещо друго.

Мария помогна на Марина да си разкопчее копчетата, а после я накара насила да седне в креслото.

— Моето име е Мария Дария. Викат ми Мария Да Мария. Аз не съм член на трупата на Йероним. Аз съм музикантка. Виолончелистка. Но съм очарована от неговата идея. Представете си, че…

— Мисля, че разбрах нещо — прекъсна я Марина. — Сцената се развива в някой концлагер, да кажем Бухенвалд…

Мария Да Мария рязко се обърна към присъстващите и ги погледна уплашено.

— Но как познахте? Чухте го от някого ли? Или…

Марина тръсна косите си, а после ги приглади с длан.

— Не, никой не ми е, казал нищо. Но ми е ясно: жестовете, тона на гласовете, речника…

— Чухте ли? Чухте ли? — извика Фагадъу.

— Не разбирам каква връзка може да има концлагерът Бухенвалд с Бодхисатва? — добави Марина.

Неколцина започнаха да се смеят и се спогледаха.

— Ако госпожата ни увери, че ще бъде дискретна, нека да й кажем — попита Йероним.

— Казахме вече главното — обади се най-възрастният от тях. Русоляв и блед, с малки червеникави петна по лицето, облечен с овехтял балтон, доста дълъг за неговия ръст.

— Аз съм Валериан и казват, че съм най-умният. Йероним спомена за Бодхисатва, защото искаше да свърже това с проблема за свободата в контекста, в който е била разглеждана досега, юдео-християнския, екзистенциалния, марксисткия, и да я представи в друга перспектива. И за да не каже още в началото, че е нова, той я скри под един екзотичен термин: Бодхисатва… Така ли е, Йероним?

— Горе-долу така — отговори Йероним и се усмихна меланхолично. — Защото, госпожо — обърна се той към Марина, — ние стигнахме отдавна до извода, че само чрез театъра, по-точно чрез спектакъла, разбира се, включвайки хореографията, пантомимата и хора, да, само чрез спектакъла ще успеем да докажем, че макар и обградени и затворени отвсякъде, както и други наши съвременници от различни части на света, не сме нещо като „уловени мишки“…

— Дори и ако някой е готов да ни умъртви с газ и да ни запали — добави Валериан.

— И сега ви молим да съхраните този образ — намеси се Фагадъу, — защото Бухенвалд означава мястото, където хората са затворени и като мишки в клетка, която всеки миг може да бъде полята с газ и подпалена… Извини ме, Йероним — добави. — А сега продължи нататък…

— Има твърде много за казване — започна Йероним. — Но ако е така, както ние мислим, само спектакълът може да покаже, че хората от наше време не са в положението на „уловените мишки“, ще трябва да уточним вида свобода, с която разполагаме сега. Ясно е, че в една екстремна ситуация като тази в Бухенвалд свободата не би могла да бъде друга, освен вътрешна. Следователно почти е невъзможно да се определи от другите. От друга страна, тази вътрешна свобода не може да се постигне толкова лесно. Постигането й е толкова трудно, колкото и постигането на външната свобода, например да избягаш от строго охраняван затвор…

Момичето се приближи до него и го потупа по рамото.

— Като най-млада — обърна се тя към Марина, — сигурно ме мислите за най-неопитна. Макар да имам хубаво име: София Сперанция (Надежда)… Но, Йероним — бързо добави тя, — след като говорим за свободата и твърдим, че не сме като уловени мишки, какво трябва да направим сега, в този случай? Става дума за едно болно момиченце, което твоите кучета ще забавляват и ще зарадват, а може и да му помогнат да оздравее. Но ето че само защото заваля сняг, дори и да ти дадат сега камиона на театъра, пак няма да успееш да стигнеш до детето… Далече ли е, госпожо? — обърна се тя към Марина.

— Доста далече. Но не мислете сега за нея — отвърна й госпожа Дарвари, като се надигна от креслото. — Вие ме успокоихте. Зная, че вече няма да се случи нищо лошо. И когато снегът спре…

Замлъкна и неочаквано впери поглед в дъното на салона, където се набиваше в очи някаква странно ремонтирана стена, наподобяваща врата със заковани върху нея дъски.

— Ако не става дума за една наистина важна среща, — започна Маноле, като подчерта думата „наистина“, ще те помоля за малко търпение. Подобно нещо със сигурност няма да видиш там, в Шарлотенбург, откъдето идваш…

— За да бъда точен, — забеляза Кондураки, — ще ти кажа, че пристигнах току-що от Цюрих.

— Трябва да се появи всеки момент — продължи Маноле. — Каза, че ще дойде „точно след година“, и доколкото я познавам аз, всъщност твърде малко, се съмнявам, че ще дойде… Ако ти е студено — добави той, — облечи се…

Кондураки се приближи до картините.

— Не, не ми е студено, но не виждам какво мога да променя аз. Какво мога да добавя. Просто е съвършена. Наистина аз не разбирам много от живопис…

— Нито пък аз — прекъсна го Маноле. — Но ме очарова веднага, като я видях.

— Това е най-красивото женско тяло, което съм виждал някога на картина, а също и в действителност. — Обърна се към Маноле и го попита с усмивка. — Какво каза Генералшата? Как я прие?

Маноле се разсмя:

— За това не помислих. Явно, че мястото й е само тук, в салона. Каква полза да я окачим в някоя от нашите стаи, дето не влиза никой… Като се върна, Генералшата я видя и направо се вцепени. Не знаех какво да си мисля: хареса ли я или не. И изведнъж тя извика: „Много е красива, направо възхитителна! Но не можем да я държим тук…“ „Защо?“, попитах аз. „Защото е гола жена ли?“. Тя се обърна към мен и ме погледна учудено, по обичайния си начин. „Маноле, аз няма да се уплаша от един гол женски задник, както не съм се плашила и на млади години от голите мъжки задници!… Но знаеш, че тук има толкова деца…“. В известен смисъл тя имаше право — добави Маноле. — И тогава се разбрахме, че по време на празници, когато идват роднините с децата си, ще покриваме картината с платно, както покриваме и огледалата…

— Всъщност — прекъсна го Кондураки — не би могло да се твърди, че това е голо женско тяло. Това е по-скоро тяло на богиня…

— Това го каза и тя, Замфира, когато ми показа картината: „Нося ви една богиня у дома“, рече. — Замисли се за миг, после отново се разсмя: — Да, така се запознахме. Бях тук с Лукиан, когато чухме звънеца. Отворих аз. Непозната жена, на около петдесет, по-скоро бедно облечена, но с вкус. Изглеждаше измъчена, уморена, едва успя да се усмихне. И все пак имаше нещо благородно, как по-точно да го кажа, загадъчно у нея… „Маестро Маноле Антим?“, попита тя. „Чувала съм, че харесвате красивите неща. Не искате ли една богиня? Не става дума за антична богиня, а за богиня от наши дни. Преди десетина години бях на нейната сватба…“. После направи знак на един младеж, който бе останал навън, не го бях видял, когато отворих вратата. Младият мъж влезе, поздрави ни срамежливо, опря картината до коленете си и започна да я разопакова. Махна платното, с което беше покрита, и я постави до креслото на Генералшата. Ние с Лукиан останахме като вкаменени. „Тук е с няколко сантиметра по-ниска от оригинала“, поясни той. „Когато я видях за последен път, богинята бе навършила осемнайсет и беше висока два метра и четиридесет и пет“…

— Наистина ли? — учуди се Кондураки.

— Не, това е част от, как да го наречем, от нейната „мистерия“. Измисляше всякакъв вид странни случки, така, както си измисляше и не знам колко си имена и псевдоними. Казваше се Замфира, но приятелите й викаха Мария. Твърдеше, че не била художничка, че истинското й призвание била скулптурата…

— Замфира коя? — прекъсна го Кондураки.

— Мисля, че се казваше или й викаха Дарвари.

Кондураки поклати недоверчиво глава:

— Никога не съм чувал за скулпторка или за художничка с подобно име.

— Сигурно е така. Защото по-късно разбрах съвсем случайно, че на изложбите тя е подписала работите си с различни имена или с псевдоними. И тъй като не обичала много да продава — продавала само на чужденци или в провинцията, била непозната тук…

— Странно! — възкликна Кондураки и отново се приближи до картината. — Тогава защо дойде да ви предложи Богинята?

Маноле започна да крачи с ръце зад гърба, като се опитваше да скрие раздразнението си.

— Ако е вярно това, което ни каза, нещата са станали точно така. Нейният братовчед, Драгомир, е имал спешна нужда от определена сума. Тя му осигурила парите, казала му, че има да получава не знам колко хиляди леи от някакви по-стари поръчки и че трябвало само да потърси клиентите си и да осребри чековете им на негово име. Не знам какво и доколко й е повярвал този Драгомир. Повтарям ти каквото ми каза тя: качила се във файтона с четири-пет свои работи, това било, каза тя, единствената й картина, останалото било скулптури, обиколила няколко адреса на хора с положение, но не и колекционери на изкуството. И очевидно цените са били много ниски, смехотворни, затова нямала никакви проблеми. Твърдеше, че ни познавала, че някой от семейството й се заел с някого от нашите, накратко, предложи ни Богинята. Цената й беше почти толкова, колкото струваше рамката.

— Невероятно! — възкликна Кондураки.

— Но постави условието, че ще дойде след година…

Отиде бързо до картината и свали от гърба на рамката някаква хартийка.

— Ето, написано е от нейната ръка: 12 юли 1930 година, значи днес…

Като забеляза, че Кондураки гледа нервно часовника си, Маноле добави:

— Направи едно малко усилие и остани още пет-десет минути. Няма да сгрешиш…

Кондураки седна в едно кресло и потърси табакерата си.

— Ако държи на думата си, ще дойде.

— … Веднага след като поспре снегът — повтори разсеяно Марина, — ще дойда с една добре отоплена кола. Колата на един приятел от дипломатическия корпус…

И едва сега си даде сметка колко е голям и колко е порутен този салон. Отправи се към камината и внимателно я огледа. Под пепелта проблясваха въгленчета жарава, припламваха рязко, на малки интервали, докато от пролуките на вратата чак до тук идваше зимната виелица. В средата на камината бе останало едно наполовина овъглено парче дърво, неочаквано голямо и дебело. Когато се обърна учудена, Йероним й се усмихна.

— Мислите, че това е крак от маса? — попита той. — Не. Краката на масата ги изгорих миналата седмица. Това е крак от закачалка. Най-голямата закачалка в целия квартал. Гордостта на Генералшата!

Марина трепна, сякаш студът я прониза внезапно, и закопча дрехата си догоре. После тръгна из салона покрай голите, с изкъртена мазилка стени, на места грубо облепени с вестници и картони.

— Но какво ще правите след ден-два? Нямате нищо за горене. Не можете да изгорите и тези няколко стола, които са ви останали!…

Йероним започна да се смее — беше в добро разположение на духа.

— Има още доста неща в другите помещения — и посочи с ръка наоколо.

— А на тавана са останали пакети с книги и вестници, стари сандъци и скринове и още много непотребни вещи. Знаете — добави и сниши глас, — че къщата трябваше да бъде съборена тази есен. Но се явиха разни затруднения… Във всеки случай през пролетта няма да я отминат. Щели да строят жилищен блок на дванайсет етажа.

Марина го слушаше очарована, без да откъсне поглед от него.

— Но дотогава? — попита тя. — Дотогава какво ще правите? Та зимата едва започна…

Йероним вдигна рамене.

— Всъщност тук не живее никой. Идваме само за репетиции. Всеки от нас си има, където дал Господ, по едно топло легло…

— И все пак ще трябва да се събирате тук за репетициите — поде Марина и се огледа с тъга наоколо.

— Както вече ви казах, разполагаме с различни леснозапалими предмети. Ето, вижте, тук ни остана оня бюфет. Бюфет, какъвто няма да намериш вече, отпреди сто години. Донесе го един мой вуйчо от Бавария. Тежи около четиристотин-петстотин кила. Ще ни топли поне една седмица…

Но Марина не го слушаше. Приближи се до левия ъгъл, при вратата. Там стената изглеждаше по-запазена. Само няколко по-големи пукнатини стигаха до тавана. В средата се виждаше само една по-малко обезцветена част, с по-малко дупки. Но когато се приближи съвсем, разбра, че се е излъгала. Стената беше толкова жалка и мизерна, както и останалите в салона.

— Но защо в Бухенвалд? — попита тя с изненадващо силен глас. — Какво знаете вие за Бухенвалд?

— Не, не, госпожо! — прекъсна я Марчиан. — Моля, да ме извините за тона, но аз съм си такъв, малко избухлив. Днес всеки от нас разбира смисъла и посланието на Бухенвалд и не в това е проблемът. Проблемът започна, ще ви го обясни и Йероним след малко, когато за нещастие се намеси някой, който изобщо не биваше да се намесва…

— Момчета, внимавайте какво говорите — укори го Мария Да Мария. — Не сме сами.

— Моля за прошка тези, които са прави — продължи Марчиан и като свали рязко очилата си, седна върху палтото си. — Ако госпожата е била посветена в тайната на нашия спектакъл, сигурно ще знае смисъла. Това, че както каза Йероним: „Вътрешната свобода е почти винаги непознаваема.“… Да си представим сега, че тук сред осъдените има светци, мъченици или бодхисатва, както им казвате вие. И веднъж от милост, от любов към ближния те са отказали решението, да го наречем магическо, на Чудото, отворени врати като по чудо, съборени стени и т.н., и са приели… и как би могла да изглежда по друг начин свободата, която…

— Я вижте! — прекъсна го Мария Да Мария и вдигна ръката си.

Фагадъу закрачи тежко, сякаш беше обут в селски ботуши, с ръце в джобовете. Спря пред един младеж, висок и слаб, с хлътнали очи.

— Ти ли беше онзи, който преди малко каза, че бил факир?

— Мога да бъда и факир, но това не ме интересува. В Индия, Китай, Япония биха ме нарекли „бодхисатва“.

— Във всеки случай човек, който прави чудеса. Тогава направи едно чудо да те видя и аз.

— Правил съм много пъти. Последният път имаше двама доктори там, изпратени специално от Централата. И те се убедиха. Не усетих нажеженото желязо дори когато го докоснах с език, нито когато ме прободоха до реброто с хирургическия скалпел! Казах им: „Внимавайте, че ме е гъдел!“…

Фагадъу неочаквано го удари с камшик и младежът започна бавно и спокойно да избърсва кръвта от лицето си.

— Чудото е — продължи Фагадъу, — че не знаеш какво те очаква.

— Знам много добре: крематориумът. Но каква полза, след като ти няма да си там, да ме видиш как ще треперя, скован от студа, и как ще духам в юмруци да се стопля…

Йероним се приближи до тях и го прекъсна:

— Достатъчно за днес. Госпожата ще види останалото на премиерата. И да се надяваме, че ще го разбере…

— Разбрах повече, отколкото можете да допуснете — каза строго Марина. — Разбрах, че този, на когото викате „Бодхисатва“, ще умре изгорен, но затова пък ще загине свободен. И е напълно възможно, ако той все пак не е „Бодхисатва“, да намери свободата си и по друг начин, публично: например да се изплюе в лицето в лицето на коменданта на концлагера.

— Изумително! — възкликна Йероним. — Как познахте? Това беше част от една предишна сцена: след като му казва, че ще му бъде студено в крематориума, защото очевидно му е било определено крайното наказание, „изгаряне жив“!, след като е направил това: да се изплюе в лицето на коменданта!… Но си дадох сметка, че подобна героична реакция няма да подхожда на един „Бодхисатва“, след като няма да подхожда на и на Исус или на някой християнски мъченик…

Марина го слушаше с вълнение и го погледна в очите.

— Харесва ми, че се опитвате да уважите историческата истина. Но когато ви попитах защо Бухенвалд, мислех за друго. Доколкото разбрах за Йероним и за всички вас, представлението щяло да открие пред зрителите не само висшата цел, „постигането на вътрешната свобода“, но и средствата, чрез които тази свобода може да бъде завоювана.

— Точно така! — извика Йероним.

— Тогава сте избрали най-трудния за представяне епизод — продължи Марина. — Всички знаем какво се случи в Бухенвалд, макар че всъщност не знаем и няма да узнаем никога за героизма или страданията на определени жертви. Но как ще покажете средствата, чрез които е била завоювана вътрешната свобода?

Всички започнаха да го аплодират много ентусиазирано. Щастлив, развълнуван, със зачервено лице, Йероним се обърна към тях:

— Да й кажем? — възкликна. — Не, не можем да й кажем!…

— Нямаме правото — започна тихо, но твърдо високият, слаб младеж. — Моето име е Петру Петрован — добави и се обърна към Марина. — Аз съм поет. Но от отчаяние, тъй като съм туберкулозен, станах актьор. Очевидно какъвто според Йероним би трябвало да бъде истинския актьор…

— Сигурно е тя — прошепна Маноле, като чу звънеца. — Не ти ли казах, че ще дойде?

Отвори вратата и не можа да скрие изненадата си. На прага му се усмихваше Марина, такава, каквато без съмнение беше тя преди петнайсет-двайсет години. Облечена младежки и все пак строго. Носеше букет червени рози.

— За господарката на къщата, която още не съм имала удоволствието да познавам.

Едва след като, малко притеснен, Маноле остави букета на една от масичките, си даде сметка, че не е запознал присъстващите.

— Инженер Щефан Кондураки — изрече бавно и тържествено той. — Живее повече в странство. Госпожа Замфира Дарвари…

Марина се усмихна разсеяно и погледна към картината. После се приближи и започна да я съзерцава.

— Наистина е богиня — забеляза Кондураки. — И както ми обясни Маноле, е напълно истинска, от плът и кръв.

Марина се обърна и го погледна изненадана, сякаш едва сега го забеляза.

— Мисля, че е още жива. Но нямаме вести от нея. Откакто напусна страната, от единайсет години не съм чувал нищо за нея. Наистина не обичаше и не умееше много да пише, но съпругът й беше голям филолог, говореше и пишеше перфектно на румънски…

Маноле направи няколко крачки към нея и я попита притеснено:

— А вашият съпруг? Намерихте ли го?

Марина се опита да скрие усмивката си, малко меланхолична, но все пак весела.

— Още не. Той ме чака десет години. Още толкова ще го чакам и аз…

Маноле се изчерви и започна да си трие дланите.

— Тогава да ви предложа нещо? Кафе? Сладко? Съжалявам, че Генералшата не си е вкъщи.

— Не, благодаря, не искам нищо. Дойдох само да сменя картината… Донесох ви да си изберете голо тяло от Бонар или друго от Пертрашку, както и няколко морски пейзажа от Изер, май единствените, които е правил.

Обърна се, видя Маноле и се разсмя.

— Но няма да ви я взема завинаги! — извика. — Ще ви я върна след година…

— И все пак, госпожо — обади се Кондураки, — не виждам какво можете да добавите или да размените. Тя е чисто и просто съвършена! Истински шедьовър!

— Благодаря — отвърна му Марина, — искрено ви благодаря, но не вярвам, че ще сменя нещо. Имам нужда от Богинята, лична нужда — добави и леко сниши глас.

Маноле я погледна притеснен, не знаеше къде да си сложи ръцете.

— Обикнахме с нея, с Богинята — осмели се накрая той. — Ще ни липсва…

— Една година минава бързо — прекъсна го Марина. — И като видите какво ще ви донеса на нейно място…

Премина набързо през салона, отвори вратата и след няколко минути се върна, придружавана от някаква много млада двойка.

— Наскоро сгодени — представи ги тя.

После тримата много внимателно започнаха да развързват пакетите и да разопаковат една по една картините.

Както обикновено, когато знаеха, че няма какво да кажат или да направят, се струпваха до прозореца. Гледаха снега. Виждаха се само колоните на верандата, а на няколко метра, почти на улицата, се извисяваше самотният смърч. Но никой не се реши да си тръгне. Постепенно залата се стопли и те един след друг напуснаха прозореца и се преместиха до камината. Валериан, първият, който си свали палтото, се опита дори да рецитира началото на едно стихотворение.

— Един шкаф, само това! — каза тихо. — Един стар и уморен шкаф. Или може би умен? Умен шкаф?…

Йероним го раздроби ловко и умело, като си служеше с брадвичката много сръчно, съсредоточено, почти любовно. Камината се разгоря и Мария Да Мария протегна ръцете си към пламъците.

— Знам за какво си мислите — обади се неочаквано тя, без да се обръща назад. — И затова не успяваме, нито казваме, нито показваме. Не мислите никак за представлението. Питате се защо тя поиска да гледаме тези петна…

— Как да ги гледаме и да ги разбираме — допълни я Фагадъу.

— Тези петна са избелели от слънцето и са уголемени от влагата…

— Каза го по друг начин: „станали са чувствителни от влагата“…

— Във всеки случай, не ни поиска нищо — продължи Йероним. — Но в един момент имах усещането, че ме гледа иронично, може би и с известно състрадание, а може би и дори саркастично, сякаш искаше да каже: „Пилеете си младостта в химери, рискувате да похабите таланта си във всякакъв род експерименти, докато разполагате тук с тези обезцветени и избелели от слънцето и от влагата петна…“

Приближиха се до стената, огледаха я внимателно, съсредоточено, примигнаха, насочиха погледите си наляво, после надясно, за да видят всички възможни нюанси. Бяха петна без определени форми, променящи контурите си според ъгъла, от който се наблюдаваха. Единствено пукнатината, издигаща се почти диагонално към тавана, запазваше посоката и дълбочината си, откъдето и да се погледнеше.

— Обезцветени от слънцето и влагата — повтори замечтано Лоринц. — Сега разбрах. Това искаше да ни каже: „Имате тук примерен модел на съюза на противоположностите, влагата и слънцето, или Водата и Огъня…“

— Би било твърде банално. Мисля, че трябва да бъде нещо друго.

— Четох един разказ за някакъв равин от Краков, който постоянно сънувал някакво съкровище — започна Фагадъу.

— Всички са го чели — прекъсна го Йероним. — Отишъл да го търси не знам къде, може би във Варшава, и накрая го намерил това съкровище у дома си, под пепелта на камината. Тази история я знаят всички, историята на равина от Краков… Тази госпожа, Марина Дарвари, искаше да каже нещо. Но може би ще се разсърди, че не въведох някои тайни в представлението, искаше да изглежда колкото е възможно по-загадъчна и мистериозна, като делфийския оракул: „Ако знаехте и вие, ако вие знаехте как да ги погледнете, как да ги гледате тези петна.“ И т.н., т.н.…

— Но виждаш, че успя — прекъсна го Мария Да Мария. — Не искаме да признаем, но всеки от нас си мисли само за това „загадъчна и мистериозна“, както много добре го каза, но всъщност какво искаше да каже тя?

— Признава съвсем искрено — продължи Йероним, — че колкото и да е абсурдно, тази загадка ме е обсебила. Ако е направила някаква алюзия за миналото на тази къща, повече или по-малко мистериозно, или за миналото на моята фамилия, това не ме интересува. Зная всичко, което се е случило, и макар да пазя спомените си, това не ме вълнува. Аз съм единственият или може би последният, както искате го наречете, наследник на фамилиите Антим, Каломфир и Танасе, но този факт съвсем не ме вълнува. Считам се за първи от една нова династия. От втората линия Антим — Каломфир — Танасе. С мен започва нова история, в друг план, по-висок и по-съзидателен. Малко ме интересуват загадките, а също и носталгията по миналото на тази къща или пък миналото на моя род. Интересува ме единствено бъдещето, което, както мисля аз, можем да изградим само ако изживеем, при това свободно, всяка хипостаза на настоящето, колкото и да е трагично и да е родено чрез нещастия и безнадеждност…

Вдигнали чела, всички слушаха силно развълнувани.

— Това го научихме и ние, че не сме свикнали да си представяме, че сме затворени в концлагера Бухенвалд — обади се Петру Петрован. — И мисля, че няма друг път за спасение.

— Аз пък избягвам думата „спасение“ — прекъсна го Йероним, — защото това може да доведе до объркване. Всеки вид спасение предполага вярата в един спасител. Уважавам и дори завиждам на онези, които вярват в един спасител, но аз не съм благословен от подобна вяра. И затова ще трябва да потърся нещо друго, защото без свобода няма да мога да живея.

— Но Йероним — възкликна Марина, — не ви ли говорих аз за миналото като за едно средство, което може да ни помогне да живеем изключително в настоящето?

Всички я гледаха изненадани, с недоверие. Марина се приближаваше към тях бавно, подобно на героиня от немите филми от началото на века, облечена в екстравагантно палто, с букетче виолетки в ръка. Ако не беше гласът й, не биха повярвали, че е тя, Марина, толкова млада им се стори. И вместо военните ботуши, носеше елегантни, обточени с кожички шушони, каквито не бяха виждали досега.

— Но как влязохте? — учуди се Йероним, като се опитваше да овладее вълнението си.

— Аз пък ви говорих само за настоящето — продължи Марина. — И когато ви казах да се научите да гледате тези петна, исках да ви внуша само това: научете се да ги виждате такива, каквито са сега, чисто и просто такива, каквито са те в този миг, и тогава ще разберете.

Приближи се до Мария Да Мария и с усмивка й предложи букетче виолетки.

— Всъщност — добави Марина — аз ви предложих друг вариант на вашия спектакъл със свободата, която може да се завоюва дори в Бухенвалд. Наистина това е по-малко ефектен вариант…

Спря поглед върху Мария, която продължаваше да държи букетчето виолетки в ръка, без да се реши да ги помирише.

— Ще дойда пак при вас — продължи Марина — и ще поговорим. Сега трябва да вървя, защото ме очакват. Минах само да ви кажа, че нашата дъщеричка се смее и си играе. Бих искала да й направим сега един снежен човек там, пред прозореца. И вече й обещах, че ще го направим…

— Кога се върна? — попита Маноле.

— Преди няколко дни — отговори Кондураки, разсеян и малко притеснен. — Ти чу ли? И Франция обявила война!

— Ами очакваше се — отвърна му Маноле. — Но какво ти е? Изглеждаш уморен…

— Много ми дойде до главата. Нищо, няма значение… А вие как я карате?

Маноле вдигна рамене.

— Как? Като всички. Неприятности, болести, проблеми.

— Апропо — прекъсна го Кондураки и се опита да се усмихне. — Нали пак не ви върнаха Богинята?

Маноле поклати глава и изведнъж, без да го иска, се натъжи.

— Да, не ми я върна. Не сме се и надявали да я върне. Ще трябва да се задоволим с Бонар — добави доста натъжен. — Ако успеем да го продадем. Предложиха ни три милиона…

— Ами художничката…

— Замфира Дарвари или нещо подобно. Претендира, че била преди всичко скулпторка…

— А ти виждал ли си я?

Маноле отново поклати глава.

— Срещнах я няколко пъти, но не ме видя или се направи, че не ме вижда. Единият път беше с цяла група…

— Все така ли е хубава и млада? — прекъсна го Кондураки.

Маноле сложи ръка на рамото му.

— Mon cher, може би няма да ми повярваш, но страшно е остаряла. Човек не може да я познае! Когато я видях за последен път, беше съвсем увехнала, същинска бабичка!

Елеазар спря рязко в средата на стаята.

— Ти слушаш ли ме или предпочиташ да зяпаш през прозореца?

— Слушам те — отвърна му Лоринц, — но не мога да се сдържа и да не гледам през прозореца… „Никога есента не е била толкова хубава…“ се казваше в едно стихотворение.

— Тогава хайде да излезем в градината, да поговорим за нещо друго.

Лоринц седна във фотьойла.

— Не, не, казах ти съвсем откровено, интересува ме. Защото или аз не разбирам нищо, или ти нещо си объркал…

— Нищо не съм объркал. Четох ти и откъси от писмото на Адриан. Всичко започна от онова събиране, когато две от момичетата се напиха, поискаха да си тръгнат и паднаха в средата на салона, после се опитаха да се надигнат със своите къси и тесни полички и можеш да си представиш какво се видя… Особено като се има предвид, че всички ние, с изключение на Адриан и Ляна, бяхме повече или по-малко пияни… Тогава Вики поиска да им помогне, да ги вдигне и двете наведнъж, но каквато беше замаяна от алкохола, се спъна и се строполи върху тях. И никой не се реши да им помогне, защото те си умираха от смях, изтърколили се върху килима, и кой знае какво щеше да последва, ако Елефтереску не се бе надигнал рязко и не беше извикал, целият пребледнял и съвсем разтреперан: „Да, така се случи и с принц Сидхарта!“

— Ама какво го прихвана? — учуди се Лоринц.

— Беше чел за живота на Буда и оттогава, когато имаше възможност, в службата си или на разни сбирки, само това ни казваше: когато видял той, принц Сидхарта, един ден за първи път един болен, а после друг ден пак за първи път един мъртвец… знаете историята. Ние я знаем, защото той ни я е разказвал безброй пъти, знаят я и момичетата. И е възможно да си спомнят за сериозността, с която ни я разказваше Елефтереску, ох! колко пъти и може би винаги със същите думи, и си спомниха за сериозността, с която ни разказваше и за „Голямото заминаване“, очевидно с главни букви, през нощта, в която Сидхарта напуснал семейството си, двореца и харема. Как видял той тогава, като минал през гинекея, както викат на женското помещение, и как видял всички държанки да спят напълно разсъблечени, налягали в гротескни и безсрамни пози, и тази последна гледка на Вечната Женственост беше от голяма полза за Сидхарта, когато принцът накрая се превърна в аскета Гаутама…

— Виждам, че много добре се е запечатала в ума ти историята за живота на Буда — прекъсна го Лоринц.

— Повтаряше я на всички колеги и приятели до припадък.

— А момичетата от килима?

— Тъкмо това започнах да ви разказвам, — продължи Елеазар. — Твърде възможно е да са си спомнили и те за „Голямото заминаване“ и за сцената от гинекея. И тогава започнали да се смеят още по-истерично и да се търкалят по килима, играейки си малко на театър, като си придавали сладострастен вид, а пък Вера крещяла: „Сидхарта! Сидхарта!“… „Сега е моментът да зарежеш всичко и да потеглиш към Хималаите!“… Елефтереску станал прав, все така бледен и неподвижен като статуя, само устните му треперели. Е, после Елвира, която била до него на масата доста замаяна, започнала да плаче и да вика: „Сидхарта! Аз съм твоята съпруга, многообичаната Ясодхарта, моля те, не ме изоставяй!“… „Ще си иде, трябва да си иде, да следва съдбата си!“, викали в хор момичетата, излегнали се предизвикателно по килима. Някой от масата, не знам точно кой, поискал да усили напрежението в този спектакъл и отишъл да угаси лампите. Тогава всички започнали да викат, да крещят, да пеят, да се смеят неистово. Сякаш започнала някаква оргия, от онези, които се описват в старите исторически романи. Някои крещели: „Светлина! Светлина!“ Други повтаряли рефрена: „Apoil! Apoil!“… Всичко това не продължило повече от няколко минути. Но когато запалили лампите, Елефтереску бил изчезнал. И така започнало всичко…

Лоринц отправи отново поглед към прозореца, после вдигна рамене.

— Не виждам връзка с това, което искаме да направим сега ние, по-точно връзка със спектакъла на Йероним.

— Но тогава ти не си слушал внимателно, когато ти четох откъсите от писмото на Адриан. Защото забравих да добавя, че когато отново запалиха лампите и забелязахме, че Елефтереску е изчезнал, Адриан стана от мястото си целият пребледнял и ни даде знак с ръце, но напразно, защото врявата още не беше стихнала. Но аз го чух добре, бях наблизо, до масата, и ми стана жал за Ляна, изглеждаше доста уплашена, отчаяна… Знаеш ли неговата история, тоест тяхната, на Орфей и Евридика?

— Знам я, разбира се.

— Адриан е сега в един от своите светли периоди и всички се радваме, че той е започнал да пише отново… Всъщност не това исках сега да ти кажа. Исках да ти кажа, че чух Адриан. Опитваше се да ни убеди в сериозността на случилото се. „Аз си оставам западен човек, заяви той, аз си имам митология, която ми беше предречена, но знам какво означава да ти се разкрие посланието на един мит. Ако Елефтереску е открил тайната на мита, който го е обсебил, няма да може да избяга. Или ще последва модела с всичките му рискове, или ще му устои и тогава е свършено с него!…“

— Добре, но ние всички познаваме Адриан — прекъсна го Лоринц. — Той е поет и вижда всичко, което се случва около него, през призмата на своя личен опит.

— Не става дума само за това — продължи Елеазар, — колко е бил впечатлен той от изчезването на Елефтереску. Става дума за това, което казва Адриан в писмото си от това лято, писмото, от което вече ти четох откъси. Не знам как е чул той, че там, където е бил вашият спектакъл, всичко е тръгнало оттам, от онова събиране. Защото на другия ден в службата, когато се срещнахме с Елефтереску, започнахме да се закачаме с него: „Да, да, Сидхарта, значи бил тук, сред нас, в Букурещ, а също и сред курвите…“ Той започна да се смее, но усетих още тогава, че нещо у него вече се е променило.

— Променило? — учуди се Лоринц. — В какъв смисъл?

— Може би усещаше, че случилото се предната нощ има някакъв смисъл. Казах ти: четеше за живота на Буда…

— Добре, добре — прекъсна го нетърпеливо Лоринц. — Но не виждам връзка с това, което правим ние…

Елеазар започна да крачи нервно из стаята, сякаш искаше да потисне раздразнението си. После спря рязко пред Лоринц.

— Не става ли дума там за един „бодхисатва“, а също и за концлагера Бухенвалд?

Лоринц вдигна рамене.

— В известен смисъл и за това. Но Йероним представя нещата съвсем различно. Първо: тук не става дума дори и за някакъв намек във връзка със Сидхарта, който се превръща в Гаутама, Буда и другите неща там на този, на когото викаме „бодхисатва“, защото не знаем по какъв друг начин да го назовем, повтарям, не искаме да правим от него някакъв светец или мъченик в християнския смисъл на думата. Та този, на когото викаме „Бодхисатва“, е всъщност един инженер, пацифист и антифашист, затворен, подобно на мнозина други, в концлагера Бухенвалд.

Елеазар го слушаше безучастно, с едва доловима саркастична усмивка.

— Ще се опитам да обобщя — започна той, когато Лоринц се обърна към отворения прозорец. — Значи, когато се е случило това, не се е знаело още нищо за Бухенвалд. Било е през есента на трийсет и девета. Войната едва е започнала. Да, с времето Елефтереску се беше запалил по будизма. Четеше всяка книга, попаднала му в ръцете, и започна дори да ни дразни със своите теории…

— Какви теории?

— Неговите будистки теории, дето ги чете в книгите. Но най-вече онази, според която сред нас можело да се появи един нов Буда или „бодхисатва“.

— Да, започва да става интересно! — оживи се Лоринц. — Да чуем по-нататък…

— Бях сигурен, че ако ме изслушаш внимателно, ще установиш веднага връзката. Та значи как да го разпознаем? След като не произхожда от някаква княжеска фамилия, в началото няма да се яви като някакъв гений или пък светец. Ще бъде човек като всички останали. Ще служи в армията, ще има професия и дори и да не се ожени, ще живее като всички останали. Но очевидно, след като се превъплъти и донесе посланието за спасението или освобождението, наречи го както искаш, ще бъде принуден в един момент да предскаже, да извести публично посланието си.

Замълча, отдръпна се към отворения прозорец, после се обърна и се спря пред Лоринц.

— И ние тук напразно го притесняваме с нашите въпроси. Извинявай, казах му, че колкото и да прилича той на всеки един от нас, започне ли да предсказва, непременно ще открие своята самоличност. Тоест, ще бъде признат за един „бодхисатва“.

— А той какво ти отговори?

— Тезата му беше, че може би… всъщност така казваше винаги, че може би една от философиите, от религиозните секти или едно от съвременните художествени произведения прикрива новата версия на спасението, измислена за нашата епоха, и в термини, достъпни за нашата култура, която е формулирана и прокламирана, каза той, от някакъв „Бодхисатва“…

— Много интересно — забеляза Лоринц и се замисли. — Но ти сигурен ли си, че заедно с философите и религиозните гностици, той спомена и „съвременните художествени произведения“?

Елеазар вдигна рамене.

— След толкова години не мога да повторя точно неговите думи и изрази. Явно — добави той — беше чел много философия и история на религиите…

— И какво се случи с него?

— С Елефтереску ли? Загина на фронта още в първите дни на войната, през юли четиридесет и първа…

— Жалко! — извика Лоринц и рязко се надигна от фотьойла.

— Беше интересен мъж. Сигурно би допаднал на Йероним… Но искам да те уверя, че дори да беше чувал за него, за този Елефтереску, Йероним нямаше да се вдъхнови от неговия случай. Спектакълът е построен върху съвсем друга плоскост.

— Но идеята, че един нов „Бодхисатва“ може да бъде фатално прикрит и станал анонимен? Това откъде го е взел? Нали ти четох откъси от писмото на Адриан?

— Знам, знам — продължи Лоринц. — Но повтарям, дори да беше чувал за идеята на Елефтереску за невъзможността да открие един съвременен „Бодхисатва“, спектакълът щеше да има друга идея.

— Тоест, каква? — прекъсна го раздразнен Елеазар.

— Нямам правото да ти я кажа. Мога да добавя само едно: хорът, танците, музиката, осветлението са толкова важни, колкото и диалозите. Което се казва, тук се и показва и в този смисъл това е един напълно новаторски спектакъл… Всъщност — добави след пауза той — аз дори не знам дали ще можем да го наречем „спектакъл“ в обичайния смисъл на думата.

Накани се да си тръгне, но сякаш не искаше да се раздели с градината, която наблюдаваше от известно време през прозореца.

— „Никога есента…“ — бавно промърмори той.

— Добре, разбирам — каза спокойно Елеазар, — искате това да бъде голямата изненада на сезона. Но кажете ми поне как започва.

Лоринц го погледна учуден и загадъчно се усмихна.

— Ще ти кажа, но няма да повярваш, че е истина. А истината е, че този спектакъл няма начало!

Елеазар избухна в смях:

— Ама ти ми се подиграваш!

— Или може би има — продължи Лоринц, — но още не съм го намерил. Не мисли, че не съм го търсил. Търся го и сега. Но как да признаем истината, след като спектакълът се базира върху една съвсем банална мистерия, банална в смисъл, че можем да се сблъскаме с нея на всяка крачка всеки божи ден. Но накрая все пак ще има много неща за казване!…

Когато я забеляза отдалече да пристъпва трудно и все пак с известна елегантност с военните ботуши сред преспите, Мария Да Мария зави шала си като тюрбан и излезе да я посрещне. Двете жени спряха на верандата.

— Госпожо — помоли я с тих глас Мария, — много ви моля да не влизате сега, защото репетицията започна току-що, а Йероним е полудял от радост, направо е неузнаваем. Твърди, че този път…

Марина изтръска снега от къдриците, които обкръжаваха челото й, и се усмихна:

— Затова дойдох и аз, да ви кажа само това, че няма нужда да търси сега началото, тъй като то само ще се появи, като му дойде времето, без той да се мъчи…

Едва сега Мария Да Мария забеляза, че жената плаче.

— Но защо ме гледаш така? — попита я Марина. — Защото плача или защото ти се струва, че съм остаряла много тази нощ?

Не я остави да отговори.

— Ех, ако можех да отговоря на този въпрос, колко други въпроси…

* * *

Валеше вече няколко дни. Дъждът беше ситен, а небето — мрачно, мъгливо, намръщено. Йероним спря на тротоара пред къщата и извади баретата от джоба на пелерината си. За няколко мига остана така, с баретата в ръка, като наблюдаваше как трима работници се готвеха да хвърлят от покрива в двора няколко големи парчета ръждясала ламарина. Сложи си баретата, като я нахлупи малко към челото, после потърси с поглед мястото, откъдето да пресече улицата сред локвите и калта, примесена с черното масло от камионите. Последният от тях, натоварен с дограма, железа и каменни блокове, мина точно пред него и зави към ъгъла. Ускори крачка, притеснен да не закъснее. Къщата изглеждаше още цяла, макар и без стълбите на главния вход, без вратите и прозорците, сякаш напълно ослепяла. Но когато стигна до тротоара, точно пред вратата, забеляза, че стаите в дъното бяха изчезнали, виждаше се само една стена със сини тапети, много изпокъсани, а горе на етажа стърчеше остатъкът от дървената стълба, водеща към тавана.

Опита се още веднъж да види нещо по-надалече, но ситният дъжд му попречи и пред него се откри единствено гледката на тази кална, покрита с безброй локви улица. Не чу шума от падащата ламарина. Но в следващия миг забеляза, че борът беше вече отсечен и повален, че работниците се опитваха, засега без успех, да изтръгнат корените му. Други два празни камиона спряха и закриха гледката пред къщата и Йероним потърси друго място, откъдето да вижда по-добре. След малко се появиха неколцина нови работници с метални каски. Дъждът беше спрял и гъстата мъгла покри с мрак всичко наоколо.

— Бях сигурна, че ще те намеря точно тук — чу зад гърба си гласа на Марина.

Обърна се рязко, малко раздразнен, но веднага се усмихна. Марина го гледаше в очите, смееше се радостно като дете.

— Ти откъде разбра? — попита я той.

Марина реши да разтвори чадъра си, но го задържа встрани, за да го вижда.

— Минавах оттук тази сутрин точно когато отсякоха бора. Вярвам, че не съжаляваш за къщата — погледна го малко втренчено тя.

Йероним вдигна рамене, после дръпна баретата си към челото.

— Защо да съжалявам? Беше истинска съборетина. Дори и мишките вече бяха избягали…

— Питам така, както съм учила в училище, а и съм чела в някои романи — продължи Марина след известно мълчание. — Миналото, да, светите следи от миналото…

— Една част от моя живот, която сега си отива — прекъсна я Йероним, — детството и моето юношество, погребани завинаги, без следа и т.н.…

Като го видя как замислен наблюдава багера, готов да удари стената със синия тапет. Марина добави:

— И т.н., и т.н.! Да, имаш право. Всеки живот, колкото и да е чист и благороден, колкото и да е единствен и уникален, може в даден момент да се сведе до тази фраза: „И тъй нататък, и тъй нататък!“, нали?!

— Напълно съм съгласен — каза Йероним и продължи да наблюдава маневрата на багера.

— Да, но се страхувам, че макар да си разбрал, все пак не си даваш сметка къде трябва да ни отведе това съгласие…

Замълча, очаквайки да чуе шума от падащата стена.

— Не се страхувай — каза Йероним, — знам къде ще ни отведе това съгласие. Знаех това отдавна. А това, което не разбрах, беше връзката…

Дъждът отново престана и прахът се разнесе и стигна чак до него. Йероним се закашля и потърси кърпичката си.

— Връзката ли? — попита го със закъснение Марина.

— Да, връзката между нещата и събитията, всичко, което се случва около нас.

Единият от камионите заседна точно пред тях. Шофьорът хвърли цигарата, която държеше в ъгъла на устата си, изруга нещо и направи знак с ръка на единия от работниците на двора.

— Всъщност — продължи Йероним с по-топъл, вече променен глас — виждаме и този път това петно на стената, петното, което ти ни посочи тази зима. Дълго време аз не можах да разбера какво искаше да ми кажеш. Но сега мисля, че вече започвам да разбирам.

— Само това ли? — прекъсна го Марина и реши изведнъж да затвори чадъра си. — Само да разбираш ли?

— Почакай — продължи Йероним и се усмихна. — Тъкмо си записах историята на моето откритие…

Камионът се отмести рязко, а Йероним започна да чисти радостно, като дете, калните пръски по лицето си.

— Да, урокът беше много прост, затова ми потрябваха цели два месеца да го разбера. Не, не ме прекъсвай сега, моля те — добави малко екзалтирано той. — Искаше да ни кажеш нещо, че „когато и да е“ и „където и да е“, ние можем да бъдем щастливи, или свободни, спонтанни, творчески настроени. И нямаме нужда от райски пейзажи, нито от благородни и възвишени неща, от ангелогласна музика и т.н. Тук, както навсякъде другаде и винаги, при всички обстоятелства, ако знаем как да ги видим и да ги разберем, тогава…

— Йероним! — прошепна Марина. — Йероним!

Не усети, че дъждът беше престанал, а мъглата вече се вдигаше. Гледаше усилващата се светлина, все по-ярка и ослепителна, разпростряла се над целия град, превърнала зданията в огромни светещи кристали, подобни на неугасващи пламъци. Кристалите се издигаха, приближавайки се един до друг, като се сливаха в гигантски огнени езици.

— Наистина! — прошепна Йероним, без да забележи, че си говори сам. — Аз знаех, че е истински! Така го видяха и те…

Светлината съвсем го заслепи, но той не затвори очи.

— … Знам, че така са го видели и те, там в Бухенвалд… Но как да я покажа тази светлина на другите? — извика рязко, извисил гласа си. — Как да им покажа, че това е същата светлина, която е скрита навсякъде, във всички неща, дори и в най-грозните? Дори и във всяко мазно петно по стената или във всяка пръска кал?

Тогава Йероним чу собствения си глас, усмихна се и замълча. Сърцето му заби по-силно, после неочаквано стихна. В същия миг някакъв безкраен грохот, избухнал сякаш от всички страни, го оглуши и той разбра, че потъва, изгубвайки се в някаква нажежена до бяло мъгла…

— Те са луди! — чу възклицанията на неколцина минувачи, привели се под чадърите си. — Какво им става на тия?

Изненадан и силно смутен, той се извърна да ги види. Тогава Марина го хвана за ръцете и го целуна по двете бузи. На Йероним му се стори, че среща за първи път тази жена, тъй млада, невероятно хубава, такава, каквото не бе срещал досега в живота си и дори и в сънищата си. Гледаше я направо като онемял.

— Йероним! — тихо промълви Марина. — Да, знаех, че някой ден все пак ще те намеря!

Даян

На последните, които…

Още не бяха стигнали края на улицата, когато Добридор се обърна отново, за да се увери, че никой не ги следи.

— Нищо ли не забеляза у Даян? — попита той спътника си.

Думитреску вдигна рамене с подчертано безразличие.

— Знаеш, че тази личност не ме вълнува — отвърна той и продължи с бавните си, отмерени стъпки, сякаш се стараеше да пести силите си. — Не обичам нито гениите, нито отличниците.

— Знам, но този път е съвсем друго — понижи глас Добридор. — Нещо твърде мистериозно. Всъщност — продължи, след като още веднъж се извърна, за да погледне зад себе си — има нещо, което ми изглежда напълно необяснимо. И дори подозрително…

Думитреску се обърна рязко и го погледна учудено, като се опита да се усмихне.

— Даян да е подозрителен?! — възкликна той. — Първа награда с венец от първо отделение, та досега, допреди няколко седмици с диплома „summa cum laude“ (с пълно отличие!), и само след три-четири месеца най-блестящият докторат, след година катедра, открита специално за него, след още три — член на Академията, а след седем…

— Не знам всъщност — прекъсна го Добридор, — но това е доста подозрително. Във всеки случай ми изглежда необяснимо. Установих го за първи път вчера следобед, в часа по геометрия, когато беше на дъската, знаеш ли, Доробанцу го извика да ни обясни…

— Знам: „Обясни им го ти, Даян, защото ще им го обясниш много по-добре от мен!“ Вечният рефрен и неизбежният извод: „Обясни им ти, Даяне, и ако тези тъпаци пак не могат да те разберат, ще ги изпратя всичките да цепят дърва в мазето!“

— И се чудя как не са го забелязали и другите — продължи Добридор. — Проверих днес сутринта. Минах доста пъти край него, после го приближих, като се престорих, че не съм проследил достатъчно внимателно демонстрацията и го огледах много добре. Мисля, че се усъмни за миг, защото се изчерви и започна да заеква. Затова ти казвам, че ми изглежда доста подозрителен. А защо се изчерви, когато забеляза, че го наблюдавам внимателно, че гледам по-точно към лявото му око?…

— Но защо трябваше да го гледаш толкова внимателно? — прекъсна го Думитреску.

Добридор се усмихна загадъчно.

— Защото, откакто го познавам, Даян винаги е носил черна превръзка на дясното си око, а сега я носеше върху лявото!

— Не, това не е възможно! — прекъсна го отново Думитреску.

— Казвам ти, че проверих това много пъти. Само допреди няколко дни лявото му око беше здравото, а сега е дясното.

Думитреску се замисли за миг.

— Това означава — започна със сериозен тон той, — че и двете му очи са здрави.

— Което значи, че…

— Което значи, че носи тази превръзка от предвзетост, за да изглежда по-интересен… Или може би — добави след пауза, като подчертаваше думите си — по други причини.

— Затова казах, че ми изглежда подозрителен…

— Тогава трябва да информираме където трябва — продължи Думитреску и сниши гласа си.

— Така мисля и аз — каза тихо Добридор, — че ще трябва да информираме сега за него…

— Но нека да бъдем внимателни — продължи Думитреску, след като облиза малко изсъхналите си устни, за да ги навлажни. — Много внимателни — повтори.

— За да не се усъмни в нещо Даян и отново да си премести превръзката…

* * *

На другия ден сутринта небето беше необикновено мрачно и в кабинета на декана светеха всички лампи. Младежът почука няколко пъти на вратата, почака малко, а после отвори леко и влезе. Спря на прага, сякаш заслепен от силната електрическа светлина.

— Другарят секретар ми каза, че ме викате.

Деканът го изгледа продължително, с изучаващ поглед. След няколко мига му направи знак да седне.

— Константин Оробете — попита той младежа, — на тебе откога ти викат Даян?

Младежът се изчерви.

— От шейсет и девета, след шестдневната война, когато всички вестници публикуваха снимката на генерал Моше Даян. Сещате се, заради черната превръзка…

Деканът Ириною го изгледа отново и се усмихна недоверчиво.

— А защо носиш тази превръзка на окото?

— Заради инцидента… Един съсед ме удари, без да иска, със закачалка. Беше си купил голяма дървена закачалка за дрехи. Носеше я на гръб към апартамента си. Но като стигна до вратата си, се извърна и рязко ме удари. Не беше видял преди това, че в коридора има човек. Бях застанал, прилепен до стената, за да му направя място да се прибере със закачалката си…

— И не можа ли да се излекуваш?

— Не, не можеше да се излекува. Дървото влезе доста надълбоко и разкъса съвсем очната ябълка… Затова се наложи да сложа тази черна превръзка. Не успяха да ми поставят стъклено око.

— А кое око беше? — попита Ириною и се надигна от бюрото си.

Младежът прекара дясната си длан по челото и леко я спусна по лицето си.

— Това око, което виждате сега и вие — прошепна притеснен.

Ириною се приближи до него и го погледна изпитателно.

— Та значи лявото око — каза той, натъртвайки на всяка дума. — И въпреки това в досието ти, което прегледах вчера — уточни и посочи към бюрото си, — има документ от болницата „Колця“, в който черно на бяло е написано, че дървен предмет, без да се уточнява дали е закачалка, да, дървен остър предмет е разрушил твоето… дясно око!

Константин наведе глава.

— Я свали сега превръзката!

Ириною се приготви да следи с огромно внимание всяко движение на младежа. Когато Константин развърза превръзката и бавно я свали, Ириною се намръщи, направи крачка назад, после се обърна. Орбитата беше доста дълбока, покрита с част от неподвижен моравосинкав клепач.

— Добре, можеш да си сложиш превръзката — каза Ириною и се върна към бюрото си. Прелисти досието, извади един жълт лист и го подаде на младежа.

— Ако все пак си забравил подробностите от инцидента на осми септември, шейсет и трета, прочети сега този документ от хирургическото отделение на болницата „Колця“, издаден три дни след това, на единайсети септември.

Константин пое с разтреперани пръсти жълтия лист.

— Чети! — настоя Ириною. — Ще се убедиш и ти. Дясното око! Да, дясното око! Прочети го внимателно. Дясното око!

Младежът постоя няколко мига нерешително, а после рязко постави листа върху бюрото, като спря отчаяния си поглед в очите на декана.

— Знам, че няма да ми повярвате — започна той, — но се кълна в гроба на моите родители, че сега ви говоря самата истина. Това се случи преди четири дни, в неделя. Вечерта излязох да се разходя по булеварда към градината Чешмиджиу. И изведнъж чух да ме викат: „Даяне! Даяне!“. Спрях се и обърнах глава. Помислих, че е някой познат. Но беше един възрастен, непознат господин, доста възрастен, с бяла брада, облечен странно, с нещо като дълъг кафтан, малко поокъсан. — „Не ти ли викат приятелите и състудентите Даян?“, попита ме старецът.

— Да, така ми викат — отвърнах му аз. — Но вие, господине, как разбрахте?

— Това е доста дълга история, а и вие, младите, днес не се интересувате много от подобни истории… Но трябва да знаеш, че Моше Даян носи превръзката си на другото око. Ако искаш да приличаш на него, ще трябва да смениш мястото й. Хайде да спрем сега за малко на тази пейка и аз ще ти я снема само за минута.

Реших, че старецът се шегува и го попитах:

— След като притежавате такава сила, господине, защо направо не ми върнете окото на мястото му?

— Това не мога да го направя — усмихна се старецът.

В същия миг мълния прониза червеното небе и Константин почака да отмине гръмотевицата.

Деканът се размърда силно нервиран в креслото си.

— Е, и?! Какво стана? — попита нетърпеливо той. — Какво се случи?

— „Това не мога да го направя, каза старецът, защото нямам правото да правя чудеса…“ Аз се уплаших много и го попитах: „Но кой сте вие, господине?“ „Дори и да ти кажа кой съм, ти няма да разбереш, защото младите днес не четат Йожен Сю…“ „“Скитникът евреин"?!, възкликнах аз, Прочетох я отдавна, на село, когато бях при дядо…" „В Страндари, прекъсна ме старецът, прочете я, скрит в хамбара, и я свърши точно вечерта преди Еньовден, тогава изчете последната страница, която беше отпечатана върху възможно най-долнокачествената хартия отпреди Първата световна война…“

— Какво говориш? — възкликна Ириною. — Наистина ли се случи това? Възможно ли е?

— Да, дори и хартията беше точно такава, каквато я описа старецът. Последната страница от книгата беше отпечатана върху съвсем долнокачествена хартия, по-лоша и от вестникарската, върху която на времето печатаха романите в подлистници… — Този път наистина се уплаших — добави Константин. — Направо се вкамених. Старецът ми стисна ръката и ме накара да седна до него, на пейката. „Нямам правото да си почивам, каза той. Веднъж на десет или петнайсет дни онези отгоре ме наблюдават… Не съм сядал на пейка поне от две-три години. Когато искам да си почина, търся някакво легло или лягам направо на земята, ако не е много студено…“ И докато ми говореше, свали, без да ме предупреди, превръзката от очите ми, а после не можах вече да си спомня добре какво се случи. Стори ми се, че сънувам…

Изведнъж се разнесе някакъв силен шум и младият мъж прекъсна разказа си.

Ириною погледна намръщен към прозореца.

— Струва ми се, че сънувах и просто не можех да проумея какво става с мен, защото си казвах: нали насън всичко е възможно? Спомням си, че той наслюнчи няколко пъти пръста си и много внимателно докосна раненото ми око. После премести превръзката на другото око и се усмихна. „Сега наистина приличаш на Моше Даян, каза старецът. Не виждаш ли сега по-добре с дясното око?“ Да, виждах по-добре, но не смеех да се зарадвам. Не можех да повярвам, сякаш всичко беше сън. Замаях се дотолкова, че дори не забелязах кога той стана и си отиде. Продължих да седя на пейката, като се опитвах да наглася по-добре превръзката — не бях свикнал да я нося от лявата страна. Притесних се, трябваше ми огледало. Станах и едва тогава си дадох сметка, че старецът вече не е до мен. Потърсих го с поглед до горния край на улицата и до отсрещния тротоар — беше изчезнал. Прибрах се у дома и веднага смъкнах превръзката пред огледалото…

Даян прекъсна разказа си за миг, заслепен от силната светкавица, внезапно разтърсила небето отвън.

Ириною се надигна рядко от бюрото си и започна да крачи нервно из стаята. Не можеше да скрие раздразнението си.

— Гръмотевицата мина съвсем наблизо — каза тихо Даян.

Прозорците се разтресоха и след миг бурята поутихна.

— Виж какво, Константин Оробете — започна изведнъж деканът Ириною, едва овладял гнева си, — всичко това: Скитникът евреин и фокусът му с наслюнчения пръст, както и смяната на превръзката, съвсем не ме интересува! Ако не знаех, че ти си сирак, че баща ти е бил тенекеджия, а майка ти, перачка, ако не знаех, че си пълен отличник още от началното училище и че другарят инженер Доробанцу се хвали навсякъде с тебе, като твърди, че си бил истински гений в математиката…

Спря в средата на стаята, с ръка в джоба, като жестикулираше силно с другата, очаквайки нова гръмотевица.

— Да, ако не знаех всичко това, бих те изхвърлил веднага оттук като един вестник и мракобесник. Но цялата тази история ми се вижда прекалено подозрителна, съвсем скалъпена… Засега не искам да се намесвам. Няма да докладвам нищо. Но от утре ще трябва да идваш във факултета така, както си бил приет и както пише в досието ти: с превръзка на дясното, а не на лявото около, разбра ли? На дясното око!

— Но другарю декан, аз ви се кълна, че точно това се случи! — въздъхна Константин. — И ако сега сложа превръзката на дясното, ще открия раната на лявото и няма да мога да виждам нищо…

— Внимавай! — прекъсна го Ириною още по-разгневен. — Ако утре не се явиш във вид, в който пише в медицинския документ, аз ще бъда принуден да съобщя където трябва. И сега те предупреждавам: не разчитай на мен, ако има следствие. Трябва да знаеш, че аз винаги казвам истината!

* * *

Зърна го отдалече и започна да тича, но твърде скоро усети, че сърцето му се разхлопа и се принуди да спре. След няколко мига продължи с бързи крачки, поставил длан върху сърцето си, сякаш се надяваше да укроти ударите му. А когато го настигна, извика с цяло гърло:

— Господине!… Господин израилтянино! Господине!… — повтори много пъти той.

Някакъв минувач се извърна учуден, усмихна се и после пресече улицата до отсрещния тротоар.

С много голямо усилие, все още с ръка върху сърцето си, Константин Оробете ускори крачка. Стигнал няколко метра зад него, той отново започна да вика:

— Господин израилтянино! Господин Скитник евреин!

Старецът се обърна изненадан.

— Даян! — възкликна той. — Какво търсиш тук? Аз пък отивах до твоето училище, надявах се, че ще те срещна там…

— Изгониха ме от факултета — въздъхна Константин Оробете, продължавайки да притиска сърцето си с ръка. — Всъщност не ме изключиха, но не искат да ме пуснат на лекции, докато не…

Прекъсна, въздъхна тежко и все пак се усмихна.

— Моля ви да ме извините — тихо промълви той, — но сърцето ми бие лудо, сякаш всеки миг ще се пръсне… Никога не ми се е случвало подобно нещо…

— Няма да ти се случи нищо, бъди спокоен — усмихна се старият мъж. Протегна ръката си към младежа, леко докосна раменете му, а после и гърдите.

Даян въздъхна дълбоко и започна ускорено да диша, сякаш за дълго преди това беше преустановил дихателната си дейност.

— Ах, мина ми! — въздъхна облекчен.

— Трябваше да ти мине — успокои го старецът, — но ако това беше продължило още две или най-много три минути, сигурно щеше да паднеш на улицата и до идването на „бърза помощ“ кой знае какво щеше да ти се случи… Както виждаш, плащаме си двамата, аз се върнах от пътя си, за да се опитам да ти помогна, а твоето сърце сякаш предчувстваше какво те очаква…

Замълча и отново докосна раменете му.

— Хайде да вървим сега. Бих ти дал един съвет: не говори и не питай. Остави Времето да се събере между нас. Ако наистина притежаваш някакъв математически гений, както говорят за теб, ще разбереш и тази способност на Времето: да се свива и да се разтяга според обстоятелствата. Значи не ме питай! Но когато ти задам някакъв въпрос, ще трябва да ми отговориш. Искам да бъда сигурен, че ще ме разбереш.

Спря пред една сграда, построена вероятно в края на деветнадесети век.

— Знаеш ли случайно кой живее тук?

— Не — отвърна Даян.

— Нито пък аз. Хайде да влезем. Може да открием някоя изолирана стая и да поговорим вътре.

Отвори желязната врата и тъй като младежът се колебаеше да влезе, хвана го за ръка и го поведе. Изминаха набързо няколко метра до следващия вход. Стигнаха до една врата и старецът натисна рязко бутона на звънеца. Без да чака, отвори и влезе.

— Не ми харесва тук! — каза, след като се огледа на всички страни.

Намираха се в началото на голям правоъгълен салон, все още достатъчно добре поддържан, но без килими и с изненадващо малко мебели. Прозорците отляво и отдясно на вратата бяха със завеси в тъмновишнев цвят, а останалите прозорци, на няколко метра от тези към средата на салона, нямаха завеси — през тях свободно влизаше светлината на майския следобед.

— Не ми харесва — повтори старецът. — Изглежда, че стопаните не са успели да продадат всичките си мебели.

Тръгна с бързи крачки, сякаш беше много млад, и повлече след себе си и Даян.

— Не се страхувай — добави. — Няма да ни се случи нищо лошо, защото не сме влезли тук с някакви лоши мисли.

Младежът се извърна на няколко пъти, погледна към прозорците, през които му се стори, че зърва сянката на случаен минувач. И тъкмо се приготви да се извърне още веднъж, когато забеляза, че старецът го води за ръка към друго помещение, в което не знаеше как да влезе. А може би това беше трапезария, малко овехтяла, която съвсем не приличаше на салона.

— Не! — каза отново старецът — И това тук не е онова, което ни трябва. Хайде да опитаме от другата страна, откъм градината.

В следващия миг двамата слязоха по каменната стълба в малък парк с басейн, в който Даян зърна няколко сънливи рибки, скрили се под цветовете на водните лилии. Остана толкова изненадан, че се извърна, готов да запита.

— Виждам, че много ти харесва Пушкин, — продължи старецът. — Ходиш с томчето с неговата проза в джоба и това е оригиналното първо издание.

— Да, научих руски само заради Пушкин — каза Даян, малко притеснен. — Но ако позволите, ще ви задам един въпрос…

— „Капитанската дъщеря“, нали?! — възкликна старецът и се усмихна меланхолично. — Спомням си сега онази вечер в Санкт Петербург, когато някакъв студент връхлетя като буря в странноприемницата, където бях отседнал, и извика: „Пушкин умря! Пушкин загина, убит на дуел!“ После избухна в плач.

— И аз щях да се разплача, когато прочетох биографията му и разбрах, че…

— Внимавай да не се подхлъзнеш! — прекъсна го старецът и го хвана здраво за ръката. — Сигурно са излъскали паркета заради бала през следващата седмица, нали карнавалът наближава.

Даян се огледа наоколо, опита се да разбере къде се намира. Но и двамата се движеха така бързо, че той успяваше да зърне само фрагменти от този непрекъснато променящ се декор.

— Ако позволите — започна отново.

— Големият, гениалният поет романтик, Пушкин! — продължи старият мъж. — „Капитанската дъщеря!“… Чел си я поне пет-шест пъти, нали? Но спомняш ли си онзи пасаж, в който един от героите обяснява защо руският офицер трябва да играе билярд?

— Спомням си го много добре, защото ме накара да мисля и дори ме натъжи. Мога да ви прочета и на руски, но предпочитам сега да ви го представя на румънски в мой превод.

— Слушам те — каза старецът със сериозен тон и застана в центъра на стаята.

Беше доста обширно помещение, но с необичайно нисък таван, наклонен от едната страна, като мансарда. Светлината беше тъжна и бледа, процеждаше се през няколко овални прозорчета.

— „Когато например по време на маневри — започна да чете Даян — пристигнеш в някой затънтен градец, какво можеш да направиш, за да убиеш времето? Не можеш винаги да биеш евреите. Без да искаш отиваш в хана и играеш билярд…“

— Точно така! Така беше навремето в Русия. И нещата не се промениха много оттогава до днес. Всъщност това го казва един герой на Пушкин…

— Така мислех и аз. Не самият Пушкин, а един от неговите герои. Един персонаж, всъщност доста неприятен. Но аз исках да ви попитам сега…

— Знам — прекъсна го старецът и отново го хвана за ръката. — Веднага ще ти отговоря, когато намерим спокойно място, за да разговаряме, без да ни притесняват. Но нека да се измъкнем сега от този лабиринт… Както виждаш: къщи, които някога са били опожарени или разрушени, а на тяхното място са били издигнати други, но по друг начин планирани, така че понякога човек се събужда и установява, че е на друго място — на някой нов булевард или в някоя непозната градина. Както сега — добави старецът и продължи да стиска здраво ръката на Даян. — Този парк например принадлежеше на един голям богаташ. Там, в дъното, имаше голяма оранжерия, а в другия край бяха алеите с розите. Представи си само как изглеждаше тази градина от май до октомври! А сега, когато наближава зимата…

Даян тръгна по алеята с големите и високи дървета без листа и усети под стъпките си студения и много влажен чакъл.

— Един въшлив от пари болярин — продължи старецът. — Казваха, че имал деветдесет и девет слуги и не всичките били роби. Довел бил от странство прочути майстори-готвачи, изискани лакеи, опитни градинари, красиви камериерки. Казваха, че постоянно канел гости, и зиме, и лете, но никога повече от дузина, защото не можел да търпи шума.

Когато стигнаха края на алеята, старецът отвори вратата и накара Константин да влезе в нещо подобно на галерия, но младият мъж се поколеба.

— Интересно — забеляза старецът, — досега не чухме човешки глас, дори и детски…

Старият мъж постави ръка върху рамото на Даян.

— Как би могъл да ги видиш, Даян, как би могъл да ги чуеш? Та тези, които са живели някога тук, вече отдавна са мъртви. Най-младите от тях са починали в края на миналия век…

Даян изтръпна и погледна уплашен.

— И след тях техните деца или онези, които са заели мястото им.

Старият мъж поклати глава, усмихна се тъжно, сякаш се опитваше да скрие разочарованието си.

— На един математически гений като теб подобен въпрос не би трябвало да се задава, защото просто няма смисъл. Другите, които са още живи, обитават своите къщи, ние минахме край някои от тях. Но сега знаеш добре, че…

— Значи! — възкликна пребледнял Даян. — Значи!…

Старецът го изгледа, усмихна се учудено, после отново го хвана за ръка.

— Аз мислех, че си разбрал повече — каза. — Но сега да побързаме да излезем от зимата…

* * *

Младият мъж се остави да го водят, вече без да се оглежда. Понякога се стряскаше от мисълта за странното уравнение, което от месеци наред все не успяваше да реши.

— Бъди внимателен, Даян! — чу някакъв глас. — Ако се изгубиш насън, ще ти трябват доста години, за да намериш изхода…

— Не съм спал и съвсем не ми се спи — отговори му Даян и се изчерви. — Мислех си за петата теорема. Ако я разбера, ще мога да разбера и какво става с мене тук.

— Ще разбереш и без помощта на теоремата. Но трябва да избързаме.

Продължиха пътя си и на Даян му се стори, че вървят все по-бързо. Минаха през серия от помещения, всичките слабо осветени — едва различаваше очертанията им. Скоро стигнаха до някакъв мебелиран салон, със скъпи френски гоблени и високи венециански огледала. Спряха се до един висок прозорец, голям колкото половин стена.

— Mira ahora! Гледай сега! — възкликна старият мъж. — Гледай сега! Слънцето! След няколко мига ще се издигне над езерото…

— Слънцето залязва! — прошепна развълнуван Даян. — И сякаш това не е нашето слънце.

— Така изглежда по тези места в края на октомври. Нямам нужда от сметачна машинка, за да изчисля за кой път през живота си виждам сега залеза на слънцето. Според легендата — може би от хиляда и деветстотин години. Значи направи сега сметка. Но всъщност са много повече, много повече…

Хвана го за ръката и го поведе към едната от полуотворените врати.

— Защо ти казвам сега всичко това, точно на тебе, ти, който се бориш с „коварството на Времето“, с това „List der Zeit“, за да перифразирам израза на Хегел, „List der Vernuft“, прочутото „коварство на Разума“? Погледни тази врата. Няма да влезем, защото това помещение не е на нашия път. От неговите прозорци не може да се види залезът на слънцето. И тъкмо тази подробност, на пръв поглед банална, че оттам никога не може да се види залезът, от доста време крие в себе се една голяма тайна. Една трагедия, затворена в престъпление, но толкова мистериозна, той добре скрита, че никой не би се усъмнил в нещо…

— Като във фантастична история, съчинена от някой велик поет — тихо каза Даян. — С удоволствие бих я чул… — С удоволствие бих я чул…

— И за мен би било удоволствие да я разкажа поне веднъж — въздъхна старият мъж и отново го хвана за ръката. — Но за темпото, с което се движим сега, ще ни трябват поне още няколко дни. Да оставим засега тази история, тя е напълно необяснима.

Крачеха все по-бързо, както никога досега, и след известно време той усети, че се уморява. Без да иска, забави ход.

— Знам всичко, което искаше да ме попиташ, когато се срещнахме отново — започна старецът и спря да крачи. — Искаше да ме попиташ дали е истина… Но аз не знам какво точно да кажа. В стари времена, Даян, когато хората обичаха легендите и без да си дават сметка, че ги слушат очаровани и вярващи, сами разгадаваха доста от тайните на света и не се съмняваха в нищо. Да, от приказките и легендите те научаваха доста неща за живота и света. В стари времена, повтарям, се вярваше за мен, че аз съм Ахасфер, Скитникът евреин. И наистина, докато хората приемаха сериозно тази история, аз бях такъв, Скитникът евреин. Сега не се извинявам или оправдавам. Но ако съм бил известно време между вас, мисля, че този факт има определен смисъл — дълбок и ужасяващ! А когато един ден бъдете съдени, вие, хората от всички краища на света, независимо дали сте християни, евреи, невярващи или скептици, да, вие ще бъдете съдени за това, което сте разбрали от моята история…

Едва сега Даян си даде сметка, че бяха спрели в някаква мизерна стаичка, с железен креват и вехта дървена маса, върху която се мъдреше помътняла газена лампа.

— Сега ще е добре да си починеш за малко — добави старецът. — Нека да не бързаме. Вече се стъмни…

Пусна ръката му. Светлината съвсем намаля. Но Даян не успя да разбере дали наистина се е стъмнило, или този полумрак се дължеше на завесите, които се оказаха толкова много, като в някаква безкрайна галерия.

— За да не те тормози пак тази теорема — започна старецът, — ще ти отговоря на другия въпрос, който беше готов да ми поставиш, когато забелязах, че от джоба ти се подава томчето с Пушкин. Искаше да ме попиташ колко време ще се скитам по света, без да спра. А не си ли даваш сметка, че единственото нещо, което желая, е да бъда смъртен, да мога да умра и аз някой ден като всички хора.

Спря рязко и вдигна ръката си.

— Хей, Даян! — извика. — Остави Айнщайн, остави Хайзенберг! Чуй какво ще ти кажа сега. Защото скоро ще видя дали ти си разбрал, или не си разбрал какво всъщност ти казвам.

— Слушам — засрамено прошепна Даян, — но ако не разбера принципа на аксиомата, няма да разбера какво всъщност ще последва.

— Направи едно усилие, размърдай въображението си и ще разбереш. Но преди това, спомни си легендата. Става дума за моята легенда. Спомни си какво казваше тя. Кажи ми, че ми се разрешава да си почина, защото иначе ще умра на края на света, малко преди, но колко малко? колко малко? Малко преди Страшния съд. Разбери, значи отблизо две хиляди години не е имало друг човек, който подобно на мен да е мечтал за края на света. Представяш ли си с какво нетърпение съм очаквал Милениума, хилядната година! Колко страстно съм се молил през нощта на трийсет и първи декември деветстотин и деветдесет и девета година!… А после, скоро след последните атомни експлозии, бях доста обнадежден… Чуй ме добре сега, Даян, защото от сега нататък ще стане дума и за тебе…

— Слушам ви — тихо промълви Даян. — Говорехте за…

— Говорех за последните термоядрени експлозии. Целият свят сега говори за тях, но лично за мен тези бомби от водород и кобалт са моята… „последна надежда“ (Може би усети, че поставих тези думи в кавички, защото тук става дума за нещо друго. И защото тук отворих тази скоба, ще трябва да привикнеш, драги Даян, към този нов език. Вярвам, че ще го усвоиш лесно и бързо, защото си интелигентен и при това математик, а освен това ти харесва и поезията… И тук вече ще затворя скобата.)

— Да, слушам ви — отговори Даян, след като старият мъж забави крачка. — Мисля, че разбирам онова, което искате да ми кажете…

— И се опитай сега да не мислиш повече за петата теорема — продължи старецът, — защото започнахме да слизаме, а и вече се стъмни.

— Слизаме ли? — изненада се Даян и се огледа наоколо. — Бих казал обратното…

Беше доста тъмно, но му се стори, че започват да се изкачват по някакъв лек наклон надясно.

— Внимавай! — предупреди го старецът и силно го дръпна за ръката. — Още две крачки и ще стигнем до стълбата, тя е каменна, но доста се е изтъркала с времето…

— Да, наистина! — възкликна Даян, когато стъпи върху първото каменно стъпало. — Не се безпокойте, няма да се подхлъзна. Свикнал съм да слизам по стълби в тъмното.

И все пак му се стори, че не слиза, а че се изкачва — катереше се бавно като в тунел.

— И сега чуй продължението — започна старецът. — Няма как да знаеш, че на двайсет и първи април, хиляда петстотин и деветнайсета — било е Разпети петък — Фернандо Кортес издигнал флага на Мексиканския кръст, там, където по-късно бил построен градът крепост Вера Крус. Няма откъде да знаеш и че датата двайсет и първи април от християнския календар съвпада с деня, който в календара на ацтеките е последният от периода на Обожествяването (наричал се е „Епохата на Небето“). Тази епоха се е разделяла на тринайсет цикъла — всеки от по петдесет и две години. И пак денят двайсет и първи април, хиляда петстотин и деветнайсета отбелязва началото на един Адски период… Слушай ме внимателно сега, Даян — извика старецът, като отново дръпна ръката на младежа, — защото повтарям: става дума за тебе!

— Слушам, но…

Даян замлъкна изведнъж, сякаш се страхуваше да продължи.

— Кажи! Кажи! — окуражи го старецът.

— И все пак ние не слизаме!

— С други думи, е pur si muove! И все пак тя се върти! Но този път ти се лъжеш, Даян. Ще разбереш, веднага след като излезем на светло. Ако притежаваше гения на Галилей, би трябвало да се оставиш на разума си, а не на чувствата.

— Имате право — започна Даян, внезапно придобил смелост, — но тъкмо това ме притеснява: че няма да успея да идентифицирам разума. Когато не мога да проумея аксиомите, не знам как да се освободя от илюзията на усещанията… Ще ви призная честно: нямам усещането, че сме слезли или че слизаме, а че се придвижваме бавно в един тъмен тунел. Бих казал по-скоро, че слизаме…

— Кой чете днес Епоса за Гилгамеш?! — извика старецът.

— Искате да кажете, че знаете, че съм го чел…

— Знам — добави старецът и леко му дръпна ръката.

— Четох го, защото не мога да спя вече повече от четири-пет часа на нощ и късно след дванайсет…

— Ще ти кажа аз какво ти се случва късно след дванайсет — прекъсна го старият мъж. — Не можеш да мислиш, както обичаш да казваш ти, „да мислиш математически“ (в кавички!), и се връщаш към първата си любов, към поезията.

— Вярно е — прошепна Даян, — но никой не знае.

— И не трябва и да знае. Добре си направил, че си заключил книгите с поезия в синия сандък.

— Това е всичко, което ми остана от мама. Нейният сандък от зестрата й.

— Знам — продължи старият. — Но не си прибрал там всички книги с поезия. Някои си скрил на етажерката зад речниците. Книгите, които си намерил от разни антиквари или си купил за малко пари от свои колеги. Така си купил и „Епоса за Гилгамеш“ в превод на Контено, като си мислел, че това е епос като тези на Омир и Вергилий.

— Невероятно! — развълнува се Даян. — Как разбрахте всичко това?

— Ще ти го кажа след малко… Когато ми каза, че сме напредвали бавно „като в тунел“, ти си спомни, без да си даваш сметка, за пътя на Гилгамеш под земята. Знаеш, че когато Гилгамеш тръгна да търси Утнапищим, за да научи тайната на безсмъртието, и стигна до портите, през които Слънцето слизаше при залез, те бяха пазени от хора скорпиони…

— Които все пак — започна въодушевено Даян — го пуснаха да влезе, защото познаха, че е синът на богинята Нинсун, роден като смъртен. И Гилгамеш влезе в тунела — по пътя, който изминава Слънцето всяка нощ — и вървя така дванайсет часа, докато стигна до другия край на планината, в една райска градина… Наистина — прошепна Даян.

— На нас няма да ни трябва толкова много, — каза старецът. — Но ако преди малко се беше замислил не за своите математически формули, а за Епоса за Гилгамеш и за тунела, щеше да разбереш, че точно като прочутия герой от Месопотамия и ние слизаме под Земята…

— Наистина — прошепна отново Даян и се замисли.

— Но може би вината е моя — продължи старецът, — от къде на къде ще те интересува тебе, младия математически гений, какво се е случило преди пет хиляди години през седемстотин трийсет и трета година от Сътворението и защо ще те вълнува надеждата на един прастар персонаж като Ахасфер?

— Интересува ме — възрази Даян — и много пъти съм си мислил, но не съм разбирал или съм се правил, че не разбирам вашата „надежда“ (виждате ли, Учителю, че и аз започвам да си служа като вас с кавички?), да, „вашата надежда“ се свързва и с моята съдба. И не само с моята — добави той шепнешком.

— Леко, по-спокойно — тихо каза старецът, — ти ще се върнеш в началната си позиция. — Затова бързам сега да приключа този ден: деня двайсет и първи април, хиляда петстотин и деветнайсета година, който отбелязва не само края на епохата на Обожествяването и началото на Адския период, който според изчисленията на ацтеките трае девет цикъла от по петдесет и две години всеки, или точно четиристотин шейсет и осем години. И ако това пророчество се сбъдне, годината хиляда деветстотин и осемдесет и седма — направи сметка: хиляда петстотин и деветнайсет плюс четиристотин шейсет и осем години — годината хиляда деветстотин осемдесет и седма ще означава края на нашия свят, а за мен би означавало…

— Наистина — прошепна Даян. — Но всичко зависи от езика, на който може да бъде разбрано и преведено пророчеството на ацтекските гадатели.

— Браво! — зарадва се старецът и стисна силно ръката му. — Задето ме нарече „Учителю“, мога да ти кажа, че издържа вече един изпит, макар и не най-тежкия… И сега — добави след кратко мълчание — ето ни, че стигнахме до края на тунела.

* * *

Събуди го неочаквано силна светлина. Прекара длан по челото си, а после и по цялото лице.

— Чувствам се уморен и страшно съм жаден!

— И както виждаш, отправяме се към два извора — каза старецът и ги посочи с ръка, — да, не са много далече и си текат тихо между тополите и кипарисите. Но ти бъди много внимателен — добави. — Да не пиеш прекалено много.

Даян направо хукна към изворите. Коленичи пред първия и започна жадно да пие с дясната си шепа.

— Даян! — извика зад него старият мъж. — Избра го добре, но не пий толкова бързо.

Даян надигна глава и се усмихна.

— Това поне го знам, Учителю, научих го, когато изкачвах Карпатите. Да не пиеш никога от извор с лявата ръка… Ах, колко бях жаден! — добави с облекчение.

— Ето я и пейката, която търсех — каза старецът и посочи една пейка под сянката на кипарисите.

Този път не дръпна младежа след себе си, а тръгна сам. Даян го последва мълчаливо… След миг лицето му неочаквано се озари от усмивка.

— Защо ме измамихте, Учителю? — попита той и малко притеснен седна на пейката. — В онази стая с полуотворенатата врата не се случи нищо: нито някаква драма, нито престъпление. Беше стая като всички други, през които минахме, без никаква тайна.

— Наистина така беше — призна старият. — Но аз не исках да те измамя. Това беше само гатанка, най-простата от всички.

— И защо ми казахте, че боляринът е имал деветдесет и девет слуги? Имал е само неколцина роби цигани, двама аргати в чифлика и един виенски градинар… И той си заминал за Виена, защото боляринът обеднял и не му плащал цяла година…

Старецът го погледна както никога с голяма топлота.

— Даян, да знаеш: деветдесет и девет е магическо число. И не се опитвай да го анализираш с твоите математически методи. Исках просто да те науча на играта, да се захванеш, тоест да започнеш да разбираш този таен език…

— „Скритият език“ — усмихна се Даян, — или „Parlar cruz“, както го наричаха онези тайнствени „Fedeli d’amore“ или Верните на любовта, провансалци, италианци, французи. Четох много отдавна за тях и вече почти не си ги спомням.

Старият хвана ръката му и го погледна доста разочарован.

— Но все пак си спомняш, че си чел за тях, нали?! Направи усилие, драги Даян, и ще си спомниш дори за неща, за които никога не си чел!

Даян развълнувано прокара няколко пъти длан по челото си, после погледна пред себе си.

— Ако си спомня глагола… — прошепна след пауза той. — Бих могъл да проговоря на арабски, нали, само ако си спомня глагола…

— Остави сега арабския — прекъсна го старият. — Нямаш нужда от него.

— Спомням си сега толкова неща, че направо потъвам в тях. Спомням си за твърде много случки и хора. Хора, които ми се струва, че някога съм познавал, и все пак…

— Направи усилие и забрави останалото — настоя старецът. — Спомни си сега същественото.

Даян започне да си бърше челото.

— Толкова много неща ми се струват съществени — прошепна развълнуван той. — Толкова много неща…

— Виж! Виж сега! — извика старият. — Не се впечатлявай от всичко, което ти се случва, или ще ти се случи, защото ще се побъркаш. Паметта може да бъде толкова фатална, колкото и забравата. Направи сега едно усилие! Помисли си, избери, остави другото настрана. Убеди се, че не те интересува, и ще видиш, че нещата ще се отдръпнат, ще си отидат по местата, в същия този сън на забравата.

— Така ще направя! Така ще направя! — заповтаря Даян с тих и някак чужд глас, сякаш се опитваше да се събуди от сън. — Реших: ще ги оставя настрана.

— Постави ясен и точен въпрос — продължи старецът, — единствения, който те интересува. Спомни си за най-същественото… Тогава би рискувал да те изгорят на клада като еретик, но в днешно време…

— Жак дьо Бесийо! — извика Даян, като се обърна рязко към стария мъж. — И всичко, което е написал той в своя трактат „C’est des fiez d’Amours“ — Верните на любовта…

— Съсредоточи се — настоя отново старецът, усетил колебанието му. — Не се оставяй само на спомените си. Помисли за същественото!

— Разбира се — решително отсече Даян. — Същественото тогава е било скритото значение на думата amor — любов…

— Било е тогава, останало е и досега — уточни старецът.

Даян се усмихна и започна да рецитира:

„A senefie en sa patrie

Sans, et mor senefie mort

Or l’asemblons sburons sons mort…“

— Без съмнение — започна старецът — това е било тайното послание, тайното откритие: „Любовта“, истинската любов е едно и също с „безсмъртието“.

— Засега — въздъхна Даян разочаровано и сякаш изведнъж разбуден от дълбок сън — единствената моя любов бяха поезията и математиката.

— А може би и едното, и другото да са лицата на неизразимата Madonna Intelligenza или Мадона Мъдрост. Досега ти си избрал най-доброто: Интелигентността, която е Вечната жена, жената, която обичаш. Не се притеснявай за другото — добави. — Още си много млад и имаш време пред себе си.

Даян се усмихна меланхолично.

— Преди инцидента ми викаха: „Красавецът със сълзи в очите“, като героя от приказката на Еминеску, защото веднъж едно момиче ме свари на гробищата да плача пред гроба на мама. А след инцидента започнаха да ми викат Даян.

— Неведоми са пътищата Господни — натърти думите си старият мъж. — Би трябвало да го знаеш… И сега — добави, — тъй като си вече напълно буден, престраши се и питай. Задоволи любопитството си!

— Първо на първо — започна развълнуван младежът, — искам да разбера дали е истина…

Старецът се усмихна снизходително и постави ръка върху рамото му.

— Ще разбереш това веднага, след като се разделим… Хайде, осмели се, попитай ме! — добави след пауза, виждайки, че младият мъж се колебае.

Даян се реши изведнъж, скочи рязко от пейката и го погледна.

— Защо ще трябва да се връщам? — попита шепнешком.

Старецът не му отвърна — очакваше да продължи.

— В известен смисъл — започна след малко той, — трябва да призная, че твоят въпрос ме огорчи. Седни сега тук до мен.

Даян седна послушно на пейката и наведе глава.

— Но къде да се върнеш, Даян, след като още не си тръгнал? И как можеш да заминеш, преди да си станал това, което ще бъдеш, най-гениалният от живите математици в света?

— Но в този случай — тихо промълви Даян — историята за стаята с полуотворената врата може да се окаже истинска.

Старецът се усмихна горчиво и отново постави ръка върху рамото му.

— В такъв случай бих могъл да ти отговоря с твоите собствени думи, след като си чул пророчеството на мексиканските гадатели: всичко зависи от езика, на който може да бъде разбрана и преведена историята с полуотворената врата.

Даян се замечта за миг, а после извика:

— Да, така е! Трябва да се разбере от самото начало. Но още не съм свикнал да мисля и да говоря непрекъснато на „parlar cruz“.

— Ще свикнеш скоро, много скоро — прекъсна го старецът, — веднага след като се срещнеш с Декана, с професорите и с твоите колеги. А сега да поговорим още малко, защото тук не ни безпокои никой. И вече ще разговаряме на ежедневния език, на този, който говориш в Букурещ…

Двамата замълчаха за малко, без да се поглеждат.

— Аз нямам право да си почивам по-дълго — започна старият. — Всъщност веднага след залез-слънце ще трябва да се разделим… Но нека да се върнем на несправедливостта, която ти сториха…

— Няма значение — усмихна се Даян.

— Всяка несправедливост има значение — продължи старецът. — Наистина вината е и моя: трябваше да си дам сметка за хорската злоба. Всъщност, ако онези двамата, твоите колеги, не ти завиждаха, никой не би забелязал. През есента благодарение на онези двайсет и пет страници за теоремата на Гьодел, ти щеше да издържиш доктората си и твоята студия щеше да предизвика сензация, би станал прочут и богат и тогава кой би дръзнал, дори в страна като твоята, да попита един прочут мъж защо и как е изгубил дясното си или лявото си око?

— Няма никакво значение — повтори Даян.

— Казваш това, защото сега си много ентусиазиран от онова, което ти припомних и което сам откри. Струва ти се, че това е доста по-важно от тълкуването на теоремата на Гьодел. Чуй ме обаче добре, защото вече ти казах, че сега разговаряме на ежедневния език… Преди да го разберат Гьодел и другите твои гении математици, трябва да убедиш декана Ириною, че е извършил най-голямата глупост в живота си…

Даян започна да се смее най-неочаквано на глас, но след няколко мига замлъкна и засрамено прокара длан по лицето си.

— Добре, че се събуди — усмихна се старецът — и успя да си възвърнеш както мисленето, така и държанието. Да не се повтарям сега, но ще трябва да убедиш и декана…

— Мисля, че ще бъде изключително трудно — натърти думите си Даян. — Познавам го добре: той нищо не разбира, дори и едно уравнение от втора степен. Направиха го декан като член на комунистическата партия. Той е не само невежа, той е и инат! Може да слуша само ако му наредят другарите отгоре.

— Затова мислех и аз — продължи старият. — Нямам право да развалям нищо от онова, което вече съм направил. Ще си останеш такъв, какъвто си сега, подобен на Моше Даян до края на живота си. Но има и други възможности. Може би някоя заповед отгоре.

— Как така? — прекъсна го Даян. — Аз нямам никакви протекции. Освен моите професори не познавам никого.

Старият вдигна поглед към небето.

— Скоро слънцето ще залезе — замисли се той. — Ще трябва да побързаме… Утре вечер секретарят на Гьодел в Принстън ще намери твоята студия върху бюрото си. Ще му бъде нужна половината част от нощта, за да я разбере, но после изведнъж ще изтича до своя „маестро“ да му съобщи. И вдругиден сутринта всички големи математици и логици от Принстън ще научат за нея. След двайсет и четири или най-много четиридесет и осем часа ще те потърсят по телефона…

— Но аз нямам телефон…

— Те няма да телефонират до теб, а до Американското посолство в Букурещ и във факултета. Защото, ако те разберат, а аз вярвам, че Гьодел и още двама-трима като него само ще могат да те разберат, ще се изплашат. Но те уверявам, Даян, че този път няма да се повтори случаят с Айнщайн, нито този с Хайзенберг, разбираш за какво намеквам, нали?

— Разбирам — отговори Даян.

— Значи ще трябва да потърпиш три или най-много четири дни…

Стана рязко от пейката, хвана двете му ръце и ги стисна продължително, сърдечно.

— А сега трябва да се разделим. Но преди това спомни си какво пише Франческо да Барберино: „sed not omnia omnibus possunt glossari“

— Да, „не всичко, което направих — замечтано се залови да превежда Даян, — не всичко, което направих, може да бъде понятно за всеки“…

— Точно така… Знаеш ли сега как да се прибереш у дома?

— Знам, Учителю — отговори Даян и с усилие овладя чувствата си. — Не е далече…

* * *

Забеляза спрялата пред къщата кола, но веднага я забрави, когато стигна до вратата. Тъкмо извади ключа и се приготви да отключи, когато милиционерът се появи и постави ръка върху рамото му.

— Другарят Константин Оробете, нали? — попита със сух и безизразен глас. — Студент във факултета по математика, нали?

— Да, аз съм, но…

— Елате с мен — прекъсна го милиционерът. — Очаква ви другарят декан Ириною.

Влязоха в колата и служителят на реда се обърна със същия безизразен глас към шофьора:

— Съобщи, че се е прибрал. Запиши часа: точно в шест и двайсет и пет.

Даян се усмихна.

— Ако става дума за точност — каза той, — един хронометър би показал: шест и двайсет и шест и осемнайсет секунди. За щастие нито ти, нито аз имаме часовници хронометри. Струват цяло състояние. И един немски учен доказа, че ако се носи постоянно, и най-добрият хронометър губи след осемдесет и пет години част от секундата. Наистина дребна част: три хилядни от секундата.

Милиционерът го слушаше с безразличие, като от време на време поклащаше глава. След малко се наведе към шофьора:

— Остави ни пред главния вход, но ни изчакай откъдето тръгнахме.

Пазителят на реда слезе от колата, изчака Даян и го хвана за ръката. Младежът се усмихна отново, но не каза нищо. Портиерът беше предупреден, защото ги посрещна в края на коридора и ги поведе забързан, с някаква тържественост, към асансьора. Влезе след тях, натисна бутона и когато асансьорът спря, излезе пръв и все така забързан тръгна към кабинета на декана. Милиционерът почука два пъти на вратата, после широко я отвори.

— Константин Оробете! — извика Ириною и стана от бюрото си. — Какво ми направи, ти, момче?

— Какво съм ви направил, другарю декан?

— Къде изчезна?

— Казахте ми да не идвам повече във факултета, заради медицинския документ. Тази сутрин не посмях да вляза, макар че трябваше да представя курсовата си работа по диференциално смятане. Тръгнах към квартал Котрочени. Надявах се случайно да срещна човека, който ми създаде тази неприятност с превръзката. И имах късмет. Не мина час и го срещнах. Повървяхме с него доста, дълго разговаряхме. Всъщност говори повече той. Доста интересни неща. Интересни повече за мен. После към пет и трийсет се разделихме и аз си тръгнах към къщи. И както ви каза другарят милиционер, стигнах точно в шест и двайсет и пет.

Ириною го слушаше намръщен, като от време на време си разтриваше дланите.

— Изчезна! — изсъска той през зъби. — И не само че изчезна, но и…

Даде знак на милиционера да се оттегли.

— Ти можеш да почакаш в коридора. Преди малко ми се обади другарят инспектор. Ще дойде всеки момент.

Когато вратата се затвори, Ириною седна на бюрото си, напълно изтощен.

— Не очаквах от тебе подобна неблагодарност — каза той, без да вдигне очи. — Ние, които направихме толкова много за тебе, бих казал, че дори се грижихме бащински за тебе! Аз, който винаги съм се гордеел с тебе, който непрестанно съм говорил наляво и надясно за твоя необикновен математически ум…

— Но какво толкова съм направил, другарю декан? — попита отново младежът, този път силно разтревожен. — Разхождал съм се около пет часа по улиците на Букурещ…

— Лъжеш! — изкрещя Ириною и удари с юмрук по бюрото. — Изчезнал си от дома си още в сряда вечерта и веднага след като бяхме информирани, изпратихме двама милиционери да те издирят.

— Но нали е сряда вечерта. Дори още не е вечер…

Деканът го погледна изумен, с някакъв страх.

— Ама ти сигурно страдаш от амнезия или си решил да си правиш някакви шеги с мен. Сядай!

Даян седна послушно на един от столовете пред бюрото.

— Изчезна цели три дни и три нощи! — тържествено произнесе думите си Ириною. — Днес сме събота, деветнайсети май. Ето, виж календара!

Младежът избърса потта от челото си, после се усмихна стеснително, загадъчно.

— Значи — започна едва чуто той — три дни и три нощи… А аз бях сигурен, че не са минали повече от пет часа. Знаех с точност часа, но не и деня. Живеех в първия микроцикъл, но не и във втория. Наистина времето може да бъде свито, както може да бъде и разтеглено. Но интересното е, че не се чувствам уморен, че не ми се спи и не съм гладен. Интересно е и че за три дни брадата ми изобщо не е пораснала…

В този момент вратата се отвори и влезе някакъв мъж без определена възраст, с рядка коса, облечен с лек, пролетен костюм. Ириною се надигна рязко от фотьойла и дълго стиска ръката на госта. Даян се изправи се поклони учтиво за поздрав.

— Константин Оробете — представи се младият мъж.

— Другарят инспектор Албини — обясни Ириною — държеше да се запознае с теб лично, преди да реши дали ще е необходимо да…

— Значи ти си тази мистериозна личност — прекъсна го Албини и като се приближи до Даян, му подаде ръка. — Да, мистериозният персонаж, когото търся от три дни и три нощи. Седни, ако обичаш — добави инспекторът и седна на отсрещния фотьойл. — Зная, че другарят декан не пуши, но може би ти…

— Не, благодаря, и аз не пуша — каза Даян.

— Аз пък имам голяма слабост към английските цигари — продължи Албини и извади табакера. — Знам от другаря професор Доробанцу, че си математически гений, а нашата страна, както е известно, има голяма нужда от учени като теб. Но сега, тази вечер, ще бъда любопитен да узная за срещите ти със Скитника евреин. Другарят декан ми разказа как той ти преместил превръзката от едното на другото око — добави и се усмихна. — Ще ми бъде много интересно да разбера къде всъщност си ходил и къде беше през тези три дни и три нощи.

— Константин Оробете е убеден, че е отсъствал от дома си само около пет часа — прекъсна го Ириною.

Албини погледна първо единия, а после и другия, сякаш не чу добре думите на Декана.

— Така ли? Какво значи това?

— Имах усещането, че всичко се е случило в един-единствен ден. Когато тръгнах по улиците напълно отчаян и срещнах за втори път стареца, който ми беше преместил превръзката… Мислех, че е сряда вечерта. Но признавам, заблудил съм се… И въпреки това, както казах и на другаря декан, изобщо не се чувствам уморен и както виждате, не изглеждам небръснат след тези три дни…

Албини го погледна учуден и завъртя табакерата между пръстите си.

— Няма да се опитвам сега да ви разказвам точно какво ми се случи — продължи Даян, — защото всичко изглежда абсурдно, направо невероятно. А и вие няма да ми повярвате. Да приемем хипотезата, че съм преживял нещо странно, паранормално, да го наречем „екстатично“, но за мен беше от огромно значение, защото ми откри възможността за решението на абсолютното уравнение. Ако успеем да го дешифрираме — не говоря само за мен, говоря за всички математици по света, ако успеем да решим това последно уравнение, всичко ще изглежда възможно!… Всъщност това беше предвидено още от Айнщайн и изглежда, че…

— Извинявай, че те прекъсвам — обади се Албини и рязко вдигна ръката си. — Но преди да стигнеш до това „последно уравнение“, както казваш ти, бих искал все пак да ни разкажеш какво точно се случи в сряда следобед, след като срещна този, хайде, да го наречем: Ахасфер… Как само ме разсмя това твое объркване — добави с друг тон той, — когато не знаеше как да се обърнеш към него и извика няколко пъти подире му: „Господин Израилтянино!… Господин Скитник евреин!…“

Даян се сепна пребледнял.

— Но откъде знаете тези подробности? — разтревожи се той.

Албини започна да се смее, но след няколко мига възвърна сериозния си вид, отвори табакерата и извади цигара.

— Ами, имаме си и ние нашите тайни, както и Ахасфер, както и ти… Но тъй като сме сами тук, ще мога да ти кажа как успяхме. Някой те чул, някой от нашите служби — уточни инспекторът — и му се сторило странно, още повече че видял човека, към когото си се обърнал, да, да, видял стария Ахасфер. Така че веднага започнал да ви следи…

— Тогава, след като съм бил следен от вашите служби, просто няма никакъв смисъл да ви разказвам какво се случи…

— Напротив, има смисъл — отново го прекъсна Албини. — Ще разбереш защо. Моля те, продължи сега.

Даян погледна въпросително към декана, после вдигна рамене и се усмихна.

— Каза ми: „хайде да потърсим спокойно място, за да поговорим, без да ни безпокоят“. Знаете ли — обърна се той към Ириною, — че ако не можех да се представя с превръзката на дясното око…

— Знам — прекъсна го нетърпеливо Албини.

— И тогава спря пред една голяма къща, беше доста стара, на времето е била болярска, хвана ме за ръката и ме вкара вътре. Къщата беше празна. Имаше нещо като голям салон, доста просторен… Няма смисъл да ви го описвам сега, защото не си го спомням вече много ясно, но помня добре как влязохме в съседната къща, и в следващите, защото останах с впечатлението, че минаваме от една сграда към друга, понякога пресичахме и някоя градина, после попадахме в друга къща, или по-скоро в някой палат, с безкрайни галерии и огромни салони…

Спря, притеснен, потърси кърпичка и избърса челото си.

— Да ти кажа ли аз какво точно се случи — започна Албини, след като запали нова цигара. — Влезе през двора в номер три, на улица „Вакареску“, в сградата, на времето известна като „Къщата на граничаря“. Тя беше опразнена отдавна и в четвъртък сутринта започнаха да я рушат. След около десет минути излезе сам, през главния вход, не разбрах как успя да излезеш, защото вратата беше заключена отвътре с желязна греда… Излезе и тръгна по улицата по посока към Статуята. Скоро към теб се приближи една възрастна жена и вие се заговорихте. Вървяхте известно време заедно и когато стигнахте Статуята, ти се спря и извади от джоба си една руска книга…

— Пушкин! Повестите на Пушкин, — прошепна Даян и се усмихна меланхолично.

— Точно така. Започна да ги разгръщаш, сякаш търсеше определен пасаж. Междувременно, старицата се отдалечи, без да забележиш, че е изчезнала. Когато вдигна очи от книгата, те стресна някакъв работник със синя манта, който стоеше там, до тебе, и те гледаше с любопитство. Ти го попита нещо и не знам какво ти отговори, но го слушаше с голям интерес. Усмихваше се.

Албини се обърна към декана:

— Уточнявам в скоби, че още не съм го открил, но ще го намерим, както и старицата… — после се обърна отново към Даян. — За нас е важно сега да научим от теб кои са били тези лица, които си срещнал, както се казва, случайно, но с които си разговарял доста разпалено.

— Ще ви кажа истината — започна Даян с променен, доста сериозен тон, сякаш не беше неговият глас, — ще ви кажа истината, че сега не мога да си спомня нито за старицата, нито за работника с мантата. През цялото време имах усещането, че съм до стареца. Всъщност той почти непрекъснато ме държеше за ръката, влачеше ме след себе си, постоянно ми говореше. Аз едва успявах да му задам по някой въпрос… И сега съжалявам, че нямах достатъчно време, че не успях да го попитам за най-важното: „Какво е казал Айнщайн преди да умре?“ По-точно: защо тази тайна се пази скрита. И още нещо: откъде е знаел Хайзенберг какво бил казал Айнщайн и какво му е отговорил, нали точно в този отговор се крие и тайната…

Албини погледна с разбиране декана и спря с жест разказа на младежа.

— Добре, ще се върнем на този въпрос. Но сега, след като не си спомняш нито за старицата, нито за работника, да ти кажа ли аз какво се е случило? Тръгнали сте двамата, ти и работникът, към трамвайната спирка и сте разговаряли доста оживено. Ти си решил вероятно да изчакаш трамвая, а работникът е пресякъл улицата и се е изгубил в тълпата, но ти не си се качил в първия вагон, нито във втория. Сякаш си чакал някого. И наистина от третия вагон е слязъл твоят старец, Ахасфер, Скитникът евреин, и двамата сте тръгнали заедно по посока на еврейското гробище.

— Невъзможно! — възрази Даян. — Кълна се, че никога не съм бил на еврейското гробище! Дори не знам къде се намира.

— А може би ще си спомниш по-късно — прекъсна го Албини. — Старецът те хвана за ръка и не престана да ти говори, а ти го слушаше очарован, без да промълвиш и дума. Стигнахте до гробището и се отправихте към параклиса. Влязохте двамата, но младият мъж, който ви следваше дотам, остана навън. Изчака ви до седем вечерта. Когато поиска да влезе и да види какво се е случило, вратата на параклиса вече беше заключена. Тогава той телефонира където трябваше и след половин час се върна със специалната група и отвориха вратата. Беше се стъмнило. Търсиха ви навсякъде, но откриха само твоето томче с Пушкин. Междувременно пристигна и секретарят на Ордена на израелитите и ни увери в това, което вече и ние знаехме, че в параклиса няма таен изход. Хората от спецгрупата останаха на стража цялата нощ, а в четвъртък сутринта дойде и екип със ултразвукови апарати да изследва стените, тавана, пода и прозорците. С разрешението на Ордена беше претърсено цялото гробище, допреди малко, когато ни телефонираха, и ти, Константин Оробете, се прибра вкъщи.

Албини замълча, изгаси цигарата си и погледна внимателно Даян.

Младият мъж го слушаше усмихнато и замечтано. Сякаш се беше пробудил от някакъв сън. После започна със сериозен, решителен тон:

— Другарю Албини, давам ви честната си дума, че не съм влизал в никакъв параклис и изобщо не си спомням подобно нещо. Но си спомням много добре, че в един момент, обсебен от тази тайна, тайната, свързана с последните думи на Айнщайн и отговора, който е дал на Хайзенберг, та, обсебен от тази тайна, аз вече не го слушах. И той ме разбуди, стисна ми силно ръката и ми каза: „Даян, не мисли сега за последното уравнение, защото ще намериш отговора му сам и без моята помощ…“

— Но защо казваш „последното уравнение“? — попита Албини.

Даян се усмихна замечтан, щастлив. Не скри задоволството си.

— Ако интуицията ми не ме лъже, и двамата: и Айнщайн, и Хайзенберг са открили уравнението, което ни кара да свържем системата „Материя-Енергия“ с другия ансамбъл: „Пространство-Време“. Това е последното уравнение, последното, защото след него вече не може да се върви напред. Поне (за нещастие!) можем да се върнем назад…

— Всъщност? — прекъсна го Албини.

— Ако интуицията ми не ме лъже — повтори въодушевено Даян — и аз вярвам, че наистина не ме лъже, защото Учителят, Ахасфер, ме увери, че ще успея да разгадая загадката, двамата са разбрали, че Времето може да бъде насочено към двете посоки, тоест и напред към бъдещето, и назад към миналото.

— И тогава? — прекъсна го отново Албини.

— Ами, тогава всичко е възможно и човек за нещастие ще може да се замести от Бог. Според мен е възможно поради тази причина тайната да се пази толкова ревниво. Много е възможно двамата да са казали: „Внимавайте, не си играйте с огъня! Не само че можете да запалите цялата планета за няколко секунди, но е възможно и да се върнете милиони години назад, чак до началото на живота на Земята. Опитайте се да подготвите една група избраници, един елит от учени, математици и физици, а също и от поети и мистици, които да знаят как да се направи точна анамнеза на вашата цивилизация, да се възстанови тя, ако, разбира се, заслужава да бъде възстановена.“

Албини погледна въпросително декана.

— Всъщност — попита като погледна към часовника си, — кой е този Ахасфер?

Даян се усмихна щастлив:

— Едва сега, когато ми зададохте този въпрос, мисля, че започнах да разбирам кой всъщност е Ахасфер. И благодарение на него вече мисля правилно и успявам да задавам въпросите си правилно и след това да търся и отговорите. В определен смисъл бих използвал една метафора, която мнозина мислители са възприели погрешно като една философска концепция. Ахасфер е нещо като „Anima Mundi“ или „Душата на света“, но е много по-естествен, по-дълбок. Защото в действителност Ахасфер може да бъде всеки от нас. Мога да бъда и аз, може да бъде и някой от моите колеги, можете да бъдете и вие или например, вашия вуйчо, полковник Петрою, който се самоуби в Галац, но с такова майсторство, че никой не се досети, че това не е обикновена катастрофа, а самоубийство.

Албини се сепна, намръщи се.

— Моля да ме извините, че засегнах сега тази ваша семейна тайна, да, всъщност тайна, която не знаехте дори и вие, макар да сте прочели преди няколко години кореспонденцията на вашия покоен вуйчо.

Даян почувства умора. На няколко пъти прокара длан по бузите си.

— Както виждате, вече се възстанових физически. Усещам, че имам брада от четири дни, чувствам се доста изтощен. И ако ми позволите, ще се прибера у дома. Не съм толкова гладен, колкото ми се спи.

Албини се надигна от фотьойла си.

— Значи всичко е било нагласено. Знаех, че никой не би издържал повече от три дни. Очаква ни кола — добави след като погледна към Декана. — Тази нощ, драги Константин, ще спиш в Санаториума…

* * *

Събуди се и погледна стената пред себе си. Имаше малък правоъгълен прозорец, висок само няколко педи и широк почти два метра. Чу някакъв познат глас откъм коридора и погледна към вратата.

— Господин докторе — възкликна Доробанцу, — това е истинска трагедия. Ако е изгубил ума си, значи се повтаря трагедията на Михай Еминеску. Той е най-гениалният математик, който е дал на света румънският народ! Не го казвам само аз, казват го всички големи наши математици. Той преобърна теоремата на Гьодел!

Даян се усмихна меланхолично и отново погледна към полуотворената врата.

— Случаят е доста труден — чу гласа на доктор Влад. — Още не можем да разберем какво всъщност се е случило. Прослушах заедно с шефа и с моите колеги три пъти магнетофонните ленти, които ни предоставиха. И трябва да призная, че до този момент не разбрах почти нищо. Нямам предвид формулите и математическите изчисления, които надхвърлят нашата компетентност — добави след кратка пауза той. — Става дума за всичко, което каза след първите инжекции. Допреди малко можеше да се каже, че имаме работа с класическия синдром на шизофренията, така, както докладвах в началото на другаря инспектор. Но сега вече не съм така сигурен. И мисля, че е било грешка, задето сте били повикан по-рано. Пациентът произнесе, при това неведнъж, вашето име и във връзка със своята дипломна или докторантска работа, не можах да разбера точно за каква работа ставаше дума, но спомена името ви и това на Гьодел… Този път вече убедихте ли се, другарю професор Доробанцу? — попита и се усмихна.

— Но защо оставихте вратата полуотворена? — попита Доробанцу и сниши глас. — Да не би…

— Такъв е правилникът — прекъсна го докторът. — Вратата трябва да бъде полуотворена, когато пациентът е сам в стаята…

— Ами ако ни чува?

— Невъзможно!!! Проверих го отново преди пет или шест минути. Спи дълбоко. Така дълбоко, сякаш беше в състояние на каталепсия. Дишането беше почти незабележимо, както и пулсът. Колкото до другото… Не реагираха дори и чувствителните точки от тялото му… От сутринта не е казал нито дума след инжекцията. Едната от сестрите стоя през цялото време до него и се оказа, че е мълчал. Проверих и магнетофона: нито дума…

— Но това не е ли все пак риск? — тихо промълви Доробанцу.

— Не повече от първия ден, когато го приехме. Но засега за първи път мълчи след инжекция.

Оробете затисна устата си с ръка, за да потуши смеха си. После въздъхна дълбоко, надигна глава от възглавницата и извика с ясен и силен глас.

— Господин професор Доробанцу! Отдавна ви чакам. Защо не влезете?

В следващия миг двамата мъже нахълтаха уплашени в стаята.

— Даян! — възкликна силно развълнуван Доробанцу. — Даян! — повтори с разтреперан глас, сякаш готов да се разплаче.

Докторът се приближи до леглото, хвана дясната му ръка и я задържа за няколко секунди.

— Откога съм тук? — попита Даян. — Минаха ли три дни?

Доробанцу погледна тревожно към доктора, без да посмее да каже нещо.

— Минаха много повече дни — отвърна докторът. После тръгна бързо към вратата и излезе. Двамата чуха стъпките му по коридора.

— Значи е много късно — каза Даян и се усмихна тъжно. — Много късно…

Доробанцу продължи да го гледа право в очите, уплашен, и да стиска ръцете му.

— Какво ни направи, Даян?! — възкликна той. — Какво ни направи?!

— Какво съм ви направил, господин професоре? — учуди се Даян и продължи да се усмихва.

— Разбраха и американците, разбраха и руснаците, научиха и германците — започна Доробанцу. — Да, всички разбраха, освен нас. На нас ти не каза нищо! И как можа? Как успя да ги информираш?

Даян прекара длан по челото си и отново се усмихна.

— Не съм ги информирал аз — започна той спокойно и просветлено. — Информира ги Учителят, Ахасфер, така, както ми каза. Не след като са минали повече от три дни, значи е много късно. Les jeux sont faits! Залозите са вече направени!

Доробанцу се приближи до леглото и продължи отчаяно да си кърши ръцете.

— Какво искаш да кажеш? Каква връзка има едното с другото?

Даян го погледна сърдечно и продължи да се усмихва.

— Това е дълга история и дори да ви я разкажа от самото начало до края, пак няма да ми повярвате. Но все пак ще ви разкажа поне началото… Ще ви разкажа това само на вас, защото винаги сте ми вярвали…

— Да, винаги съм ти вярвал — прекъсна го Доробанцу. — Веднага след като ми донесе работата си и аз съобщих за нея в Центъра, а след това и в Академията на науките, всички ми казаха: „Константин Оробете е истински гений!“ Да му даде Господ здраве, извиках тогава аз, да реши и останалите проблеми, за които ми говори, добавих, повтаряйки им това, което ми каза: „Не ви казвам за какво става дума, господин професоре, защо още не съм го разрешил…“

Даян мълчеше и гледаше съсредоточено към Доробанцу.

— Само да не полудееш, Даян! — избухна професорът и побърза да скрие сълзите си. — Само да не полудееш като Михай Еминеску! Нека да имаме и ние гений и да се гордеем с него!

Даян му подаде ръка.

— Благодаря ви, господин професоре, много съм ви признателен… Но след като не съм полудял досега, няма да полудея и оттук нататък… Ще ви кажа как започна — продължи след пауза. — Всичко започна сутринта на шестнайсети май. И започна, защото се надигна буря.

Доробанцу огледа неспокойно около себе си, после извади кърпа и си избърса очите.

— Но бурята не започна — продължи Даян със същата тъжна усмивка — и нещата се развиха по друг начин… Знаете, че господин деканът не обича бурите, страхува се от светкавици и гръмотевици, особено от гръмотевици. А онази сутрин прогърмя повече пъти, доста наблизо, мисля, че последната гръмотевица падна много близо, на няколко метра от факултета.

— Какво искаш да кажеш? — попита го разтревожен Доробанцу. — Каква връзка има едното с другото?

— Ако ме изслушате сега, поне за пет-шест минути, ще разберете какво искам да ви кажа. Всичко започна, както ви казах, защото се надигна буря. И господин деканът беше доста нервен, дори разгневен. Така че не повярва на това, което му казах във връзка със стареца, който ми смени превръзката и я премести на лявото око. Той повярва, че това е някаква шега или шмекерия от моя страна. Но каква шмекерия и защо? — добави Даян и горчиво се усмихна.

Даде си сметка, че докторите Петреску и Влад са влезли в стаята и го слушат и с огромно внимание.

— Ще ми позволите ли да продължа — обърна се той към тях, — защото искам да обясня на другаря професор как се случи всичко, по-точно как всичко започна с бурята от сутринта на шестнайсети май…

— Моля те, продължи — окуражи го Влад. — Може би ще разберем защо се връщаш непрекъснато към тези гръмотевици, дето били паднали близо до факултета.

— Ще рече, че съм говорил за тях и насън — усмихна се Даян. — Явно, че се е случило в съня ми, провокиран от инжекциите с т.нар. „серум на истината“. Още по-добре! — добави, забелязвайки как двамата лекари се споглеждат. — Нека никой да не се двоуми, аз говоря самата истината.

— Но какво общо имат гръмотевиците — намеси се Доробанцу, — какво общо имат те с уравнението, за което са разбрали първо в Принстън и след няколко дни и всички останали?

Даян се почувства направо щастлив. В следващия миг в стаята влезе една от сестрите и той я поздрави с усмивка, като й направи знак с ръка.

— Моите поздравления, другарю Економу. Моите поздравления и моята дълбока благодарност. Никой не може да ви надмине в точността и майсторството, с които сте докоснали критичните точки!

И тъй като Доробанцу погледна уплашено към двамата лекари, Даян демонстрира пълното си спокойствие.

— Връзката е много проста, макар да не изглежда така на пръв поглед. Ако не беше бурята, господин деканът щеше да бъде по-спокоен и по-разбран. Нямаше да ме заплаши, че ще ме изхвърли от факултета преди дипломирането ми, ако не се появя с превръзка на дясното око…

Доробанцу отново извади кърпичката си и смутено избърса челото си.

— Постоянно говориш за превръзката си на дясното око, — каза доктор Петреску, — а аз не разбирам за какво става дума. Знам, разбира се, че много от твоите колеги и дори някои от преподавателите ти викат Даян.

— Аз го нарекох така, когато го видях — сподели Доробанцу и се усмихна малко притеснено.

— Ще ви кажа всъщност точно как се случи — започна Даян. Повтори всичко с подробности и с някакво мрачно задоволство, всичко, което разказа на декана. На моменти прекъсваше и уточняваше:

— И тогава прогърмя и после отново се разнесе силен гръм…

В този миг се появи Албини и остана отдясно на полуотворената врата, като се заслуша най-внимателно.

Даян продължи разказа си, като повтори заплахата на декана:

— „Ако утре не се явиш във вида според медицинското удостоверение от болницата, ще докладвам, където трябва…“

Албини влезе и като се приближи до леглото, стисна ръката на Даян.

— Моите поздравления, другарю Даян! Ти се възстанови много по-скоро, отколкото предполагах, и твоята памет, както виждам, е все така силна и впечатляваща… Но тъй като говореше за Ахасфер, който ти сменил превръзката, трябва да ти призная, че всъщност тук е станала просто една досадна грешка. Разбира се, другарят декан е нямало как да знае… Нямало е как да знае, защото става дума наистина за грешка, за едно глупаво объркване. Проверих твоето досие в болницата „Колця“. В хирургията разговарях с доцент доктор Василе Наум, който те е оперирал, и установих истината. Ето тук, това е оригиналът на удостоверението, с което са те изписали от болницата на единайсети септември, хиляда деветстотин и шейсет и трета. Чети! Пише съвсем ясно, черно на бяло, че е било оперирано лявото ти око, което означава, че дясното си е било в самото начало здраво и сега трябва да е такова! Грешката се дължи на секретарката на болницата, която е напечатала грешно в твоето удостоверение оригиналния текст, редактиран от доктор Наум. Другарят декан е нямало откъде да знае за тази досадна печатна грешка. Аз вече му показах оригинала и той се убеди, разбира се, много съжалява, че те е заплашил, че ти е попречил и притеснил и т.н. Така че въпросът за дясното око е напълно изяснен и решен. И няма защо сега да се връщаме към него…

Даян го погледна и продължи да се усмихва.

— Отдавна зная, че неразрешими проблеми няма — каза, след като разгледа удостоверението. — Знаех също и че най-творческото решение е „гордиевото познание“, т.е. да се разсече с един удар гордиевият възел. Спомняте ли си за Гордий, царя на Фригия? Неговият възел е бил толкова изкусно направен, че векове наред никой не можел да го развърже. Било обещано на онзи, който успее да го разхлаби, да стане господар на цяла Азия. И когато Александър Велики влязъл в столицата на Фригия, град Гордиум, извадил меча си и просто разсякъл възела с един удар! А после, това го знаем от учебниците по история, завладял цяла Азия.

Албини се усмихна дискретно и прибра медицинското удостоверение в папката.

— Харесва ми този израз „гордиево познание“. И сигурно ще го използвам някой път. Но — добави и изведнъж стана сериозен, — ако въпросът с превръзката е вече разрешен и Ахасфер се превърне в това, което си е всъщност, измислица, фантасмагория, видение, което ти се е появило, има и други проблеми, които още не сме разрешили. Първият и най-важният: къде си бил, след като си влязъл в параклиса на Еврейското гробище? Къде си бил скрит цели три дни и три нощи?

Даян го погледна съсредоточено, сякаш се опитваше да проумее смисъла на думите му, после лицето му се озари от широка усмивка.

— Отговорих ви възможно най-точно в кабинета на другаря декан. Може и да не сте ми повярвали, защото историята наистина звучи невероятно. Но от дни наред ми се поставят „инжекции със серума на истината“ и всичко, което казах след това, беше записано. Ако бяхте прослушали внимателно лентите, щяхте да се убедите, че не съм ви излъгал, че нищо не съм скрил…

— Прослушах ги всичките, и то неведнъж — прекъсна го Албини. — Но освен фантасмагориите и цитатите на различни езици, това бяха само спекулации и математически формули, повечето от тях засега съвсем неразбираеми.

— Би могъл да ги разбере само един добър математик — намеси се малко смутен Доробанцу.

— Обърнах се към най-големите математици от столицата — каза Албини, без да се обръща към Доробанцу. — И тъкмо във връзка с тези формули — продължи строго — имаме да решаваме друг проблем, доста по-важен…

Замълча за миг и се обърна към лекарите.

— Но няма ли да го уморим много?

Даян прекара длан по челото си.

— Сега — тихо промълви той, — след като вече казахте това, признавам, че наистина се чувствам уморен…

Албини се надигна от стола си и му подаде ръка.

— Почивка — каза той, — трябва ти просто почивка. И здрав сън! После ще говорим. Имаме време.

— Но ви моля да оставите вратата полуотворена — добави Даян. — Искам да знам дали превеждам така, както трябва, или да се оставя измамен от илюзиите и надеждите.

* * *

Когато разбра, че всички останали освен сестрата, са излезли от стаята, отвори очи и попита:

— Кой ден сме днес, другарко Антохи?

Сестрата го погледна смутено и се изчерви.

— Не мисля, че имам право да ви кажа. Трябва да попитам господин доктора — добави тя и се отправи към вратата.

— Не, не се изразих правилно — извика Даян и вдигна ръка да я спре. — Не питам за точната дата. Искам само да знам дали сме преди или след лятното равноденствие, или по-просто казано, Еньовден.

Младата жена се поколеба за миг, а после прошепна:

— Преди… Но много ви моля, да не казвате нищо на господин доктора…

Даян се усмихна загадъчно.

— Моля ви, не се притеснявайте. Но как става така, че макар да е вече почти средата на лятото, аз не виждам тук никакво слънце?

Сестрата го погледна учудено, сякаш не разбра думите му.

— Как да не го виждате? Вашата стая е от най-слънчевите тук, ако не и най-слънчевата от всички. От пет сутринта до залез постоянно имате външна светлина.

— Не — прекъсна я отново Даян. — Нямам предвид светлината. Питам се защо слънцето тук не може да се види.

Момичето се засмя.

— Ах! — възкликна тя. — Разбирам какво искате да кажете. Но това крило от сградата е построено така, че да приема през целия ден дневната светлина, без слънцето да влиза пряко и да дразни пациентите. Все пак ще трябва да дръпнем завесите. Но както виждате тук всъщност нямаме завеси. Просто нямаме нужда от тях. Щорите се спускат автоматично, веднага щом се стъмни…

— Разбрах — поклати глава Даян. — И моля ви, ако видите академик Павел Богатирьов, предайте му да не стои повече в коридора с апарата си, с който може да запише всеки разговор дори от двеста-триста метра. Нека по-добре да дойде тук при мен да разговаряме. Предайте му, че говоря добре руски, макар и не съвсем правилно. Но другарят академик Богатирьов знае толкова много езици…

Сестрата го гледаше изумена, опитваше се да се усмихне.

— Не разбирам какво искате да кажете — тихо промълви тя и тръгна към вратата.

— Просто предайте това, което сега ви казах, предайте го на своите шефове — добави Даян — и те сигурно ще го разберат.

Когато сестрата излезе и остави вратата полуотворена, Даян запуши устата си с шепи, за да заглуши смеха си.

След малко в стаята влезе Влад и се приближи до леглото му.

— Сестрата ми каза, че сте говорили за някого, който ви бил подслушвал… от коридора…

— Да, за другаря академик Павел Богатирьов от Академията на науките на СССР.

— Уверявам ви, че никога не съм чувал за него и че никой не ви подслушва от коридора. Всъщност тук е строго забранено на всякакви външни лица да стоят в коридорите.

Даян вдигна рамене и го погледна с усмивка.

— След като не знам кой ден сме днес — започна той, — не мога да знам дали академик Павел Богатирьов е тук, или вече е бил тук, или просто ще бъде тук в едно по-близко или по-далечно бъдеще или пък минало. След като съм принуден, по-точно принуден от вас, да живея в едно персонално време без контрола на календара, аз не бих могъл да правя разлика между минало и бъдеще…

— Във вашия случай това е напълно нормално. Но аз ви уверявам, че…

— Вярвам ви — спокойно го прекъсна Даян. — След като другарят академик Павел Богатирьов не е сега в коридора и не е бил тук досега, значи, че ще се появи в някой от следващите дни. Но доколкото ви е позволено да ми кажете истината, не можете да отречете, че днес сутринта в своя кабинет, шефът, професор доктор Маноле Драгич, се опита да убеди професор Люис Дъмбартън от университета в Принстън, че е твърде рисковано, да, рисковано за мен заради моето умствено равновесие — повтори и се усмихна, — че е рисковано заради моето умствено равновесие да ме види, тоест да дойде тук, в моята стая, и да ми задава въпроси във връзка с моите записки „Quelques observations“…

Лекарят се изчерви, обърка се, престори се, че гледа часовника си.

— Не разбирам какво искате да кажете. Ще докладвам на господин професор Драгич. Надявам се, че ще си спомни и името, което произнесохте, и всички останали подробности.

— Не се притеснявайте — успокои го Даян. — Всичко вече е записано на магнетофона.

Когато остана сам, постави длан на челото си и остана така неподвижен, потънал в мислите си. Скоро двамата лекари влязоха в стаята, приближиха се до леглото и го погледнаха учудени, в очакване.

— Не се притеснявайте! Не се притеснявайте! — окуражи ги Даян, без да вдигне глава. — Попитайте ме! Но първо ми задайте точния въпрос!

— Интересно ни е да узнаем — започна доктор Влад. — Кой ви информира за посещението на американския учен.

— Не ме информира никой — спокойно отговори Даян. — Всъщност освен шефа, освен професор Луис Дъмбартън и неговия преводач от посолството и от инспектор Албини, никой не знаеше за тази визита, нито за това, което се е говорило. Вие разбрахте едва преди малко, когато докладвахте на шефа.

— Тогава как го разбрахте вие?

Този път Даян избухна в смях — кратък и горчив, и вдигна рамене.

— Чух ги да говорят… И ме забавляваше отначало притеснението на преводача, който не познаваше математическата терминология и не можеше почти нищо да преведе…

— Чули сте разговора от кабинета на шефа? — извика доктор Петреску. — Може би не знаете, че неговият кабинет се намира на третия етаж в другото крило на сградата?

Даян отново вдигна рамене.

— Какво искате? Модерната математика, както и модерната физика не обръщат внимание на разстоянието.

— Във всеки случай — започна докторът — е много трудно да се повярва, че…

В същия момент сестрата се приближи до него и прошепна:

— Каза, че ще бъде тук след няколко минути.

— Най-сетне! — извика Даян. — Ще имам възможността, да, великата чест да се срещна с професор Маноле Драгич, когато съм буден и трезв, а не под наркоза. Моля ви да ме извините сега — обърна се той към другите лекари, — вие нямате никаква вина. Такова е лечението. И за да бъда напълно откровен с вас, ще ви призная, че предпочитам наркозата и инжекциите със „серума на истината“ пред класическото лечение на шизофренията, електрошоковете и разните там глупости…

Когато професор Драгич влезе, придружаван от един млад, цивилно облечен мъж, Даян се надигна от леглото.

— Много съм ви признателен, че дойдохте.

Професорът спря на крачка пред леглото и го погледна продължително, с нескрит интерес.

— Докладваха ми — започна след пауза, — че си научил за посещението на чуждестранния учен, професор Луис Дъмбартън от Принстън… Искаш ли да ни кажеш как разбра за това?

Даян вдигна рамене и се огледа наоколо.

— Просто ви чух как говорите с него във вашия кабинет.

Професор Драгич се обърна рязко към двамата лекари.

— Както казах и на доктор Влад — продължи Даян, — професор Дъмбартън дойде с един от преводачите на посолството и в кабинета, освен вас, беше само другарят инспектор Албини. Пропускам доста подробности, някои твърде живописни, например за превода на физико-математическите термини… За щастие открихте, че ще можете да се разберете добре на френски. Професор Луис Дъмбартън държеше на всяка цена да разговаря лично с мен. Обяснихте му, достатъчно тактично и търпеливо, че предвид критичната ситуация, в която се намирам, тази визита би имала фатални последици за мен. Професорът не ви повярва много. В един момент той дори ви заплаши, че може да избухне скандал. Разбира се, той не произнесе тази дума, но смисълът беше същият. Щял да съобщи във всички световни научни академии, във всички възможни научни асоциации и общества, че съм бил затворен насила в болница, без моето съгласие, да, в една психиатрична болница! И тогава вие с много такт му отговорихте, че държите на разположение в архива на една международна комисия от психиатри моето досие, тоест всички магнетофонни ленти, както и превода на текста от румънски на френски, а също и цялата история на заболяването ми и на терапията, лекарствата, инжекциите, които са ми били предписвани. Още повече: на раздяла вие го уверихте, че очаквате да бъда прегледан от всеки добър и опитен американски психиатър. Но в никакъв случай да не се срещам с физик или математик! „Но нас тъкмо това ни интересува! — извика професор Дъмбартън на английски. — Да разберем какво точно е искал да каже! И да научим това, колкото се може по-скоро!“

— Също и ние! — възкликна Албини и нахълта в стаята с протегната за поздрав ръка. — Радвам се, че дойдох тъкмо в разгара на дискусията. И съм много доволен, че другарят Константин Оробете ни даде още едно доказателство за остротата на своите сетива и за своите безспорни качества на екстрасенс, в които аз все пак не вярвам — добави и едва забележимо се усмихна. — Но считате ли, че ще е удачно да продължим дискусията в тесен кръг — обърна се към професора инспекторът.

Двамата доктори и сестрата се отправиха към вратата.

— Ти остани в коридора — обърна се професорът към сестрата.

— А ти ме изчакай долу, — нареди на цивилния милиционер, Албини. — Ще се възползваме от това, че другарят Оробете е благоразположен — продължи и седна на единия от столовете край леглото, приканвайки професора да заеме другия. — Да се опитаме да разрешим поне един от проблемите.

— Пациентът твърди, че е чул всичко, което дискутирахме тази сутрин в моя кабинет.

— Знам — прекъсна го Албини. — Бях в коридора и чух. Ще говорим по-късно за тази загадка. Засега мисля, че реших проблема с параклиса в Еврейските гробища.

— Най-сетне! — възкликна Даян. — Казах ви в самото начало, че нямах никаква представа…

— Всъщност — продължи Албини — влязохте там двамата, ти и старецът. Доказателството е томчето на Пушкин, което намерих на един стол… да, не сте стояли там дълго, във всеки случай не повече от половин час.

— Как разбрахте това? — попита Даян и се усмихна доволно.

Албини го погледна за миг, после се намръщи, след това успя да се усмихне и продължи с доверителен тон.

— Агентът, който ви е следил, за миг се е отдалечил от параклиса поради физиологична нужда, отишъл е зад дърветата в градината. Много е възможно през няколкото минути, в които се е отдалечил, двамата със стареца да сте напуснали параклиса. Но — продължи и погледна към Даян, който изглеждаше съвсем развеселен, — но трябва да ви кажа, че са ви видели трима души, живеещи в непосредствена близост до Еврейските гробища и те си спомнят много добре, че сте излезли оттам и сте се отправили към Статуята на доброволците. Твърде е възможно да сте влезли в някоя от съседните къщи, ще разберем точно коя, и там да сте останали двамата, а може би си останал само ти през тези три дни и три нощи, през които те нямаше… Значи в заключение мога да кажа, че тук няма нищо свръхестествено. „Мистерията“ вече се разплете.

— „Гордиевото познание“! — възкликна Даян.

— Съвършено вярно — продължи Албини. — Пред една загадка, която привидно изглежда неразрешима, най-доброто решение е да се откажеш да търсиш чудото и да предпочетеш най-простото ù обяснение, terre-a-terre, както казват французите…

— В нашия случай, една неотложна физиологическа нужда. И тогава проблемите се решават от само себе си…

Албини погледна въпросително към професора и отгатна по очите му отговора.

— Не всички, разбира се — продължи с променен тон, почти строго. — Останаха още няколко загадки. Сега бих искал да те попитам какво знаеш или какво мислиш за този документ.

Извади от чантата си брошура и му я подаде. Като видя заглавието, Даян се изчерви.

— Quelques observations sur le théorème de Godel или някои наблюдения от Константин Оробете. — Кога излезе? — попита, силно развълнуван. — И кой я отпечата?

— Това исках да те попитам и аз — прекъсна го Албини. — Ако прочетеш надписа долу…

— Бюлетин на Академията на науките на Социалистическа република Румъния, — прочете Даян със същия развълнуван глас. — N.S. tome XXIII. facs.2. mai-juin 1973. Хиляда деветстотин седемдесет и трета? — повтори и уплашено погледна към Албини.

— Радвам се, че забеляза и това, да го наречем „недоглеждане“. Както добре знаеш, сега е хиляда деветстотин и седемдесета и ако си спомняш добре, тъй като си абониран, последният брой на бюлетина излезе преди няколко месеца: том XX, книга Пета…

Даян се усмихна замечтан и прекара на няколко пъти длан по челото си.

— Явно е, че това е някакъв фарс. Просто някой си е направил тази шега с мен, да отпечата работата ми, без да ме пита…

Даян изведнъж замлъкна. Прочете първите редове, а после разтреперан запрелиства страниците на брошурата.

— Но това не е моята докторска дисертация — прошепна той. — Само заглавието е същото.

— Това ми каза и другарят Доробанцу — добави Албини.

— И съвсем не е теоремата, която ме занимава от няколко месеца. Ще ми разрешите ли да я прегледам, за да разбера за какво точно става дума?

Албини отново погледна въпросително към професора.

— Разбира се, моля. Ще ни направиш услуга.

Наблюдаваха го как чете жадно, как на моменти лицето му се озарява. След като изчете първите две страници, ръцете му започнаха да треперят.

— Това означава, че съм решил последното уравнение — прошепна той, задавен от емоцията. — Но кога?… Когато ви срещнах за първи път в кабинета на другаря декан, знаех, че съм на път да го реша, но не знаех точно как. И сега — добави и като вдигна брошурата с лявата си ръка, посочи с дясната половин страница, покрита с цифри и разни математически знаци. — Най-семплата и най-красивата, и най-елегантната демонстрация, която може да бъде измислена някога от човешкия ум! И кой ви я даде? — обърна се смело той към Албини.

— Това не е тайна. Получиха я всички наши математици тази сутрин, но доста по-късно от математиците по света.

— Предполагам, че я донесе днес нашият гост — каза професорът.

— Напълно е възможно. Пристигна в пощенски пликове, произведени у нас, с румънски пощенски марки. Датата на пощенското клеймо е седемнадесети юни хиляда деветстотин и седемдесета, Букурещ.

— Значи, имаме още три дни — прошепна Даян и се усмихна меланхолично.

Албини го погледна изненадан.

— Какво искаш да кажеш?

— Ако са били пуснати вчера по пощата, днес е осемнадесети юни. Значи остават три дни до деня на лятното равноденствие или Еньовден — продължи Даян, без да го погледне. — Значи точно дванайсет години, откакто прочетох „Скитникът евреин“ от Йожен Сю в хамбара в Страндари… Това се случи преди инцидента. Тогава четях много по-бързо и по-добре, все пак имах две очи…

Албини се обърна отново към професора:

— Да — започна той рязко, — всички бяха изпратени от Букурещ. Утре ще разберем дали са ги получили математиците от Клуж, Яш, Тимишоара и останалите университетски градове. И ще проверим откъде са били изпратени.

Даян обърна нова страница и се задълбочи върху формулите.

— Направо сензационно — каза той. — Аксиомите са моите и анализът върви също както го бях замислил от самото начало, веднага след като открих двусмислеността на теорията на Гьодел. Но тук има и някои нови моменти…

— Които ти все пак си знаел — прекъсна го Албини. — За твоя изненада мога да ти кажа сега, че от работата ти математиците, с които вече се консултирах, успяха да разберат само една част от изчисленията и разсъжденията, записани на магнетофонна лента по време на съня ти.

— След инжекциите със „серума на истината“ — засмя се Даян.

— Точно така! Което означава, че ти вече си знаел за всичко, което е в тези Quelques observations…

— Това съвсем не е първото научно откритие, направено по време на сън — добави Даян.

— Но е много интересно — прекъсна го Албини — и е доста любопитно, липсват някои моменти. Погледни отново! Бюлетин и т.н., и т.н., страници 325–341. И сега виж накрая. Последната страница е 337. Значи липсват четири страници.

— Наистина — потвърди Даян. — И не може да става дума за печатна грешка, тъй като последната фраза не е завършена: „Une des premières conséquences serait…“ Какво иска да каже това: „Едно от първите последствия би било…“ Какво се е случило?

Албини го погледна отново, този път изпитателно, после се усмихна. Обърна се към професора:

— Ако погледнеш внимателно, ще установиш, че всъщност последните четири страници, или два листа, са били изтръгнати.

Даян опипа с пръсти брошурата.

— В началото помислих — продължи Албини, — че става дума за дефектен екземпляр. Някой от печатницата е откъснал двата листа. Но телефонирах на всички, които тази сутрин бяха получили бюлетина и всички ми казаха, че последните два листа са откъснати.

— Значи затова нашият гост тази сутрин настояваше на всяка цена… — започна професорът.

— Точно затова — прекъсна го Албини. — Нито един от екземплярите не беше пълен.

Даян избърса челото си с длан.

— И тогава? — попита шепнешком и отпусна глава върху възглавницата.

Албини погледна към професора, после се надигна разочарован от стола си.

— Тогава не се знае как ще бъде разбрано и употребено това последно уравнение.

Професорът се приближи до леглото.

— Не вярвам, че ви чу — каза той. — Вече спи…

* * *

Усети, че в стаята има някого, и направи усилие да се събуди. До леглото му стоеше жена с тъжен поглед.

— Мамо! — прошепна и надигна глава от възглавницата. — Не се страхувай, мамо, няма да ме убият!

Жената продължи да го гледа втренчено, с нескрита тъга, без да промълви дума.

— Не се страхувай, майчице! — повтори Даян и протегна ръцете си към жената. — Няма да ме убият…

В същия миг си даде сметка, че жената започва да се усмихва.

— Променила се си много, откакто замина — добави той. — И все пак си ти, мамо…

Усмивката на жената промени неусетно израза на лицето й. Даян покри окото си с дясната длан и замълча за миг. После се реши и изведнъж рязко свали дланта си и погледна отново. Жената стоеше съвсем неподвижно до края на леглото, гледаше го с любов и нежност. Да, с много нежност, и Даян забеляза как сълзите се стичат бавно по лицето й.

— Не се страхувай, мамо — повтори развълнуван младият мъж. — Казах ти, че няма да ме убият…

Избърса челото си с длан.

— Много си се променила, мамо. Приличаш на Светата Дева. Да, на иконата на Светата Дева от Бялата църква… Не, не, на една друга икона…

Лицето на жената се озари още по-силно и той съвсем ясно видя блясъка на сълзите й. Тя продължаваше да се усмихва и да го гледа все така втренчено, а той се притесни и сведе очи.

— Защо не ми казваш нищо? — попита я той и като вдигна глава, сепна се уплашен и се прекръсти.

— Не, не, ти не си моята майка — прошепна отново Даян.

— Ти си икона на Светата Дева. Такава, каквато още никой не е виждал досега. В цял ръст. Неподвижна… Само сълзите ти са живи, само сълзите…

Неочаквано образът на жената се промени дотолкова, че Даян ахна! Закри устата си с длан, за да не извика от уплаха. Струваше му се, че вижда някаква безмълвна статуя от злато, подобна на средновековна мадона — беше си купил преди време такава картичка от някакъв антиквар. Само сълзите продължаваха да текат — огромни и блестящи като бисери.

— Madonna Intelligenza! — извика щастлив и отново се прекръсти. — Както каза Учителят: Интелигентност, Любов, Безсмъртие… Но сълзите, Мадона, защо ти текат сълзите?

В следващия миг образът на жената започна да помръква и усмивката й изчезна.

— Не ме ли позна, Красавецо със сълзи в очите? — прошепна тя и направи крачка към него. — Не минаха чак толкова много години. Колко може да са? Осем? Девет?… Не ме ли позна? А как ми се сърдеше, когато виках подир тебе по двора: „Константин Оробете, стар болярин, християнин!“… Да, не ти беше приятно, — продължи тя и направи още една крачка. — Не ти харесваше и когато ти виках „Красавецът-юнак със сълзи в очите!“

— Сега разбрах! Сега разбрах коя си ти! — извика силно развълнуван Даян. — Иринел! Да, Ирина Костаке!… Но как се появи тук?

— Работя тук, близо до теб, в края на коридора. Но работя само нощем. Започвам работа след полунощ… Красавецо със сълзи в очите! — повтори. — Имаше най-красивите очи, които някога съм виждала — добави тя.

— Не ми напомняй! — прекъсна я Даян. — Така ми е било писано… Но защо искат да ме убият сега? — попита той изведнъж.

— Не че ме е страх от смъртта. Напротив. Но още не съм казал всичко. И нямам право да си тръгна, преди да им кажа какво ни очаква.

— Всички знаем какво ни очаква! — прошепна жената и избърса сълзите си с ръка.

— Иринел — възкликна Даян, — кажи им да ме пуснат, поне за месец-два, за да намеря когото трябва. Кажи им, че се заклевам на гроба на майка си, че ще се върна веднага, след като го открия. Ще бъде доста трудно, защото не става дума само за физика и математика… Ще бъде доста трудно — повтори с уморен глас, — но ще го открия! Кажи им, моля те, да ме пуснат! Много е важно. Става дума за живота на всички… Става дума за всички…

В същия миг Даян забеляза влизащия доктор Влад и изтощен отпусна глава върху възглавницата.

— Какво казва?

— Бълнува! — прошепна сестрата и продължи да го гледа. — Ще чуете магнетофонната лента — добави след като дискретно избърса челото си. — Говореше за Светата Дева и за някаква девойка, Иринел, в която е бил влюбен…

— Колко минути минаха от втората инжекция?

— Няма и пет минути.

Даян се усмихна щастлив. За миг се изкуши да им каже: минаха точно четири минути и осемнайсет секунди… Но защо да им го казва? Защо?…

* * *

Знаеше, че всички ще се съберат около него, но се престори, че спи.

— Не може ли да го събудим? — дочу гласа на Албини. — С инжекция от кофеин или нещо подобно? — добави шепнешком.

— Винаги има риск — започна доктор Петреску.

— Знам, знам — прекъсна го Албини, — но въпреки риска трябва да продължим разпита. Заповед отгоре.

Чу стъпките на доктора, който тръгна по коридора. Отвори очи.

— На ваше разположение съм, другарю инспектор — усмихна се Даян. — Но ще ви помоля за нещо и аз. Не е условие, а просто молба.

— Кажи — подкани го Албини и седна на стола.

— Давате ли си сметка и вие — започна младият мъж, — че става дума за един много важен въпрос…

— Тъкмо затова исках да поговорим. Въпросът е не само сериозен, но и доста спешен.

— Знам — усмихна се Даян. — Затова тук пристигна и другарят академик Павел Богатирьов от Москва. Научили са и там — добави той. — Но въпреки всички предпазни мерки, които той беше взел, вие все пак го изненадахте преди малко в коридора, като го записахте…

Албини се изчерви и се наведе към младежа.

— Как разбра?

— Академикът отиде до тоалетната — продължи Даян, — но излезе веднага и дойде тук. Познаваше плана на болницата, беше облечен в бяла манта, като всички лекари, сигурно имаше и сътрудници тук… Но не за това става дума сега. Моята молба е много проста: оставете ме свободен и сам за няколко седмици, най-много за два месеца. Тогава ще мога да потърся мъжа, който ще ни разбере и сигурно ще ни помогне. Не, не става дума за Ахасфер — добави бързо. — Става дума за някого, който е може би съвсем близо до нас и който притежава колкото математическа, толкова и поетическа дарба, за да изтълкува края на изложенията…

— Четирите откъснати страници от брошурата — прекъсна го Албини и се усмихна горчиво. — Тъкмо за тях исках да ти кажа…

— Отгатнах — засмя се Даян, — затова позволете ми сам да ги потърся. Давам ви честната си дума, че веднага след като ги намеря…

— Знам — отново го прекъсна Албини. — Прослушах лентата и чух какво каза на сестрата… ще докладвам където трябва.

Даян отпусна глава върху възглавницата, усмихна се меланхолично.

— Аз си изпълних дълга и ви казах: казах ви насън, а също и когато бях буден… Грешно е пред Бога да се погубваме така или да се връщаме назад във времето само защото…

Замълча за миг и вдигна рамене. Албини мълчеше и го гледаше нерешително. После изведнъж извади табакерата си и започна нервно да я върти между пръстите си.

— Държа да те информирам още отсега — започна той, — да не се изненадаш, когато се прибереш у дома, защото нашите служители вече са разковали сандъка, разлистили са всички книги, лист по лист, фотокопирали са всички твои тетрадки и хвърчащи бележки по математика… Търсили са навсякъде с всички възможни технически средства. Но не са открили нещо, което да кореспондира, макар и условно, с изложението, което си развил в последните четири страници…

Даян се обърна и го погледна с неочаквано любопитство, примесено с малко ирония.

— Ако ме бяхте попитали, сигурно щях да ви кажа, че няма да откриете нищо. Признах ви още в самото начало, че съвсем не познавам съдържанието на публикацията. Повярвайте ми! Може би само в съня си…

— Но тъкмо в това е проблемът — отново го прекъсна Албини. — Въз основа на запазените страници част от текстовете, записани на магнетофона, бяха вече разчетени от нашите математици. Но никой не успя да дешифрира останалото, т.е. това, което е в последните четири страници. Ние сме сигурни, че само ти, който знаеш за какво става дума, ще успееш.

— Какво искате да кажете? — попита Даян и леко се изчерви.

— Ами, много е просто — започна Албини и отвори чантата си. — Тук имам екземпляр от текста, записан на магнетофон, от настаняването ти в болницата до вчера вечерта. Избрах, разбира се, само страниците, отнасящи се до математиката и физиката. Но ги оставих в контекста им. Например пророчествата на мексиканските гадатели. Всичко, което кореспондира с анализите и данните от изложението, е било препрочетено и подчертано с червено мастило.

Даян го погледна с тревога и прокара длан по челото си.

— Но нали виждате — тихо промълви той, — че след толкова много и силни лекарства се чувствам напълно изтощен. Умствено, искам да кажа. Едва успях да разбера, и то само част от последните печатни страници…

— Да опитаме, да опитаме — прекъсна го Албини. — Даваш ли си сметка какво ще означава — добави и се надигна от стола, — ако разберем ние първи това, което никой друг математически гений в света не е успял да направи?

— Ще бъде доста трудно. Да, много трудно — повтори младият мъж и отпусна глава върху възглавницата.

Когато се събуди, в стаята вече нямаше никого. Потърси върху нощното шкафче машинописния екземпляр, който беше оставил Албини, после огледа завивката, ковьора на стената. След малко натисна бутона на звънеца.

— Кога си замина другарят инспектор?

Сестрата примигна, погледна го уплашено.

— Но той още не е идвал.

— Как да не е идвал? Беше тук преди малко — прекъсна я Даян. — Дори ми остави една папка. Помоли ме да разчета текста.

— Ще попитам господин доктора — каза сестрата и бързо излезе от стаята.

Даян постави ръка върху челото си.

— Останаха ми само два дни — тихо си каза той. — А може би и по-малко. Може би само един ден. Или още по-малко…

* * *

… „Но след като не е дошъл досега, си каза Даян, сигурно изобщо няма да дойде. Възможно е да си е променил намеренията,… продължи на висок глас, за да бъде записан. В началото, да, в началото всички повярваха, че ако намери онези четири страници, ще открие и решението. Но след това ги достраша, и с право! Така, както се случи с последните думи на Айнщайн и с отговора на Хайзенберг. Но ако те бяха публикувани, щеше да настъпи най-ужасната, най-страшната паника, която някога бе виждало човечеството. Да знаете, че с всеки изминат ден се връщаме към праисторическата ера. Хората ще започнат да обезумяват, да се самоубиват масово, да вършат само жестоки престъпления! А може би е по-добре това — Свещеното незнание!… Всичко би могло да се предвиди, освен бъдещето. Твърде вероятно е досието, донесено от Албини, както и всички други екземпляри, а също и записите от магнетофона, да бъдат унищожени. Повтарям: може би е по-добре така… Макар да има и друго разрешение на въпроса: да бъде пуснат на свобода. Не, не може този човек да не е тук! — извика Даян. — Може би сега е точно тук, в Букурещ, може дори и да е в тази сграда в този момент! Никой не разбра това, което трябваше да бъде разбрано още в началото, че аз съм всъщност само един вестител, само един приносител. Аз не познавах друго освен последното уравнение. Не познавах решението, което би ни предпазило от последствията, от откритията на последното уравнение. Бог ме дари с математически гений, но не и с истинско творческо въображение, с поетическо вдъхновение. От малък обикнах поезията, но поезията на другите. Ако притежавах творчески гений, сигурно щях да достигна сам до решението…

Но не в това е проблемът, продължи след дълго мълчание и се обърна отново към полуотворената врата. Проблемът беше поставен погрешно още от самото начало. Взеха ме за някой друг. За друг, който трябваше да дойде тук много скоро, за да не се завърнем за част от секундата в биосредата на влечугите от праисторическата ера. Явно, че в края на краищата щяха да убият и него, но ако той би имал време да съобщи решението, неговата смърт щеше да бъде показна, не и трагична.

… Трагична ще е моята смърт — продължи Даян, защото не изпълних мисията си. — Един пратеник, който не успява да предаде посланието! Може би преувеличих, като казах, че е трагична. По-скоро бих казал, че става дума за една трагикомична смърт. Една истинска трагикомедия с трагични герои, които вършат комични грешки…“

Даян помълча доста време, като гледаше замислено към вратата.

„… Възможно е още да не са го убедили — започна с решителен глас. — Колко пъти му казаха: днес следобед, от три часа насам досега, до вечерта. Казаха му и му повториха: «Такава заповед получих, другарю доктор.» Не става дума само за нас, румънците, от нашата малка страна. Става дума за съдбата на целия свят, на цялото човечество! Намесиха се и големите от Изток и от Запад. Ако не се подчиним, ще дойдат те и пак до същия резултат ще стигнат. И повтарям: не става дума за някакво престъпление, а чисто и просто за евтаназия. Както и за нашия велик Еминеску, нашия гениален математик, който си изгуби накрая ума — поне така пише в докладите на вашата секция, подписани от професор доктор Маноле Драгич: «Интелигентността на Константин Оробете е окончателно унищожена. В най-добрия случай той ще прекара остатъка от живота си болен и парализиран в някой болничен приют…»“

„… Наистина, другарю доктор — продължи след кратка пауза. Те имат право, а не ти. Е, не твоята инжекция ще ме убие, дозата вече прехвърли границата. Последната инжекция, която в най-скоро време ще те убедят да ми поставиш, само ще ускори края ми. Краят, който започна отдавна, още когато бях доведен тук. Другарю доктор Влад, благодаря ти, че започваш да отстъпваш. Мисля, че ще прослушаш и ти тази последна магнетофонна лента, преди да бъде унищожена и тя, както другите, и ще се убедиш, че съм ти признателен, благодарен…

… А сега трябва да побързам. Ако не съм успял да предам посланието, единственото нещо, което ме интересува, нямам какво друго да добавя. Аз съм сирак, нямам семейство, нямам и приятели. Ако можете да поздравите от моя страна професор Доробанцу и да му кажете, че е бил прав, той ще разбере за какво намеквам. И още нещо — добави и като чу нечии стъпки в коридора, Даян пребледня силно. — Помолете господин декана Ириною да върне във факултета моите колеги Думитреску и Добридор. Кажете му, че те нямат никаква вина. Моля ви, умолявам ви! Те са невинни! Те нищо не знаят…“

Даян отпусна уморено глава върху възглавницата и в следващия миг дочу гласа на доктор Влад, който се обърна към някакъв непознат мъж, застанал на прага:

— Спи — прошепна докторът. — Спи дълбоко!

* * *

Заслиза бързо и много щастлив по стълбите на санаториума. Но му се стори, че слиза от доста време и все не може да излезе. И все пак знаеше, че колкото и етажи и стълби да имаше тази странна сграда, все пак щеше да стигне долу, до градината или до тротоара.

— Бих предпочел да сляза до градината — прошепна. — В този час там няма да има никого. Сега е нощта срещу Еньовден. Дори и в сърцето на столицата можеш да усетиш тази нощ…

Озова се в градината на някаква пейка и без да се обърне, разбра, че старецът е вече седнал до него.

— Имахте право, Учителю, трябваше да се върна… Дори само за да се потвърди историята с полуотворената врата…

— Само заради това ли, Даян? — прекъсна го старецът. — Макар да не съм убеден, че имам правото да те наричам така. Ти си върна и двете очи, както виждам…

— Наистина ли?! — извърна се към стареца той. — Не съм забелязал.

— И все пак аз ще продължа да ти викам Даян, както в началото… Мисля, че се досещаш защо съм тук — добави.

— Да, мисля, че се досещам — усмихна се Даян.

— Единственият въпрос, на който аз не мога да ти отговоря… Познай във връзка с какво е?… Сега, когато откри решението на последното уравнение и за мое нещастие (признавам, че съм егоист, но може би и аз имам право като всички смъртни…), за щастие за мен още не се е намерило решение, и аз бих те попитал, ако надеждата, която си дадох от пророчеството на ацтекските гадатели…

— За хиляда деветстотин осемдесет и седма — уточни Даян.

— Точно така. Това е пророчеството. Ще се изпълни ли, или ще трябва много да чакам? Отново да чакам?…

Даян се извърна отново и погледна стария мъж с безкрайна тъга. Старецът поклати глава и се усмихна.

— Разбирам те — каза след малко, — разбирам те и не ти се сърдя… Но сега ще трябва да се разделим — добави и се надигна с усилие от пейката. — Познаваш ли пътя, Даян?

— Познавам го — отвърна тихо младият мъж. — Познавам и мястото. Не е много далече от тук…

Под сянката на някой крин в Рая…

Едва докосна бутона на звънеца и вратата се отвори рязко, с трясък. Даде си сметка, че е вдигнал високо бутилката вино, сякаш искаше да се защити от някого или от нещо. Изчерви се.

— Не ме ли познаваш! — Опита се да се усмихне.

Мъжът го погледна намръщено, подозрително, с нескрито раздразнение.

— Аз съм Поставару. Йонел Поставару. Бяхме съученици в лицея „Свети Сава“.

Мъжът повдигна рамене и той го попита:

— Ти не си ли адвокатът Енаке Маргарит от Букурещ?

— Да, аз съм.

— Нали бяхме съученици през първите четири класа на лицея. Лицея „Свети Сава“ — повтори той.

Маргарит се усмихна и отново вдигна рамене.

— Доста време мина оттогава.

— Да, доста! Цели четиридесет и осем години… Но ние се срещнахме веднъж в Букурещ, преди войната. Мога да ти кажа и кога беше: през март трийсет и девета. Срещнахме се на булеварда, отдясно на книжарницата „Румънска книга“

— Много съжалявам — прекъсна го Маргарит, — но не си спомням…

Произнасяше думите бавно, напрегнато.

— Извини ме, че настоявам — продължи след миг на колебание Поставару. — Виждам, че си зает…

— Очаквам един приятел — прекъсна го Маргарит. — Като чух звънеца, помислих, че е той. По принцип не закъснява.

Поставару извади кърпичка и започна притеснено да бърше челото си.

— Още веднъж моля за извинение. Но става дума за нещо много важно. Искам да кажа, че за мен е много важно. Едва вчера открих новия ти адрес. А утре сутринта трябва да замина и не знам кога пак ще мина през Париж… Много е важно за мен. Става дума за пет-шест, най-много за десет минути. Донесох ти малко вино — добави той и подаде на домакина бутилката. — Увериха ме, че било най-доброто… Не ми хареса хартията, в която го опаковаха, и я оставих в таксито…

— Благодаря, но не биваше да се притесняваш за това. Влез, заповядай. Както виждаш, тук е голям безпорядък. Току-що се пренесох…

Постави разсеяно бутилката на една етажерка, но зърна етикета и възкликна:

— Но това е истинска лудост! Та това вино струва цяло състояние!

— Няма значение — прекъсна го Поставару. — Казах си: трябва непременно да отпразнуваме нашата среща в Париж. Познаваме се от цели четиридесет и осем години! И повтарям: за мен е много важно. Искам да те попитам нещо…

Седна на канапето и отново извади кърпичката си.

— Питай — окуражи го Маргарит и приближи стола си. — Но трябва да ти кажа, че при мен няма почти нищо ново. Избягах от страната преди две години. Оттогава там нещата доста се промениха. За жалост към лошо…

— Знам, знам — въздъхна Поставару, — но сега искам да те питам нещо друго. Нещо във връзка с нашата последна среща, през март трийсет и девета. Когато те видях тогава, ти разговаряше много разпалено с един приятел, вдясно от книжарницата „Румънска книга“, и аз се приближих да ти стисна ръката. Бях те срещал преди това и друг път, но все не се осмелявах да ти се обадя, винаги беше с хора, които ме притесняваха…

Изведнъж замлъкна, сгъна кърпичката и я сложи в джоба си.

— Не, не ми се смей — продължи след пауза, — но те уверявам, че онези думи, онова изречение, което ти тогава каза на онзи, да, на твоя приятел, не разбрах как се казваше, но зная, че ти беше приятел, може да ти е такъв и сега, ако е още жив… Нали все пак минаха цели трийсет и пет години. Имаше война и после, след войната…

— Извинявай, но не мога да те разбера — учуди се Маргарит. — Не знам за какво говориш.

Поставару го погледна отново доста притеснен и се опита да се усмихне.

— Извинявай, вината е моя. Цяла сутрин съм вървял из Париж, много съм уморен… И се притеснявам, че всеки момент може да пристигне този, когото очакваш и не знам как по-добре да ти кажа всичко.

Маргарит се засмя:

— Не се притеснявай, той е добър приятел, румънец, емигрант. Ако дойде и искаш да останем сами, ще му кажа да ме почака навън.

— Не, може и да остане. Всъщност не става дума за някаква тайна… Но сега, след като ме успокои, ще те помоля за нещо… Имаш ли бира тук? По-студена. Много съм жаден. Гърлото ми пресъхна…

Маргарит се надигна и се отправи към кухнята. Върна се с чаша и бутилка бира, които постави с малко иронична любезност върху масичката пред канапето.

— Сега си я извадил от хладилника, нали? — попита Поставару. — Много е студена и още не прави пяна. Трябва да я оставим малко да се посъвземе. Както казваше нашият учител по физика, Василе Серафим, спомняш ли си за него, за Василе Серафим? Казваше: около нас всичко може да замръзне, дори и бирата…

Маргарит се сепна, дори се поуплаши, направи крачка напред и го погледна сериозно, сякаш едва сега си даде сметка кой стои пред него.

— Ах, да! Василе Серафим! — възкликна с променен глас. — Бедният Серафим! Веднъж минах през гробището „Белу“. Беше хубав есенен ден. Спомням си го и сега. Спрях да запаля цигара, тогава пушех много, и когато хвърлих кибритената клечка, случайно зърнах един пресен гроб, покрит с цветя. Прочетох: „Василе Серафим, учител, 1880-1943“. Бедният! Тогава за първи и последен път видях гроба му. Малко след това американците бомбардираха тази част на гробището „Белу“… Спомняш ли си?

— Бедният Серафим! Беше истински учен. Казваше ни: „Всичко около нас може да замръзне.“ И имаше предвид изстиването на планетата. И за да не ни уплаши, добавяше на шега: „Всичко, дори и бирата…“

— Сега вече мога да я налея. Ще видиш как се надига пяната. Ето виж!

Маргарит се отпусна на стола.

— Е, и кой беше приятелят? Искам да кажа как изглежда? Рус, чернокос, висок, елегантен?

— Не може да не си спомняш — прекъсна го Поставару, — защото, повтарям, тогава беше последният път, когато се срещнахме през март трийсет и девета. Беше на булеварда, вдясно от книжарница „Румънска книга“. Говорехте двамата едновременно, при това така разпалено, сякаш всеки момент щяхте да се скарате. Твоят приятел…

— Но как изглеждаше? На кого приличаше? Беше ли по-млад от нас, или по-стар?

— Изглеждаше на нашата възраст. Носеше шапка с тясна лента, килната малко назад, и от време на време силно жестикулираше.

— Как?

— Не знам как точно да ти обясня. Постоянно си вдигаше ръцете, сякаш искаше да оправи косите си, но не го правеше, защото беше с шапка… И тогава не знаеше какво да направи с ръцете си, скриваше ги в джобовете на пардесюто си. Но се виждаше, че е доста изнервен. Постоянно повишаваше тон… Не си ли спомняш вече кой беше?

— Не! Значи, шапка с тясна лента.

— Но това, което каза, беше много интересно — продължи Поставару. — Повтарям, и двамата бяхте доста нервни, готови да се скарате. Доколкото разбрах, ти се опитваше да го убедиш да се сдобри с някакъв ваш общ приятел. Не разбрах защо са били скарани, защото нито той, нито ти казахте нещо конкретно за това. Но онова, което той каза, ме впечатли много. Никога не бях чувал подобно нещо. Искам сега да ти припомня тези думи, по-точно философския им смисъл, а може би мистиката в тях, която той изрази, така направо, изведнъж, без никакво предисловие…

— Но какво каза? — нетърпеливо го прекъсна Маргарит.

Поставару взе бутилката бира, но размисли и я остави обратно.

— Каза… Да, почакай, трябва да добавя една подробност. Силно раздразнен, ти го попита дали е готов да се сдобри с вашия приятел, с когото бяха скарани. Той те погледна доста тъжно, но все пак се усмихна. Стори ми се, че това беше саркастична усмивка. — Да, да! — каза тогава. — „Ще се сдобря с него под сянката на някой крин в Рая!“ Чу ли: „Под сянката на някой крин в Рая!“…

— Странно, но изобщо не си спомням. Казваше, че бил русокос, че носел шапка с тясна лента…

— Е, непрекъснато жестикулираше — продължи Поставару, като говореше все по-бързо. — И постоянно си слагаше ръцете в джобовете на пардесюто… Моля те, направи усилие и си спомни. Март трийсет и девета. Вдясно от книжарница „Румънска книга“… След като той си тръгна, повървяхме с теб малко, но ти беше нервен и нямаше желание да разговаряш… Да, ти съвсем не можеш да си представиш колко силно ме впечатлиха неговите думи: „да се помирим под сянката на някои крин в Рая!“… Но по-късно, да, по-късно, тази фраза започна да ме обсебва и дори да ме измъчва. Да, тя направо ме обсеби! След като паднах ранен при боевете край Днестър. По-точно, когато бях прострелян от една картечница и паднах в калта, на края на шосето. Оттогава не мога да я забравя. И винаги, когато мина през някакво премеждие, а аз съм минал през доста премеждия, си спомням за твоя приятел с шапката с тясната лента и отново чувам гласа му: „Да, да! Под сянката на някой крин в Рая!“…

Маргарит обърна силно раздразнен стола си и го приближи до канапето.

— Но това е невъзможно! — възкликна той. — Просто е невъзможно да забравя подобно нещо!…

— Моля те, наистина, умолявам те! — настоя Поставару. — Направи едно усилие. Не можеш да си представиш каква услуга ще ми направиш. Може би ще си спомниш по-късно, след като си тръгна. Ще ти оставя телефона си в хотела и моя адрес в Цюрих. Потърси ме, когато поискаш. Много е важно, разбери!

Маргарит го слушаше разсеяно и разхождаше дясната си ръка ту по едното, ту по другото си коляно.

— Да, но всъщност — обади се накрая той — не виждам с какво мога да ти помогна…

— Ако си спомниш за кого става дума, ако си спомниш и тази подробност, дали се сдобриха или не, ако още са живи, и какво знаеш за тях. Много е важно за мен, разбери — повтори той малко патетично.

В същия момент Маргарит чу нечии стъпки, които спряха пред вратата и той се запъти да я отвори.

— Слава Богу, че най-сетне пристигна — прошепна той.

Притесненият Поставару се надигна от канапето и тръгна към средата на стаята.

— Господин Ефтимие, приятелят, когото очаквах — представи го Маргарит. — А това е господин Йоан Поставару, мой съученик от лицея „Свети Сава“ — добави с усмивка той.

Ефтимие стисна ръката на Поставару и го изгледа продължително и почти строго.

— Приятно ми е да се запознаем — каза гостът и седна на фотьойла, който му посочи Маргарит. — Виждам, че на вас ви харесва канапето — продължи Ефтимие и го погледна някак загадъчно право в очите.

— Тук ме настани домакинът, нашият общ приятел — опита се да обясни Поставару и се усмихна малко извинително.

— Всъщност…

— Значи от лицея „Свети Сава“ — прекъсна го Ефтимие. — Какъв лицей! — възкликна той и се облегна във фотьойла. — Оттам тръгнаха всички, от „Свети Сава“. Тъкмо говорех с доктор Таушан. Всъщност защо той им каза на момчетата, да, бяха почти деца, на по четиринайсет-петнайсет години, та защо им каза това за „сянката на някой крин в Рая“?… Всичко започна от това…

Поставару усети, че се изчервява, и трескаво затърси кърпичката си. Чу как Маргарит се опитва да се разхили саркастично, но не посмя да го погледне в очите.

— Не знаех — започна Маргарит, като натъртваше думите си, — не знаех, че имаш навика да подслушваш зад вратата, преди да натиснеш бутона на звънеца…

— Какво искаш да кажеш? — прекъсна го спокойно Ефтимие. — Кой послушва зад вратата?

— Ами това за сянката на крина от Рая?…

— За това говорих с доктор Таушан, докато чакахме метрото. И двамата бяхме на мнение, че е някаква глупост…

Поставару премести погледа си към Маргарит, а после се надигна рязко от канапето.

— Позволете ми — започна той, — извинете ме, че ви прекъсвам сега, но искам да ви призная, че и аз, като Маргарит, не бих могъл да ви повярвам. Защото, и Маргарит ще го каже, аз дойдох тук да го видя, не го бях виждал от март трийсет и девета, дойдох да го видя заради тази фраза: „Под сянката на някой крин в Рая“…

— Знам — прекъсна го Ефтимие, — фразата, която му я каза, той, учителят от лицея „Свети Сава“.

— Не, драги — прекъсна го нервно Маргарит, — не обръщай сега нещата. Ние, Поставару и аз, бяхме съученици в „Свети Сава“.

— Преди четиридесет и осем години — уточни Поставару.

— Но историята със сянката на крина и всички други неща се случиха по-късно.

— Да, през март трийсет и девета…

— Историята със сянката на крина няма нищо общо с лицея „Свети Сава“, поне с този лицей „Свети Сава“ от нашите юношески години.

Замълча и уморено се отпусна на стола.

— Казвах ви за какво говорех с доктор Таушан — започна спокойно Ефтимие. — Това, след като се срещнахме с цялата наша група в кафенето, в „Екселсиор“. Съжалявам, че не беше и ти. Защото нещата се усложниха — добави, като сниши гласа си. — И може да има последствия за всички нас, румънските емигранти, искам да кажа…

Маргарит стана бързо от мястото си.

— Започвам да губя търпение и ще се развикам! За какво става дума тук?

Ефтимие го погледна за миг, недоумяващ, после се усмихна.

— Извинете ме — въздъхна той. — Мислех, че знаеш, но забравих, че миналата неделя не дойде на църква.

— Бях в провинцията. Всичко заради тях. Същите глупости! Все същите!

— Сега се сетих… Накратко, срещнахме се с него, както беше уговорката ни, в „Екселсиор“. За да видим с какво можем да помогнем на Илиеску.

— Но какво му се беше случило на Илиеску? — подскочи отново Маргарит.

— Ще разбереш сега. Но първо ми кажи: познаваш ли инженер Илиеску.

— Не го познавам лично, но го знам кой е. Четох за него във вестниците как е успял да стигне до Виена, скрит за цели пет дни в един сандък.

— Историята беше много странна и някой път ще ти я разкажа цялата.

— Но какво му се е случило? — настоя Маргарит.

— Аз ви казвам какво ми каза Илиеску. Представи си, че е бил преместен от Бриансон и още не му е било съобщено в кой департамент ще бъде изпратен. Засега той е, както сам казва, „във ваканция“. И което е най-лошото, станал е много подозрителен. Чувства, по-точно знае, че е следен. И всичко заради този Валентин!…

— Не, аз повече не мога? — прекъсна го Маргарит и хвана с двете си ръце облегалото на стола. — Не мога да разбера за какъв Валентин става дума тук?

— Чакай, не съм свършил!…

— Знам, знам, че имаш още много неща да ни казваш. Но преди да продължиш, искам да те попитам какво ще пиеш: кафе, оранжада, вино?

— По това време бих казал: малко вино.

Маргарит се отправи към кухнята.

— А на тебе ще донеса бира — обърна се той към Поставару и многозначително му се усмихна.

Настъпи мълчание. Поставару започна да усеща строгия поглед на другия.

— Да, същата фраза! — не издържа той. — Ние сме десетки, а може би и стотици хиляди румънци емигранти, пръснати по целия свят, и ето, случи се, че тъкмо днес, като минавам през Париж, идвам при Маргарит, за да го попитам за една фраза, чута през трийсет и девета, а се случва така, че ти, едва прекрачил прага, произнасяш тази фраза, да, същата тази фраза! Какво странно съвпадение, нали?!…

— Ако срещнеш Илиеску, недей да му говориш за съвпадения. За него, математика, големия специалист по статистика, най-странните и изключителни съвпадения са толкова нормални, колкото и простото тройно правило…

— Математически погледнато може би ще има право, но…

Млъкна за миг, за да помогне на Маргарит да постави таблата на масичката.

— Виждам, че започваш да ме глезиш — усмихна се Ефтимие и вдигна церемониално чашата с дясната си ръка.

— Математически погледнато, да — продължи Поставару, — сигурно ще има право. И все пак същата фраза…

— Но това не беше неговата фраза — каза Ефтимие и се усмихна малко загадъчно. — Прекрасно! — добави след като отпи първата глътка. — Повтарям: започваш да ме глезиш!

Маргарит дръпна стола си и седна. С рязко движение извади от джоба си пакет „Голоаз“.

— Това е първата ми цигара — обясни малко притеснен. — Всъщност аз вече не пуша. Но винаги нося по един пакет у себе си. Когато се чувствам много нервен, запалвам цигара. Миналата неделя — обърна се той към Ефтимие — изпуших почти цял пакет!…

— Лошо си направил — забеляза Ефтимие. — По-добре да беше останал в Париж, да се срещнеш с Илиеску… Че знаеш какво ни чака!

— Но защо? Защо? — занервничи Маргарит.

— Ще говорим за това по-късно. Моля те, не ме прекъсвай сега. Да започнем отначало… Значи две години, откакто беше подслонил Валентин Иконару. Знаеш, Илиеску работеше в Контролната автоинспекция и от няколко години живееше в Бриансон. Имаше голяма къща, беше ерген, така че, като срещна Валентин, му предложи да живее у него, да му бъде нещо като секретар. Аз не го познавам, но както ми го описа Илиеску, а и другите румънци от Бриансон, този Валентин е бил само на двайсет-двайсет и пет години и казват, че не бил особено умен. Не искал да научи добре френския, макар да знаел да чете и четял много, но четял само за животните и най-вече за насекомите. И когато говорел, а това се случвало твърде рядко, говорел само за животните. А Илиеску не можел много да разчита на него, защото често пъти изчезвал и когато се връщал, понякога след два или три дни, повтарял все едно и също извинение: тръгнал бил след някаква пеперуда или някакъв бръмбар и така постепенно стигнал до планината, където се бил изгубил…

— Трябвало да му почете малко морал, а сетне да го върне обратно в Париж, за да се помъчи този глупак като всички други емигранти — ядоса се Маргарит.

— Но Илиеску е мъж със златно сърце — продължи Ефтимие, след като напълни чашата си. — И взе да ни разказва как този смахнат младеж го заинтригувал в началото, след като му говорил една вечер за „Спомените на ентомолога“ от Фабр… Но както ви казах, всичко е започнало от нещо на пръв поглед съвсем банално и случайно. Преди два месеца двамата се изкачиха върху една скала. Беше хубав слънчев ден. Валентин улови едно жълто гущерче и дълго го държа в ръката си, като не се насищаше да го гледа. После каза: „Когато всички отидем в Рая и застанем под сянката на някой крин, тогава ще мога да разбера какво ми е казало сега това гущерче…“ А Илиеску го погледна с любопитство и го попита: „А ти откъде знаеш колко са високи криновете в Рая?“ Тогава младежът се усмихна и му отвърна, без да го погледне: „Не знам. Но за криновете в Рая ни го каза един учител от лицея «Свети Сава». Всъщност не беше точно учител по професия, беше си променил името и имаше фалшив паспорт, докато накрая не го заловиха от Секуритате.“

Маргарит скочи от стола си и избърса с длан челото си.

— Разбира се! — възкликна той. — Той е бил! Той! Флондор! Емануил Флондор, архитектът. Как не си спомних веднага? С шапката с тясната лента. Да, тогава през онази пролет носеше такава шапка. Но след това се отказа да носи повече шапка и до края на живота си не сложи нищо на главата си.

Поставару се прекръсти, силно развълнуван, и стана от мястото си.

— Да, добре направи Господ, че ти помогна да си спомниш това! И дали се сдобриха? Затова дойдох — добави, като направи крачка към Ефтимие. — За да разбера дали се сдобри със своя приятел…

— Със Санди Валаори, журналиста. Бяха добри приятели, но се скараха от глупост. Накрая се сдобриха. Решиха дори да си направят голям гуляй, само двамата в тяхната любима кръчма, веднага след като войната приключи. Но не успяха. Санди го осъдиха по процеса Юлиу Маниу и му дадоха двайсет и пет строг тъмничен затвор. Тогава Флондор изчезна и си смени името — не знам как успя да се снабди с диплома и с фалшиви документи. Стана учител по история, първо в някаква гимназия в провинцията, после в Букурещ, като замести колега от лицея „Свети Сава“, загинал при автомобилна катастрофа. Но след пет-шест месеца, изглежда след някакъв донос, беше арестуван и осъден на петнайсет години…

— Знае ли се нещо за него? — прекъсна го Поставару. — Жив ли е още?

Маргарит седна на стола си и затърси пакета с цигарите.

— Чух, че Санди Валаори умрял след няколко години в затвора. Аз във всеки случай не успях да го видя. А пък за Флондор нищо не се знае. Някои казваш, че бил умрял, но при неизяснени обстоятелства…

Ефтимие не скри раздразнението си, задето бе прекъснат, но като чу последните думи на Маргарит, бързо се обърна към него.

— Други пък казват, че бил избягал, бил минал границата, но не се знае точно къде и кога…

— Това ще може да ви го каже Илиеску — намеси се Ефтимие. — Всъщност не и той, а Валентин, младежът, за когото ви говорих преди малко. Валентин твърди, че вашият човек е жив, че го е виждал много пъти, че е разговарял с него…

— Наистина ли? — прошепна Маргарит.

— Но само че той — продължи Ефтимие, — той, Валентин, не иска да каже на никого как са се срещнали и за какво са говорили, защото знае, че никой няма да му повярва.

— И всъщност какво иска да каже? — попита Маргарит и прекара длан по челото си. — Не мога да разбера…

— И аз не съм напълно сигурен какво иска да каже, защото всичко това ни го разказа Илиеску и тъй като имаше доста за разказване, не стигна до подробностите. Във всеки случай Илиеску е инженер, човек, стъпил здраво на земята, който не вярва нито в чудеса, нито в призраци. И когато един ден Валентин сподели как виждал, че дни наред, в полунощ, изчезвали по пътя, веднага след първия завой (на не знам кой си километър), минаващи камиони, Илиеску възкликна: „Господи, колко интересно! Искам да ги видя и аз как изчезват!“ Но как да разберем дали наистина камионите изчезват? Трябва да вземем и Марк (Марк е неговият сътрудник и доверен човек) и да застанем настрана, на десетина-петнайсет метра разстояние един от друг, преди и след завоя…

Така и направиха. Малко преди полунощ се „прикриха“ (както се изрази той!) зад дърветата и всеки път, когато се приближеше някой камион, Илиеску предупреждаваше с кратко изсвирване, имитирайки не знам си каква нощна птица…

Ефтимие протегна ръка към чашата и преди да отпие, добави:

— И тримата бяха научили този кратък сигнал, напомняше писък на нощна птица… — после отпи дълго от чашата и зае по-удобна позиция в креслото.

— Първите два часа всичко беше нормално. Но изведнъж се появи един много натоварен камион, който въпреки това се движеше доста бързо. Десет-петнайсет секунди след като го забеляза, Илиеску чу изсвирването на Марк, който сигнализираше, че камионът не е минал край неговия пост. Тогава Илиеску хукна да провери. Наистина, по шосето, което минаваше през гората, след завоя нямаше и следа от този камион. Далече, доста по-надалече и нагоре към планината, между дърветата, се виждаха светлините на фаровете на тази машина, която бе минала по същото шосе преди около пет-шест минути!

— Невероятно! — прошепна Маргарит.

— Така извикахме и ние — продължи Ефтимие. — Но Илиеску е човек на точните неща. Когато Валентин му каза: „Виждате ли, че имам право?“, той му отвърна много спокойно: „Засега не можем да правим някакви заключения. Нека да видим какво ще се случи по-нататък…“ И решиха да сменят местата си, той, Илиеску, се скри зад един храст, почти до самия завой, отдясно, а Валентин отиде на неговото място, за да пуска същия сигнал. И през същата нощ, каза Илиеску, са изчезнали още три камиона. — „Убедихте ли се вече, попита Валентин, убедихте ли се, че не лъжа?“ „Да, но още не съм видял твоя учител от лицея «Свети Сава», прекъсна го Илиеску, и докато не го видя, няма да повярвам!“… Марк, като по-млад и без голям опит, се паникьоса. „Трябва да известим веднага полицията!“, извика той. „Напротив, отряза го Илиеску, няма да казваме на никого. Ще имаме излишни неприятности…“

— Питам се защо — прекъсна го Маргарит.

Ефтимие се изкашля няколко пъти, изпразни чашата си и започна:

— Илиеску се съмняваше отначало. Не каза нищо пред Валентин, но на другия ден изрази съмнение пред Марк, че може би става дума за военна тайна, може би за някаква нова система за прикритие чрез… (И тук спомена някакъв технически термин, който аз така и не разбрах.) Във всеки случай, повтори тогава Илиеску, нито властите, нито неговите колеги, и най-вече журналистите, не бива да съобщават какво са открили. Стояха на пост и през следващите три нощи и си дадоха сметка, че не са се излъгали: камионите наистина изчезваха! Първата нощ — два, втората — пет, а третата — един. Всъщност отидоха и за четвърти път, но бяха вече доста уморени от безсънието и не можаха да дочакат до полунощ, прибраха се да поспят.

— И все пак се разбра, нали? — прекъсна го Маргарит. — Казваш, че също като Илиеску ние, всички румънци тук във Франция, сме станали доста подозрителни…

— За жалост! — възкликна Ефтимие. — Една вечер преди две седмици в един бар в Бриансон стана дума за „летящите чинии“, които сега наричат „НЛО“. Марк каза (а може би беше пийнал повече!), да, каза, че и той бил виждал подобни мистериозни обекти, били големи като камиони, видял ги по шосето извън града. И добре, че веднага си даде сметка, че може да се раздрънка, и спря. И все пак това беше гаф и някакъв репортер от местния вестник веднага пусна информация, че край Бриансон, по шосето, са били забелязани „нов тип летящи чинии, подобни на камиони (!)“ И дни наред целият град говореше само за това. Представяте ли си…

Маргарит се надигна рязко от мястото си и направи знак на Ефтимие да замълчи. Отиде до вратата и в мига, в който звънецът иззвъня, отвори тихо, много внимателно вратата. После се обърна към присъстващите и обяви:

— Това е доктор Таушан!

— Прощавай, драги — заизвинява се докторът още от вратата. — Следят ме!… Може би и ти си следен — обърна се той към Ефтимие. — Всички сме следени! Дойдох да ви предупредя. Ако ни попитат за какво сме говорили в „Екселсиор“, трябва да се уточним какво ще им кажем и да не си противоречим…

— Тоест? — прекъсна го Ефтимие. — В какъв смисъл?

— Да кажем всички едно и също: че Илиеску е бил дискретен, че не е навлязъл в подробности, че всъщност става дума за едно недоразумение, че във вестник „Мидѝ“ е излязла информация, която…

Маргарит докосна с показалец устните си и се отправи с леки стъпки към вратата. Доктор Таушан се настани на канапето. След известно време Маргарит попита:

— Кой е там?

И тъй като мълчанието продължаваше, той повтори въпроса си по-строго.

— Nous venons de la part de monsieur Iliescu. Идваме от страна на господин Илиеску — отговориха му на френски.

— Mais j’ai d’invites… Но аз имам гости сега… — започна Маргарит. — Queques amis… Неколцина приятели…

— Ние само ще се посъветваме, господин Илиеску…

Маргарит отвори широко вратата. Когато ги видя да влизат — единият висок, слабоват и русокос младеж, а другият — едър, около петдесетгодишен мъж, с ведро лице, облечен елегантно, Таушан се наведе към Ефтимие и му прошепна:

— Не, не са онези, дето ме следиха!

Маргарит представи новодошлите с известна тържественост. Господин Жан Боасие и младият Жерар Лаказ учтиво се поклониха. Домакинът донесе столове от трапезарията.

— За какво ще ни посъветвате? — попита на френски Таушан.

— Нека да говорим на румънски — усмихна се дружелюбно Жерар Лаказ, — защото не ми се случва често, а страшно харесвам този език…

— Ако не долавях един съвсем лек акцент — възкликна Ефтимие, — бих се заклел, че сте румънци!

Лаказ погледна развеселен приятеля си и отново се усмихна.

— Прекарал съм детството си в Румъния. А и жена ми е румънка… Съжалявам много, че ви безпокоя — обърна се той към доктора и към Ефтимие, — но както предполагате, нещата се усложниха. Затова инженер Илиеску ни помоли да се посъветваме с вас. Знаем за какво са говорили миналата неделя в „Екселсиор“ и това затруднява доста ситуацията…

— Но защо? — учудиха се Ефтимие и Таушан.

Лаказ се усмихна отново и се обърна към Боасие.

— Защото не сте били сами в кафенето. Имало е и други, които са разбирали румънски. И рискувате да се повтори историята от Бриансон със статията от „La Dépêche“ за НЛО и другите подобни…

— Но Илиеску твърди, че летящите чинии и другите подобни са глупости! — възрази Ефтимие.

— И тъкмо в това е проблемът — продължи Лаказ с един вече официален тон. — Господин инженер Илиеску ви е казал, че според него става дума за военна тайна, и това е нещо по-сериозно от НЛО! Затова бяхме принудени да вземем някои предпазни мерки. Сигурно знаете, че в тази зона беше забранено за двайсет и четири часа движението и контролът беше доста строг. За това можем сега да говорим — това вече не е никаква тайна. Страх ме е обаче, че ще има и други предпазни мерки. Съобщавам ви сега, че ще бъдем принудени да ви поканим, да, само да ви поканим за няколко дни не по ваша воля, да ви поканим в един хотел на остров Корсика, всички, които са разбрали директно от Илиеску или чрез трето лице, всички, които знаят за твърдението на Валентин Иконару, че бил видял в някаква кола бившия си учител по история и дори бил разговарял с него…

— Но Валентин е малко простоват — прекъсна го Ефтимие, като се опита да се надигне от фотьойла си. — Как може да се вярва на един хлапак, който дори не знае както трябва френски?

Лаказ се усмихна иронично и извърна глава към другаря си.

— Валентин Иконару говори много добре френски — възрази Боасие. — Той е много ценен в Природонаучния музей. Направи сензационни открития, свързани с твърдокрилите насекоми от зоната на Алпите. Дори публикува няколко статии… Разбира се, под псевдоним — добави Боасие и се обърна към Лаказ.

— Във всеки случай — започна на френски доктор Таушан…

— Да продължим на румънски — прекъсна го Лаказ. — Чувствам се като у дома, ако ми позволите този израз…

— Във всеки случай — подхвана докторът — струва ми се малко пресилено, ако ми позволите да се изразя така, малко необичайно да бъдем подозирани и следени и евентуално изпратени в Корсика само заради това, че Валентин твърди, че бил разговарял с бившия си учител по история от лицея…

— Когато се срещнем — прекъсна го Лаказ, — когато се срещнем под сянката на някой крин в Рая…

Поставару се изчерви силно и потърси кърпичката си. Не посмя да вдигне очи към Маргарит.

— Значи знаете и това — каза Ефтимие. — Знаете за лицея „Свети Сава“…

— Разказа ни инженер Илиеску — поясни Лаказ.

— Оттам е тръгнало всичко — продължи Ефтимие, — от учителите им. Какъв смисъл е имало да говорят на тези момчета в лицея за сянката на криновете в Рая?

— Това се запитах и аз — прекъсна го Лаказ. — Но засега този проблем не ни интересува…

Погледна крадешком часовника си и продължи:

— Бих искал да се спрем за малко на тази фраза. Моят колега, който разбира и чете румънски, но не смее да говори, ме помоли да ви попитам дали този израз — „под сянката на някой крин“… няма за вас, румънците, някакъв специален смисъл. Дали не е някаква метафора…

— Метафора ли? — повтори докторът. — Значи на румънски да се отнася за нещо друго… Но за какво?

Лаказ го изгледа дълго, въпросително, после се обърна към останалите.

— Например завръщане от изгнание — отговори с малко закъснение. — Защото Жан Боасие говори много пъти с Валентин, мога да ви кажа, че неговата страст е ентомологията, и от тези разговори остана с впечатлението, че за Валентин изгнанието означава нещо много повече от това, да си емигрант, както го разбираме ние. Той остана много впечатлен от твърдението на Валентин, че: „целият свят живее в изгнание, но това го разбират малцина.“

— Едно съвсем нищожно малцинство! — уточни Боасие.

— И моят колега се пита дали срещата под сянката на някой крин в Рая не се отнася до блаженото и триумфално завръщане от изгнание, като завръщането на израилтяните от вавилонския плен. Явно — добави след пауза — в този случай не става дума само за изгнаници от Източна Европа, но и за по-голямата част от европейците…

— Никога не съм мислил за това — призна докторът.

— Нито пък аз — добави Ефтимие.

Лаказ изчака няколко мига и продължи:

— Знаете какво отговаряше Валентин, когато господин Илиеску го молеше да му каже при какви обстоятелства е срещнал бившия си учител по история и какво е говорил с него. Отговаряше му, че не би дръзнал да му каже нещо за това, защото никой не би го приел сериозно…

— Но как може един човек на науката като Илиеску — започна доктор Таушан и не успя довърши мисълта си.

— Проблемът е друг — прекъсна го Лаказ. — И е много, много по-сериозен. Илиеску срещна Валентин за последен път точно преди седмица, когато той му телефонира от Музея. (Казано в скоби: Всеки път, когато изчезваше, никога не предупреждаваше Илиеску къде отива, така че Илиеску разбра от телефонния разговор, че Валентин пристига в Париж, за да работи в Музея.)… Е, добре, когато се срещнаха двамата, Валентин му каза, може би повече на шега, че приема, че е съгласен да разкаже всичко, каквото се е случило на някоя важна личност — духовно лице или от света на науката…

— Какво нахалство! — възкликна Ефтимие.

Лаказ го погледна и се усмихна.

— Това доста ни затрудни — продължи той. — Ние се посъветвахме с когото трябва и намерихме важно духовно лице, на което Валентин можеше да има доверие. Но изгубихме заради това няколко дни. Когато съобщихме за това на инженер Илиеску и двамата с него взехме самолета, за да отведем Валентин от Бриансон (в Париж беше престоял само два дни), самият Валентин изчезна! Да, ние просто не успяхме да го открием…

— Значи — намеси се с усмивка докторът — е решил, че и той е бил следен.

— Разбира се, че беше следен. Както през цялото време беше следен и инженер Илиеску, веднага след статията в „La Dépêche“, както бяхте и все още сте следени и вие.

— Знаем това — тихо промълви Ефтимие.

— И все пак — каза Маргарит — не е възможно да не го откриете. Един чужденец, при това млад мъж, не може да се изгуби така лесно и да не може да бъде открит толкова дълго време…

— Ще го открием — продължи Лаказ. — Но се губи доста време. Вече изгубихме много дни. Предполагам, че никой от вас не го е срещал напоследък, нали?

— Не! Не! — отсякоха всички в един глас.

Когато телефонът иззвъня, Боасие погледна часовника си и като стана рязко, се обърна към Маргарит.

— Извинете, това е за нас.

Вдигна слушалката и я държа няколко мига, без да каже нищо. После погледна към Лаказ и поклати глава. Лаказ седна на стола си и пое слушалката. В началото не се опита да скрие изненадата си, но постепенно се успокои.

— Прекрасно! — възкликна и погледна многозначително към Боасие. Продължи да слуша и от време на време хвърляше поглед към часовника си. Накрая каза тихо: „Още по-добре!“ и постави внимателно слушалката върху вилката. Постоя няколко мига, без да се реши да каже нещо, като фиксира по ред четиримата, които го гледаха доста притеснено. После премести стола си до канапето и седна.

— И така? — въздъхна докторът.

— Последните вести са добри и в същото време нещата се усложняват. Мога да ви кажа, че Валентин е бил на аудиенция при Негово Превъзходителство епископа на Париж. Как Валентин е разбрал, че аудиенцията е била определена за днес в три часа и то при Архиепископа, ще разберем по-късно. Засега Негово Преосвещенство е телефонирал на отговорното за това лице и е съобщил за срещата с Валентин. Не мога да навляза сега в подробности, но вярвам, че няма да проявя недискретност, ако ви кажа, че Негово Преосвещенство е останал много впечатлен от, да кажем, откритията на този млад естественик. И така — добави, усмихвайки се, Лаказ, — Валентин ще бъде тази нощ в Архиепископството и Негово Превъзходителство ще поиска разрешение Валентин да го придружи утре, когато той вземе самолета за Рим.

— Значи старикът разбра? — промърмори Боасие.

— Уви, не само той! — процеди през зъби Лаказ. — Бедният пилот!… Изглежда, че аудиенцията при Светия отец е била уредена много преди това — добави и се обърна към другите.

— Но какво му е казал Валентин? — осмели се да го прекъсне докторът. — За какви „открития“ става дума?

Лаказ вдигна рамене.

— Надявам се, че ще ги разбера и аз по-късно. Негово Преосвещенство ни увери обаче, че изразът „под сянката на някой крин в Рая“ няма еретичен смисъл. Препоръча ни да прочетем отново Евангелието от Светите апостоли…

— Но бившият учител по история, когото срещна Валентин? — обади се Ефтимие.

— Негово Преосвещенство не уточни, но призна, че няма причини да се съмнява в съществуването му.

— Значи е жив! — възкликна Маргарит. — Но къде е? В коя страна?

— Ще разберем и това по-късно. Засега това, което ни интересува и нас, и вас, румънците във Франция, е фактът, че няма да бъдете задължени да прекарате следващите пет или шест дни в хотел на остров Корсика…

— Накрая и една добра вест! — възкликна докторът.

— Много добра от всички гледни точки — подчерта Лаказ.

Ефтимие се отпусна във фотьойла и се приготви да каже нещо.

— А камионите? — прекъсна го Маргарит.

— Тъкмо това искам да попитам и аз — пресече го Ефтимие.

— Тези камиони, които изчезваха, дали наистина съществуваха? И като видя, че Лаказ насочи погледа си към Боасие, продължи: — Или, както каза Илиеску, става дума за някаква военна тайна?

— Затова ви казваме, че вестите са добри, но в същото време работите се усложняват — продължи Лаказ. — Усложняват се, защото излизат извън нашия контрол. От тук нататък загадката с камионите, които стават невидими в една определена точка в пространството и за неопределено време, да, тази загадка ще бъде грижа за други.

— Тоест? — попита Ефтимие.

— Валентин увери Негово Преосвещенство, че тези мистериозни камиони са променили маршрута си. От тук нататък пътят ще минава през неутрална земя.

— През неутрална земя ли? — попита Боасие.

Лаказ се обърна и го изгледа продължително.

— Именно така се изрази: „през неутрална земя“.

Боасие се надигна рязко от стола си:

— Но тук става дума за една метафора! — избухна той. — Аз познавам добре Валентин. Можем да го изпуснем! Бързо след него! — добави.

Лаказ се надигна и той, очевидно развълнуван. Тогава се чу телефонът и след кратко колебание Маргарит се приближи и вдигна слушалката.

— Кой е? Ах, да! Точно така. Тук е. Ще ви го дам.

После направи знак на Ефтимие.

— Обажда се инженер Илиеску. Иска да говори с теб.

Всички се надигнаха от местата си и зачакаха. Ефтимие слушаше с някаква тържественост и поклащаше глава. На моменти вдигаше нервно рамене, но не смееше да каже дума. След няколко минути прошепна тихо:

— Да, тук са… Ще им кажа. Всъщност тук сме… Има и още хора. Ще им кажа на всички. Добре!

Обърна се триумфално и все пак малко притеснен. Приближи се до фотьойла, но размисли и остана прав като всички.

— Беше Илиеску — започна изведнъж. — Валентин му се е обадил преди четвърт час, казал му е къде сме, като го е помолил да ни предаде съобщение. Но да ме убие Господ, ако разбрах какво иска да каже Валентин с това свое послание!… Разбрах само, че засега не го заплашва нищо. Но не бива да забравяме, че изгнанието ни отива към своя край и че трябва да се подготвим отсега. „Как да се подготвим?“, попитал го Илиеску. „Зависи от всеки от нас, отвърнал му Валентин. И продължил: Този, който никога не е обичал цветята, трябва да се научи да ги обича. Само така ще научи тайната, която знаят и децата, но която се забравя бързо.“ И Илиеску ми каза още нещо — добави силно притеснен Ефтимие, — но не го разбрах и веднага го забравих…

— Нещо за сянката на криновете в Рая ли? — попита Поставару.

— Не! — отвърна му ядосан Ефтимие. — За това бих могъл да си спомня… Моля ви, не ме прекъсвайте, защото рискувам да объркам препоръките от посланието на Валентин… Значи след въпроса с цветята Валентин казва: този, който поне веднъж е разговарял със своята котка или с кучето си, да се опита да разговаря и с други животни, например с птиците в парка или със змиите в Зоопарка. И да не се отчайва, ако в началото не може да разбере отговорите им. С любов и с търпение ще ги разбере и тогава ще започне да се пробужда у него „чудото на собственото му съществуване“ (или нещо подобно, не запомних точно израза!). И той каза още нещо — продължи Ефтимие след кратка пауза, — но не го разбрах. Всъщност Илиеску повтори този израз два пъти, подчертавайки, че е много важен — да погледнем и небето без звезди, и празните вагони, и угасените светлини, да се усмихнем на старците и на стариците, които срещнем,… и още някои други неща, които не разбрах и не запомних.

— Ами Илиеску? — прекъсна го доктор Таушан. — Каква беше реакцията на Илиеску?

Ефтимие се поколеба за миг, после постави ръцете си върху облегалката на фотьойла, сякаш искаше да си почине.

— Илиеску изглеждаше много впечатлен — продължи Ефтимие и спря погледа си за миг върху Лаказ. — И каза: той, Валентин, е правият, а не аз! Той разбра…

— Какво е разбрал? — прекъсна го Маргарит.

— Каза ми само това: „Валентин разбра“.

— Но камионите, които изчезваха след полунощ? — попита доктор Таушан.

Ефтимие вдигна ръцете си от облегалката на фотьойла, извади кърпичка и избърса челото си.

— Илиеску направи само намек. Всичко, което му каза Валентин по телефона, ми обяснява посланието, което е помолил да ни предадат и на нас, всичко това му е дало възможност да разбере, дава ни тази възможност и на нас! — да разберем защо само определени камиони изчезват и какво точно се случва с тях. И тогава ще разберем и това, което ни очаква, тоест това, което се случва с някои от нас.

— Досега не разбрах нищо! — възкликна Лаказ и се запъти към вратата.

— Но откъде се обади Илиеску?

— От телефонна кабина. Каза, че за телефона чакали двама или трима души и трябвало да побърза.

— Като нас! — усмихна се Лаказ и подаде ръка на Ефтимие.

Като стигна до вратата, се обърна към Боасие, който бе извадил бележник и го прелистваше притеснен.

— Той се притеснява, старецът!

— Но каза и още нещо — добави тихо Ефтимие. — Каза, че заминава още тази вечер…

Лаказ започна да се смее.

— Няма значение. Тръгваме и ние с него. И няма да се изненада, като ни види. Инженер Илиеску отдавна знае, че е следен най-зорко…

Ефтимие поклати глава и притеснено добави:

— Не бих искал сега да кажа какво ми рече на раздяла…

Лаказ го погледна учудено:

— И какво ти каза?

— Каза да не се притеснявате да го следите и че той си е изпълнил дълга, като ви е предал посланието…

— Това е неговото мнение — прекъсна го Лаказ. — Но има и други проблеми, които трябва да обсъдим заедно.

Ефтимие започна да бърше ръцете си с кърпичката, без да спре.

— И още каза: „Ако инженер Лаказ иска на всяка цена да се срещне с мен, помоли го да ме изчака вдругиден сутринта, между два и три часа на сто и деветия километър по шосето Базел-Шафхаузен. Но няма да разговаряме. Аз ще бъда в третия камион заедно с бившия учител по история на Валентин…“

— Шегата настрана? — възкликна Лаказ отново развеселен. — И не каза нищо друго?

Ефтимие се поколеба за миг, а после го погледна със симпатия.

— Каза: „Благодари на господин главния инспектор Лаказ за любезността му и му припомни за нашия първи разговор.“ Ако онази вечер, като се сбогувахме, не ми беше казал: „Щастливи са миролюбивите“, какво ли би станало с моята душа?…

* * *

Чуха го как слиза бързо по стълбите, защото домакинът не затвори веднага вратата. След като Маргарит се върна в стаята и се отпусна уморено на стола, Ефтимие каза:

— Не знам дали постъпихме правилно, като им разказахме всичко.

Маргарит се обърна изненадан.

— Всъщност аз повторих само посланието на Валентин — продължи Ефтимие. — Но не им казах до какви заключения е стигнал Илиеску по повод изчезващите камиони… Валентин според Илиеску е имал право: подготвя се нов Ноев ковчег.

— В какъв смисъл? — прекъсна го силно разтревожен Маргарит.

— Тези тайнствени товарни камиони изглежда пренасят избрани хора от целия свят. Камионите изчезват, те просто преминават от едно пространство в друго измерение, различно от нашето.

— Господине, говори по-ясно! — отново го прекъсна Маргарит.

Ефтимие се усмихна меланхолично.

— И аз не разбрах много добре какво точно става, но Илиеску ме предупреди. Всъщност става дума за камуфлаж, за едно прикриване, тоест да се скрие нещо, но в същото време и да се привлече вниманието на известените. И Илиеску уточни — и това мога да го повторя дума по дума! — че пътят към новия Ноев ковчег, тоест към пространството с други измерения може да бъде изминат веднага, по един невидим начин, но за наше добро понякога се налага да се прикрие с обикновен транспорт, например с товарни камиони…

— Защо пък „за наше добро“? — попита докторът.

— Нямаше време да ми обясни. Но от всичко, което ми каза, разбирам, че става дума за някои знаци, които ни се посочват и които някои от нас успяват да разгадаят. Защото ми повтори: „Драги Ефтимие, постоянно ни се дават разни знаци. Ти само отвори очи и се помъчи да ги разгадаеш…“

— Значи — възкликна Маргарит — идва Потопът, Апокалипсисът!

— Не! Не! — прекъсна го Ефтимие. — Илиеску ме увери, че отдавна ни се дават знаци, от хиляди години. Но прикритието се променя според епохата, в която живеем. В нашата епоха, както знаем, доминира техниката…

Ефтимие се изчерви и се усмихна тъжно:

— Не, не, това не ми го каза той. Просто нямаше време. Отгатнах го аз преди малко. Всъщност Валентин и Илиеску имат право: дават ни се постоянно знаци, но ние не ги забелязваме…

И тъй като Маргарит не преставаше да го гледа с недоумение, той продължи:

— Например ето сега нашата среща тук днес: четирима румънци, двама французи и две телефонни обаждания. И всичко това — и срещата, и разговорите, и телефоните — във връзка с един и същи израз: „Под сянката на някой крин в Рая“. Това не ви ли се струва странно?

Няколко мига се гледаха безмълвни и силно развълнувани.

— Значи в заключение — наруши мълчанието докторът — какво мислите, че може да ни се случи?

Ефтимие се настани спокойно във фотьойла.

— Ще почакаме още малко — усмихна се той. — Може би ще звънне телефонът или пък звънецът на вратата.

— Дори ако позвъни — започна Маргарит, — дори ако…

Но се спря и пребледнял скочи до телефона и сграбчи слушалката:

— Ало! Ало! Ало!

Почака няколко мига, после се обади отново, почти закрещя.

— Ало! Ало! Ало!

Докторът се приближи до него силно намръщен.

— Не отговаря — тихо каза Маргарит.

След малко постави слушалката върху вилката и добави: „Няма никой!“

Старецът и полковника

I

Вече няколко минути старецът се разхождаше пред сградата, без да посмее да влезе. Беше многоетажно, строго и малко студено здание, каквито строяха в началото на века.

На тротоара кестените хвърляха някаква сянка, но цялата улица бе нажежена; слънцето грееше с пълна сила. Старецът извади кърпичка и я уви около врата си. Беше доста висок и много слаб, с издължена кокалеста фигура и сиви безизразни очи; небрежно увисналите мустаци бяха почти бели, дори пожълтели от тютюна. Носеше стара сламена шапка и избелели летни дрехи — твърде широки, сякаш не бяха негови.

Видя офицера отдалече, пресрещна го и свали шапка.

— Бихте ли ми казали колко е часът? — попита с пресилена учтивост той.

— Два — отвърна офицерът, без да погледне часовника си.

— Много ви благодаря — усмихна се старецът, като кимаше с глава.

После решително се запъти към вратата. Когато посегна към бравата, чу зад гърба си гласа на офицера.

— Трябва най-напред да натиснете бутона.

Уплашен се обърна.

— Аз живея тук — успокои го офицерът и докосна бутона. — Кого търсите? — попита след няколко мига той, без да го погледне.

— Господин майор Борза, от МАИ[7].

— Не зная дали е в къщи. По това време е на работа.

Говореше с равен глас и гледаше само пред себе си. Вратата се отвори и офицерът го пусна да влезе, като изобщо не го удостои с поглед. От полумрака на хола се появи портиер и го поздрави.

— Господинът търси другаря майор — обясни офицерът и се върна към асансьора.

— Не зная дали си е в къщи — отговори портиерът. Проверете в управлението.

— Имам среща с него — каза старецът. — Идвам от страна на рода му. По-точно казано, за него, за господин майора, аз съм от неговия род — добави той. — Да. Аз съм от най-хубавото време: от детството…

Портиерът го погледна недоверчиво и поклати глава.

— Добре, проверете — каза след малко той. — Живее на четвъртия етаж. Може и да е в къщи.

Старецът си сложи шапката и се насочи към стълбите.

— Почакайте за миг и ще можете да вземете асансьора — извика зад него портиерът.

Старият мъж се обърна и му се поклони няколко пъти с уважение.

— Много ви благодаря — отвърна той. — Но не понасям асансьорите. Предпочитам да изкача стълбите. Особено когато вляза за първи път в някоя къща, предпочитам да изкача стълбите — добави той с известна меланхолия в гласа.

Започна да се изкачва внимателно, без да бърза, придържайки се за парапета с дясната ръка, а с лявата стиснал шапката си. Когато стигна първия етаж, спря и се опря о стената, като си повя малко с шапката. Дочу детски гласове, после вратата рязко се отвори и от нея набързо излезе някаква жена на неопределена възраст с празна бирена бутилка в ръка. Тя се усмихваше, но когато го забеляза, се стъписа.

— Кого търсите? — попита жената.

— Почивах си за малко — обясни старецът, като няколко пъти й се поклони. — Изкачвам се до четвъртия етаж, до господин майор Борза от МАИ… Познавате ли го?

— Попитайте долу на входа — бързо му отговори жената и несъзнателно завъртя празната бутилка. — Там е портиерът. Можете да го попитате.

После се запъти към стълбите, но размисли и се върна. Позвъни няколко пъти кратко и нервно, детските гласове се обадиха отново: после вратата се отвори и някой, когото мъжът не успя да види, подаде глава навън, но жената го избута навътре и бързо се прибра в апартамента. Старецът се усмихна притеснен и като сложи шапката си, продължи нагоре. Точно на втория етаж го очакваше офицерът.

— Казахте, че търсите другаря майор — шепнешком го попита той. — Защо не взехте асансьора?

— Не понасям асансьорите — отвърна срамежливо старият мъж. — Особено през лятото, когато е горещо, главата ме заболява. Не ги понасям.

— Тогава какво търсехте на първия етаж? — отново прошепна офицерът. — Познавате ли някой от долния етаж?

— Не, никого не познавам. Поспрях само да отдъхна. И тъкмо тогава излезе една жена име попита…

— Какво ви попита? — прекъсна го офицерът, като се приближи до него.

— Всъщност нищо не ме попита. Попита ме само кого търся. И аз й отговорих…

— Разбрах — прекъсна го офицерът.

После, след като погледна към горния етаж, се приближи съвсем до стареца.

— Познавате ли добре майора? — тихо попита той.

— Познавам го от мъничък — усмихна се старият мъж и посочи с ръка. — Може да се каже, че съм от неговия род, дори нещо повече…

— Аха — поклати глава офицерът, — значи добре го познавате. Затова сте научили адреса, защото той съвсем наскоро се премести тук. Впрочем и аз го познавам добре — добави той. — Работили сме заедно. Той е солиден мъж, на когото можеш да имаш доверие.

Чу се шумът на асансьора, офицерът се смути и после, без да добави нищо и без да се сбогува, отвори вратата на отсрещния апартамент и влезе. Старецът се облегна о стената и започна отново да си все е шапката. Асансьорът мина над него. За секунда зърна бледа фигура с големи сини очи, които го гледаха пронизващо. Почака няколко мига, после се реши и отново започна да се изкачва. Асансьорът спря на третия етаж и младежът, когото беше видял преди малко, го изчакваше отворил вратата.

— Влезте — предложи му той. — Аз слизам тук.

— Много ви благодаря — поклони се старият мъж. — Не го взех, защото не понасям асансьорите. Предпочитам да се качвам пеша. Бавно, като в планина — усмихна се и добави той.

— Ще ви бъде трудно, има още три етажа — каза младежът.

Лицето му беше необикновено бледо.

— За щастие — започна старият мъж, като си вееше с шапката — може да се каже, че вече стигнах.

— Идвате при другаря инженер? — учуди се другият, сочейки с ръка към отсрещната врата. — Не вярвам да го намерите в къщи. Обадихте ли се долу, на портиера? — попита той като сниши глас.

Старецът поклати няколко пъти глава и объркано се усмихна.

— Грешно се изразих… Трябваше да кажа, че почти стигнах. Отивам до четвъртия етаж.

Младежът запримига и бързо извади кърпичка. Започна нервно да си бърше ръцете.

— При другаря майор? Дано да е в къщи. Обикновено обядва в службата. Познавате ли го добре? — попита той и изпитателно го погледна. — Не съм ви срещал досега…

— Нали отскоро се е преместил тук — отвърна старецът. — Познавам го от мъничък…

Младият мъж се поколеба за миг, смачка кърпичката в ръката си, натисна бутона на асансьора и го изпрати надолу.

— Познавате ли семейството му? — попита шепнешком той, след като няколко пъти погледна към горните етажи.

— Може да се каже, че съм от неговия род — започна старецът.

— Тогава сте от провинцията — прекъсна го младежът. — Познавам брат му от „Парафин“. Голям оригинал. Стар борец. Зная го много добре.

Сигурно искаше да каже още нещо; затова се приближи до стареца с малко тайнствена усмивка, но дочу стъпки по стълбите И бързо се обърна към вратата, като нервно затърси ключовете си.

— Беше ми приятно да се запозная с вас — поклони се старецът и потегли нагоре, подпирайки се на парапета.

Срещна някаква двойка и я поздрави. Жената беше с късо подстригана коса, в нещо като униформа със значка. Мъжът, доста по-млад от нея, пристъпваше смутено, стараейки се да не я поглежда. Но след като го отминаха, и двамата спряха и се обърнаха да видят какво ще направи. Старецът се спря пред вратата, извади кърпичка, избърса си лицето, а после изглади реверите на сакото си с опакото на дланта. Беше готов да позвъни, но веднага размисли и се върна към стълбите с необикновено бърза крачка. Спря на няколко стъпала пред двойката, която остана изненадана до стената, и им се поклони учтиво.

— Извинете, бихте ли ми казали колко е часът? — запита той и се обърна към жената.

— Два. Два и пет — отвърна тя.

— Благодаря. Извинявайте. Имам среща в два.

После изкачи бързо стъпалата и позвъни продължително. Отвори му млада жена, ярко и безвкусно гримирана.

— Целувам ви ръка, госпожице — поклони се старецът. — Надявам се, че не съм дошъл нито много рано, нито много късно. Казах си: два, два и пет е най-подходящият час.

— Обядва — усмихна му се жената, като показа няколко златни зъба. — Очаква ви в два и четвърт, два и половина…

— Тогава да почакам, да почакам — повтори старецът, готов да се отдръпне.

— Не, влезте, че тук е по-хладно. Богаташки апартамент — добави тя и отново се усмихна.

— Знам, знам — потвърди старецът. — Отскоро се е преместил.

— Предният, на „Каля Раховей“, беше доста далече от службата. И не беше за него, за един майор от МАИ, с толкова важна служба. Беше съвсем малък. Нямаше пиано. Нямаше дори радио.

— Знам, знам — повтори старецът и изведнъж се поотпусна. — А него го знам откакто беше ей-й такъв — и сниши ръката си към килима.

Жената се захили.

— Заповядайте в салона — покани го тя, повеждайки го из едно просторно, строго и елегантно мебелирано помещение. — Ще му кажа, че сте тук.

Старецът се разположи на канапето и усмихнат и доволен заглади коленете си с длани. Но след няколко мига жената се върна и му даде знак да седне.

— Каза да заповядате в кабинета, идвал веднага.

Заведе го до съседната стая и му посочи голям кожен фотьойл точно срещу библиотеката. Старецът благодари, приседна и пак започна да си глади коленете. От време на време поглеждаше към книгите и четеше заглавията им. После чу, че вратата се отваря и развълнуван се надигна. От прага го гледаше мургав, едър и дори малко пълен мъж със зачервени бузи, черна коса и дебели, сключени вежди над мънички очи със стоманеносив блясък, покрити от тежки, подути и петнисти клепачи. Беше по риза и тиранти, със запретнати ръкави. Влезе усмихнат, със салфетка на врата, но щом забеляза стареца, изведнъж се намръщи.

— Кой си ти? — попита с груб, прегракнал глас майорът. Как влезе тук?

— Не ме ли познаваш? — учуди се старецът, като се опита да се усмихне. — Аз те помня от мъничък — и протегна ръка ниско към килима.

— Как си влязъл? — повтори майорът; хванал единия край на салфетката, той започна да си бърше устата и челото. — Как те пусна портиерът?

— Казах си, че в два, два и четвърт сигурно ще те намеря в къщи — започна старецът и продължи да се усмихва.

— Ама кой си ти? — викна майорът.

— Значи… не можеш да ме познаеш — унило поклати глави старецът. — Вярно, че минаха повече от тридесет години оттогава, но аз те помня добре. Като научих, че си се преместил тук, си казах: защо да не го посетя, да видя дали ще ме познае?

— Кой си ти, господине?! — избухна майорът и заплашително запристъпва към него.

— На улица „Мантуляса“[8] — започна, поклащайки глава, старецът — нямаше ли училище, да, на улица „Мантуляса“, с кестените в двора и с градината със зарзали и вишни?… Не може да не помниш. Нали е тук, само на две крачки от тебе — протегна ръка към прозореца той. — Сякаш сега те виждам: беше с моряшко костюмче и се изпотяваше, ах, как силно се изпотяваше…

Майорът излезе веднага и тръшна вратата след себе си.

— Ането! — завика той, като прекоси бързо хола. — Ането!

Жената се показа след миг.

— Ти ли си пуснала този тип в кабинета ми? — повиши глас майорът. — Нали казах никого да не приемаш, да ги изпращаш в министерството? Нали ти казах, че очаквам един инспектор към два и четвърт, два и половина?

— Ами аз помислих, че е този, щом като портиерът го е пуснал. Май ми каза, че те познавал и че бил инспектор.

Майорът отново прекоси хола и влезе в кабинета.

— Значи ти си влязъл с измама? — стрелна го с очи той. — Казал си на жена ми, че си инспектор!

— Не съм го казал — защити се с достойнство старецът. — Макар да мога да кажа, че съм инспектор в пенсия, все пак съм бил такъв…

— Ама кой си ти, господине! — отново избухна майорът и като смъкна салфетката от врата си, започна нервно да я мачка.

— Още ли не си спомняш? Улица „Мантуляса“? Когато учеше в основното училище на улица „Мантуляса“, през междучасията често се катереше по вишните и дори веднъж си спука главата, като падна, а директорът те взе на ръце, занесе те в канцеларията и те превърза… На следващия ден беше празник, Десети май[9], и ти беше много горд с превързаната си глава. А директорът те попита: „Как е главата ти, Борза?“ Тогава ти му каза: „Страх ме е от стихотворенията, господин директор“, че никак не обичаше да ги учиш наизуст — добави старецът. — „Страх ме е, че няма да мога да ги запомням вече…“ Този директор бях аз. Учителят Фаръма[10], Захарие Фаръма, петнайсет години директор на училище „Мантуляса“ и след това училищен инспектор втора степен, докато излязох в пенсия… Още ли не си спомняш?!

Майорът го слушаше внимателно, като постоянно се мръщеше.

— Ти май се подиграваш нещо с мене — процеди през зъби той. — Ако не беше стар, щях веднага да те арестувам. Влязъл си в къщата ми, като си се представил за инспектор…

— Не съм казал такова нещо.

— Не ме прекъсвай, като говоря! — разгневи се майорът. — Влязъл си в моя дом с измама. Сигурно имаш някаква цел. Хайде веднага да ми кажеш, докато не съм се разсърдил, казвай: Защо си дошъл? С каква цел?

Старецът докосна с трепереща ръка лицето си и въздъхна.

— Моля да не ми се сърдите — започна с отпаднал глас той. — Не исках да ви обидя. Може би е станало някакво недоразумение, много ви моля да ме извините. Но вие не сте ли господин майор Василе И. Борза от МАИ?

— Същият. Само че не господин, а другарят майор Борза И. Василе. И какво? Какво те интересува? Казвай!

— Тогава моля да ме извините, но вие учихте при мене. В училището на улица „Мантуляса“. Мога да ви кажа господине: между 1912 и 1915. Виждате, макар да са минали повече от трийсет години, аз още помня. От всеки клас запомних по няколко момчета, не винаги от отличниците — добави с усмивка той. — Това бяха момчета, в които виждах нещо по-особено… После, доколкото можех, ги наблюдавах в гимназията, след това в Университета… Наистина на вас ви изгубих следите, но нали дойде войната от 1916, а това обяснява много неща. Бях забравил, че тогава заминахте за провинцията…

Майорът го слушаше внимателно, като от време на време обръщаше глава към съседната стая.

— Послушай, господин директоре — подхвана той с малко по-примирен, но все пак достатъчно груб тон. — Аз не съм този, за когото ме вземаш. Не съм учил в гимназия, нито в Университета. Аз съм от народа, бях измъчен от живота и нямах нито време, нито пари да уча в такива… привилегировани училища…

— Говорих ви за началното училище на улица „Мантуляса“.

— Вече ти казах да не ме прекъсваш, като ти говоря! — ядоса се майорът и го стрелна с очи. — Тези истории с гимназии и университети ги знаем добре! Ама мина вече времето на привилегиите, на дипломите и на разните глупости! Вашия режим го погребахме — добави, обръщайки още веднъж поглед към съседната стая. — Режим на експлоататори! — извиси изведнъж глас той. — Сега дойде редът на трудовия народ! Разбери това, докато е време. Ясно ли е?

— Разбрах — поклати глава старецът. — Моля да ме извините. Станало е грешка, аз без да искам…

Майорът го изгледа, после се усмихна.

— Надявам се, че е така, иначе щеше да си изпатиш! Сега се благодари, че ми мина и се измитай!

Протегна късата си ръка и му посочи вратата.

— Довиждане — поклони се Фаръма, — довиждане и моите уважения. Още веднъж ви моля да ме извините…

Уплашен, прекоси набързо хола, а Борза изведнъж си възвърна доброто настроение и започна да се смее.

— Ането! — извика той от прага. — Веднага ни свари кафе!

После се отправи към другата врата и я отвори.

— Думитреску, какво ще кажеш за тази глупава история?

От столовата се появи още млад мъж със зализана кестенява коса, късо подстригани мустачки и малки, много тънички устни — сякаш съвсем ги нямаше, — с бледи клепачи над жълтеникавите очи и слабовато, болнаво тяло.

— Нещо е подозрителен — отговори Думитреску, като се усмихна пресилено, — изглежда ми подозрителен…

Борза промени физиономията си.

— И на мене ми изглежда. Твърдеше, че се е припознал, но на такъв може ли да му вярваш?

— Тази история ми се струва съшита с бели конци. Да има двама Василе И. Борза и да са на една възраст, от един град, не мога да го повярвам. Този сигурно знае нещо — добави Думитреску и се усмихна. — Преследва някаква цел. Разбра ли, научил ти адреса веднага след като се премести.

— Ще го арестувам! — избухна Борза. — Ей, сега ще го арестувам!…

— Стой, не се пали! — успокои го другият и се запъти към прозореца. — Ако наистина преследва някаква цел, по-добре първо да го проследим.

Дръпна пердето и погледна към улицата.

— Още не е слязъл. Изглежда ми много подозрителен — добави и продължи да гледа през прозореца. — Може би тази история е доста заплетена. Може би не се е припознал, а цели нещо, защото добре знае кой си, а може и да има право. Може и да си учил при него, в училището на „Мантуляса“.

— По-сериозно, момче! — ядоса се Борза. — Целият свят знае, че съм от село, че не съм ходил на училище…

— Борза — успокои го Думитреску, — нищо срамно няма в това да си завършил началното си образование в училището на „Мантуляса“. При стария режим в подобно училище можеха да учат и децата на бедните.

— Но след като ти казвам, че никога не съм бил в това училище?! — разгневи се Борза. — Дори не го знам къде е…

— Тук е, съвсем близо до тебе — каза Думитреску, залепил чело в стъклото.

— Може, но аз ти казвам и ти повтарям, че не го знам. Като дете живях в Тей[11]. Тате беше каруцар… Какво стана с това кафе? — скочи той и се запъти към вратата. — Сега ще пристигне инспекторът. Искахме да изпием на спокойствие по едно кафе.

— Слезе на улицата — каза Думитреску, като отвори прозореца и се наведе надолу. — Трябваше да телефонираш на портиера да го проследи… Не се гневи — добави той и погледна Борза. — Тоя сигурно знае нещо и има някаква цел. Ти внимавай…

II

Сутринта на другия ден Фаръма беше събуден от агент от Държавна сигурност.

— Елате с нас, за справка. Не взимайте нищо. Няма да стоите дълго.

На двора имаше няколко агенти, а пред къщата ги чакаше кола. Качиха се без да кажат дума. Фаръма изведнъж започна да трепери.

— Горещо е — каза след малко той и се опита да се усмихне.

Колата спря пред Държавна сигурност. Преведоха го през няколко дълги коридора, после се изкачиха с просторен и замърсен асансьор, в който пренасяха строителни материали, до последния етаж — още в ремонт. Фаръма така и не разбра точно къде спряха. Излязоха от противоположната врата и тръгнаха по някакъв тъмен коридор, осветен само от две-три слаби крушки. Сетне слязоха няколко стъпала и попаднаха в друг коридор, който като че ли не беше от същото здание; с големи и чисти прозорци, нов и блестящ паркет и наскоро боядисани в бяло стени. Пред една от множеството врати някакъв агент им направи знак да спрат и влезе сам. След малко се показа, придружен от прегърбен чиновник, понесъл цял сноп папки подмишница. После пак тръгнаха, обикаляйки целия коридор, който имаше формата на дълъг сърп, и накрая стигнаха до друг асансьор, с който се спуснаха надолу. Фаръма опита да преброи етажите, но заграден от двамата агенти и чиновника с папките не успя да види нищо. Когато излязоха, ги посрещна цяла група хора, чакащи за асансьора. Този път не вървяха дълго. Чиновникът се спря пред първата врата и влезе без да почука. След известно време на прага се появи младеж с очила и вид на интелигент, който даде знак на единия от агентите да го последва. После вратата отново се отвори и този път се появи чиновникът с папките. Погледна го право в очите и го запита:

— Вие ли твърдите, че сте Фаръма Захарие, бивш директор на начално училище №17 на улица „Мантуляса“?

— Да — тържествено отговори Фаръма. — Бях и училищен инспектор втора степен, — добави той.

Чиновникът го погледна още веднъж, намръщи се и кача повече на себе си:

— Интересно!

После отново изчезна, но скоро се върна.

Фаръма усети умора в краката и започна да пристъпва от крак на крак.

— Влезте вътре — покани го чиновникът.

Беше нещо като чакалня, с няколко пейки до стените, само един прозорец и много врати. Чиновникът се отправи към тази до прозореца и му каза, без да го погледне:

— Хайде, елате с мен.

Влязоха в кабинет с единствено бюро и много телефони. Полуизлегнат на креслото, Думитреску въртеше молив в ръка.

— Откога познавате другаря Борза?

— Откакто беше ей-й такъв — усмихна се Фаръма и спусна ръка към килима. — Учеше в моето училище.

— А откъде знаете, че е бил той?

Фаръма започна да се смее, като поклати глава.

— Виждате ли, тъкмо тук нещата се усложняват. До вчера следобед можех да се закълна, че това беше той, господин майор Василе И. Борза. Но бях при него и той каза, че не можел да си спомни…

— Но какво търсихте при другаря майор Борза? Как открихте адреса му?

— Ще ви кажа как стана — започна Фаръма, сякаш подготвяйки се за дълга история. — Преди няколко седмици, през юни, един ден се разхождах по булеварда, че все оттам ми харесва да минавам близо до училище. Разхождам се от статуята на Паке Протопопеску[12] по булеварда и се връщам на „Мантуляса“. Седнах на една пейка и тъкмо тогава забелязах, че пред номер 138 спира камион, точно до мене. Слязоха няколко младежи и милиционери и започнаха да разтоварват. После излезе някой от къщата и им каза къде да носят: „На четвъртия етаж, при другаря майор Василе Борза.“ И аз веднага си спомних за него, когато беше малък: Борза И. Василе. И се сетих за случая с момчето на равина…

— Какъв случай? — прекъсна го Думитреску.

— А, това е дълга история — дълга и доста странна. Може да се каже дори тайнствена. Тогава писаха нещичко във вестниците, но не вярвам да е било истината. Може да се каже, че остана мистерия.

— Какъв беше случаят? — настоя Думитреску. — Защо мислите, че е останало мистерия?

— Остана мистерия, защото никой нищо не разбра — изведнъж се въодушеви Фаръма. — Но за да я разберете, трябва да знаете, че Борза не беше в началото там, в избата, с момчето на равина, с Дарвари и останалите. Дарвари Патру, бих казал, бе в основата на всичко. Това момче имаше изобретателен ум. По-късно го следих, наблюдавах го, докато през войната изчезна безследно със самолета си между Змийския остров и Одеса.

Същият този Дарвари, за когото ви говоря, беше разбрал, че някакъв негов приятел Алдя, от друго училище на „Каля Мошилор“[13], познавал едно момче на татарин от Текиргьол[14], което изкарвало прехраната си, като обикаляло вилите и изтребвало мухите. Да, мога да кажа, че това е точната дума: изтребвало ги. Ако не го бях видял, нямаше да повярвам. Но трябва да ви кажа, че на следващата година и аз ходих до Текиргьол и тогава се запознах с него. Момчето на този татарин беше необикновено. Сякаш и сега го виждам: хубаво момче, с избръсната глава, темпераментно, с очи като две стоманени топчета. Сякаш и сега го чувам: „Имате ли много мухи в къщи?“ Говореше перфектно румънски, беше учил в Констанца, но татарският акцент все пак му личеше. „Имате ли много мухи?“ Точно тъй питаше, с малко ироничен тон, сякаш искаше да ги купува, но така, без да дава пари… Ще ви кажа какво ми се случи тогава. Бях чувал за него, но още не го бях виждал. Очаквах го. Вилата, в която наех стая, се намираше точно на хълма. Вила „Корнелия“, така се наричаше — на края на селото. Затова татаринът се появи по-късно при нас. И все пак дойде — нали това му беше занаятът, тъй си изкарваше хляба, като изтребваше мухите. Беше два часът следобед. Спях. И изведнъж чух да хлопат на вратата ми. „Имате ли мухи?“ — попита той. Скочих от леглото, исках да го видя. И аз имах мухи като всички в Текиргьол, но повече исках да се запозная с него. „Имам достатъчно — отговорих му аз, какво искаш да правиш с тях?“ „Да ги изгоня до една, поне за седмица. Ако се върне макар и една, няма да ми платите стотинка.“ „Колко ще струва?“ — попитах аз. „Един лей. Петдесет бани сега, а останалото след седмица. Ако след седмица ми покажете едничка муха тук, във вашата стая, ще ви върна монетата обратно.“ „Разбрахме се — казах аз, сега да те видя!…“

— Прощавайте, но ще ви помоля за нещо — добави Фаръма с друг глас.

— Кажете — окуражи го Думитреску.

— Ще ви помоля да ми разрешите да приседна малко на стола. Ще падна от умора. Страдам от ревматизъм.

— Седнете — покани го Думитреску, като му посочи стол, Фаръма се поклони, седна и въздъхна дълбоко.

— Много ви благодаря. Още в началото видях, че сте с добро сърце. Приличате на един мой добър приятел, един Доробанцу.

— Оставете тези — прекъсна го Думитреску. — Попитах ви какво търсехте при другаря майор Борза. Започнахте твърде отдалече, а пък не ми отговорихте.

— Вижте, тъкмо това исках да ви кажа. Седях там, на пейката, пред номер 138 и си спомних за него, когато беше ученик при мене. И си казах: я да отида да го видя. Добре се е наредил: станал е майор. Ще си поговорим, ще си спомним за училище. Ще видя дали знае нещо за Ликсандру. Че в четвърти клас се сприятели с Ликсандру, бяха като братя. С неговите тринайсет-четиринайсет години той бе странно момче, мечтател, нещо като поет. Да, в четвърти клас беше на тринайсет-четиринайсет години, защото постъпи по-късно в училище. Бил боледувал няколко години подред. Но когато дойде при мене в училище, учеше се блестящо. Можеше да вземе не два, а дори три класа за една година, тъй като, както и направи след това, в гимназията… Исках да попитам господин майора не знае ли нещо за него.

— Как казахте, че се казвал? — трепна, сякаш събуден от дълбок сън, Думитреску.

— Ликсандру. Георге В. Ликсандру.

— И какво? Каква връзка имаше той с другаря Борза?

— Сериозна — поклати \глава Фаръма. — Бяха като братя. Когато Ликсандру избяга от къщи, Борза го скри. Не у тях, разбира се, а в една изба. Трябва да ви кажа, че всички тези момчета имаха голяма слабост към избите и запустелите места, особено след случая, за който ви споменах, с момчето на равина. Тогава имаше едно празно място пред Университета. Казваха му мегдана на Кметството и беше затрупан с каменните блокове, с които по-късно, след войната, построиха новото крило на Университета. Сякаш и сега ги виждам: големи блокове от синкавобял камък…

— Оставете ги тези — прекъсна го Думитреску. — Казвахте нещо за изба, за някаква мистерия с момчето на равина. Каква връзка има едното с другото?

— Връзката е тая, че момчето на равина също изчезна в една изба. Изчезна, сякаш никога не е било на повърхността на земята. Без никаква следа. Да, сякаш земята го погълна. Но трябва да кажа: което си е право, право си е. Това момче, Йожи, знаеше, че ще изчезне. И си взе сбогом с всички, прегърна ги, а после се хвърли във водата и никой не го видя оттогава.

— Какво говорите, господине!? Къде се случи това?

— В една изоставена изба близо до Църквата при Тей. Но за да ви стане ясно, трябва да чуете цялата история. А тя е доста дълга… Ще ми позволите ли да запаля цигара? — смирено попита той.

— Моля.

— Много ви благодаря — каза Фаръма и извади табакера от дарба си. — През целия си живот бях страстен пушач, но сега мога да кажа, че вече ги оставих. Само от време на време, и то по една. Сам си ги свивам — добави. — Вие май не пушите?

— Не.

— Имате право — поклати глава. — Чух, че тютюнът предизвиквал рак…

Запали цигарата си, запали я и жадно всмукна. После се усмихна и замечтан затвори за малко очи.

— Дълга история е туй — започна старецът. — За да я разберете, трябва да чуете всичко отначало; от Абдул, сина на татарина, за когото ви говорих преди малко. Както вече казах, запознах се с него в Текиргьол. Влезе в стаята ми, седна на пода по турски, измъкна от пазвата си кожена торбичка и започна да си мърмори съвсем неразбрано, на неговия си език, по татарски. И тогава видях нещо, което изобщо не бях виждал дотогава през живота си: мухите постепенно се събраха като черен рояк над главата му, образуваха едно кълбо и изведнъж се мушнаха в торбичката. Абдул я затвори, тикна я обратно в пазвата си, усмихна се и стана. Дадох му парите и трябва да добавя, че една седмица, да, точно една седмица, не видях нито една муха в стаята. Бръмчаха из коридора, идваха и до прозореца, но не смееха да влязат. След седем дни, Абдул пристигна да си получи и другата пара. На следващия ден, значи на осмия след магията му, ме нападнаха много мухи, повече от първия път. Разбира се, повиках го да ги прогони. Идва така на три пъти, три седмици поред, колкото почивах в тази вила „Корнелия“… А Алдя се беше сприятелил с Абдул още предната година. Не знам какво му бе казал татаринът, но после разбрах от Ликсандру, че Алдя се бил върнал есента в Букурещ с някаква тайна, която научил от Абдул. Доколкото разбрах, тайната се състоеше в следното: ако намериш някога изоставена изба, пълна с вода, трябва да потърсиш едни — не знам точно какви — следи, и в случай че ги откриеш, значи това е омагьосано място, през което може да се премине до отвъдната земя.

— Какво говорите, господине?! — възкликна Думитреску и се разсмя.

— Да, на това трябва да го е научил Абдул. Може и да го е чул от други, но Ликсандру не ми каза повече. Това го чух по-късно. Алдя, Ликсандру и Йожи, момчето на равина от „Каля Мошилор“, тръгнаха тогава из покрайнините на Букурещ да търсят изоставени изби и мазета. Намериха доста, но само две от тях бяха пълни с вода. И както твърдеше Ликсандру, единствено в едната имаше знаците, за които Алдя чул от Абдул.

— Какви знаци? — нетърпеливо попита Думитреску.

— Това не знам. Не ми го каза. Сигурно нещо, с което се измерва, защото после видях, че момчетата мъкнат със себе си някакъв дълъг бастун и стара кожена торба. Бастуна го намерих строшен надве, а торбата изчезна. Може би момчето на равина я взе със себе си. Всъщност аз какво знам — всичко това го пишеше във вестниците; също, че Ликсандру скочил пръв във водата и стоял без да се покаже няколко минути. А щом излязъл, бил пребледнял и треперел от студ. Тогава им казал: „Ако бях останал за малко, сигурно нямаше да ме видите.“ После добавил: „Само да знаете колко е хубаво. Като в приказките е.“ След него скочил и Дарвари, но веднага се показал; зъбите му тракали от студ. „Аз ще сляза утре, че вече е късно“ — оправдал страха си той. — Последвали го две момчета: Алдя и Йонеску. Първият можеше да плува под вода и затова стоял повече. Другият, Йонеску, излязъл веднага, целият премръзнал. Алдя, дето плуваше добре, се издигнал два-три пъти над водата и извикал: „Не мога да го намеря! Преди малко го открих, а сега го изгубих“ — и отново се спуснал. — „Беше като голяма светлина…“ — викнал пак. Сетне се спуснал към дъното, постоял там и излязъл обезкуражен: „Беше като пещера, пълна с диаманти, толкова осветена, сякаш горяха хиляди факли…“ „Това е!“ — изкрещяло тогава момчето на равина. „Знам я!“ И след като се сбогувало с всички, прегърнало Алдя и Ликсандру, хвърлило се с главата надолу и повече не излязло. Момчетата го чакали до вечерта, а после си отишли по домовете, като преди това се заклели да не откриват тайната никому. На следващия ден Ликсандру отишъл при равина да види не се ли е върнало момчето му. Не било у тях, а и полицията вече го търсела из съседните махали. На третия ден пак го нямало. Тогава Ликсандру дойде при мен и ми разказа случая. Пристигна с Борза, макар той да не бил когато се е случило това. После започнаха да го търсят. Но още в началото се появиха трудности. Децата твърдяха, че водата била дълбока повече от два метра, че не можели да достигнат лесно дъното, а когато дойде полицията, се оказа, че няма и метър. Търсиха навсякъде, но напразно. После донесоха и помпа, за да изтеглят всичката вода от избата, но без резултат. По-късно, когато подновиха следствието и направиха разкопки, откриха стара стена и археологическата група намери останки от средновековни укрепления и следи от още по-стари човешки жилища. Но от момчето на равина нямаше и следа.

— И кога се случи това? — попита Думитреску.

— През октомври 1915 година, в началото на месеца, към 5–6 октомври.

Думитреску си записа датата в бележника.

— В коя част на града се намира тази изба?

— Близо е до Обор[15], на празното място между Обор и булеварда „Паке Протопопеску“. Видях я и аз. Видях и археологическите разкопки. Но сега не е останало нищо. Когато през 1916 г. в града влязоха немците, превърнаха я в склад за боеприпаси, а щом започнаха да се оттеглят, веднага я взривиха. Не остана нищо от цялата сграда. После, след войната, тези места ги застроиха. Сега там са само нови къщи.

— И Борза беше тогава при вас? — попита Думитреску.

— Дойде с Ликсандру. Знаеше и той, макар да не беше присъствал.

— Добре — засмя се Думитреску. — Достатъчно за днес. Пак ще поговорим.

После делово натисна някакъв бутон.

— Заведи господин директора в зала „Б“ — нареди той на милиционера, който току-що влезе. — Нека да обядва в стола.

— Много ви благодаря — закланя се Фаръма и излезе от стаята.

III

На четвъртия ден Думитреску обядва отново у Борза. Когато стигнаха до кафето, той разказа всичко набързо, като през цялото време си играеше с клечка за зъби и гледаше към отсрещната стена, по която бяха окачени дървени талерки и селски керамични чинии от Ардял.[16]

— Онези от Трета секция ходиха в библиотеката на Академията и прегледаха вестниците от 1915 година. Знаеш ли, че Фаръма има право. Нещата са били точно така, Йожи, момчето на равина се е хвърлило във водата и повече не се появило. И тялото му не намерили. Изчезнало без следа… Никога ли не си чувал тази история? Нищо ли не си спомняш? — втренчи поглед в Борза Думитреску.

— Хабер нямам за какво говориш — каза Борза и като дръпна салфетката от врата, започна да се бърше.

— Говорих за твоя директор, Фаръма, от училището на „Мантуляса“.

Борза мълчаливо остави салфетката върху масата и се облегна на стола.

— Да — продължи Думитреску. — Сега е при нас. Задържах го за разпит. Стори ми се подозрителен.

— Значи… — започна Борза, като се изчерви. — Значи затова сте сменили портиера.

— Едното няма връзка с другото — прекъснато Думитреску. — Той получи друго поръчение. Но да се върнем на твоя директор. Мога да ти кажа, че този Фаръма е странен човек. Има изключителна памет. Спомня си и най-малките подробности. Разказваше за тебе, че в четвърто отделение…

— Абе, нали ти казах, че не съм учил при него?! Казах ти, че съм от Тей, че съм живял там като дете…

— Добре. Като отвори дума, ще ти кажа. По твое време в Тей е имало само три начални училища: две за момчета и едно смесено.

— И какво значение има това? — раздразнен го прекъсна Борза.

— Има, в нито едно от трите не се намери дневник с твоето име.

— Ти откъде знаеш?

— Ами нали провериха…

Борза задиша тежко, погледна го косо и удари с юмрук по масата.

— Ането! — изкрещя той. — Бързо направи кафето и донеси шишето с рома!

— Казах ти, че този директор ми се стори подозрителен — кратко каза Думитреску. — Затова започнах проучвания…

— Къде е, неговата мамица?! Сега ще го науча! — избухна Борза и отново удари по масата. — Дай ми го поне за една нощ, веднага ще му изкарам дневниците през носа! Ще го науча аз, дето лъже и прави разни интриги!

Думитреску вдигна рамене и пресилено се усмихна.

— Другарю Борза — започна с равен глас той, — напразно се сърдиш на директора си; той няма никаква вина за това. А че е подозрителен, това е друг въпрос и щом разберем какво е целил той, за да дойде тук, при тебе, да те види, ще ти го кажем, да се успокоиш… Но по въпроса за училището Мантуляса, той няма абсолютно никаква вина. Твоето име е регистрирано в училище Мантуляса през годините 1913–1916, а не в Тей. И след като твърдиш, че си завършил основно училище, а без такова не би могъл да бъдеш произведен майор, значи нямаш никакъв интерес да противоречиш на Фаръма. Много вероятно е да си завършил училището Мантуляса и да си забравил. Оттогава са минали повече от трийсет години. Кой ще си спомня за неща, станали преди трийсет години?!

— Може и да съм забравил — замисли се Борза. — Наистина, имаш право: бях забравил. Имах тежко детство. Бях от село. Преследваха ме…

— Но какво си преживял; господине, страхотни неща! — възкликна Думитреску с възторг. — Какви приятели само си имал?! Какви интересни приятели. Сякаш взети от някой роман.

— Детска работа! — усмихна се объркано Борза.

— Не, друго е това — продължи с малко меланхоличен тон Думитреску. — Живели сте в друго време, детството ви е минало през Европейската война, имали сте късмет да се сприятелите с интересни, интелигентни момчета. Особено този Ликсандру, и как се качваше оня, дето стрелял с лък…

— Май си спомням нещо — започна замечтан Борза. — Но право да ти кажа, най-интересното съм го забравил. Сега, като ми разказваш, май се сещам за един, дето стреляше с лък, но само толкова.

Анета влезе с табла, върху която носеше кафетата и бутилка ром. Сложи я на масата и се приготви да седне, но Борза й направи знак с поглед да се махне. Тя се усмихна виновно, отвори рома, напълни две чашки и се оттегли. След като пресуши своята, Борза взе бутилката и отново си наля.

— И сега какво мислите да правите с него? — попита той. — Ще го задържите ли за дълго?

Думитреску се поколеба, докато му отговори.

— Не зависи от нас. Трябва да приключи с показанията си. И докато пише, ние постоянно правим справки, докато разберем какво иска от тебе. Защото едно е сигурно: той е подозрителен. Всички тези истории от училището Мантуляса ни ги разказва само за да спечели време. Нищо — добави с усмивка той, — ще го изслушаме. Имаме време. Не бързаме.

— Все се питам какво искаше от мене — замисли се Борза. — Когато го попитахте, какво ви отговори?

— Мисля, че тук той направи първата си грешка — започна Думитреску, изведнъж въодушевен. — Не си даде сметка за това, но когато го чух за втори път, се учудих, че крие нещо, че се е издал и ни с насочил към много важна следа. Твърдеше, че е дошъл да те види, да си поговорите, да си спомните за училище и да те попита не знаеш ли нещо за Ликсандру. Като че подразбирам нещо…

— Знаеш ли?! Това момче Ликсандру според Фаръма се бил сприятелил много с тебе и с едно друго момче. Дарвари. И този Дарвари, проверих, изчезнал със самолет през 1930 между Змийския остров и Одеса… безследно, а може да е избягал в Русия. И това, не знам дали разбираш, през 1930… Сега го издирваме… Но твърде вероятно е Фаръма да го е срещал неведнъж, след като оня е завършил военното училище. Според собствените му думи Фаръма се е виждал често с най-добрия приятел на Дарвари, с Ликсандру… Мисля, че тук е следата — добави Думитреску и тайнствено намигна на Борза.

— Нищичко не помня! — въздъхна отчаяно майорът.

— И после, като ми разказа как сте стреляли с лък, се убедих, че е дошъл да те види затова; да те разпита най-подробно за Ликсандру и Дарвари, да научи дали и ти знаеш нещо. Защото мисля, че това вече ще си спомниш, тогава често сте ходили до празното място при кметството и сте стреляли с лъкове.

— Да, стреляхме — поклати глава Борза.

— Е, добре, не ти ли се вижда странно, че тъкмо на него, на Ликсандру, му се е случило подобно нещо? — попита Думитреску, като го погледна право в очите.

Борза преглътна сухо, после пресуши чашата с ром и поклати глава.

— Да ме убие Господ, ако мога да си спомня нещо! — възкликна той и се захвана да бърше потта от лицето си.

— Тогава си напълно безпаметен — разсмя се Думитреску. — Останал си без памет.

— Да знаеш, че имаш право. Изгубих си паметта при един разпит. Не ти ли казах как ме измъчваха в мазето на полицията?

— Случай като този не може да се забрави и след трийсет години — продължи Думитреску. — Значи събирахте се на празното място пред кметството и стреляхте с лъкове. Сигурно сте стреляли само нагоре. Уплашили сте се, след като не сте намерили стрелата на Ликсандру. Затова сте се замислили още в самото начало: изстрелвали сте я на дванайсет-петнайсет метра, а когато е дошъл редът на Ликсандру, сте видели, че неговата стрела полетяла над каменните блокове, над празното място и се отправила към статуята на Вратиану[17]. Хукнали сте след нея, уплашили сте се да не удари някой минувач. Търсили сте я по булеварда и около статуята, но не сте я открили. Оттогава сте се целили само нагоре. Всеки според силите си е стрелял на дванайсет, петнайсет, дори до двайсет метра. А когато дошъл редът на Ликсандру, стрелата полетяла и вие сте я следили, доколкото сте могли, докато вратовете ви изтръпнали. После съвсем сте я изгубили от погледа си и сте насядали край стената, очаквайки я да се върне обратно. Чакали сте със страх, защото сте се бояли да не падне със сила и затова сте отишли до камъните, да се скриете. Стояли сте там около два часа, но стрелата така и не паднала.

— Какво говориш? — възкликна недоумяващ Борза. — Кога се е случило това?

— Според думите на Фаръма през пролетта на 1916, сигурно през април или май на 1916, по време на великденската ваканция… Какво ще кажеш, а? — усмихна се Думитреску. — Не ти ли се струва подозрителен? Каква е връзката?… Затова дойде да те види — добави той, като изведнъж сниши гласа си.

— Да знаеш, че това е… — развълнува се Борза.

Думитреску започна да се смее и си напълни чашата с ром.

— Не бива да се ядосваш — успокои го той. — Ще го разберем. Трябва само да имаме търпение. Поръчах му да напише всичко, което знае за Ликсандру и Дарвари. Досега на два пъти ми поиска хартия, два пъти за три дни. Пише хубаво, логично, художествено, но почеркът му е много нечетлив. Сега преписват на машина вчерашните му показания. Но според своя маниер той е започнал твърде отдалече. Четох цялата сутрин и пак не стигнах до Дарвари. Написал е цяла история за една ваша приятелка от Обор, Оана, дъщеря на някакъв кръчмар, ако си спомняш за нея. Страхотна жена! Била е висока два метра и четиридесет и два сантиметра… Фаръма започна с края: как, след като се омъжила, Оана с нейния естонец си обещали скелетите на университета в Дорпат[18]. Поисках да ми направят справка в Дорпат, да видим дали е истинска и тая история. Сега очаквам резултатите…

IV

Цялата седмица, а и следващата Фаръма стоя наведен над дървената маса, като непрестанно пишеше. От втората вечер му дадоха друга стая, в старото крило на сградата — с желязно легло, без дюшек, със стол и маса. Имаше прозорец, но от него се виждаше само сивата стена отсреща. Два пъти дневно се появяваше пазач и му носеше храна от стола, като го караше да подписва някакви купони. Когато привършваше хартията, ставаше от масата и хлопаше по вратата. Пазачът вземаше изписаните листи и скоро се връщаше с нов топ хартия. Пишеше от двете страни, защото тъй му наредиха, когато за първи път свърши листовете. При всеки разпит му обръщаха внимание да пише по-четливо и Фаръма се стараеше, като изписваше буквите една след друга, но твърде скоро спомените го поглъщаха и той отново се връщаше към обичайния си, нечетлив почерк.

Старецът мислеше, че тъкмо заради неразбраното писане го викат толкова често на разпити. Понякога го караха нощем да разказва това, което щеше да напише през деня. Идваше да го вземе пазачът и двамата потегляха като че ли не по същия път, а по други коридори и стълби; прекосяваха големи тъмни или пък силно осветени зали, в които не виждаше поне един опитващ се да надвие съня милиционер. Неочаквано пазачът спираше пред някаква стена и натискаше копче. Тогава асансьорът се отваряше и те слизаха или изкачваха различен брой етажи. После неговият предводител почукваше на нечия врата и го въвеждаше в яркоосветен кабинет. Зад бюрото, въртейки молив в ръце, го очакваше усмихнат Думитреску.

Така се случи и преди две седмици. После една сутрин пазачът отвори вратата и от прага извика:

— Елате с мене.

Фаръма пишеше и се обърна разтревожен.

— Тъкмо се залових да пиша — смирено замоли той. — Имах страхотно желание да пиша…

— Заповед — повтори пазачът.

Старецът внимателно постави перодръжката върху попивателната, затвори мастилницата и излезе. Този път вървяха по-малко от обикновено. В края на коридора ги очакваше милиционер. Пазачът го остани и другият го заведе до нов асансьор. Слязоха долу, до двора; направиха няколко крачки по тротоара край стената, а след това влязоха в друго крило на сградата. На първия етаж милиционерът се спря до някаква врата и почука. Отвори му младеж, който постоянно се усмихваше.

— Вие ли сте Фаръма, директорът ни училището Мантуляса? — попита той.

— Аз съм — отвърна старецът и учтиво се поклони.

— Елате с мене — продължи младежът. — Вие почакайте долу — добави той, като се обърна към милиционера.

Прекосиха голяма зала, после момчето отвори врата и му направи знак да влезе сам. Беше просторно, луксозно обзаведено помещение с много прозорци. Зад бюрото седеше мъж на около петдесет години, с прошарени слепоочия, сплескан нос и съвсем тънки устни.

— Е — засмя се той, — я ми кажи сега, Фаръма, какво се случи с Оана…

— Това е дълга история — стеснително започна старецът. — За да я разберете добре, трябва да чуете първо за патилата на нейния дядо, който беше горски пазач. Според мене всичко тръгна оттам, че неговият дядо, доколкото го познавах аз, през 1915 беше на почти двадесет и шест години и прекъсна връзката си с големия син на Силистренския паша. Този горски пазач като дете бил заловен от турците, когато се опитал да взриви барутния склад на гарнизона в Силистра. Осъдили го на удавяне в Дунава, вързан в чувал, с камък на крака — тъй постъпвали турците с децата на гяурите; не ги бесели, нито ги колели, а ги давели. И това дете го спасил по-големият син на пашата. Поискал го за свой роб. Били на една възраст, скоро се сприятелили и заживели като братя. Изкарали заедно десет години. Момчето на пашата се казвало Селим и сигурно щяло да стане и той големец в своята страна, ако горският не бил нарушил клетвата си. Но за да разберете как е станало това, трябва да ви кажа, че Селим, когато навършил шестнайсет години баща му го оженил. За две жени едновременно: за потурчена гъркиня от Фенер[19] и за някаква туркиня…

— Не, стига, Фаръма — прекъсна го мъжът от бюрото. — Остани ги тия. Нали ти зададох конкретен въпрос: какво се случи с Оана?

— Ще ми бъде трудно да ви разкажа — заизвинява се старецът, — защото според мене всичко започна от горския…

— Остави го ти горския — отново го пресече другият. — Кажи каквото знаеш за Оана. Откога я познаваш? Каква беше?

Фаръма отчаяно поклати глава, сякаш се замисли как е възможно да се разберат нещата, след като не му позволяват да разкаже всичко поред.

— Когато се запознах с нея — започна изведнъж той, — през 1915 беше на тринайсет и стигаше два метра. Не беше само висока, но и едра, широкоплещеста и красива като статуя. Очите й черни, косата — дълга, руса. Ходеше боса и се мяташе направо на коня, без да сяда, като истинска ездачка. Яздеше само злонрави коне. Още като дете джамбазите я вземаха по панаирите да им обяздва стоката. Тогава се запознах с нея. Спомням си като да беше вчера: дойде при мене един баща, търговец от Арменската улица, да се оплаче, че синът му бил легнал болен, след като го били момчетата. „И къде го биха“ — попитах аз. „Не иска да ми отговори“ — каза търговецът. „Добре, аз ще дойда и ще разбера.“ Взех си шапката и отидох с него до Арменската улица. Влязох сам в стаята на момчето. Лежеше блед върху едно легло. „С кого се би, момченце?“, „С Оана“ — отговори той. — С Оана на чичо Фаника от Обор. Ама не се бихме, само се борихме, че аз съм най-добрият и момчетата ме накараха да се боря с нея. Оана не искаше да ме бори, само ме вдигна на гърба си и ме завъртя, повече на шега, докато едно от момчетата завика: „Я, я вижте, тя няма долни гащи!“ и тогава Оана ме хвърли и аз паднах. И момчетата ме занесоха у дома. „Добре, казах му аз. — Нищо ти няма, ще ти мине.“ И когато срещнах погледа на баща му, който ме очакваше в коридора, казах: „Задръжте го в къщи още няколко дни, а аз ще извиня отсъствията му. Няма да е зле да го види някой лекар.“ И тръгнах към Обор… А сега, моля да ме извините, искам да ви помоля за нещо — добави с друг тон Фаръма.

— Кажи.

— Бих ви помолил да ми разрешите да почина за малко на този стол. Страдам от ревматизъм.

— Седни — покани го мъжът от бюрото.

— Много ви благодаря — поклони се Фаръма и седна на близкия стол, като започна да си глади коленете. — Да — продължи след няколко мига той, — след като отидох до Обор, още същия следобед, веднага открих кръчмата на Фаника Тунсу — знаеше го цялата махала. Влязох и попитах за него.

Кръчмарят, изглежда, беше порядъчен мъж, едър и румен, но все пак човек като всички други. „Имате дъщеря Оана — започнах аз. — Смело момиче.“ „Аз и майка й я направихме както можахме — отвърна кръчмарят. — Останалото е от Бога…“ Тогава не разбрах точно какво искаше да ми каже. Но като излязох на двора, се убедих. Вярно каза, че останалото е от Бога. Тъкмо в тоя момент Господ й помагаше. Оана току-що беше започнала да се бори с някакъв ратай, момче-планина. Той си свали ботушите и остана бос, по гащи. Държеше се, но се виждаше, че едва му стигат силите. Оана го беше заклещила и щеше да го удуши. После изведнъж го завъртя няколко пъти и го тръшна в праха, като седна отгоре му и притисна раменете му към земята. И тогава видях, че момчето, което ми разказваше това, имаше право. По това време жените носеха нещо като дълги долни гащи, а Оана нямаше нищо отдолу. Беше като статуя, ако разбирате какво искам да кажа.

— Искаш да кажеш, че беше хубава, нали? — унесен в мислите си го запита другият.

— Да, беше като статуя — повтори Фаръма, поклащайки глава. — Статуята, макар и да е голяма, щом като е добре направена, не дразни. Такава беше и Оана. Ако тръгнеше гола, никой не би забелязал, че е толкова едра и силна. Но облечена тя вече плашеше. Приличаше на дъщеря на някой великан… Тъй започна историята на Оана, от оная борба. Дълга история… Ще ми разрешите ли да запаля? — попита старецът.

— Моля — отвърна другият с далечен глас, сякаш се пробуда от някакъв спомен.

— Много ви благодаря.

Извади кутия и запали цигара.

— Откъде да започна? — замисли се той, след като всмукна дълбоко. — Нали ви казах, че това е дълга история, продължила почти сто години, чак до 1930. А ако зависеше от мен, бих я започнал още от 1840. Значи около сто години преди това. Но да речем, че вече знаете началото и че сега сме в 1915 — годината, в която я срещнах и аз. Момчетата се бяха запознали и сприятелили с нея няколко месеца преди това, като обикаляли покрайнините на града да открият оная изоставена изба. От всичките Оана харесала най-много Ликсандру и Дарвари. През следващото лято, било 1916, приятелите идвали всяка събота в Обор и Оана ги вземала с тяхната бричка и ги водела при дядо си в гората Пасеря, като оставали там до понеделник сутринта. Харесвала ги, че били смели момчета и имали въображение. Въображение имала и тя, и то достатъчно, както ще се убедите и вие. Доста неща се случили тогава в гората Пасеря. Не можах да науча всичко. Но и това, което чух, ми бе достатъчно, за да разбера защо тези момчета тръгнаха по толкова необичайни пътища. Трябва да ви кажа, че освен Ликсандру, който тогава беше четиринайсетгодишен, останалите пет бяха още деца на единайсет-дванайсет години. За първата случка чух от Йонеску. Мисля, че тогава, през онова лято, май било началото на юни, той се събудил през нощта, защото бил жаден. Момчетата спели в нещо като хамбар, до самата къща на горския, в центъра на гората. Йонеску, след като се напил с вода, се огледал наоколо и му се сторило, че вижда призрак, и се уплашил. Но веднага разбрал, че била Оана, и хукнал след нея бос, бил любопитно момче. Имало пълнолуние и можел да я следи отдалече. Не тичал много. Оана се спряла до някаква полянка, свалила роклята си и останала гола. После коленичила и започнала да търси нещо между бурените, след малко станала и започнала да танцува в кръг, пеейки и мърморейки си нещо. Момчето не чуло всичко, но разбрало припева: „Матрагуна, Матрагуна, ожени ме, задоми ме!…“ Йонеску, още дете, не можел да разбере, че това е любовно заклинание, магия за женитба. Стояло там, скрито зад едно дърво на няколко метра, и се готвело да я уплаши, но изведнъж видяло, че тя престанала да танцува, сложила си ръцете на хълбоците и завикала „Ожени ме, ма! Главата ми ще се пръсне!“… И в следващия миг, момчето се вкаменило: иззад бурените се надигнала, подобно призрак, някаква старица, облечена в дрипи, със златен наниз на гърдите, и се нахвърлила срещу Оана: „Хей, лудетино! Чакай да навършиш четиринайсет!…“ Оана паднала на колене и навела глава. „Усмири се — продължила старицата. — Каквото ти е орисано — това ще стане. Като ти дойде времето, иди в планината, че оттам ще ти бъде женихът. Як като тебе, яздещ два коня и с червена кърпа на врата…“ И веднага след това — продължи Йонеску — призракът изчезна сред буренаците. Но на Оана това й беше достатъчно. От тоя ден мислеше само за планината. През есента Румъния влезе във войната и тя не успя да се качи горе, макар че по-късно все пак отишла. Но не сама. Взела със себе си и момчетата.

— Ами баща й как я пусна да тръгне сама с момчетата за планината? — попита мъжът от бюрото.

— Ах — усмихна се Фаръма, — това е дълга история. Завчера написах част от нея. Не знам дали сте имали възможност да погледнете това, което съм написал. Баща й я пуснал да отиде, защото през оная година при него дошъл Доктора, а Доктора бил надарен със свръхестествени сили.

— Какъв доктор? — попита другият. — Как се казваше той?

— Какво беше истинското му име не зная. Знаеше го само горският, който го познаваше от дете. Хората му викаха Дофтора, защото разбираше от всякакви церове и беше пътувал из чужди и далечни земи. Знаеше много езици и лекуваше хората и говедата с най-прости, бабешки лекарства. Но голямата му слабост беше фокусничеството. Беше ненадминат илюзионист и факир и можеше да направи какво ли не. Правеше го за свое удоволствие по панаири из малки градчета, но никога в Букурещ.

Вземаше по няколко деца със себе си, в две каруци с шест коня, и между Петровден и Малка Богородица обхождаше за месец-два всички села. През оная 1916 година тръгна с Оана, Ликсандру, Алдя и Йонеску. Запътиха се към Къмпулунг, откъдето поеха към планината. Но не успяха да се изкачат, защото Румъния влезе във войната… Голям фокусник! — възкликна Фаръма и поклати глава.

— Ти виждал ли си го?

— Много пъти съм го виждал, като работи, искам да кажа, като прави фокусите си. Първият път беше при горския в двора. И доста се чудих: Беше неделя вечер. Очаквах да запретне конете и да се върнем, беше около десет часът и на следващия ден всички имахме работа в Букурещ. „Я почакайте да ви покажа нещо!“ — извика Дофтора и плесна с ръце да запазим тишина. После започна да се разхожда около нас с ръце в джобовете, потънал в мисли. Изведнъж вдигна ръка във въздуха и хвана нещо. Вгледахме се и забелязахме, че е нещо като дълга линия, но от стъкло. Постави я на земята и започна да я тегли и опъва, като бързо направи от нея плоско стъкло, дълго около метър и половина. Внимателно го положи върху пръстта и отново се залови да го изтегля, този път от двете страни и само за две-три минути успя да направи стъклен басейн, нещо като голям аквариум. После видяхме как от земята започна да блика вода силно и басейнът се напълни догоре. Дофтора направи още няколко движения и след миг забелязахме някакви риби, големи и шарени, които енергично заплуваха. Вкаменихме се. Той запали цигара, обърна се към нас и ни подкани: „Приближете се, разгледайте ги добре и кажете кои от тях искате да ви дам.“ Пристъпихме едвам, погледнахме ги и избрахме една със синя перка и розови очи. „Ха — засмя се Дофтора, — изборът ви беше добър: това е Ichtius columbarius, рядка риба от южните морета.“ И без да извади цигарата от уста, премина през стъклото като сянка и влезе в басейна. Остана вътре известно време, сред рибите, за да можем да го видим добре; поразходи се с цигарата си, като не преставаше да пуши, накрая протегна ръка и улови Columbarius-а. Излезе от басейна, тъй както беше влязъл — през стъклото, с цигарата, с рибата в ръце и ни я показа. Гледахме как тя подскача и се дърпа, но най-много се чудехме на Дофтора; нямаше капчица вода по него, нито по лицето, нито по дрехите му. Единият от нас пое рибата, но в същия миг я изпусна на тревата и всички се наведохме да я вдигнем. Дофтора се смееше. Улови рибата, приближи се до басейна, протегна ръката си към стъклото и я пусна във водата. После плесна с ръце и аквариумът с рибите, с всичко, изчезна…

— Голям факир! — възкликна мъжът от бюрото.

— Много голям! — повтори Фаръма. — Но туй, което ви разказах сега, е нищо в сравнение с онова, което правеше по панаирите, особено през лятото, когато взе със себе си Оана и момчетата. Представяте ли си, че след като го видях в Пасеря, не мислех за нищо друго, освен да го видя отново. Тръгнах след тях с влака и стигнах до Домнещ, на около четиридесет километра от Къмпулунг. Там имаше голям пазар за добитък и аз останах с тях пет дни. Той правеше фокуси по два-три пъти на ден и винаги различи. Всеки път променяше церемониала. Харесваше му да прави нещата тържествено, като на галаспектакъл. Първия ден Ликсандру се появи на бял кон, облечен като принц, и обиколи целия град, без да каже нищо. Казвам, че беше Ликсандру, защото знаех, бях говорил с него сутринта. Иначе не бих го познал. Защото през този ден Дофтора го промени съвсем, направи го по-висок и едър, като младеж на двайсет години, с дълга и буйна коса до раменете, както са носели преди; лицето му не беше много променено, макар да изглеждаше по-красив, с по-дълбок, благороден и малко меланхоличен поглед. Какво да ви кажа за дрехите му, за коня? Хората вървяха след него чак до палатката на Дофтора, стотици се събраха. Беше огромна шатра, от ония, дето използват за цирковете в големите градове. Как я мъкнеше Дофтора на своите две каруци по селата, и досега не мога да разбера. И там, пред шатрата, го очакваше Йонеску, променен и той — не можеше да се познае. Беше висок, пълен и черен, с дебели устни като арап, обут в шалвари, гол до кръста, препасан с ятаган и викаше: „Влизайте, че работим да съберем зестра за Оана!“ Но щом влязоха вътре, ги посрещаше Алдя, седнал на болярска маса със златни крака, заобиколен от торби жълтици. „Пет бани, пет бани — викаше Алдя, — но ще ви дам ресто!“ Хората даваха по пет бани и получаваха жълтица. „Но да знаете, че не са добри, нямат покритие“ — добавяше Алдя, ровейки из торбите.

— Голям фокусник! — възкликна господинът от бюрото.

— Много голям! — поклати глава Фаръма. — И аз видях торбите с жълтиците. „Нямат покритие, господин директоре“ — обясни ми Алдя. Наистина бяха талери от времето на Мария Тереза, също от времето на Петър Първи и много турски монети… Но това беше нищо в сравнение с онова, което последва. Когато шатрата се изпълни с народ, зад едно перде се появи Дофтора. Беше облечен във фрак, с бели ръкавици, носеше дълги и тънкички мустаци, съвсем черни. Плесна с ръце и зад пердето се появи Оана. Само тя беше такава каквато я знаех, непроменена, но облечена по друг начин, в бяло трико, прилепено до тялото, с което приличаше на статуя. После Дофтора вдигна ръка и хвана някаква кутийка във въздуха, не по-голяма от кутийка за лекарство. Започна да я разтяга и тя стана много голяма — това с очите си го видях. Дръпна я от едната страна, после от другата, отгоре и отдолу и тя се превърна в сандък, дълъг два метра и почти толкова широк и висок. После го вдигна и го подаде на Оана да го държи с две ръце, колкото може по-високо над главата си. Така тя, както стоеше неподвижна, вдигнала на ръце сандъка, приличаше на кариатида[20]. Дофтора направи няколко крачки пред нея, бе доволен, сетне протегна ръка във въздуха и хвана една кибритена кутийка. Извади три-четири клечки, удължи ги, уголеми ги и направи от тях стълба, която опря до сандъка. Обърна се към публиката и извика: „Да заповядат първенците!“ И тъй като никой не посмя да се приближи, започва да ги кани поотделно, сякаш ги познаваше отпреди: „Господин кмете, заповядайте, господин кмете с госпожа кметицата. Вземете и Йонел с вас… Да заповядат и господин началникът на полицията и господин полицейският фелдфебел… Заповядайте и вие, господин главен учителю…“ И така се обърна поред към всички, като ги накара да излязат от тълпата. Хващаше ги за ръка и ги насочваше към стълбата за сандъка. Хората се дърпаха, но веднъж стигнали горе, до входа на огромната кутия, се срамуваха да се върнат обратно и влизаха. Тъй влязоха кметът с кметицата заедно със синчето си Йонел, учителят, началникът на полицията, помощник-кметът с цялата си фамилия — той дойде с тримата си зетьове, всеки с по няколко деца — после влезе още много народ, около тридесет-четиридесет души. И накрая той забеляза попа, който беше дошъл в последния момент: „Заповядайте, отче, заповядайте, ваше преосвещенство…“ попът отначало се дърпаше. „Що за дяволия е туй, Дофторе?“ — обади се той сред тълпата. „Заповядайте, ваше преосвещенство, и ще видите!…“ И попът, който беше доста стар и вървеше трудно, се изкачи бавно и изчезна в сандъка. Оана стоеше през цялото време неподвижна, сякаш държеше в ръцете си някаква перушинка. След като влезе и попът, Дофтора се изкачи по стълбата и взе да опипва сандъка от всички страни. Бута го отсам, бута го оттам, отгоре-отдолу, докато го намали наполовина. После слезе, взе го в ръце и пред очите на всички започна отново да го свива. За няколко минути той се превърна в онова, което беше в началото — кутийка за лекарство. Завъртя я между пръстите си, подхвърли я няколко пъти, докато стана съвсем малка, като грахово зърно и попита: „Кой я иска?“ Някакъв старец се обади: „Дай ми я, Дофторе, че всичките ми внуци са вътре!“… И Дофтора му я подхвърли, но нали беше съвсем мъничка, изчезна, загуби се и в същия миг се чу силен трясък и всички, с попа и кмета и останалите застанаха по местата си, където бяха в началото…

— Страшен факир!

— Невероятен — поклати глава Фаръма. Но туй, което ви разказах сега, е нищо в сравнение с онова, което се случи в Къмпулунг. Там, в Къмпулунг, Дофтора премина всякаква мярка. Беше пристигнал целият гарнизон начело с генерала, бяха и семействата им, защото имаше някакъв празник и следобеда в градската градина този генерал, доволен от своите хора, покани военна музика. Дофтора предложи на всички да влязат в сандъка. Но според мен направи грешка, че накара фанфарите да свирят, докато се изкачваха по стълбите, и тях ги качи. Не знам какво се случи след това, но като стигна горе, последният тръбач продължи да надува тръбата си, без да посмее да влезе. Тогава Дофтора му направи знак да спре и попита: „Какво бе, войниче? Ти защо не влизаш? За тебе няма ли място?“ „Място ще има — отвърна тръбачът, — но в сандъка няма никой…“ Дофтора се разсмя, вдигна ръка нагоре и в същия миг всички заеха местата си, а оркестърът изсвири химна на полка. Тогава разсърден генералът извика: „Кой ви даде заповед да свирите?!…“ Тъй се случи в Къмпулунг, че Дофтора не можа да остане до края на панаира…

Фаръма млъкна и се замисли.

— А по-нататък? — попита другият. — Какво стана с Оана?

— Тъкмо за това мислех и аз — започна старецът, като загрижено поглади коленете си. — Как да ви разкажа продължението, без да се върна назад и да ви говоря за Ликсандру и Дарвари, и най-вече за техните нови приятели, които срещнаха в кръчмата на Фаника Тунсу. Туй е доста дълга история и за да я разберете, трябва първо да чуете какво се случи с Драгомир и Замфира.

Мъжът от бюрото избухна в смях, после млъкна и натисна бутона.

— Добре, пак ще поговорим — каза той.

Вратата се отвори и се появи младежът.

— Много ви благодаря — надигна се изведнъж Фаръма и се поклони няколко пъти.

V

Едва на другия ден Фаръма разбра, че е бил при Економу, заместник-секретаря на вътрешните работи. Този път Думитреску го посрещна по-неприветливо:

— Прочетох още двеста страници и пак не успях да разбера какво става с Дарвари. Нас ни интересува Дарвари и чак след това Ликсандру и останалите. Другарят заместник-държавен секретар Економу има голяма слабост към литературата и се заинтересува от Оана. Нас ни интересува Дарвари. Когато дойдохте при Борза, вие дойдохте да питате за Ликсандру, а не за Оана. Върнете се сега към Ликсандру и Дарвари… преди няколко дни казахте, че Ликсандру бил започнал да учи Дарвари на староеврейски. Каква връзка има едното с другото? Нали Дарвари постъпи във военно училище. За какво му беше да учи староеврейски?

— Да, нямаше нужда — започна малко смутено Фаръма. — Но както ви казах: това е дълга история и всичко, което се случи, има връзка с Оана. Трябва да знаете, че Ликсандру напусна Букурещ през есента на 1916, по време на отстъплението, и когато се върна през 1918, беше вече шестнайсет-седемнайсетгодишен, караше шестия клас на лицея „Спиру Харет“, защото преди това бе учил няколко години частно в Яш. След година Дарвари постъпи във военното училище в Търгу Муреш. Но един ден — не си спомням точно кога — Ликсандру отиде при равина от „Каля Мошилор“ и му рече: „Вие може би не ме помните. Аз съм Ликсандру, приятелят на Йожи. Искам да разбера какво се е случило с него и затова дойдох при вас. Ако Йожи беше останал жив, отдавна щях да науча староеврейски. Затова дойдох при вас да ме научите, както научихте Йожи“. Равинът не му отвърна и дълго време го гледа замислен. После каза: „Добре, ще те науча. Идвай при мене всяка сутрин, един час преди училище и всеки следобед — час преди да залезе слънцето.“ Тъкмо тогава хрумна на Ликсандру идеята да учи староеврейски, откакто Дарвари му каза, че ще става авиатор — беше момче интелигентно и трудолюбиво — и само за две години, докато завърши лицея, го научи така добре, че можеше дори да превежда от книгите на Стария завет, също както би превел и от някой чужд поет. Забравих да ви кажа, че той още в основното училище си беше такъв — мечтател, обичаше много поезията и в лицея четеше разни поети. Но и в поезията имаше малко странен вкус. На шестнайсет обичаше Калдерон де ла Барка[21], Камоинш[22] или Са де Миранда[23]…

— Оставете това — прекъсна го Думитреску. — Кажете ми, как на Дарвари му хрумна да го учи на староеврейски. И как същият този Дарвари, ученик във Военното училище, с толкова задължения успя да научи такъв труден език? За какво му беше този староеврейски? Нали искаше да става авиатор?

— Тъкмо тогава и Ликсандру реши да става авиатор също като Дарвари. „Тогава трябва да дойдеш и ти е мене и да потърсим Йожи — му каза Дарвари. — Затова трябва да научиш староеврейски. Да разбереш и ти, че Йожи не е умрял. Ако беше така, досега щяха да намерят тялото му. Той сигурно е някъде тук, на земята, но ние не го виждаме, не знаем къде да го търсим. Но накрая аз ще разбера къде е…“ И така успя да го накара да научи езика. Даваше му уроци само през ваканциите, но му купи граматика и речник и самият той се мъчеше да учи, докато ходеше във Военното училище. Но не вярвам, че Дарвари успя да напредне. Нямаше нито паметта на Ликсандру, нито дарбата му. Имаше и още нещо. През тия години 1919 и 1920 Ликсандру и момчетата откриха Оана и всяка събота вечер отиваха до кръчмата на Тунсу да я вземат на разходка, но не из града, а все в покрайнините, където всички я познаваха и затова не се притесняваха, че ще ги видят с нея. Скитаха така из незастроените места и стигаха чак до полето, дето започваха нивята. Оана крачеше между тях с дългите си плитки и пееше, а момчетата й пригласяха. А когато имаше луна, спираха да починат под някоя черница и Ликсандру й викаше: „Оана, ще взема да напиша за теб една нова митология!“… Защото от всички най-много я обичаше Ликсандру.

— Оставете Оана — прекъсна го, Думитреску. — Вече ви казах, че най-напред ни интересува случаят Дарвари.

— За него исках да ви разкажа и аз — усмихна се малко смутен Фаръма. — Защото през ваканциите, най-вече през лятната ваканция на 1919 и през великденската на 1920, Дарвари не отсъстваше от нито една от тези разходки с Оана, Ликсандру и момчетата. И тъкмо на една такава разходка му се случиха доста неща и може би затова не успя да научи добре староеврейския. За момчетата — всичките петнайсет-шестнайсетгодишни — най-голямото удоволствие беше да се връщат късно, след като са се разхождали цели часове, и да отиват до кръчмата на Тунсу. Понякога се връщаха много късно, чак в два-три часа сутринта; кръчмарят се прибираше да си легне и оставаше Оана и музикантите, ако вече не си бяха отишли. Рядко оставаше по някой пияница, но и той се пазеше да не вдигне скандал, защото всички се страхуваха от Оана. Тъй че момчетата оставаха сами в кръчмата и се забавляваха. Пиеха всички, но с мярка, а пък Ликсандру едвам лизваше от виното, макар да беше най-пламенният и най-неуморимият. Сядаше на масата и сложил ръка върху рамото на Оана, галеше косите й и рецитираше от своите любими поети, от испанците. Никой не разбираше испански, но го слушаха всички, а тя, унесена в мечтите си, се сепваше, когато Ликсандру я докоснеше — струваше му се, че тя плаче. Случи се тъй, че една нощ късно към сутринта, когато той пак рецитираше, отпуснал ръката си върху рамото й, в кръчмата пристигна някаква млада двойка. Младежът беше само няколко години по-голям от Ликсандру, но доста елегантен, с красива фигура и дръзка усмивка. Изглеждаше малко смутен, като влезе и чу Ликсандру да рецитира от Калдерон: „Ама вие, не сте ли румънци?“ Но момичето, което влезе с него, впери очи в Оана: „Тя е! — извика. — Тя е, моята статуя!…“ Тази девойка притежаваше необикновена хубост, но в държанието й имаше нещо диво, а и дрехите й бяха, както качвахме навремето, доста ексцентрични. Изведнъж започна да пляска с ръце, приближи се до Оана, сякаш беше произведение на изкуството, веднага свали гривната си и като й я подаде, й каза: „Скромен дар от страна на Замфира.“ Всъщност тя не се казваше така, както, по-късно разбраха момчетата, но й харесваше името, а братовчед си — младежа, с когото дойде в кръчмата — наричаше вместо Драгомир Дионис. Двамата, това го научих след това, бяха преживели доста. Фамилията им произхождаше от рода на болярина Каломфир. И за да разберете какво им се бе случило и какво щеше да последва, трябва първо да чуете за живота на този Каломфир…

— Фаръма! — строго го прекъсна Думитреску. — Оставих ви да говорите, за да видя докъде ще стигнете. Вие преследвате някаква цел, като ни разказвате тези глупави истории, и си мислите, че като продължавате така, по-лесно ще се измъкнете. Предупредих ви да се ограничите с Дарвари.

— Нали тъкмо за него исках да ви разкажа — заизвинява се старецът. — Защото всичко започна от оная нощ. Когато той срещна Замфира. Вече ви казах, че това момиче беше изключително красиво и Дарвари просто прикова погледа си в нея — влюби се моментално, сякаш тя го омагьоса! И когато Ликсандру се обърна към двамата новодошли любезно, но доста сърдечно с думите: „Какво ще обичате?“, Драгомир му отвърна: „Аз дойдох да пия тук, в тази кръчма, а тя, хубавата Замфира, да си търси модел.“ А Ликсандру му рече: „Много съжалявам, но вече е три и в този час Господ слиза на земята, а ние искаме да бъдем сами.“ Дарвари му направи знак да ги остави и тогава до него се приближи Замфира, хвана му ръката и каза: „Виж какво, той е добро момче и ще ни разреши да останем.“ Дарвари се изчерви от вълнение и каза: „Хайде да ги оставим, Ликсандре, може те да си имат причина.“ Младежът се усмихна горчиво и заяви: „Ако държите да се скараме, няма да се церемоня с вас и ще ви оправя. Жал ми е само за модела, ако го улуча с револвера, може да стане някой скандал…“ Оана започна да се смее и извика: „Не ме е страх от куршума ти, болярино, мене оловото не ме лови…“ „Но това не са куршуми от олово — отвърна й младежът, — това са само капси с пет цвята мастило.“ Извади револвера от джоба си и им го показа. Беше като „Броунинг“, но вместо с куршуми бе зареден с гърмящи капси с оцветена течност. „Получих ги от Лондон — добави Драгомир. — Може би са за дуели, стават дори за стрелба в салон. Куршуми с пет различни цвята…“ И така останаха там цялата нощ: пиха и говориха до зори, докато се събуди кръчмарят. На тръгване Драгомир извади пачка банкноти от джоба си и поиска да плати, но Оана го спря: „След три сутринта, както ви каза Ликсандру, Господ слиза на земята, а вие всички сте мои гости…“ Пред кръчмата чакаше колата, с която пристигнаха двамата, и в нея се качиха всички, които можа да събере, а между тях, разбира се, бяха Ликсандру и Дарвари. Скоро след това Драгомир и Ликсандру станаха големи приятели, както и Дарвари със Замфира. Това момиче беше много странно. Никога не се решеше като другите жени, оставяше косата си нито много къса, нито много дълга, кога назад, кога я вдигаше; не се гримираше, носеше се по старата мода, но й отиваше, така че в крайна сметка не приличаше на никого. Дарвари беше лудо влюбен в нея и вярваше, че ще й направи впечатление с униформата си от Военното училище, но Замфира му казваше…

В същата минута телефонът иззвъня и Думитреску вдигна слушалката. След първите думи, които чу, целият се зачерви.

— Да, при мене е — отговори той и продължи да слуша. — Разбрах — добави след малко и остави слушалката. — Достатъчно за днес — обърна се към Фаръма.

Изглеждаше много притеснен и старецът изведнъж изпита чувство на симпатия към него.

— Ще ви разпитат и други лица — започна Думитреску. — Във ваш интерес е да не отваряте дума за Борза. Ограничете се с Ликсандру и Дарвари. Този Борза не е бил нито ваш ученик, нито е учил в Мантуляса. Не е завършил никакво училище, дори начално. Откриха, че дълго време е бил професионален бияч в Тей[24] и агент в Сигуранца[25]. В партията влязъл чрез измама. Вярвам, че се разбрахме — добави Думитреску, като натисна бутона.

— Разбрах ви и много ви благодаря — отвърна Фаръма, надигна се рязко и почтително се поклони…

VI

През същата седмица комисарят Думитреску не го повика на разпит, но Фаръма продължи да пише и пазачът най-редовно идваше да взема изписаните листи и да му носи други. Накрая една сутрин влезе при него и като се усмихна, му съобщи:

— Я излезте за малко навън, че има нещо за вас…

Фаръма остави перодръжката си върху попивателната, затвори мастилницата и стана. В коридора до вратата го очакваше един елегантно облечен млад мъж.

— Вие ли сте, Фаръма? — попита той.

— Аз съм.

— Елате с мен…

Слязоха на двора и след като го прекосиха, попаднаха в друго крило на сградата. Взеха асансьора и Фаръма забеляза, че младежът все го наблюдава с нескрито любопитство и му се усмихва.

— Аз съм писател — каза другият, щом асансьорът спря. — Много се интересувам от вашите спомени.

Преминаха няколко коридора, докато накрая младият мъж спря пред масивна врата, почука и влезе. Фаръма го последва с приведени рамене — както обикновено вървеше — и с поглед надолу, но когато вдигна глава, забеляза някаква жена, която седеше на бюрото и го гледаше в упор с надменната си усмивка. Краката му започнаха да треперят.

— Позна ли ме? — попита тя.

— Как да не ви познах? — поклони се ниско Фаръма. — Вие сте госпожа министър Анка Фогел…

— Другарката… — прекъсна го жената.

— Страшната Анка Фогел — добави Фаръма и се помъчи да се усмихне. — Тъй ви наричат, страшната…

— Знам — потвърди жената и вдигна рамене. — Но защо се страхуват от мене, все още не ми е ясно. Лоша съм само с моите хора, и то не винаги…

Фаръма я погледна за пръв път в очите с известно възхищение. Стори му се, че е по-строга, отколкото изглеждаше на снимките във вестниците. Беше около петдесетгодишна, голяма, доста едра жена, с възшироко, прорязано от дълбоки бръчки лице, с огромна уста, с къса и дебела шия и пепелява, по мъжки подстригана коса. Пушеше без да спре. Подаде му пакет „Лъки страйк“ през бюрото.

— Пушиш ли? — попита го тя. — Седни и си вземи една цигара.

Фаръма се поклони и седна във фотьойла пред нея. Със страхопочитание пое пакета „Лъки страйк“.

— Запалката е пред теб — му каза Анка Фогел. — Знаеш за какво те повиках — продължи тя и му се усмихна. — Прочетох трийсетина страници от твоето изложение. Не можах да прочета повече, защото си прекалено многословен, а и аз нямам много време за четене. Но ми хареса това, дето си го написал. Ако можеш да се владееш, да контролираш потока на спомените си, би могъл да станеш голям писател. Само че губиш основната нишка и затъваш в подробности. Поръчах да ми извадят всички пасажи с Оана, исках да се запозная с историята й от начало до края, но така й не успях да разбера какво се е случило с нея. Много си обстоятелствен…

— Може би имате право — започна Фаръма и сведе глава. — Аз не съм писател и пиша както ми дойде. Но историята на Оана не може да я разберете, така сама за себе си, защото тя, Оана, не беше самичка на тоя свят: бе дъщеря на Фаника Тунсу и преди всичко внучка на горския. И сигурно това, което се случи с нея, се дължи или поне е свързано с времето, когато горският погази клетвата си с голямото момче на Силистренския паша…

— Това ще ми го разкажеш по-късно — прекъсна го Анка Фогел. — Сега искам да разбера какво се случи с Оана, след като войната свърши и тя отиде в планината. Кога стана това?

— През лятото на 1920.

— Ти видя ли я тогава? Как изглеждаше?

— Беше като статуя. Навършила бе осемнайсет и стигаше почти два метра и четиридесет.

— Беше ли хубава?

— Като статуя на богиня. Същинска Венера. Косата й — светлочервеникава, разпусната по раменете — винаги ходеше с разголени рамене, а гърдите й бяха твърди, развити — човек не можеше да откъсне очи от тях. Лицето й бе бледо и нежно като на богиня, с червени, плътни устни, черни изгарящи очи, които те караха да тръпнеш. Но каква полза? Беше, както ви казах, почти два метра и четиридесет. Не смеех да се доближа до нея. Така облечена направо ме плашеше. Ако ходеше гола, сигурно бих свикнал, бих си казал, че е скроена за богиня и толкоз.

— Хайде, продължавай! — подкани го Анка Фогел и запали втора цигара.

— Един ден тя отиде при баща си и му рече: „Дойде време и аз ще се кача в планината, оттам ще си взема мъж…“ И отиде. Взе влака, но в Плоещ я свалиха, защото й се залепиха някакви войници и тя ги наби, направи ги за смях. Това момиче имаше херкулесова сила, доста по-страшна, отколкото можеше да се предположи дори за великанка като нея, грамада от два метра и половина. Казах: направи ги за смях, защо взе, че им смъкна панталоните и ги наби поред, като хлапета. И тогава я свалиха от влака на гарата в Плоещ. Но тя продължи нататък пеш, от село на село, метнала торба на рамо, пеейки и така за по-малко от седмица стигна до Карпатите. Спираше в кръчмите да си купи нещо за ядене — баща й беше дал достатъчно пари — и после продължаваше с песен. Къпеше се в реките, събличаше си роклята и така посред бял ден влизаше във водата, гола, без да се срамува. Селските деца я замеряха с камъни и насъскваха кучетата срещу нея, но тя не им обръщаше внимание. Все пееше и се катереше към планината. Псетата я лаеха напразно, тя се обръщаше и им извикваше само: „Къчи! Къчи!“, а те се усмиряваха и й се умилкваха, сякаш я познаваха отдавна. На петия ден, откакто тръгна, стигна до една кошара в Пиатра Краюлуй. Овчарите се вкамениха, като я видяха да отива към тях, с разголените си нозе, с торба на рамо, пеейки своята песен. Отпъдиха кучетата, но тя ги прикотка и те влязоха с нея в кошарата. После тя се приближи до старейшината и му рече: „Приеми ме, байно, при вас, ще ви работя без плата каквато работа ми дадеш, че аз, байно, очаквам да намеря мъж оттук, от тия места…“ Отначало той не искаше да я приеме, казваше, че не му трябвала такава грамада, но Оана пренощува в някаква колиба наблизо и на другия ден отново отиде до кошарата и се залови да чисти, а старейшината се направи, че не я вижда и я остави. Но вечерта, когато овчарите се прибраха с овцете си, Оана ги покани да се борят с нея — тя на колене, те прави, и жената ги изпотръшка всичките наред. През същата седмица, като научиха за Оана, от всички планини наоколо наслязоха много овчари да я видят и тя се бореше и с тях. Всяка вечер тя отиваше до извора да се измие гола и мъжете я гледаха отдалече, без да могат да й се наситят. Така ги разпалваше, че те един след друг се трупаха пред леговището й с надеждата да я направят своя любовница, но Оана ставаше и най-спокойно ги натръшкваше долу в дерето и се връщаше да си легне. Една нощ се опитаха заедно петима младоци, но тя им дойде от хак. Издебнаха я заспала, вързаха й ръцете и краката, но като се разбуди, се развъртя, скочи и ги направи на сол.

— Страшна жена! — възкликна Анка Фогел.

— Страшна — повтори Фаръма, поклащайки глава. — И оттогава никой не дръзна да се приближи до нея. Тичаха подире й, когато отиваше да се къпе, дебнеха я с часове и се възбуждаха, като я гледаха. По пълнолуние Оана ходеше гола с разплетени коси, танцуваше, скачаше, пееше, понякога сплиташе ръце в молитва, но овчарите не чуваха какво говори: Само веднъж старейшината тръгна след нея и успя да чуе какво нарежда: „Ожени ме, света Дево — викаше Оана и издигаше ръце към луната. — Намери ми мъж по мярка, че ми омръзна моминството. Господ е сгрешил, като ме е правил, а после ме е забравил. Но ти, света Дево, пресвета Луна, дето грееш горе на небето и виждаш всичко наблизо и надалеч, огледай се добре и ми го намери! Доведи ми един добър мъж, та да се оженя!…“ И през същата нощ Старейшината се реши. Изчака луната да се смали, да не ходи Оана да се къпе на извора, и една вечер отиде при нея: „Оано!“ — Извика той. Момичето се пробуди и се приближи до него, но го настъпи без да иска — беше сънена. Изведнъж Старейшината я сграбчи с помощта на един ремък, който метна на шията й и я повали. Издърпа я до леговището й и я направи своя любовница. После излезе и завика към кошарата: „Ей, я елате тук!“ Овчарите се насъбраха и поред я обладаха. На сутринта тя стана и засмяна отиде да се изкъпе. После каза на Старейшината. „Благодаря ти, байно, това изпитание ми беше полезно…“ И започна да се смее.

— Страшна жена! — възкликна Анка Фогел.

— Страшна. Но от тази случка започна нещастието на Старейшината, защото още от следващата нощ Оана започна да кани поред при себе си всички овчари и да ги задържа чак до зори. После те излизаха от кошарата и веднага намираха някое място да си легнат, като оставяха овцете на грижите на кучетата. Но Оана тръгваше подир тях в планината и където откриеше някой полегнал на сянка мъж, веднага го събуждаше и не го оставяше на мира. Нощем се редяха на опашка пред леговището й, но тя съвсем не отслабна. Опозна ги всичките и не им прощаваше: „Ти кой беше, бре?“ — питаше тя в тъмното, когато поредният овчар ставаше и я молеше да го пусне да се върне в кошарата, та да поспи. „Аз съм Думитру“ — обаждаше се мъжът. „Петру не го видях тая вечер“ — казваше Оана. „Нещо е болнав“ — отвръщаше овчарят. „Върви и ми доведи Петру, иначе няма да те пусна до сутринта“ — заплашваше Оана. И Думитру отиваше до кошарата: „Стани, братле, че ако не отидеш, Оана ще ме разсипе и няма да мога да изляза сутринта“. „Аз съм уморен — отговаряше Петру — събуди Марин…“ „Марин мина по-рано — обади се друг. — Ела ти, че си по-отпочинал…“ И тъй цели две седмици. Оана ги владееше всички. Страхуваха се овчарите от нея, криеха се из пропасти и пещери, само и само да не ги намери, та да поспят малко и едва вечер се връщаха в кошарата да приберат овцете. Много пъти отиваше тя до постелята на Старейшината, но той бързо й взе страха с камшика си и тя заспиваше до него: „Не се приближавай, моме, че съм вече стар мъж и искам да ме погребат децата ми у нас, на село. Не се приближавай, че като те заплющя!…“ На Оана й дожаляваше за старостта му и го оставяше. После ставаше и тръгваше из планината да търси другите. Скоро се разчу за Оана и от околните планини заслизаха овчари, но тя се справяше и с тях. Сутрин те не успяваха да се върнат по кошарите си и заспиваха където намерят. Овцете ставаха без надзор, изгубваха се из пропастите и горите, и накрая кучетата ги намираха умиращи или ранени и лаеха с всички сили. За тая жена научиха и долу в селата край планината, и започнаха да пристигат мъже, силни и напети, и Оана ги приемаше поред. На втория или третия ден, изтощени и убити, те си тръгваха обратно, но нито един не успяваше да се завърне в селото си — изпокапваха по средата на пътя и заспиваха непробудно кой където свари, сякаш се бяха разболели от тежка болест. Уплашиха се жените от селата да не изгубят мъжете си, толкоз ги изтощаваше тази Оана, горе в планината, в проклетото си леговище и накрая решиха да й направят магия: да я упоят и после да я набият, да я помъчат. Изкачиха се около петдесетина невести от всичките села и като я видяха такава красива и гола да се къпе на извора и да шари с очи из скалите, да търси някой скрит мъж, направо зяпнаха и се прекръстиха. Оана излезе отпреде им, тъй както си беше разсъблечена — само прикри гърдите си с дългите си коси — и ги попита: „Какво искате, мари?“ Тогава една от тях се осмели и излезе напред: „Дойдохме да ти направим магия, моме, та да ни оставиш мъжете на мира. Но сега, като те видяхме, били сме път напразно, че ти не си жена като всички нас, от Бога създадена, а от великанско семе си поникнала. Иди си по пътя, ти си от рода на исполините-чифути, дето са измъчвали нашия Исус, защото само те са били толкоз големи и силни, за да могат да се справят с него, Божия син. Да, значи ние напразно сме били път да те омагьосваме, то няма да те хване. Молим те сега, остави мъжете ни на мира, че те, горките, не са за тебе, те са добри за нас, дето имаме страх от Бога; а ти се върни, отдето си дошла, да си намериш мъж по мярка, че там, дето си се родила, сигурно ще има някой великан, с който да си приличаш и да се сбереш…“ Но Оана им отвърна: „Аз, стопанки, щом съм дошла чак тук, в планината, значи съм премислила. Защото тъй ми е писано: да си намеря мъж оттук, дори ми беше казано как да го позная, че ще слезе един ден, яздейки два коня и… И ако бачо не ме беше повалил с камшика си, аз никога нямаше да легна с мъж и ни един от тия чобани, които искаха да ме надвият, не би посмял да ме докосне. Но тъй трябваше да опозная мъжа и не съм виновна, че стана тъй, че ги опознах всичките… не съм направена от камък…“ „Моме — извика една от жените — такъв мъж, дето язди два коня, не се намира тук. Но ако ти си от великанско семе, трябва да потърсиш някой змей. Тръгни по тези хълмове гола, тъй както си сега, и ще видиш как при тебе ще дойде един змей и ти ще се сбереш с него…“ Оана я изгледа и се усмихна: „Благодаря ти, стопанке, за приказките, ще ми бъдат от полза…“ Стана тъй, че Оана реши да тръгне още на другия ден за едно село в долината. Облече си единствената рокля, преметна торбата през рамо, благодари на Старейшината и потегли, придружена от няколко кучета, които я изпратиха. До вечерта не успя да стигне до селото — отдалече зърна някакъв страшен бик. Като приближи, го погледна, а той обърна муцуна към нея и се приготви да я нападне. Беше страхотен, невиждан екземпляр. Истински бик. Като от приказките — добави Фаръма и се закашля притеснен.

— Вземи цигара — подкани го Анка Фогел.

— Много ви благодаря — каза Фаръма и се поклони няколко пъти. Запали цигара и като глътна малко дим, се усмихна.

— Тъй се случи — продължи той, — че от същата вечер бикът не се отдели от нея. Следеше я като сянка и не даваше на никой да я доближи. Беше краят на юли и лятото бе необичайно горещо. Оана захвърли дрипавата си рокля и започна да ходи гола денем и нощем. Когато имаше пълнолуние, бикът мучеше и се чуваше надалече. Хората се разбуждаха уплашени и така я виждаха да тича гола из хълмовете, с развети от вятъра коси, а бикът я следваше. И още виждаха как те изведнъж се спират, как Оана рязко се навежда, после изкрещява и как двамата остават така за дълго заклещени — жената и бикът на гърба й, мучащ и ритащ с копита.

— Страхотна жена! — възкликна Анка Фогел.

— Ужасна! — потвърди Фаръма. — Но много скоро се разчу за нея из всички околни села и слухът достигна чак до Букурещ, до горския. Тогава той се прекръсти и рече: „Благодаря ти, Господи, че ме дари с достатъчно дни да видя как се изпълни проклятието на Селим.“ После отиде в манастир, изповяда се и се причести. И добави: „Сега, макар да съм вече стар, Господ ще ми помогне да си намеря млада невеста, да пусна нов филиз, защото вече не ме е страх от проклятието…“ Беше навършил сто години, но се чувстваше още силен и есента се ожени за млада, около трийсетгодишна вдовица. Но Господне го дари с друго дете. Тази вдовица, Флоаря, беше от Циганещ и нейната история…

— Остави вдовицата на мира — прекъсна го Анка Фогел. — Разкажи ми какво се случи с Оана.

— Чуха за нея и властите и изпратиха жандармеристи да обиколят всички хълмове. Излязоха и хора с вили и тояги, кой каквото имал под ръка, и на сутринта ги намериха, скрити в една урва, където Оана си беше направила леговище. Бикът се засили отдалече да ги набоде с рогата си, но жандармеристите го убиха. Оана не каза нищо. Покри се с каквото й беше останало от роклята, метна торбата си през рамо и когато поискаха да й сложат белезници, каза: „Не ме връзвайте, ще стоя мирно.“ И тъй слезе долу, освиркана от хората, но тя не им обръщаше внимание и се смееше с вдигната към небето глава, сякаш очакваше изгрева на слънцето. Свиркаха и викаха, че е курва и престъпница, а тя им отвръщаше: „Нямам вина. Тъй ме посъветваха вашите стопанки.“ Накрая слънцето изгря и пристигнаха в селото, където ги очакваха кметът и капитанът на жандармеристите. Но не успяха да я разпитат. Оана погледна към горния край на шосето и направо се вкамени от неочакваната гледка: точно срещу нея слизаше огромен млад мъж, светъл, рус, яхнал два коня. Оана изтича и падна на колене в прахта, хващайки конете за юздите. Жандармите хукнаха след нея, но мъжът скочи и я вдигна от земята. Като го видяха колко е едър и силен, жандармите се отдръпнаха. Младежът погали Оана. Беше с малка, съвсем руса брадичка и странни, нито градски, нито селски дрехи. Хвана я за ръка и се приближи до властите. „Аз съм доктор Корнелиус Тарвасту — започна той на румънски — и съм преподавател по романски езици в университета в Дорпат. Пристигнах да изуча карпатските говори и като чух за Оана, дойдох да я взема. Ако нямате нищо против, още сега ще я взема за жена…“ Оана го гледаше и плачеше. Хората не знаеха какво да правят. Никой не смееше да се обади. Тогава кметът каза: „Така да бъде, господин професоре, но не правете сватбата тук, при нас.“ „Затова пристигнах с два коня — отговори мъжът, — да заминем далече…“ Но не яхнаха конете — добави Фаръма и се засмя, — беше ги страх да не ги смачкат. Тръгнаха пеш, държейки се за ръка, а конете — на крачка зад тях…

— Страхотна жена — каза Анка Фогел и се замисли. — И така ли напуснаха страната?

— Не веднага, защото Оана го заведе най-напред в Обор да го запознае с баща си, кръчмаря. Ожениха се в манастира Пасеря. Но Оана го заведе в Букурещ повече за да го представи на момчетата. Защото се беше сприятелила и с новите другари на Ликсандру и се случи тъй, че това, което последва, започна именно от тях, а освен това имаше и един Драгомир Каломфиреску, и той бе странно момче.

— Добре, това ще ми го разкажеш друг път. А сега вземи цигарите — добави тя, след като натисна едно копче. — Ако имаш някакво желание, не се притеснявай, кажи…

— Имам само една молба — започна много притеснен Фаръма. — Да ми разрешите да си донеса някои по-дебели дрехи от къщи, че стана малко студено…

— Добре — каза Анка Фогел и драсна няколко реда на бележника пред себе си. — Предай това на пазача.

— Много ви благодаря — усмихна се Фаръма и изведнъж се надигна от фотьойла. — Благодаря ви и за цигарите…

VII

Близо две седмици не го повикаха на разпит. На другия ден му донесоха от къщи едно старо, но по-дебело сако. От няколко дни валеше и небето беше мрачно. Седнал на масата, приведен над листа хартия, Фаръма все пишеше и пишеше. Но не така бързо и многословно, както преди. Понякога с часове оставаше неподвижен, хванал с ръка челото си, мъчейки се да си припомни дали е описал дадена случка, или вече я е разказал на Думитреску по време на безкрайните разпити. И като не можеше да се сети, я записваше отново.

Една нощ, беше към единайсет часа, го събуди пазачът:

— Облечете се — каза му той с много по-почтителен тон от предишните вечери, когато го викаше за разпитите. — Облечете се по-бързо…

Все още сънен, Фаръма започна да се облича, но с мъка, защото ръцете му затрепериха.

— Изведнъж ми стана студено — заизвинява се той.

— Не биваше да ви казвам — прошепна пазачът, — но ни чака кола. Побързайте…

Фаръма започна да трепери с цялото си тяло. Едва когато слезе на улицата и видя автомобила, който го очакваше, се успокои. „Няма да ми се случи нищо лошо“ — каза си той. Двама цивилни агенти се качиха с него, без да кажат нито дума.

— Дойде есента — прошепна след малко Фаръма, сякаш си говореше сам, и не посмя да погледне агентите. — Изведнъж се застуди, сигурно в планината вече вали…

Тогава мъжът отдясно му подаде пакет цигари и каза:

— Вземи цигара, може да се сгрееш…

— Много ви благодаря — усмихна се Фаръма и няколко пъти поклати по навик глава. — Да ви кажа: бях заспал и сънувах. Но вече не помня какво; пазачът ме събуди и ми стана студено. Да, като се събудих така изведнъж, студът веднага влезе в мене…

После примирено се усмихна и запали цигарата. След десетина минути колата беше спряна от кордон милиционери, въоръжени с картечници. Единият от агентите подаде глава през прозореца и прошепна няколко думи, които Фаръма не успя да разбере. После колата продължи нататък, напредвайки твърде бавно, и Старецът видя цели групи въоръжени милиционери, които охраняваха вилите. Разбра, че се намира в един по-специален квартал и отново започна да трепери. Слезе от колата и агентите го заведоха пред някаква заключена врата между две милиционерски будки. Цялата улица беше ярко осветена. Единият от агентите се приближи до вратата, позвъни, каза нещо и тя се отвори.

Няколко милиционери го очакваха в хола. Един мъж, когото Фаръма не видя в началото, защото бе седнал, се приближи до него и започна да му претърсва дрехите. После без да каже дума, му направи знак да го последва. Заведе го в просторно, силно осветено помещение и по вътрешна стълба се изкачиха до нещо като лоджия. Там му направиха знак да изчака, а той почука няколко пъти кратко на една врата. Женски глас му отвърна: „Влез!“ Мъжът бутна Фаръма по рамото и отваряйки вратата, го тикна вътре.

— Добър вечер — каза Анка Фогел, като вдигна поглед от купчината хартия пред себе си. — Приближи се й седни…

Фаръма се развълнува и като стигна бюрото, започна да се кланя.

— Седни и запали — отсече Анка Фогел.

Стените на стаята бяха скрити зад елегантна библиотека. Върху бюрото имаше доста пакети „Лъки страйк“, няколко пепелника и голяма ваза с цветя. Встрани на по-ниска масичка стояха две бутилки шампанско, две чаши и фруктиера с плодове.

— Извиках те тук — продължи Анка Фогел, — защото в министерството нямам много време да те слушам. А и имам по-сериозна работа — добави с усмивка тя. — Бих се радвала, ако могат да те чуят и някои наши писатели. Но това ще стане по-късно. Сега изпий една чаша шампанско, да се посъвземеш…

Вдигна бутилката и напълни чашата му.

— Много ви благодаря — каза Фаръма, рязко се надигна, пое чашата и се поклони няколко пъти. — Както виждам, това е шампанско „Вьов Клико“. От него не съм пил отпреди войната. Спомням си какво ми казваше Дофтора: „Болярино Захария — тъй ми викаше той — колкото пъти видиш и пиеш от «Вьов Клико», да знаеш, че това шампанско може да промени съдбата на човека…“ Знаех за какво намеква — добави Фаръма, като седна във фотьойла и остави чашата на ръба на бюрото. — Знаех го повече от догадки, но че се качва точно тъй, знаех, защото за което не ми каза горският, аз се досетих сам. С Дофтора се случи следното: Майка му беше гъркиня от Смирна, а баща му имаше имение в Бараган, в Дор-Марунт. Майка му държеше на всяка цена да го ожени за гъркиня, за някаква нейна племенничка Калиопи, и тя от Смирна. И затова всяка зима по Коледа го изпращаше в Смирна, да свикне със семейството й. Дофтора, доколкото разбрах, се беше влюбил в Калиопи и дори се реши на годеж. Чакаха само да пристигнат родителите от Румъния. Но накрая дойде само майка му, гъркинята, защото баща му не се реши да се раздели с казиното в Монте Карло. Вечерта на годежа Дофтора, който бе почти на трийсет и познаваше света, поръча шампанско „Вьов Клико“. Но се намери там, сред гостите, някакъв възрастен приятел на родителите на Калиопи, не знам дали беше грък или арменец, който имаше необикновената дарба да прави разни фокуси. Като вдигнаха чаши, той се приближи до годеника и го попита: „На вас защо не ви наляха от червеното шампанско?…“ Дофтора погледна чашата си, погледна чашите на другите и видя: неговото шампанско беше златистобяло, каквито обикновено са всички видове шампанско. Родителите на Калиопи, които познаваха стареца, не казаха нищо. Поръчаха да донесат празна чаша и отново я напълниха, но шампанското беше пак светло. И като го видяха такъв замислен и мрачен, домакините избухнаха в смях и качаха: „Това беше фокус. Той е голям илюзионист“… Тогава Дофтора погледна чашата си и установи, че шампанското е червено. „Как го направихте, господине?“ — попита той, изгарящ от любопитство. „Това е дълга история и иска доста да си поблъскаш главата“ — отговори старият. „Но аз искам да разбера“ — настоя Дофтора. „Сега е късно — шеговито отвърна другият. — Утре, вдругиден ще се ожените и няма да имате време за друго, освен да галите съпругата си.“ „Не, ще стане тъкмо обратното — настоя Дофтора. — Първо ще ме научите и после ще се оженя. Ние с Калиопи сме млади и можем още да почакаме. Нали, Калиопи?“ — обърна се той към годеницата си, но тя избухна в плач и избяга от салона. Намесиха се майка му, а след нея и всички останали, но Дофтора държеше на своето: първо щял да научи да сменя цвета на шампанското и чак след това щял да се ожени… Но стана така, че той изобщо не се ожени за Калиопи, макар майка му дълго време да не губеше надежда, особено след като старият фокусник, принуден от семейството на годеницата, започна да му дава уроци и беше направо изумен от бързината, с която усвоява всеки негов трик. Калиопи заяви, че няма да го чака повече от година. Самият той сигурно щеше да я вземе след този срок, ако нещата не се промениха: годеницата се влюби в друг свой братовчед Леонида, току-що пристигнал от Гърция, а Дофтора се запозна с някакъв холандски моряк от Далечния изток, който му помогна да се качи на неговия кораб. От цялата тачи история излезе, че бедната Калиопи пострада най-много, защото мъжът, когото взе, стана по-късно доверено лице на един голям корабопритежател… И неговата история…

— Фаръма — прекъсна го Анка Фогел, — изпий шампанското си, че ще се стопли.

Старецът наведе почитателно глава и изпи чашата на един дъх. После стана, поклони се няколко пъти, остави чашата върху таблата й седна във фотьойла.

— А сега, докато не си започнал — продължи Анка Фогел, — искам да ти кажа, че ми с много приятно да слушам твоите истории. Особено ще ми е интересно да чуя какво е станало с Оана и мъжа й, естонския професор, а също и с Ликсандру…

— До там исках да стигна и аз — започна Фаръма, като се усмихна малко притеснен. — На тяхната сватба Дофтора разказа за някои от патилата си и тъкмо с нея са свързани доста случки. Но за да ги разберете, трябва да знаете, че Ликсандру се сприятели накрая с един младеж, малко по-голям от него, на около двадесет години, един Драгомир Каломфиреску. Харесваше им да се разхождат нощем по улиците, само двамата. Драгомир беше мълчалив и меланхоличен, а и Ликсандру също не говореше много, освен когато не рецитираше стихове. Една нощ, след като бяха вървели дълго без да проговорят, Ликсандру изведнъж възкликна: „Ех, ако знаех къде изчезна стрелата и къде е сега Йожи, щях да зная всичко!“ Драгомир беше чул съвсем малко от тези истории и Ликсандру му ги разказа подробно. Когато свърши, Драгомир се усмихна горчиво и му каза: „В моето детство нямах щастието да ми се случат подобни приключения. Всичко странно и изключително в моя живот се е случило преди раждането ми и доста време след като бях дете. Но все пак си спомням една подробност: на осем години се разболях от скарлатина и бях изпратен в болница. Носеха ми много приключенски книги. Сигурно съм ги прочел всичките и после съм ги забравил. Но никога няма да забравя една приказка от Кармен Силва[26], която тъй и не успях да дочета, защото на следващата сутрин ме изписаха от болницата, и книгите, които бях докоснал, не можеха да ги дезинфекцират и трябваше да ги изгорят. Откровено казано, от тази история сега си спомням отделни детайли; чудно красива девойка, която се разхожда върху бял слон, древен храм, някъде в Индия… Май че това е всичко, но за мен е най-скъпият спомен от детството. Години наред се борих с изкушението да намеря книгата и да дочета приказката, която започнах в болницата, но се убедих, да, сега съм сигурен, че никога няма да разбера коя е била онази чудно красива девойка, защо се е разхождала върху белия слон, какво е търсила в оня храм, там, в Индия… Ти, добави Драгомир, научи староеврейски, за да разбереш едно приключение от детството. Много добре си направил. Но внимавай: спри дотук!…“ Той така силно подчерта думите, че Ликсандру се спря и го запита: „Какво искаш да кажеш?“ Драгомир го хвана за ръката и го принуди да се върнат. Стигнаха до булевард „Фердинанд“, на около триста метра от Фоишорул де Фок. „Погледни добре — каза му той. До третия фенер пред къщата с белите балкони. Виждаш ли къщата?“ „Виждам я“ — потвърди Ликсандру. „Добре, тогава ела с мен. Дванайсет е, имаме още време…“ И без да обяснява повече се засили към Фоишор, като дърпаше след себе си Ликсандру. Когато стигнаха, го обърна надясно. „Колко далече можеш да видиш?“, попита Драгомир. „Виждам до двора на църквата“, отвърна Ликсандру — „Добре“… И отново тръгнаха и излязоха на булевард „Паке Протопопеску“, прекосиха „Мантуляса“ и стигнаха до „Попа Соаре“. „Да спрем. Тук някъде имаше пейка, има време за една цигара“. Седнаха, Драгомир извади табакера и му избра цигара. След като я запали, Ликсандру не се стърпя и го запита: „Добре. Какво беше това?“ „Тези места, всичките — започна Драгомир, — някога са били наши. Това са били земи на Каломфир. А сега освен къщите, които знаеш, не ни остана нищо друго, защото един мой прадядо, внук на Каломфир, е искал да разбере — и той като тебе — как и точно къде живеят онези, дето са под земята.“ „Не разбирам“, каза Ликсандру. „Тогава, ела с мене да ти обясня.“ Фаръма спря и запали цигара.

— Трябва да знаете — продължи той, че в ония години на „Попа Соаре“ имаше една кръчма от висока класа, с градинка отпред, скрита зад липите. През летата там идваше едно момиче, не много красива, но голяма дяволица; викаха й Ляна, но тя поклащаше глава и отговаряше: „Не се казвам така!“ Повече не искаше да каже — обичаше да бъде тайнствена. Та това момиче, Ляна, пееше. Идваха да я слушат от другите махали, защото знаеше много стари, забранени песни и ги пееше, като си акомпанираше сама на лютня, която по онова време вече не се използваше. В същата кръчма Драгомир заведе Ликсандру и стояха там до сутринта. Ляна пя само за тях, но те много не я слушаха, защото Драгомир разказа живота на Йоргу Каломфир. От време на време Ляна спираше, оставяше лютнята и се заслушваше и тя. Драгомир я покани да пие с тях и момичето, с чаша вино в ръка, го слушаше и се усмихваше замечтана. После рязко стана, взе инструмента си и продължи да пее. Разказвам ви всичко туй — добави Фаръма, — защото тази Ляна си имаше и тя своя история и ако Ликсандру не успя да й разбере края, то е защото много неща му се случиха, след като се запознаха в оная нощ, когато Драгомир го заведе да му разкаже живота на Йоргу Каломфир. Трябва да знаете, че този Йоргу Каломфир беше мъжът на Аргира, на красавицата Аргира, както й викаха навремето, през 1700 година. Бог я беше надарил с всички земни дарове: бе толкова красива, че славата й се разнесе отвъд Дунава, до турците, и в Букурещ се говореше за нея цял век след смъртта й, да, за Аргира лаутарите[27] пееха чак до 1850. Не беше само хубава, но и учена — нещо рядко за онова време — обичаше театъра, поетите, освен румънски и гръцки знаеше италиански, испански и френски. Но имаше голям дефект: беше много късогледа, почти не виждаше. Баща й, ворникът[28], а после и мъжът й Йоргу Каломфир платиха сума пари на разни доктори и окулисти[29] от Стамбул и Запад. Къщите им, които тогава се намираха някъде между булевард „Паке Протопопсску“ и улица „Попа Соаре“, винаги бяха пълни с доктори и майстори на лещи: някои дори идваха с инструментите си и нареждаха цели лаборатории, в които правеха опити. Може би от тези западни майстори Йоргу чу за първи път някои легенди и поверия за кристалите и скъпоценните камъни, които лежат омагьосани под земята и могат да се открият с твърде много усилия, и то само от определени хора. Сигурно в началото мисълта да опознае света под земята се роди от голямата му любов към Аргира. И ако в това поверие имаше някаква истина, Господ положително щеше да му помогне да намери нужния кристал, който да възвърне зрението на Аргира. Но по-късно желанието да опознае долния свят се превърна в истинска страст и той направи нещо подобно на лаборатория в една от избите, като започна изследванията си с помощта на няколко чуждестранни майстори. Аргира си възвърна зрението. Как стана това е друга история, но през оная юлска нощ в кръчмата на „Попа Соаре“ Драгомир нямаше време да я разкаже, защото Ликсандру изгаряше от нетърпение да чуе за патилата на Йоргу Каломфир, полудял по подземните тайни. След като чу и той всички легенди и поверия, които му разказаха майсторите от Запад: как се образували минералите и скъпоценните камъни под влиянието на слънцето и луната, как се появявали жилите на разните метали в планините и как ги пазели духове и феи и други подобни истории, Йоргу се сети, че румънските селяни хвърлят по Великден черупките на червените яйца в реките и заръчват на водата да ги отнесе до Страната на блажените, омагьосани същества, които живеят някъде долу, под земята, а черупките ще им известят, че е дошъл Великден. И тогава изостави майсторите на Запад и тръгна из страната, по своите земи, да търси стари хора, който да му разказват всичко за Блажените и за тяхната страна под земята. Но и те не знаеха повече от останалите; че тези Блажени са души кротки и милостиви и там, долу, под земята, се хранят с онова, което е останало от хора, и че се молят непрекъснато. И все пак бяха чували, че Блажените някога са живели горе, на земята, и след някаква история слезли долу. Или по-скоро Йоргу остана с впечатлението, че това поверие крие ужасна тайна и който успее да я разгадае, не само ще разбере откъде точно може да слезе за страната на Блажените, но и ще достигне до много други тайни, които църквата не позволявала се открият. И тогава той се върна у дома и се затвори в лабораторията си. После поръча да му изковат врата от желязо и сложи един катинар, да е сигурен, че никой няма да слиза в избата без негово знание. Какво правеше там, никой не можеше да разбере. Но един ден в избата започна да извира вода. Йоргу изскочи навън уплашен и заповяда да дойдат хора е кофи да изтребват водата. Цяла седмица се мъчиха, денем и нощем, но водата все извираше, дори с по-голяма сила. Смъртно уморен, неспал, необръснат, Йоргу стоеше на върха на стълбата и викаше: „По-бързо! По-бързо!“ Напразно. Само след седмица цялата изба се изпълни чак до стъпалата. Тогава вдигна ръка и каза: „Спрете! Господ не ми помогна“… беше пребледнял, отслабнал, а очите му блестяха от безсъние и умора. Строполи се на стола си и горчиво заплака: „Господ не ми помогна!“, повтори няколко пъти той.

Фаръма спря и отново взе чашата с шампанско, която Анка Фогел му подаде през бюрото. После запали нова цигара.

— Сега — след кратка пауза продължи той — трябва да ви кажа, че за всичко това научих на другия ден в училище. На обяд Ликсандру просто нахълта в канцеларията. Очите му горяха като трескави. Извърна глава към вратата, сякаш се страхуваше да не би да го преследва някой, и се приближи до мен: „Господин директоре — започна шепнешком той. — Моля ви, не ми се сърдете и не ме питайте защо, но аз искам да ми разрешите да сляза сам долу, в избата на училището. Моля ви, не ми се смейте и не ме разпитвайте“ — добави той, забелязал, че го гледам с недоумение. Но в следващия момент вратата се отвори с трясък и в канцеларията влезе младо момиче. Спусна се към мен и ме хвана за ръцете: „Не му позволявайте, господин директоре — викаше тя, — не му давайте да слиза в избата, че жалко за младостта му!…“ „Но коя сте вие? — попитах я аз, — опитвайки се да отскубна ръцете си от нейните. — Как си позволихте да влезете, без да почукате на вратата?“ „Ако вие знаехте всичко, което аз знам, сигурно щяхте да ми простите — каза тя. — Викат ми Ляна, но истинското ми име е друго. Господ ме наказа за греховете да пея по кръчмите, макар да не съм създадена за това. Сега пея в «Слънчогледа», тук наблизо до вашето училище. Снощи пях на тях, защото ми станаха симпатични още щом влязоха, и чух историята на другия, внука на болярина. Знам какво нещастие ще му се случи, ако го пуснете да слезе в избата…“ Ликсандру целият пребледня: „Не я слушайте, господин директоре — каза той. — Тая Ляна е фантазьорка; навсякъде й се привиждат нещастия и магии. Накарайте я да излезе и я пуснете само ако почука учтиво на вратата…“ „Нищо не разбирам! — развиках се аз. — Сядайте и двамата и ми обяснете за какво става дума. Вие започнете — обърнах се аз към младата жена.“ „Не я слушайте, господин директоре — скочи Ликсандру, — тя, вместо да забавлява публиката, подслушва чуждите разговори и не може да ги разбере добре…“ Обърнах се рязко към него и го погледнах строго. Ликсандру се изчерви, но не каза нищо. „Цяла нощ не съм спала — започна Ляна. — След като разбрах какво беше намислил да прави, ми стана жал за него и за младостта му, видях само, че е пламенна душа и като разбрах какво го очаква, казах си: грехота ще е да си отиде толкоз млад, без да е познал поне малко от любовта. Така че не можах да заспя и стоях на улицата пред училището. Знаех, че ще дойде, и когато го видях да влиза, тръгнах след него. Моля ви, господин директор, като на Господ ви се моля, не му разрешавайте да слиза в мазето!“ „Но защо?“ — извиках аз, тъй като нищо не разбирах. „Нека той да ви обясни“ — отвърна ми Ляна. „Ще ви кажа — започна Ликсандру. — Но само на вас. С нея ще поговоря по-късно, а това, което имам да казвам, ще го кажа само на вас…“ „Господин директоре, аз няма да си ида — скочи Ляна, — докато не ми дадете дума, че ще го спрете да не слиза долу.“ „Това не мога да направя, отвърнах й аз, защото не зная за какво става дума. Но бъдете сигурна, че няма да му позволя да слезе, преди да ви изслушам още веднъж. Сега бъдете добра и ни оставете за малко сами. Почакайте ни в градината…“ Така и стана — продължи Фаръма. — Като остана сам, Ликсандру ми разказа историята на Йоргу Каломфир. Значи след като седял така няколко часа на стола си срещу входа на избата и гледал как водата се надига, той извикал управителя и го запитал: „Колко от нашите хора умряха тук?“ — и посочил зданията над избата. „В тези къщи, болярино, още никой не е умирал. Каломфир загина далече оттук, но старите боляри, твоите деди, умряха там, в старите къщи“ — и протегна ръка да посочи сградата срещу него. „Господ ми отне ума!“ — извика Йоргу и се плесна по челото. После се надигна от стола и се обърна към хората си: „Не се плашете, водата ще спадне…“ И наистина стана тъй: от същата нощ тя започна да спада и само за седмица напълно изчезна. Какво запази от лабораторията си Йоргу, така и не се разбра, защото веднага след като водата спадна, влезе сам в избата, затвори вратата след себе си и като излезе, изнесе само едно сандъче. Останалото изглежда беше натрошил с чука. Но скоро след това започна да прави проучвания за старите къщи. Заповяда да му заковат врата от желязо и се заключваше в избата денем и нощем. Но след няколко месеца историята се повтори. Един ден той хукна по стълбите и започна да вика хората си да носят кофи и те пак завадиха вода денем и нощем, докато Йоргу не им даде знак да спрат и не каза напълно отчаян: „Господ не ми помага!“ И въпреки това след няколко месеца се опита отново, за трети път, сега в края на градината, където навремето имало някакви постройки, които негов прадядо разрушил, когато купил тези места, за да направи обори. Наистина под оборите откриха останки от изба и Йоргу пренесе лабораторията си там. Какво се случи след това, не зная, защото Ликсандру не ми каза. Но без съмнение не е успял, защото много скоро след това продал част от имота си и заминал за странство. „Всичко това ми го разказа Драгомир тая нощ — приключи разказа си Ликсандру, — но аз не знаех, че Ляна ни е слушала. Сега ви моля само да ми разрешите да сляза в избата. Защото не зная дали ви е известно, че мястото, където сега е училището, е било на болярина Каломфир.“ „Тези места заедно със съседните къщи — казах му аз — бяха на Мантуляса.“ „Зная — отвърна ми Ликсандру, — дори зная и тяхната история. Но си мисля, че тук, на тая улица, може би точно на мястото на училището са останали някакви знаци.“ „Какви знаци, Ликсандру?“, запитах аз. „Извинявайте, господин директор, но това не мога да ви го кажа“ — изчерви се младежът. „Добре, не ми казвай…“ Станах, стана и той и излязохме на двора. Щом ни видя, Ляна тръгна към нас. „Е, какво ще кажете?!“ — попита ме тя. „Ще слезем в избата“ — отговорих й аз. Тогава Ляна падна на колене и хвана краката ми. „Не го пускайте, господин директоре, ще бъде жалко за младостта му!“ — завика тя. „Не се плаши, момиче — започнах да я успокоявам аз, като я вдигнах. — В нашата изба никога не е имало вода.“ „Това не можете да го знаете!“ — извика Ляна. Не й отстъпих, взех ключа от избата и три свещи, защото само в първото помещение имаше лампа, и слязохме долу. Ляна вървеше зад Ликсандру, само на крачка зад него, готова да го хване за ръка в случай на опасност. Ходихме така около четвърт час. Съвсем пребледнял, със стиснати устни, Ликсандру оглеждаше зидовете, приближаваше свещите до разсипания долу пясък, внимателно опипваше с ръка мазилката, сякаш търсеше някакви знаци. После изведнъж се извърна към мен и каза: „Не е тук. Можем да се връщаме…“ Тогава Ляна се обърна към него, хвана го за ръката, целуна го по двете бузи и радостно извика: „Да си ми жив, болярино!“ После взе моята ръка и също я целуна: „Господ да ви дава здраве, че имате добро сърце“ — каза тя… После угаси свещта си и хукна по стълбите… така се запознах с Ляна — усмихна се Фаръма. Още същата вечер отидох в градината на „Слънчогледа“ да я чуя и оттогава я обикнах, а по-късно научих и нейната история. Защо се беше уплашила от историите, разказани от Драгомир, не разбрах. Но мога да кажа, че напразно се зарадва и целуна Ликсандру. Защото това момче не се смири. Още на другия ден започна да обикаля съседите и да ги моли да му разрешат да слиза в мазите им. Ляна разбра за това доста по-късно. И за туй, дето изтърпяха двамата, заради желанието на Ликсандру да изследва мазите на хората, мога да ви разказвам дълго…

— Почини си малко и изпий още една чаша шампанско — каза Анка Фогел и му подаде бутилката през бюрото.

Фаръма скочи развълнуван, пое шампанското и си напълни чашата. После обиколи бюрото и внимателно постави бутилката в сребърната кофичка.

— Сега пий — настоя Анка Фогел, че пак ще се стопли.

Фаръма се усмихна и заклати глава. Отпи от шампанското и без да иска въздъхна. После запали цигара, притвори очи и постоя така няколко мига.

— Да — започна изведнъж той, — доста време Ликсандру беше обзет от тази страст: обикаляше хората от цялата махала и ги молеше да му разрешат да слиза в мазите им. Повечето го гонеха, дори го заплашваха, че ще го предадат на кварталния, но имаше и такива, които го пускаха. И Ликсандру слизаше в избата със свещ и електрическо фенерче, оглеждаше зидовете, а понякога оставаше и повече от половин час, ако видеше, че плесента по тях е по-стара и че има някакви знаци, дето ги знаеше само той; после излизаше от полумрака, леко пребледнял и за благодарност спираше на прага и рецитираше на стопаните по няколко стихотворения. Започваше винаги с „Меланхолия“ на Еминеску и ако разбереше, че хората от къщата обичат поезията, започваше сонетите на Камоинш и най-вече „Моя нежна душа…“ Заставаше на прага, слагаше едната си ръка на сърцето, а с другата се опираше до вратата и рецитираше. Мнозина от слушателите не разбираха какво му става и го посрещаха отначало с неприязън, но Ликсандру беше хубаво момче и като го видеха такъв блед, прашен, със замърсени от плесента ръце, спрял на прага им, декламиращ Еминеску и Камоинш, отваряха по малко душите си. Много момичета и прислужнички се влюбваха в него, доста жени въздишаха, щом го зърнеха по улицата през пролетта и лятото — сутрин или вечер, след залез-слънце, когато той вярваше, че хората са по-спокойни и могат да го приемат там, където преди седмици или месец са го изгонили. Понякога го виждах и аз от моята канцелария, да минава замислен, меланхоличен край разцъфналите зарзали, защото до училище — усмихнат добави Фаръма — по това време имаше много зарзали и кайсии и през пролетта тези дървета бяха като покрити със сняг. Когато имах време, го извиквах или излизах да си поговорим на улицата: „Още ли не си се отказал, Ликсандре?“ — питах го аз повече на шега. Но той ме стрелваше с уморените си от безсънието си очи: „Ако знаехте, това, което зная аз, господин учителю, нямаше да ми се смеете. Научих много неща от Драгомир и знам, че знаците са някъде тук, между булевард «Попа Соаре» и «Каля Мошилор» — каза той, вдигна ръка и направи няколко кръга. — Ако имах един милиард, щях да купя всички къщи тук и щях да ги разруша. Ще има да се чудите и вие, и всички историци и археолози на това, което ще намеря тук, под земята, под тези тротоари — и отчаян започна да удря с петата си в камъка. — Селища, които са много по-стари, отколкото можете да си представите. Не че ме интересуват… Аз не търся това… Ще заинтересуват вас и други хора, като разберете колко тайни се крият под тази земя, под тези камъни и къщи…“ „Добре, Ликсандре — прекъснах го аз. — Ти си вече голямо, учено момче, не си дете. Как си представяш, че ще намериш Йожи и толкова години той ще стои скрит под земята? Как може да вярваш в това?!…“ Ликсандру ме изгледа продължително, изпитателно, а после тъжно се усмихна: „Съжалявам, господин директоре, вие мислите, че съм малко мръднал или с детски ум, но аз зная много добре, че Йожи живее, макар и не тук, под земята, под нашите крака — каза той и отново заби петата си в тротоара. — Но знаците, за които ви казах, трябва да се открият най-напред под земята…“ „Какви знаци, Ликсандре?“ — попитах аз. „Виждате ли — отвърна ми той и се усмихна, — тъкмо това не мога да ви кажа. Защото за да разбереш знаците, трябва първо да ги познаваш…“ Сбогува се и продължи нататък. От време на време го срещах и в кръчмата на „Попа Соаре“, където ходех да слушам Ляна. Обикновено идваше с Драгомир. Но веднъж пристигна сам и аз го извиках настрана. Тогава той ми каза: „Колкото и да ви се струва невероятно, господин директоре, тачи Ляна крие голяма тайна. Иначе откъде ще знае и тя за знаците? Убеден съм, че ги знае. Спомняте ли си когато тя нахълта във вашата канцелария? Как можеше да знае, че аз се намирам в опасност и че се готвя да сляза в избата? Вие, както и останалите, не се уплашихте. А защо именно тя се уплаши? Това момиче знае нещо. Слушам я, като пес и разбирам, че тя често пее само за нас двамата, за Драгомир и за мене. После идва при нас, усмихва ни се съучастнически и винаги след една и съща песен. След една и съща песен — подчерта думите младежът. — Откъде я знае и откъде я е научила, това не ни казва.“ „Коя песен, Ликсандре?“ — попитах аз. „Чуйте я и вие, господин директоре, и може би ще отгатнете. Пее я всяка вечер…“ И се случи тъй, че се встрастих и аз в кръчмата на „Попа Соаре“ и започнах да ходя винаги когато мога, да слушам Ляна. В махалата заговориха, че съм си изгубил ума по нея. Но не беше вярно. Беше ми скъпа тя, както ми бяха скъпи толкова други млади хора, мечтатели, смелчаги — всички, у които имаше нещо особено и виждаха в живота нещо друго, дето не го виждаме ние, обикновените, отрудени и нещастни хора. Ходех да слушам Ляна и защото обикнах кръчмата, в която пееше. Имах голяма слабост към цялата улица „Попа Соаре“. Трябва да ви кажа, че моят квартал „Мантуляса“ и „Попа Соаре“…

Анка Фогел изведнъж се разсмя.

— Стига, Фаръма, стига — прекъсна го тя и му наля още една чаша шампанско, — защото ще осъмнем. Сложи малко ред в спомените си. Кажи ми първо как мина сватбата на Оана и какво им се случи след това на нея и на нейния естонец.

— На това мислех да се върна — започна Фаръма, — на сватбата на Оана. Но за да разберете как мина тя, трябва да знаете, че братовчедката на Драгомир, онова красиво и странно момиче, което се наричаше Замфира, имаше голяма слабост към Оана и често идваше в кръчмата на баща й, понякога даже през деня, със своя албум да й прави скици. Но за да разберете какво искаше от Оана, трябва да чуете и нейната история…

Изведнъж се смути и млъкна, като погледна Анка Фогел.

— Историята на Замфира! — възкликна замечтана тя. — Казваш, че трябва да науча историята на Замфира. Колко ще трае? — попита усмихната Анка Фогел.

— Нейната истинска история — спокойно продължи Фаръма — започва отпреди повече от двеста години, защото всичко, което й се случи, започва оттогава и защото й се струваше, че тя непременно трябваше да прилича на Аргира, момичето, на което вече ви казах, че искаше да подражава.

Анка Фогел отново се разсмя.

— Фаръма! — извика тя и поклати глава. — Ти си интересен човек… Вземи пакета цигари… Благодаря ти за тази вечер и може би пак ще се видим. Лека нощ!

Подаде му ръка през бюрото. Той веднага скочи, пое я и я докосна с крайчеца на устните си.

— Много ви благодаря — поклони се той, — много ви благодаря и за цигарите, и за доверието.

VIII

Пишеше всеки ден, но много по-грижливо, без да бърза, като внимателно препрочиташе страниците, преди да ги предаде на пазача. Знаеше, че без да иска, пак се връща на случки, които му се струваха важни, но не се страхуваше от неизбежните повторения и от объркванията, които сигурно щяха да предизвикат вариантите на тези разкази, представени от различни ъгли. Но Фаръма осъзна това след доста седмици, когато един ден го събудиха, за да го отведат отново до кабинета на Думитреску.

— Може да се каже, че ви желая само доброто — посрещна го Думитреску, — и се питам защо. Аз не съм нито писател, нито пък мога да се прехласвам по разни поети или артисти, като мнозина тук. Може би се досещате — добави с известно съжаление той, — че вашите истории вече минаха през доста ръце, че ги четоха даже някои отговорни другари, да не говоря за писателите…

— Не знаех — изчерви се Фаръма. — Не знаех, че…

— Сега вече ще знаете — прекъсна го Думитреску. — Но аз искам да ви обърна внимание, че за мене литературната стойност на вашите писания няма никакво значение. Мене ме интересува само ходът на следствието и тъкмо за това искам да ви поговоря. От многото, от премногото страници, които вие изписахте досега, от всичките устни показания, които направихте, все още не се изясни връзката на Ликсандру с Дарвари.

— Те бяха приятели от основното училище.

— Аз не ви говоря за основното училище — прекъсна го Думитреску, — нито за приятелството им с Оана, Замфира и останалите. Имам предвид връзката им през 1930 година, когато Дарвари изчезна със самолета в Русия.

— И тогава бяха приятели…

— Това не става съвсем ясно от вашите показания. Не става ясно, защото, поне така е на пръв поглед, вие си противоречите. Ще ви посоча извадки от вашите показания и ще видите, че на места се обърквате и понякога си противоречите. Може би не биваше да ви казвам това — продължи след пауза той, — но може би, без да си давам сметка, ви желая доброто. Питам се сега: противоречите си, защото не можете да си спомните с подробности точно как са били нещата или пък искате да скриете нещо? Ако наистина искате да скриете нещо, единственото, което мога да ви кажа направо е, че се лъжете. Ще бъде жалко на вашата възраст да се излъжете…

Двамата помълчаха няколко мига.

— Разбрах — подхвана Фаръма, като се помъчи да се усмихне. — Разбрах и много ви благодаря. Няма да скрия нищо. Но знам какво искате да кажете: когато нещата не са разказани както трябва, понякога изглеждат объркани, а отделните подробности сякаш противоречат на общото, да се изразя като в училище. За това ще се помъча да бъда по-внимателен и ще пиша колкото се може по-ясно.

— Във ваш интерес е — каза Думитреску и натисна копчето на бюрото. — Апропо — добави той, като го погледна — ще ви кажа нещо, което може би не знаете: Дарвари не е стигал до Русия, нито самолетът, с който е излетял, е бил намерен, макар да са го търсили дълго и руснаците, и нашите. Мисля, че разбирате какво означава това.

През този ден Фаръма не написа почти нищо. Дълго гледа хартията, а после изведнъж започна да отбелязва датите: 1700 (Аргира), 1840 (Селим), октомври 1915 (Йожи), есента 1920 (сватбата на Оана), 1919–1925, Марина; Дарвари 1930… Прекъсна и погледна годините. После започна да ги зачерква една по една, много грижливо, като непрекъснато топеше перото си в мастилницата.

На другия ден се залови отново да пише. Реши да бъде по-точен и ясен при случките от 1914–1915 години, до изчезването на Йожи, и оттогава всеки ден започна да резюмира колкото можеше по-кратко, като в рапорт за министерство, поредицата от събития, които предхождаха инцидента с момчето на равина, и имаха пряка или косвена връзка с улица „Мантуляса“.

След около седмица пазачът отново го разбуди:

— Заповядайте, че дойде колата. Заповядайте на разходка — добави усмихнат.

Пристигна във вилата почти в полунощ и намери Анка Фогел, седнала до бюрото си, запалила цигара, с купчина папки пред себе си и две бутилки шампанско на страничната масичка.

— Добър вечер, Фаръма! — посрещна го тя. — Седни и си вземи цигара.

Подаде му пакет „Лъки страйк“ през бюрото.

— Почини си малко и изпий чаша шампанско.

— Много ви благодаря — поклони се няколко пъти Фаръма.

— След като си починеш, ще ми разказваш. Но не така безразборно, както обичаш, а поред, ако разбираш какво искам да ти кажа. Избери от всичко, което знаеш, най-хубавото. Например за сватбата на Оана.

— Ако позволите ще започна с историята на Замфира…

— Казваш, че траяла цели двеста години — прекъсна го Анка Фогел и се засмя.

— Ще я съкратя, колкото мога. Няма да разберете нито сватбата на Оана, нито онова, което се случи след това, ако първо не научите какво е станало преди двеста години.

Анка Фогел се засмя отново, вдигна рамене и напълни чашата му с шампанско.

— Може би ще си спомните — започна Фаръма, — че съпругата на болярина Йоргу Каломфир, красавицата Аргира, както й викаха, имаше слабо зрение. Макар че обичаше да чете книги, не можеше да си позволи това; само ги вземаше, докосваше ги нежно, приближаваше ги до очите си, за да разберете заглавията, а после ги даваше на компаньонката си, една гъркиня, да й ги чете. Освен стихове и романи и всякакви книги за пътешествия, Аргира обичаше театъра. Изпитваше истинска страст към него и веднага щом се омъжи за Каломфир, пожела да разрушат стената между две големи помещения, да сложат колони и така подреди малка театрална зала. Но тя, въпреки че искаше, беше твърде късогледа, за да може да играе. Тъй че се задоволяваше да облича приятелките си и техните деца в костюми, скроени според нейната фантазия, и да ги кара да се превъплъщават. Обичаше да измисля костюми в ярки, ефектни цветове; дори сама избираше тъканите: кадифетата и коприната, колкото можеше да ги различи: яркочервени или бели като сняг, със златни нишки или зелени, светлосини, оранжеви. Когато „актьорите“ обличаха костюмите, тя се приближаваше до тях и почти ги докосваше, но правеше това, за да види дали са скроени според указанията. Когато започнеше представлението, сядаше в едно кресло почти до самата сцена, като следеше текста, въпреки че го знаеше наизуст. Нейният съпруг, както вече ви казах, похарчи цяло състояние за доктори и разни окулисти. Напразно й носеха те най-различни видове очила: щом ги сложеше, започваше да плаче. Ни един от тях не успя да разбере причината, поради която Аргира не можеше да изтърпи тези лещи. Пристигаха всякакви знахари и лечители, опитваха много, много магии и билки, но без резултат. Докато в една неделя след литургията, при нея в кулата се качи младо момиче, пристигнало от село: „Аз съм Замфира. Вземи и измий лицето си с тая вода и Господ ще даде светлина на очите ти…“ Колкото и странно да бе, тъй стана: Аргира се изми с водата и прогледна както всички хора. Прегърна Замфира, отрупа я с подаръци и всеки ден я канеше при себе си в кулата. Скоро след това я омъжи за един доверен на баща й човек, Мантуляса й подари къщите и парцелите, от които по-късно се оформи улицата със същото име, но това вече е друга история и аз може би ще ви я разкажа някой път, при случай… Туй, което исках да ви кажа сега — продължи Фаръма, след като запали нова цигара, — е, че братовчедката на Драгомир, скулпторката — истинското й име беше Марина, — знаеше от малка всички истории, които вече ви разказах, и затова й се струваше, че Замфира е нещо като светица и че тя, Марина, прилича на нея или дори е самата Замфира, завърнала се на тоя свят след двеста години, но не за да възвърне зрението на Аргира, а да научи хората как да гледат. „Защото, мислеше си Марина, хората не знаят как да гледат и всички грехове и злини оттам идват, че хората днес са почти слепи.“ И за да се излекуват, няма друго средство, освен да се научат да наблюдават произведенията на изкуството и на първо място работите на скулпторите. Затова изпитваше тя такава слабост към Оана и често идваше в кръчмата на Тунсу да я рисува, като изпълваше цели албуми със скици. Твърдеше, че Оана е единственият модел на жива богиня.

— Не, Фаръма — прекъсна го Анка Фогел и рязко вдигна ръка. — Всичко това не ме интересува. Помолих те да ми, разкажеш само за сватбата на Оана.

— След няколко минути ще стигна и до нея — изчерви се Фаръма. — Защото на сватбата на Оана в манастира Пасеря беше Марина с всички свои приятели и приятелите на Оана.

— Кога беше сватбата?

— През есента на 1920.

— А това, което ми го разказа преди малко за Марина, на която викаш Замфира, кога се случи?

— Една година преди това, през. 1919.

— Добре, остави това и кажи за сватбата.

Фаръма наведе глава и нервно заопипва коленете си.

— Както кажете! Ще ви помоля само за няколко секунди, да уточня, че Марина тъкмо, беше започнала да моделира скулптурата „Раждането на Венера“, когато Оана помоли баща си да я пусне в планината. Тъй че през онова лято Марина остана без модел. Отчаяна, събра момчетата у дома си и започнаха да се забавляват всяка нощ. Трябва да ви кажа, че дотогава нито един от тях не беше влизал в толкова богата и аристократична къща.

— Мина много повече от няколко секунди — прекъсна го Анка Фогел и се засмя.

— Моля да ме извините. Интересно, че не мога да прескоча някои подробности, които на пръв поглед изглеждат маловажни, а всъщност са решаващи за онова, което ще се случи по-късно. Трябва да си спомня за онази стара и богатска къща, защото там живееха лелите на Марина, две старици, които изглежда не бяха с всичкия си, но може би само изглеждаше…

— И какво от това? — прекъсна го малко грубо Анка Фогел.

— Това, че тези старици казаха на момчетата, забележете: през онова лято ни един от тях не беше навършил двайсет, но те им казаха: „Да не се влюбвате в Марина, че тя е орисана за Драгомир. Него трябва да вземе, иначе ще ни се прекъсне родът…“

Спря изведнъж, уплашен не толкова от телефона, който иззвъня, колкото от промененото лице на жената. Анка Фогел го погледна намръщено и смачка току-що запалената цигара. После вдигна слушалката, приближи я до ухото си и се помъчи да се усмихне. Фаръма усети, как страхът го обзема целият и се обърна към едната от библиотеките.

— Добре — чу я да шепне той. После, след пауза, каза бързо няколко думи на руски и рязко остави слушалката.

— Фаръма — започна тя с променен глас, — ти си човек с късмет.

Напълни чашата си с шампанско, изпи я до дъно и запали нова, цигара.

— Но не знам дали носиш и на другите късмет. Това ще разберем по-късно — усмихната добави тя. — Във всеки случай всичко това може би е много по-тайнствено, отколкото си си представял ти, когато започна да измисляш тези истории с Оана и Замфира.

— Давам ви честната си дума — прошепна пребледнелият Фаръма.

— Моля те, не ме прекъсвай. Дали си измислил, или не тези приключения, дето ги пишеш и разказваш, за мен е без значение. Но тук има един малък психологически проблем и аз искам да разбера как ще се реши. Защо непрекъснато измисляш тези хора? Правиш го от страх? Надяваш се, че тъй ще се измъкнеш по-лесно? Тогава не мога да разбера от какво се страхуваш; не мога да разбера и опасностите, от които искаш да избягаш…

Фаръма пребледня съвсем и продължи да си търка коленете, без да каже нищо, но Анка Фогел не откъсваше учудения си поглед от него, сякаш очакваше да получи отговор.

— Във всеки случай — добави тя, след като отново напълни чашата си, — ти си човек с късмет. Едва ли си предполагал каква изненада съм ти приготвила за тази нощ. Едва ли! — повтори тя и отново се засмя. — Навън ни чака една лимузина, планирала съм да се разходим след три часа, когато според твоите думи Господ слиза на земята, да се разходим по „Мантуляса“. Да ми покажеш твоето училище, кръчмите и къщите с дълбоките изби…

— Да я видите лете! — зарадван възкликна изведнъж Фаръма, — да я видите с отрупаните зарзали и вишни…

Жената го изгледа, а после отпи от шампанското и се замисли.

— Както казах, ти си човек с късмет. Никога няма да разбера кое си измислил и кое не. Защото по „Мантуляса“ не може да се мине…

Млъкна и изведнъж избухна в смях, като видя, че Фаръма скочи уплашен.

— По-точно — продължи тя, — не може да се мине сега, през тая нощ; поне ние не можем. Ние двамата. Виждаш, че нещата са доста по-сложни, отколкото изглеждаха в твоите истории…

Натисна бутона, докато произнасяше последните думи, и в същия миг на прага се появи агентът.

— Дай ми малко цигари — заръча му тя — и бързо го заведи до колата.

Стана рязко от бюрото си и се отправи към противоположния край на салона, където имаше балкон. Фаръма с усилие овладя треперенето си и се поклони ниско. Усети ръката на агента и се остави да го водят. Но като слезе на двора и видя, че го очаква цяла група мъже с дълги шлифери, сред които не позна нито един, отново почувства, че краката му се разтреперват. Щеше да падне, ако агентът не го задържа.

— Какво каза? — попита единият от мъжете, сложил и двете си ръце в джобовете на шлифера.

— Каза да й дам малко цигари.

IX

Събуди се, седнал на стол в полутъмно, едва осветено помещение, в което можеше да се различи само едно бюро и двама непознати мъже. Те го гледаха без особен интерес.

— Моля да ме извините! — започна Фаръма. — Бях доста уморен. Не зная как съм стигнал дотук. Имах честта да бъда гост на другарката министър Анка Фогел.

— Точно във връзка с това искаме да ви зададем няколко въпроса — прекъсна го единият от мъжете.

Имаше рядка, грижливо залепена за темето коса, тъмни очила и държеше пръстите си заклещени между някаква папка.

— Преди всичко — продължи мъжът, произнасяйки бавно и натъртено думите, — ние искаме да знаем дали другарката Фогел ви говори за Економу.

— За заместник-министъра на вътрешните работи ли? — попита Фаръма.

— Вече не е заместник-министър. Ние искаме да знаем дали другарката Фогел ви е говорила нещо за Василе Економу. Опитайте се да си спомните — настоя той, като забеляза, че Фаръма клати отрицателно глава. — Това е много важно и ще облекчи чувствително положението ви.

В този момент другият му поднесе пакет цигари и запалка. Имаше редки, пожълтели зъби, които непрекъснато откриваше с пресилената си и малко меланхолична усмивка. Фаръма извади цигара и бързо я запали, опитвайки се да спре треперенето на ръката си.

— Мога да ви уверя, че в разговорите, които имах честта да водя с другарката министър Фогел, нито веднъж не я чух да произнася името на господин Економу.

— И все пак бяхте извикан от другарката Фогел, след като имахте дълъг разговор с Василе Економу, по това време заместник-министър на вътрешните работи.

— Не бих казал, че имах дълъг разговор — започна Фаръма, след като всмука продължително от цигарата си. — Всъщност не знам дали господин Економу имаше възможност да каже повече от няколко думи. Извика ме да му разкажа нещо за Оана, дъщерята на един кръчмар от Обор. Аз му говорех, а той ме слушаше.

— Това искаме да разберем и ние — отново го прекъсна оня с тъмните очила, — защото след като разказахте на Економу някои неща за Оана, другарката Фогел ви извика при себе си да разкажете това още веднъж ли? Или може би — добави след пауза той, като го погледна право в очите — Економу е дал някакъв знак, че могат да се научат и други неща за тая Оана, неща, които биха заинтересували лично другарката Фогел?

Фаръма сведе поглед.

— Какви неща? Какви неща биха заинтересували другарката Фогел от една толкова стара история, в която тя не повярва и дори се усъмни, че съм я измислил?

— Откъде знаете, че не е повярвала?

— Каза ми го лично тя, тая вечер, или по-точно миналата нощ, когато за последен път бях при нея…

— Но кога ви призна, че не вярва? Преди или след като я потърсиха по телефона.

Фаръма пребледня и смачка цигарата си в пепелника.

— След — прошепна той. — След като говори по телефона.

Двамата се спогледаха.

— Явно след. Но дотогава не даде никакъв знак, че се съмнява в истинността на историята. И тъкмо това искаме да узнаем: защо, след като Економу чу историята на Оана, си помисли, че някои неща или може би само едно нещо във връзка с тази история би предизвикало интереса лично на другарката Фогел? Или за да бъда по-точен: моля ви, опитайте се да си спомните дали когато разказвахте на Економу за патилата на Оана, му казахте и за нейната сватба в манастира Пасеря? С две думи, предадохте ли му съня на Оана, съня, за който тя разказа тогава, в манастира Пасеря?

Фаръма се хвана за слепоочията и известно време стоя неподвижен.

— Доколкото си спомням — прошепна той, — на господин Економу успях да разкажа само за най-младите години на Оана и за историите й с Дофтора, когато заедно със своите приятели тя го придружаваше при пътуванията му из градовете на Мунтения.

— Значи — прекъсна го мъжът с тъмните очила, отваряйки папката — случките от 1916.

— Точно така. Лятото на 1916, преди Румъния да влезе във войната.

— Всъщност неща, които не ни интересуват. Да, излишно е да се занимаваме с тях. Нека да се върнем на сватбата на Оана. Можете ли да ни опишете сега реакцията на другарката Фогел, когато слушаше за сватбата? Фаръма се усмихна.

— Всичко, което мога да ви кажа, е, че за мое съжаление не успях да разкажа на другарката министър за тази невероятна сватба, въпреки че тя неведнъж ме помоли, да, дори настоя. Не защото аз не исках да разкажа за сватбата. Но както вече казах, и то много пъти, не само на другарката министър Фогел, за да се разбере какво означава сватбата на Оана лично за нея и за всички нейни приятели, трябваше първо да се знае какво се е случило, по-отдавна, сто години назад и дори преди повече от двеста.

— Изяснете се — прекъсна го мъжът с тъмните очила и започна внимателно да преглежда папката.

Другият му подаде отново пакета с цигари и се усмихна.

— Имах предвид историята на Селим — започна Фаръма, след като запали цигара — и историята на болярина Каломфир.

— Писахме неведнъж за това, но връзката между тях не е ясна. Ето какво писахте. Резюмирам: 1835, Селим, син на пашата от Силистра, спасява живота на едно четиринайсет-петнайсетгодишно момче; после двамата се обикват като братя. Селим се оженва млад за туркиня и за потурчена гъркиня, но скоро разбира, че приятелят му има връзка с двете му жени и го проклина. Приятелят му променя името си на Тунсу, избягва в Ардял, а оттам в Мунтения. Това става през 1848 година. Тунсу обича жените и доста тича подир тях, но се страхува от брак. Тъй продължава до 1870 година, когато навършва петдесет. Тогава се оженва за вдовица с три деца… не виждам никаква връзка със сватбата на Оана — добави той и престана да чете.

— И все пак връзка има. Може да не съм писал достатъчно ясно. Но виждате ли, проклятието на Селим се изрази в следното: той като най-добрият му приятел, човекът, комуто е спасил живота, го е предал. Той прокълна него и мъжете от целия му род да тичат подир жените, а дъщерите им да се съвокупляват с животните. Тъй и станало. Тунсу се оженил чак на петдесет години и след като му се родил Фаника, единственото му дете, жена му избягала с някакъв аргатин. Оттогава Тунсу заживял сам, в една гора до манастира Пасеря. Момчето му, Фаника Тунсу, станал кръчмар в Обор, оженил се и му се родила Оана, след което жена му избягала: хората говорят, че го изоставила и избягала, като видяла как момичето расте на поразия и веднага щом разбрала от мъжа си за проклятието на Селим. Но Оана, горката, макар да беше послушна и да не подозираше нищо, също пострада от проклятието. Всъщност вие знаете края на историята…

— Знаем и тъкмо във връзка с тая история — защото това вероятно е история, която са измислили овчарите от планината или техните жени, — тъкмо във връзка с нея искаме да ни съобщите за реакцията на другарката Фогел. Какво ви каза? Какви коментари направи? Спомняте ли си?

— Ами възкликна няколко пъти: „Страшна жена!“

Двамата се спогледаха.

— Да минем тогава на един друг момент. Пак във връзка със сватбата на Оана. Казахте, че и другата история на Каломфир, която започва от 1700 година, е също толкова важна. Но от всичко, което написахте и казахте, не излиза, че е така.

Мъжът с тъмните очила отвори отново папката, извади една машинописна страница, изчете я набързо и продължи:

— Беше трудно да се резюмират историите във връзка с Каломфир, защото постоянно скачате от Аргира и Замфира, момичето, което й възвръща зрението в началото на осемнайсети век, скулпторката, която иска да й викат Замфира, макар да се нарича Марина, и която, ако е жива, би била сега според вас на около шейсет години, а може би с десет-петнайсет повече или по-малко. Защото — добави той, като вдигна очи от машинописната страница и го погледна с подчертана ирония — колкото и да са точни в болшинството си датите, свързани с останалите герои от наше време или пък от предните векове, възрастта на Марина варира във вашите показания по един доста странен начин.

— Вярно е — потвърди Фаръма и се замисли. — За мене тази жена Марина си остана загадка.

— Да се върнем сега на тая загадка и може би ще я разгадаем. Казах, че е трудно да се резюмира този цикъл за рода на Каломфир, защото вие непрекъснато скачате от един век в друг. Да, скачате от Каломфир и Аргира на Драгомир и неговата братовчедка Марина, като само бегло споменавате за Мантуляса…

Фаръма започна несъзнателно да трие коленете си с длани.

— Всичко, което казахте и повторихте много пъти, е, че Аргира била омъжила Замфира за един доверен на баща й мъж Мантуляса и че му е дала мястото, върху което по-късно се появила улицата със същото име. Възможно ли е да си спомняте толкова малко тъкмо за тази фамилия, която е по-близка във времето до вас, отколкото за фамилията на болярина Каломфир и на Драгомир Каломфиреску?

— Никога не съм знаел много за улицата „Мантуляса“ — извини се Фаръма и наведе очи. — Вижте, за мене само училището имаше значение и онова, което беше около него: къщите, дворовете, летните градини…

Двамата се спогледаха мълчаливо. Оня с редките зъби се усмихна тъжно, вдигна рамене и подаде пакета с цигарите на стареца.

— Сега да оставим това за малко — продължи другият, гледайки разсеяно към машинописната страница. — Да се върнем на сватбата на Оана… но преди това искам да ви попитам нещо във връзка с „Мантуляса“. Когато за последен път видяхте другарката Фогел, тя говори ли ви нещо за „Мантуляса“? — добави той след кратка пауза.

Фаръма се усмихна замечтан.

— Не само чене ми говори — отвърна с една стаена гордост той, — но дори ми подготви изненада: разходка с лимузина след три часа сутринта по улица „Мантуляса“, за да откриела и тя очарованието й. Разбира се, аз й казах, че сега, малко преди началото на зимата, няма какво да се види. Поканих я да дойде да я разгледа, когато зарзалите цъфтят, когато зреят вишните…

Двамата се поглеждаха отново, този път доста развълнувани.

— И въпреки това не се разходихте — каза по-късно оня с тъмните очила. — Защо? Какво обяснение ви даде?

— Каза ми, че в тая нощ не можело да се разходим по „Мантуляса“: поне ние двамата…

— Явно, че това ви го е казала след телефонния разговор. И не каза нищо друго, нали?

— Да. Нищо друго.

— Добре. Да се върнем на сватбата на Оана. Има две неща, които ни интересуват най-много: сънят, който тогава разказа Оана, и странното държание на Марина. Трите последвали изложения, с разлика от няколко месеца, представят доста различни един от друг варианти. Да започнем със съня на Оана, за която казахте преди — добави мъжът, като вдигна очи от машинописната страница и го погледна с любопитство — да, казахте, че не сте го съобщили нито на Василе Економу, нито на другарката Фогел. Преди да го анализираме, искаме да ни го разкажете още веднъж, този сън, колкото можете по-точно, с всички подробности, за които се сетите. Защото за нас подробностите са най-важни.

Фаръма въздъхна и постави ръцете си върху коленете.

— Само сънят ли? — попита шепнешком той. — Не и онова, което се случи преди него?

За няколко мига Фаръма остана така, загледан в пространството пред себе си, сякаш се мъчеше да си припомни.

— Случи се тъй — започна изведнъж той, че през същата нощ, значи съботата преди сватбата, Оана сънува този сън, който ни разказа на гощавката в неделя вечерта. Всички бяхме насядали около масата: отдясно на нея младоженецът, естонският професор, отляво баща й, и изведнъж Оана се обърна към Ликсандру и завика: „Слушай, Ликсандре, слушай внимателно да ми разтълкуваш съня. Плувахме по Дунава, плувахме по повърхността на водата, докато, не знам след колко време, стигнахме до един извор, извора на Дунава. И тогава изведнъж почувствах, че падам под земята и стигам до безкрайна, блестяща пещера със стени от скъпоценни камъни, осветена от хиляди свещи. И един свещеник, който беше там, до мене, ми прошепна: «Великден е, затуй съм запалил толкова свещи.» Но аз чух в същия момент един невидим глас да казва: «Тук не е Великден, защото на този бряг сме още в Стария завет!» И се зарадвах много, като видях свещите, светлините, скъпоценните камъни, и си казах: успях й аз да видя колко е свят Старият завет и колко е обичал Господ-бог хората, които са живели по онова време. И тогава се събудих…“ Това беше сънят, който ни разказа Оана.

— Продължете по-нататък — подкани го другият, като видя, че Фаръма мълчи. — Сега всичко е много важно.

— По-нататък — повтори старият мъж и се замисли — много неща се случиха в оная нощ.

— Интересуват ни до най-малките подробности, реакциите на Ликсандру, Дарвари и Марина…

— Тъй мислех да започна — продължи Фаръма. — Бях седнал до Ликсандру и ме учуди неговата бледост и вълнението му. Скочи като попарен от мястото си, изтича до Оана и я хвана за ръката: „И ти си видяла знаците!“ — възкликна той. „Сънувала си ги. Тази пещера под водата я видях и аз, беше отдавна, там е Йожи. Ако не се беше събудила, сигурно щеше да го срещнеш! И може би щеше да ти каже как да стигнем по-лесно дотам следващия път…“ После си даде сметка, че не биваше да казва всичко това на сватбата, пред толкова хора, смути се, помоли за извинение и се върна на мястото си до мене. Но не можа да се откачи от Марина, която го бе слушала с голямо любопитство и му извика от другия край на масата да й обясни какви са тия знаци. Като видя, че Ликсандру мълчи и се усмихва доволен, Марина се приближи до него, хвана го през кръста и двамата стояха цялата нощ така. Дарвари ги видя и му стана лошо. Мнозина от гостите си помислиха, че тая нощ приятелството между Ликсандру и Дарвари ще се развали. Но това не стана…

— По-късно ще ни кажете защо това не е станало, макар от вашите показания да се разбира тъкмо обратното — прекъсна го мъжът с тъмните очила. — Засега искам да подчертая това, че от всичките три версии, с които разполагаме, и от онова, което ни казахте преди малко, можем да отделим следните съществени моменти. Първо: силно осветената пещера, в която сякаш има скъпоценни камъни; второ: намека за Стария завет; трето: фактът, че сънят е бил разказан в манастира Пасеря. Или като имаме предвид всичко това, абсолютно е невъзможно този сън да не е бил познат и на Економу, който от своя страна го е разказал на другарката Фогел, внушавайки й да ви повика да го разкажете и на нея. И по този повод да бъдат изнесени и други подробности.

— Й все пак, аз не й разказах за съня — прошепна Фаръма.

— Това може да се провери. Във всеки случай съдържанието на съня е било известно на Економу от машинописния препис на вашите показания, екземпляр от който се намери в неговото бюро.

— Не разбирам връзката — учуди се Фаръма и ги погледна.

— То тъкмо туй е трудно за вярване — прекъсна го оня с жълтите зъби, след като му предложи цигара. — Много е трудно за вярване. В противен случай би трябвало да допуснем цяла серия от съвпадения, и то толкова странни, че биха били подобни на мистерията около изчезването на Йожи и останалите чудеса във вашите истории.

— Не разбирам за какво намеквате…

— Ако това, което твърдите, е вярно, сигурно сте доста уморен. Наистина, ако само Економу и другарката Фогел знаят за съня, това обяснява факта защо първият, един от малцината, на които е било известно, че през есента на 1939 година в гората до Пасеря е била скрита част от полското национално съкровище, да, той е бил единственият, който е знаел, че там са останали неоткрити големи количество злато и скъпоценности, защо се е решил да пренесе тайно една нощ това съкровище в избата на своята къща на улица „Каломфиреску“, къща, която е реквизирал тая пролет: нещо, което добавям в скоби, е невъзможно да не се открие веднага, защото, както казахте и вие неведнъж и както го потвърдиха доста свидетели по време на това следствие, сте се разхождали всеки ден из квартала „Мантуляса“ и винаги, когато е имало някакво пренасяне на багаж, вие сте знаели кой го пренася.

Фаръма го изслуша уплашен, забравил ръцете си върху коленете, без да може да откъсне погледа си от уморената, меланхолична усмивка на говорещия.

— Само така може да се обясни защо няколко седмици преди това под претекст, че е започнала да извира вода от избата му, претекст, който всъщност заема от вашите истории, Економу завежда няколко работници, негови доверени хора, и копае с тях на мястото, където трябвало да бъдат скрити златото и скъпоценностите от Пасеря. Не знам точно какви са били намеренията му, но твърде е възможно да е мислил да се възползва от положението си и да изнесе извън страната тези остатъци от полското национално съкровище. Сигурно се е надявал да привлече и другарката Фогел за съучастник в плана си и затова й внушил да ви извика, за да й разкажете за Оана и преди всичко за съня на Оана с този намек за блаженството на Стария завет. Не знаем до каква степен другарката Фогел е възприела този план, но все пак е изненадващ фактът, че е решила да организира разходка с вас след три часа, точно през нощта, когато е трябвало да се транспортира съкровището от манастира Пасеря до улица „Каломфиреску“, или само на две крачки от „Мантуляса“. Не по-малко изненадващ е и другият факт: случайно разбрал, че ще бъде разкрит, Економу се самоубива в кабинета си в един и двайсет и пет и само няколко минути след това от някакъв външен телефон информират другарката Фогел, че част от квартала „Мантуляса“ ще бъде блокиран и изследван от специалните служби и затова тя се отказва от разходката и тъкмо в този момент се усъмнява в истинността на вашите истории. Трудно е да ни убедите, че тези случки нямат никаква връзка помежду си. Напротив, мисля, че умората ви е попречила да си спомните точно и в подробности разговорите, които сте имали с Економу и другарката Фогел. Вашето положение ще се облекчи, чувствително, ако потвърдите пред нас чрез една ясна и твърда декларация връзката между двамата, която сигурно ви е изненадала, когато сте разказвали на всеки от тях за сватбата на Оана.

Фаръма го гледаше право в очите, уплашен и умоляващ и заедно с това готов да го слуша…

— Не — прекъсна го мъжът с тъмните очила. — Бяхте много уморен, а и сега сте уморен затова не можете да си спомните. Това се случи преди три дни. Но тъй като ви доведоха тук съвсем отпаднал, изтощен, докторът ви постави инжекция и вие спахте непробудно.

— Не се безпокойте — добави другият с усмивка. — През цялото време ви храниха изкуствено, чрез системи. Ако режимът беше продължил още седмица, сигурно щяхте да наддадете поне с два килограма…

X

— … виждате ли — продължи другият, — нещата се изясняват, защото си съставят обща картина и разкриват смисъла си само ако тръгнем от тази хипотеза: от една страна, вие искахте да скриете нещо, да запазите една тайна, а от друга — вашата памет, като всяка памет, ви изменя, т.е. не задържа някои важни подробности, а съхранява, и то твърде прецизно, фотографски точно периферните епизоди. Беше достатъчно все пак да изследваме сериозно тези периферни епизоди и да открием шифъра, чрез който могат да бъдат идентифицирани действията, героите, идеите, които искахте да запазите в тайна. Това сериозно проучване бе направено и аз сега ще ви прочета някои от изводите, до които стигнахме. За мотивите, които следва да бъдат изяснени, вие се помъчихте на всяка цена да не разкривате истинските отношения между Дарвари, Ликсандру и Марина, отношения, които, ако познавахме, щяха да ни позволят да разберем причината, поради която Дарвари се е решил да избяга в Русия. Към този комплекс ще се върнем още веднъж, а засега ще го наречем комплекс номер едно. Второто заключение, до което достигнахме, е следното: отново заради мотиви, които трябва да бъдат изяснени, вие не пожелахте да споменете факта, че Ликсандру скоро след бягството на Дарвари през 1931–1932 решава да изчезне и той, но не като приятеля си или като Йожи, а като смени самоличността си, тоест името, занятието, а може би и външността. И наистина след 1932 Ликсандру не се появява на нито едно място, където би бил разпознат: спестовната каса, библиотеката на Румънската академия, Шахматната асоциация, да не говорим за ресторантите и летните градини, които посещаваше — там вече никой не си спомня да го е видял след 1932. От друга страна, имаме доказателства, че Ликсандру не е умрял, нито е напуснал страната. Не е изключено през 1932 да е бил в чужбина и след това да се е върнал, но с друго име. Безспорен факт е, че никъде в страната и в нито едно консулство в чужбина не е регистриран смъртен случай с името на Георге П. Ликсандру. Нещо повече: от вашите декларации излиза, че сте го срещнали по-късно, след 1932, но вие не казвате как е изглеждал, нито какво сте говорили, колко време сте били заедно: няколко минути или няколко часа, или цял ден. Че вие не сте го виждали отдавна, това става ясно от безнадеждния ви опит това лято да го намерите чрез Борза, когото мислехте за ваш бивш ученик. Но това явно може да се приеме като feinte[30]; с други думи, искахте да се уверите дали и други не знаят нещо за Ликсандру, както знаехте и вие. Повтарям, това е само хипотеза… Май не сте много убеден от възстановяването на комплекс номер две — добави след пауза мъжът и се усмихна.

— Не мога да разбера — прошепна Фаръма. — Моля ви, повярвайте ми: имам чувството, че съм сънувал всичко това. Помня го отлично, разбирам го, а после изведнъж то изчезва, изгубва се и аз вече не мога да разбера нищо.

— Бяхте доста уморен — продължи другият, — но специалните грижи, които положихме за вас, скоро ще имат ефект. Да започнем от комплекс номер едно, чийто ключ ни дава анализът на различните варианти на разказа за сватбата на Оана. Не държа на варианта във връзка с този странен израз на колективен илюзионизъм, или го наречете както искате, каквото направил Доктора, тогава рано сутринта. Не държа и на вариантите, свързани с първата среща между него и горския двайсет години преда това, авантюра толкова странна като патилата на болярина Каломфир; изчезването на Йожи или на другите подобни. Не държа на тях, защото са маловажни, без значение за нас. Но нека да се върнем на връзката Дарвари, Ликсандру, Марина. Казахте, че приятелството между първите двама не е било разколебано през оная нощ, макар много други да са мислили обратното. И въпреки това — продължи той, като отново отвори папката, — в показанията, предшестващи този разказ, пишете, че тогава Марина била казала на Дарвари, цитирам: „Не ставай летец, защото няма да се върнеш!“ Но Дарвари погледна двамата си приятели и им отвърна: „Не се страхувам от смъртта.“ „Нямах предвид това — добави Марина. — Казвам, — че няма да се върнеш!“ Тогава двамата младежи се разсмяха: „Като стрелата на Ликсандру!“ — каза Дарвари. Но Ликсандру изведнъж стана сериозен и се опита да смени темата: „Днес е сватбата на Оана — възкликна той, — днес стана това, което беше предопределено, и ще бъде жалко да предизвикваме Господ с други тайни и пророчества!“ Но Дарвари не се убеди така лесно. „Може и Марина да знае нещо, може и тя по свой начин да знае знаците. Защо не я оставиш да ни обясни какво разбира под това, че аз няма да се върна?“ Виждате ли, съществуват различия между това, което казахте преди няколко дни, и онова, което сте написали на двайсети август. От една страна, Ликсандру, Дарвари и Марина разговаряха достатъчно и казаха важни неща: а от друга — според текста от двайсети август личи едно непрекъснато нарастващо напрежение между двамата приятели. Дори може да се каже, че Дарвари се мъчи да противоречи на Ликсандру във всичко и прави тъкмо обратното на онова, което той иска.

— Всичко това, което припомнихте сега — каза с известно усилие Фаръма, — се случи преди Оана да разкаже за съня си. Наистина, по-късно, като видя, че Марина не се отделя от Ликсандру, Дарвари беше намръщен, раздразнителен. Но ви уверявам: останаха добри приятели и след това.

— Да, привидно. Но е сигурно, че нещо между тях се е променило. Марина е разбрала това, само това може да обясни факта, че след като е била през цялото време край Ликсандру, рано сутринта, когато се освободиха от магията на Доктора, цитирам: „… хвана Дарвари за ръцете и извика да я чуят всички: «Ако ме обичаш толкова много, както твърдиш, ще ме чакаш ли десет години?» «Ще те чакам колкото искаш — отвърна й Дарвари, — ще те чакам десет, двайсет, двайсет и пет години!…» «Тогава покани тези хора на нашата сватба след десет години, през септември 1930, тук, в манастира, и ще ни кумуват Ликсандру и Оана.» «Не Ликсандру — прекъсна я Дарвари, — а Доктора с Оана…» Във вашите показания от двайсети август, от които сега цитирах, не пишете каква е била реакцията на Ликсандру. Но без съмнение се е огорчил, а Марина, обръщайки се към Дарвари, добавила: «Трябва да знаеш, че съм стара за тебе. Ти мислиш, че съм с пет-шест години по-голяма от теб, но те са двайсет. Наближавам четиридесет!…» Всички са разсмели, мислейки, че се шегува, но Дарвари извикал: «Дори да си на петдесет, пак ще те чакам, защото през 1930 ще бъдеш само на шейсет, а аз знам, че ще те обичам, докато остареем!»“

— Наистина той каза — прошепна изведнъж Фаръма, сякаш се разбуди от сън.

— Ясно е, че тази сватба, която трябвало да се състои след десет години, е била просто шега и Марина съвсем не е вярвала в нея. От една страна, самата тя е предупредила Дарвари да не става авиатор, „защото нямало да се върне“, а от друга — там, на гощавката, присъствал и нейният братовчед Драгомир и всички знаели, че двамата са сгодени още от деца според желанието на семействата им „да не прекъсва родът“. Тук се налага единствен извод: Марина се е държала така, за да умилостиви Дарвари. Защото тя е усетила разрива между него и Ликсандру.

— Сега си спомних — започна Фаръма — за една забележка на другарката министър Фогел…

— Другарката Фогел вече не е министър. Пое друга длъжност.

Фаръма замълча.

— Да се върнем сега на комплекс номер едно. Макар да беше само шега, Дарвари прие предложението на Марина. Но от тук нататък нещата не са ясни. И се питаме — защо? Недостиг на памет? Липса на интерес към всичко, което се е случило от 1920 до изчезването на Дарвари, след десет години през лятото на 1930? Или просто вашето решение да скриете на всяка цена някои случки, които биха ни обяснили не само мотивите на бягството на Дарвари, но освен това щяха да ни изяснят и смисъла на метаморфозата с Ликсандру. Лично аз държа на последната хипотеза и ще се опитам да ви обясня защо. Всъщност какво ни казахте в толкова много разговори и десетки, стотици страници за връзките между Дарвари, Ликсандру и Марина през периода 1920–1930 година? Едни и същи неща, твърде малко, които повторихте толкова пъти. Нека да ги резюмирам: Казахте, че Марина неведнъж е признавала пред Дарвари, че е двайсет (дори трийсет години!) по-стара от него. Цитирам: „Затова Драгомир не се реши да се ожени за мен. Знае годините ми.“ Веднъж, беше през 1925–1926, му показа акта си за раждане (забележете, че той бе издаден в чужбина), според който излизаше, че тогава бе на около шейсет години. Дарвари я погледна уплашен — и забележете — „не защото разбра възрастта й, а защото я видя и веднага забеляза, че наистина е стара.“ „Ако ме обичаш, макар да знаеш, че скоро ще навърша шейсет, можеш да ме целунеш!“ Пишете, че Дарвари пребледнял, втренчил поглед в нея. И тогава Марина избухнала: „Виждаш ли, това е вашата любов, на всички мъже! Можеш да се възпламениш само от едно младо тяло!“ В следващия миг тя избягва от салона, после се връща след няколко минути — тъй млада, каквато е била през нощта, когато Дарвари я вижда за първи път в кръчмата на Фаника Тунсу през 1919. Тогава той пада на колене пред нея, но тя не му разрешава да я целуне. „Все пак ще ти простя и този път — каза му тя и се усмихна. — Защото си наивен като всички мъже и повярва, че аз се гримирах като стара жена и след като те уплаших, ми стана жал за тебе и си измих лицето. Нищо подобно! Повтарям ти, че наистина съм стара, както го доказва и кръщелното ми свидетелство…“ Дарвари я слушаше щастлив, защото тогава виждаше пред себе си жена на около двайсет-двайсет и пет години. От вашите показания не става ясно какво точно се е случило. Казвате, че на Марина й харесвал театърът, подражавайки по този начин на прабаба си Аргира. Твърдите, че е обичала да се облича странно, ексцентрично, а понякога наистина е изглеждала стара, защото си пудрела косата и се гримирала като възрастна жена, която иска да изглежда млада. Мислите ли наистина, че когато му е показала кръщелното свидетелство, се е гримирала, за да изглежда на шейсет години?

— Така мислех доста време — промълви Фаръма. — Но съм се лъгал.

— Вероятно защото от собственото ви писане излиза, че в същия ден Дарвари не е забелязал в самото начало колко е стара тя. Видял е това едва когато му показала кръщелното свидетелство. Значи става дума за нещо друго, за специална техника, която е владеела Марина, тоест да си променя лицето по свое желание. И сега стигаме до последния, най-важен епизод, който за съжаление вие предавате всеки път твърде накратко. Става дума за онази нощ през лятото на 1930, когато по неизяснени мотиви Марина предлага на Дарвари да преспи у дома й и за първи път ляга с него. Казвам по неизяснени мотиви, тъй като можем да се запитаме защо не го е направила дотогава и е чакала цели десет години, за да легне с Дарвари, защо го е направила едва няколко седмици преди сватбата. Във всеки случай от вашите разкази излиза, че в същата вечер двамата са прекарали до късно в една градина в Котрочени[31] и Дарвари изглеждал по-влюбен от всякога, защото Марина била облечена както никога дотогава, с изискана, дискретна елегантност и изглеждала по-млада, без пудра, без следа от някакъв грим. Резюмирах вашия текст от двайсети август. И пак не се разбра добре какво се е случило. Двамата са прекарали нощта заедно, а на сутринта Дарвари се събудил и се обърнал към любимата си да я целуне. Но на дневната светлина, пишете вие, видял с ужас, че Марина е стара жена, доста по-стара, отколкото си мислел няколко години преди това, когато прочел кръщелното й свидетелство. Пишете, че е останал като вкаменен за дълго време, а после се надигнал от леглото и внимателно, за да не я разбуди, започнал да се облича. Когато бил почти готов, забелязал, че Марина го гледа с усмивка: „Знам какво мислиш да направиш — му казала тя. — Но не го прави така банално, както го правят всички мъже. Опитай се да бягаш, да тичаш, да тичаш, да тичаш, без да спреш! А после викай с цяло гърло. Ще ти дам един талисман и един ден ти ще срещнеш стрелата на Ликсандру!…“ Обаче не е сигурно, че Дарвари е чул последните й думи. Излязъл, без да каже нищо, внимателно затворил вратата след себе си. Всичко това, твърдите, сте чули по-късно от Ликсандру, а той го е научил от Марина на същия ден. Защото, ако съм разбрал добре, Марина се е облякла и тя е тръгнала да търси Ликсандру, но го намерила по-късно, следобед и след като му разказала случилото се, добавила: „Опитай се да го спреш, защото мисля, че иска да избяга със самолет. Той е в голяма опасност и не знае какво прави.“ „В опасност е, защото ти не успя да му дадеш талисмана, нали?“ — попитал тогава Ликсандру. (Трудно е да се разбере дали наистина или на шега?) „Не, това беше само метафора, която той не можа да разбере — отвърнала Марина. — Нямам никакъв талисман и всичко, което казах за «бягството», беше само за да го изпитам, да го накарам да не се оставя да бъде излъган от външността на хората. Защото нито тази нощ бях на двайсет, както повярва той, нито днес съм на шейсет, както му се стори. Аз съм на възрастта, на която съм…“ (И добавихте, че Ликсандру, когато я гледал, винаги й давал между двайсет и пет и трийсет години). Във всеки случай той стигнал твърде късно до летището и там успял да говори с шефа на ескадрилата едва след като чакал няколко часа. Междувременно Дарвари се приземил в Констанца, където отново напълнил резервоарите си с бензин и полетял по-нататък, на изток… Ако е било така — продължи след пауза, — би било красиво като в приказка и тъжно като в най-тъжната любовна история… но, виждате ли, вие заявихте, че знаете всичко това от Ликсандру и само от него. Марина не сте срещали от 1925–1926. (В една от редакциите пишете, че тогава сте се видели с Дарвари, който ви е споменал нещо за, цитирам „магьосничеството и чародействата и Марина“, уверявайки ви, че бил още влюбен в нея и ви припомнил, че сте били поканени на сватбата му през септември на 1930). Но има доста подробности, които изключват версията на Ликсандру. На първо място, било е невъзможно, особено през 1930 година, един пилот да отиде на летището, да се качи в самолет и да полети без предварителна заповед и необходимите точни инструкции. Ако все пак го е направил, означава, че е предвидил бягството си и че е имал съучастници в Букурещ и в Констанца. И ако няма съмнение, че тук става дума за предварително замислено действие, понеже така излиза от следствието, съучастниците не могат да бъдат открити. За нас това е от изключително значение. Могат да бъдат предложени и други хипотези. Първата и най-приемливата е следната: Дарвари подготвя бягството си до най-малките подробности с помощта на съучастници, които ние не знаем, но се досещаме къде можем да търсим. Не можем да научим точно каква е била мисията му, но имайки предвид датата на бягството — август 1930, — се досещаме поне за смисъла на тая мисия. Макар приятелството им да не беше вече такова, Дарвари разкри на Ликсандру — в последния момент — решението, което беше взел. Каква е ролята на Ликсандру в изчезването на Дарвари все още не знаем. И не можем да узнаем, докато не разрешим комплекс номер две; тоест да открием новата самоличност на Ликсандру след 1932. Защото само ако разберем какъв е той след тази година, ще разберем ролята, която е играл в бягството и изчезването на Дарвари. И тогава ще научим и друго: дали е бил с нас или против нас. Сега аз ви поставям само един въпрос, на който вероятно няма да искате да отговорите веднага, но ние сигурно ще го разберем. Вие знаете отдавна за новата самоличност на Ликсандру. Знаете и нещо друго: тази самоличност го прикрива така добре, че той е станал напълно непознаваем за всички, които не са били свидетели на двете му самоличности, и най-вече не са присъствали на, бих казал, метаморфозата на младежа, какъвто е бил до 1931–1932 в този, който е станал след тази дата. Случило се е така, че вие сте единственият свидетел на тази метаморфоза. Затова не сте извън играта. Защото ако Ликсандру е станал непознаваем за всички други, той може да бъде всеки, който и да е в тази страна, дори може да е някой от нашите хора, които днес водят страната ни и решават съдбата на народа… моят въпрос е следният: кой е Ликсандру сега и къде е, в този град ли е, може би дори в тази сграда? Вие го познавате, нали? Кажете ни кой е?

XI

През тази година лятото дойде неочаквано рано. В началото на всеки следобед Фаръма тръгваше да се разхожда, като вървеше близо до оградите, под сянката на дърветата и поглеждаше към градините. От време на време спираше под натежалите от плод кайсии и вишни, сякаш очакваше да зърне деца, които са се покатерили. После продължаваше, забързваше и спираше до една от любимите си пейки, на които обичаше да почива. Ако на тях седеше някой, сваляше шапка и учтиво молеше за разрешение да седне. След няколко мига питаше колко е часът, благодареше също така учтиво, но не се осмеляваше да започне разговор. В случай че другият го заговореше, той слушаше, поклащайки леко глава, после ставаше, поздравяваше, като сваляше шапка, и продължаваше нататък.

В един горещ ден в началото на юли видя отдалече празна пейка и се зарадва, защото се чувстваше уморен. Седна, извади кърпичката, завърза я около врата си, после започна да си вее с шапката. Улицата беше пуста. Доспа му се, сложи шапката на пейката, подпря главата си с ръка и притвори очи. Но след няколко секунди се събуди. До него седеше мъж, чието лице не можеше да види, защото беше седнал гърбом към него.

— Моля да ме извините — каза Фаръма. — Сигурно съм позадрямал. Много е топло — добави, като започна да си вее с шапката.

Непознатият се извърна, усмихна се, но веднага се залови да чете списанието, което държеше в ръка. След няколко минути край тях мина момче с почернели от черници устни. Фаръма го проследи с поглед и се засмя.

— Извинете — попита след малко той, — ще ми кажете ли колко е часът?

— Два, два и пет — отговори другият, без да се обръща.

— Много ви благодаря. Имам среща в два и четвърт, два и половина. Мога да си почина още малко. Много е топло…

Непознатият се извърна към него, отново се усмихна и поклати глава. После продължи четенето си, но изведнъж рязко прекъсна и учудено погледна Фаръма. После отново отвори списанието.

— Много сте се променили, откакто не съм ви виждал, господин директоре — прошепна той, без да вдига очи. — Сигурно доста сте преживели. Едвам ви познах.

Фаръма мълчеше, като си вееше с шапката.

— Не си ли спомняте за мен… Бях ваш ученик, в „Мантуляса“, преди много, много години. Наистина как ще ме помните. Аз съм Борза, Борза И. Василе.

— Борза? Борза И. Василе? — повтори Фаръма и постави шапката върху коленете си. — Колко странно! — добави, като въздъхна той.

— Спомняте ли си как веднъж си счупих главата, като паднах от една зарзала, а вие ме взехте на ръце и ме занесохте в канцеларията да ме превържете?… А следващия ден беше празникът на Десети май?

— Да, да — отвърна Фаръма, — като че ли си спомням. Но се питам истина ли е?

Стана с усилие и няколко пъти се поклони.

— За съжаление трябва да тръгвам, че имам среща в два и четвърт, два и половина. И стана ужасно горещо… беше ми приятно да се запознаем — добави той.

Непознатият остави списанието на пейката, запали цигара и се замисли. След като Фаръма изчезна зад първия ъгъл, някой изскочи от съседния двор и се отправи към пейката.

— Разбра ли нещо? — попита, без да седне той.

— Не. Направи се, че не ме е познал. Всъщност не се затрудни — добави, като стана и натика списанието в джоба на сакото си. — Повторих му няколкото фрази, които бях наизустил, но той не ми повярва. Може би междувременно е разбрал, че Борза не е жив и затова още в началото ме посрещна с недоверие.

Двамата замълчаха.

— И все пак — обади се след малко другият, — трябва отново да спечелим доверието му. Бил е там, при Анка Фогел, през нощта, когато е станало всичко. Освен това беше разпитан от номер едно и номер три. Знае доста неща. И е единственият, който ги знае. Трябва да опитаме още веднъж…

Спряха на ъгъла.

— Опитай ти, Ликсандре — тихо каза другият…

Les trois Grâces

— Като си помислиш само, че последните му думи бяха: Les trois Grâces… Да, само като си помислиш…

Почти трийсет и девет години. По-точно трийсет и девет години без три седмици. На няколко километра от Вевей в Швейцария, в гората. Ако не го беше разбудил лаят на кучето, щеше да мине покрай тях, без да ги види. А може би ще опита отново — за кой ли път? — да намери римата. Заинати се и реши да запази цялото латинско наименование: Euphorbia moldovica id est impudica… Уплашен, обърна глава: по покритата с чакъл алея огромно черно куче идваше бавно към него, а в дъното — наполовина скрити под високите върби и елите, се гушеха трите вили. Така, както не ги беше виждал до днес. Бяха изолирани и все пак общуваха помежду си, разбира се, без самите те да го разбират. Гледаше ги сега очарован, без да посмее дори да премигне. Няколко месеца след това чу Сидония да му казва: „Знам, че това е просто един тик, но ако беше проявил поне малко търпение… Защото, извини ме, че ти го повтарям, но за този, който те гледа…“ „Но аз не мигам постоянно, прекъсна я и се усмихна: премигвам само когато ме заинтригува някоя картина, природен пейзаж или пък цвете…“ „Не говоря за цветята, продължи Сидония. Това е твоята професия…“

Може би тогава, точно в този миг, разбра. Тези думи: „професия“, „твоята професия“, му бяха достатъчни. Вдигна рамене. „Най-напред за мен ботаниката е страст, тя е над всичко, освен това е много точна наука… Във всеки случай, уверявам те, тикът, ако изобщо може да се нарече тик, съвсем не ми принадлежи. Той не е нито на поета, нито на естественика…“

— Да, наистина е любопитно — повтори Хаджи Павел. — Искам да кажа, че той си спомни за тях тъкмо когато… — замлъкна изведнъж, опита се да спре въздишката си. — Господ да му прости греховете! — добави, като понижи глас.

После протегна ръка към масата и взе чашата с вино.

— Les trois Grâces — потвърди замислено Заломит. — Les trois Grâces!… Трите грации…

… Къща мечта! Да може да работи тук през цялото лято, да не прави нищо друго, освен да пише!… Но го дразнеше кучето. Обикаляше около него, на няколко метра, лаеше все по-пронизително, без да посмее да го погледне в очите, но и без да промени заплашителната си стойка. Извика му на шега: „Кученце!“, опита се да го укроти. Тогава погледна медната плочка на врата му и прочете „Les trois Grâces“. „Виж ти! Сега разбирам!“, каза си тихо.

— Но всъщност за какво става дума? — попита Николяну. — Какво искаше да каже той?

Хаджи Павел погледна към Заломит и се усмихна тъжно.

— Младост — въздъхна той, — спомени от младостта. От времето, когато тримата следвахме в Швейцария.

Вдигна ръка и си разтърка очите. После отново въздъхна и отново напълни чашите.

— Аз ги открих пръв — започна Заломит, — но неделята след това ги заведох при него да им се порадва. Да, Les trois Grâces. Наистина това беше най-подходящото име за тях. Бяха като едно цяло, ако разбираш какво искам да кажа. Името се хареса и на тях, аз пък бях влюбен във всяка поотделно, а също и в трите едновременно. Ходех да ги видя всяка неделя. Отидох веднъж през зимата. Снегът беше няколко педи висок, валеше непрекъснато, през януари се стъмваше много рано и сред елите те изглеждаха като дошли от някаква северна приказка с феи и джуджета…

— И аз ходих веднъж там, когато валя сняг — прекъсна го Хаджи Павел. — Но не беше така красиво.

Заломит поклати глава.

— Не, ти грешиш. Когато валя сняг, ходих само аз, веднъж, в онази неделя на януари двайсет и девета или трийсета.

Хаджи Павел го погледна учуден.

— В никакъв случай не е било през двайсет и девета, защото още не бях отишъл в Женева. Нито през трийсета, защото тогава прекарах зимната ваканция у дома…

— А може би не говорите за едно и също — намеси се Николяну. — След няколко години… спомените, знаете, че…

— Но Les trois Grâces са нещо повече от някакви младежки спомени — прекъсна го Заломит. — Поне за мен. Бях публикувал стихосбирка, разбира се, с мои пари. Без никакъв успех. Същото лято работех над друга книга, доста по-претенциозна. Бях доста повлиян от поезията на Пол Валери… Когато ги открих там, скрити зад върбите и елите, си помислих:

„Да можех да пиша тук цялото лято сам, необезпокояван от никого…“

Хаджи Павел се обърна към него съвсем намръщен.

— Знаех и името на архитекта — продължи Заломит — и го помних твърде дълго, може би десет, петнайсет години. Но вече съм го забравил. Както съм забравил доста други неща — добави и се усмихна.

Хаджи Павел вдигна рамене.

— Не разбирам за какво намекваш.

— Във всеки случай е много интересно, че това бяха последните му думи — подчерта Николяну: Les trois Grâces.

— Колкото и да е чудно — продължи Хаджи Павел, — всеки от нас е имал доста авантюри в младостта, някои вече сме забравили, а за други си спомняме отчасти. Какво ли би направил Аурелиан, за да си спомни тъкмо за Les trois Grâces? Може би защото след толкова години се срещаме ние, тримата, които се бяхме сприятелили по време на следването ни в Женева. Имаме толкова общи спомени от тази Швейцария! Защо ли си спомнихме сега за Les trois Grâces? Откровено казано: двете от тях не бяха никак слаби. Само Ивон приличаше на истинска швейцарка на двайсет и пет години…

Заломит рязко премести стола си и скръсти ръце над масата.

— Мисля, че говорим за две напълно различни неща, които нямат нищо общо помежду си. Аз ти говорех за трите вили край град Вевей, които се наричат Les trois Grâces и край които се разхождах толкова пъти, и веднъж, една неделя през януари, когато валеше сняг…

— Сега, като те слушам — замисли се на глас Хаджи Павел, — сякаш си спомням за едни статуи на джуджета в двора и за един син басейн.

Заломит вдигна отегчен рамене.

— Не, просто бъркаш с други вили и места. В Les trois Grâces нямаше нито джуджета, нито пък син басейн.

— Може и да бъркам — отговори Хаджи Павел. — Но се надявам да си спомняш за Ивон и Анриет и за третото момиче, забравих й сега името, с които си прекарвахме добре, а някои от нас и доста добре, близо две години… На тебе отначало ти харесваше Ивон, но не вярвам това да е било голяма страст.

— Да, Ивон… Спомням си добре името. Но не мога да кажа сега как точно изглеждаше… Колкото до другите две…

— Анриет бе доста пълна, но както казвахме ние тогава, беше истинска дяволица, имаше гореща кръв. И беше страшно умна! Спомняш ли си как те дразнеше, когато се събирахме всички заедно — ние, тримата, и те, трите — в кафенето „Воск“? Отначало викаше пред цялата група: „Vive la Roumanie!“. А после търсеше погледа ти и добавяше: „Vivent les allies!“ — „Да живеят съюзниците!“

Заломит отново поклати глава и се усмихна тъжно и малко засрамено.

— Съжалявам, много съжалявам, но това вече не го помня.

— Добре, разбирам — продължи Хаджи Павел. — Ти беше влюбен в поезията и цветята. Виждаше света различно от нас… А и оттогава минаха почти четиридесет години.

— Да, но не съм забравил нито гората край Веве, нито Les trois Grâces, макар да ти призная, че не съм си спомнял за тези случки може би от двайсет и пет години.

Замълчаха притеснени, не искаха да се погледнат. По-късно Хаджи Павел взе бутилката и напълни чашите много бавно и внимателно, сякаш се опасяваше да не му се разтрепери ръката.

— A propos de Yvonne, — започна той, — спомняш ли си как ги наричаше Аурелиан в началото? Викаше им: „Deux ou trois Grasses…“ Двете или трите дебелани!

Заломит втренчи поглед в него, после се засмя.

— Това не би могъл да го каже тогава, защото през онези години още не беше преведена на френски книгата на Олдъс Хъксли „Two or Three Graces“ — Двете или трите грации… Ако им е викал така, това сигурно е било по-късно…

— Добре, добре — прекъсна го Николяну. — Знаем, че паметта човешка може да бъде много изменчива и нетрайна. Но да се върнем сега на последните думи на Аурелиан Татару, какво мислите, че е искал да каже тогава?

— Господ да му прости греховете! — промърмори Хаджи Павел. — Може би фактът, че бяхме тримата заедно, че се срещнахме пак тримата след толкова години, и то тъкмо тук, в планината, както на времето, когато се изкачихме до връх Шамони.

— Тази част на Карпатите не прилича много на Швейцарските Алпи — възрази Заломит. — Ако искаше да ни каже нещо, сигурно щеше да бъде следното: „Давам си сметка, че съм изгубен, но не се страхувам, а и вие не бива изобщо да се страхувате от смъртта“. И може би искаше да ни каже, че смъртта е едно сбъдване и осъществяване, съвършена връзка между всички големи способности, с които сме били надарени. И не успя да намери друг начин или нямаше повече сили да говори и като отвори очи и ни видя край себе си, той си спомни за съвършената хармония на трите вили, които, макар и разделени, образуваха едно архитектурно цяло, и ни напомни за този образ: Les trois Grâces…

— Добре, ти си поет — прекъсна го Хаджи Павел. — Ти виждаш неща, които ние…

Заломит го погледна намръщен, после лицето му се озари от неочаквана усмивка.

— Ако искаш да знаеш, аз вече отдавна не съм поет. От онзи следобед, през юли, когато видях за първи път с очите си Les trois Grâces, не написах повече нито ред. Останах си такъв, какъвто си бях в началото: ботаник. Нито една поезия в света не може да достигне съвършенството и силата и на най-скромното цвете…

Стана рязко и вдигна ръка:

— И сега ще ви помоля да ме извините, ще ви оставя. Ще се кача горе, в моята стая, за да си почина. Уморих се…

* * *

Трепна, като чу нечии стъпки по пътеката, и бързо се обърна. В началото не го позна, с тази голяма барета, скрила челото му, и огромния плащ-дъждобран.

— Значи и на тебе не ти се спи — приближи се Николяну.

Седна до него в тревата, като грижливо повдигна полите на плаща над коленете си.

— Дори в средата на лятото — добави — нощите тук, в планината, са доста студени. Трябва много да се пазиш…

— Свикнал съм — каза Заломит, без да го погледне. — Моята специализация е върху флората на Карпатите. Колкото е останало от нея — добави повече за себе си.

— И спря да си починеш точно тук, на няколко километра от мястото, където…

— Колко ли може да е часът? — прекъсна го Заломит и се извърна рязко към него. — Оставих часовника на нощното шкафче…

— Не може да е повече от три. След един час ще изгрее слънцето.

— Значи не са минали повече от дванайсет-тринайсет часа… Не мога да проумея как се случи.

Николяну потрепера и се загърна в плаща.

— Нито пък аз. Когато ви чух да викате и ви настигнах, просто не можах да повярвам на очите си. Само някое непохватно градско дете, дошло за първи път в планината, или някой възрастен, изгубил съзнание, би могъл да падне така и да се търкаля цели двайсет-двайсет и пет метра, без да се захване за някой корен или храст…

— Може да е изгубил съзнание… Сърдечна криза или нещо подобно… Мисля, че това може да се разбере…

— Щеше да може — прекъсна го Николяну, — ако аутопсията бе направена навреме и от когото трябва…

— Познаваше ли го отдавна? — отново се обърна към него Заломит.

— Отдавна, но се сприятелихме през последните три — четири години, когато той се беше отказал. Разбира се, аз го бях срещал няколко пъти преди това. А тогава, през първата половина на шейсетте, ние работехме на различни места и просто нямахме възможност да се срещаме по-често и да се опознаем.

— Казвате, че се бил отказал от своята специалност? — учуди се Заломит.

Николяну продължаваше да мълчи. Замисли се. В следващия миг се изправи и облече пелерината, като закопча горните копчета.

— Откога не сте се виждали? — запита отново.

— В последно време се срещахме много рядко, няколко пъти в годината. Но поддържахме връзка чрез общи приятели и колеги, пишехме си от време на време — всеки беше зает със своите работи. И все пак, когато той разбра от Хаджи Павел, че ще може да дойде тук, в Пояна Дорней, през втората половина на юли ми писа, предложи ми да прекараме заедно тримата, тук, в хижата… Но защо ме питате?

Николяну смутено разтърка длани.

— Исках да знам дали бяхте в течение на неговите изследвания, по-точно на откритията му от десет-единайсет години насам, когато мнозина от нас, от тези, които специализирахме медицина и биология, вярвахме, че Виктор Татару е открил или че е на път да открие лечението на рака.

— За това чух отдавна. И дори дискутирахме по този въпрос. По-точно аз го попитах, макар да бях направо шокиран от неговата пословична скромност. Аурелиан ми призна веднъж, че ако не бъде затруднен от обстоятелствата, най-много за две или три години смъртността при рака ще бъде по-ниска от смъртността при туберкулозата или сифилиса.

— Да, така е. Това се знае отдавна. Знае се, че някой ден проблемът с рака ще бъде разрешен, както беше разрешен проблемът с чумата и бяса. Всичко е в подробностите. Доктор Татару не ви ли посвети в подробностите?

— Не. Казваше само, че опитите му са възможно най-окуражаващи…

— Повечето опити са по принцип окуражаващи — забеляза Николяну, — но резултати досега няма. Експериментите на доктор Татару, които ни впечатляваха преди дванайсет-тринайсет години, бяха от друг сорт, основаваха се върху една революционна методология, която нямаше нищо общо с научното лечение на рака. Разбира се, както бе обичайно при тези обстоятелства, тайната трябваше да се пази, докато се стигне до някакъв положителен резултат, поне в минималните граници — до три или пет клинични случая. Така че тогава никой от нас не можеше да знае какви точно са били опитите му. Но аз успях да разбера нещо за методологията, с която си служеше. И когато през последните две-три години се сприятелихме, доктор Татару сподели с мен нещо, не всичко, но все пак достатъчно, за да разбера, че онова, което бе стигнало до нас, не бяха само слухове, както мислеха някои… Защото по-късно се разбра… — Замълча за миг, сякаш се страхуваше да завърши фразата си. — Накрая, и сега може да се каже — продължи изведнъж, — след като, от една страна, Аурелиан Татару вече го няма, а от друга, защото в тази област никога не се знае със сигурност кое е истина, кое е слух или евтина пропаганда, изглежда, че подобни опити са правени и в лаборатории в Русия и Щатите. Накратко казано: идеята на доктор Татару беше следната: ракът се причинява от възпроизводство, силно увеличено и доста безразборно, на клетките на дадена тъкан или орган, физиологическият процес тук е парадоксален, дори противоречив. Защото стремителното умножаване на клетките може да е знак и за положителна тенденция — възстановяването на съответния орган или тъкан. Сама по себе си, появата на някоя неоплазма, масираното умножаване на клетките би трябвало да доведе до пълното възстановяване на тъканта, а след това и на целия организъм. Но тази положителна тенденция се анулира от хаотичния, анархистичен ритъм на микро– и макроклетъчните конструкции и бих казал, че тук имаме работа с един твърде особен процес, който „създава“ безразборно и безцелно, без никакъв ред, план и структура…

— Изумително! — възкликна Заломит. — Страхотно! Представям си колко би се понравила, например на Гьоте, тази интерпретация за неоплазмата като за хаотично и лишено от смисъл сътворение!… Е, ако Аурелиан беше прочел монографията на Гьоте „Метаморфозите на растенията“, колко ли би я харесал! Никога няма да си простя, че не настоявах, че не го молих да ми разкаже нещо повече за своите експерименти!…

— А може би нямаше да ви каже много — забеляза Николяну. — Той страдаше, както вече ви казах, страдаше от една почти патологична скромност.

— И тогава какво се случи? Май че не чух повече да се говори за неговото лечение, а и той, когато се срещахме, не споменаваше нищо за своите тъй обещаващи експерименти.

Николяну въздъхна дълбоко и протегна ръка към долината, сякаш искаше да посочи нещо, а после размисли и спокойно отпусна дланта върху коленете си.

— Какво точно се случи, сега не мога да кажа, но знам, че трябваше да прекрати опитите си, когато го назначиха за шеф на болницата в квартала Джулещ. Да сте го срещали тогава, през шейсета-шейсет и първа?

Заломит се замисли за миг.

— Не, нито през шейсета-шейсет и първа, нито през шейсет и втора.

— Онези, които са го виждали тогава, не са забелязали да е бил огорчен или обиден. Усмихвал се е, както винаги. „Това, което не открих аз, сигурно ще го открият други след мен,“ казваше тогава. И започваше да говори за друго…

… Наистина всичко това беше обречено, трябваше отдавна да го разбера. Да, с моя опит, трябваше! Проектът за регионалния атлас, трите готови за печат монографии и всичко, което последва: усмивчицата на Урсаке, когато той се споглеждаше с Катастрофата в „Трите светии“, но най-вече мълчанието, когато взе думата самата Непорочно зачатие…

… Усети как кръвта му нахлува в главата, сепна се, извърна се рязко с цялото си тяло към Николяну.

— Но всъщност как можеше Аурелиан да регулира този процес: размножаването на клетките? В какво точно се изразяваха неговите опити?

— Доколкото мога да припомня сега казаното от него, Аурелиан Татару се надяваше да използва някакъв органичен разтвор или серум (не мога да кажа точно какъв), да, течност, която след като бъде инжектирана в зоната на размножаването на клетките, ще предизвика нещо като „събуждане“ или „възстановяване на паметта“, казано на шега, на инстинкта за целесъобразност, заложена у всеки микроорганизъм. Очевидно това не са само метафори. Той вярваше, че е на път да открие някакъв „агент“ за преструктурирането на клетките. Веднъж ми каза: „Всъщност това откритие ще бъде използвано в медицината повече за подмладяването на организма, отколкото за лечението на рака. Защото след време ракът ще изчезне като болест, но дегенерацията на клетките и остаряването на организма ще останат като проблеми…“

— Възстановяване на инстинкта за целесъобразност, присъстващ във всеки организъм — повтори Заломит, като произнасяше бавно и отчетливо всяка дума. — Ако е разбрал това, значи е разбрал всичко… — Стана рязко и продължи — Струва ми се, че сънувам. Всичко, което се случи вчера след обяд, ми се стори нереално…

— И на мен — каза Николяну и се надигна с усилие от мястото си. — Не мога да повярвам, че се е препънал и се е търкалял цели двайсет-двайсет и пет метра по нанадолнището, и при това там е нямало пропаст…

— Струва ми се нереално — продължи Заломит и поклати глава. — Да, нереално, защото, след като линейката с тялото на Аурелиан Татару замина, ние се върнахме в хижата и Хаджи Павел поръча две бутилки вино… Не мога да повярвам, че това наистина се случи.

* * *

Току-що беше заспал или така му се стори, когато Хаджи Павел го разбуди.

— Обличай се бързо! Дойдоха за следствието. Au fond, mon vieux, nous sommes suspects.

— Всъщност, приятелю, ние сме под подозрение — добави тихо той.

Излязоха на двора, където лятната светлина ги заслепи. Всички се бяха струпали около някакъв млад брюнет, който намръщено жестикулираше с бележник в ръка.

— Другаря професор Филип Заломит, нали? Пристигате онзи ден вечерта с колата от лабораторията по ботаническа физиология от Пояна Дорней. Доктор Аурелиан Татару ви очаква на терасата заедно с другаря инженер Хаджи Павел и другаря доктор Николяну. Така ли е?

— Така — отговори Заломит, без да погледне следователя.

— Тогава можем да тръгнем. За да спестим време, ще вземем тази камионетка.

— Другарю Чуботариу — намеси се Хаджи Павел — много е близо, няма повече от километър…

— За да спестим време — повтори Чуботариу. — След като се качиха в камионетката, се изкашля няколко пъти и започна с тържествен тон: — За да нямаме недоразумения, ще ви помоля да не разговаряте помежду си и да ми покажете как сте тръгнали по този път вчера, двайсет и втори юни, в два часа, два и половина след обяд. Мисля, че казахте, че доктор Аурелиан Татару е тръгнал бързо напред, по-точно се е отделил от вас. Но как? На колко метра? — попита той и се обърна към Николяну.

— Трудно е да се уточни. Може би четиридесет, петдесет метра. В никакъв случай повече от стотина метра. Но заради дърветата не можахме да го видим.

— И никой от вас не го чу? — попита Чуботариу, като погледна всекиго по ред.

— Не.

— Значи не сте го видели — заключи и наслюнчи палеца си, за да прелисти бележника. — Сега, за да нямаме недоразумения, ще ми покажете на каква дистанция вървяхте един от друг. Кажете първо вие, другарю професор.

— В началото говорехме един до друг. После, когато пътеката се стесни, тръгнахме един след друг. Известно време аз вървях начело, а после…

— Извинете — прекъсна го Чуботариу. — Точно така ли беше? — обърна се към останалите. — Известно време е вървял начело, така ли беше?

— Точно така — потвърди Хаджи Павел. — Аз останах крачка или две след него, но скоро, след пет или шест минути, Филип, професор Заломит, който, както знаете, е ботаник, се спря пред някакво растение и се наведе да го разгледа отблизо. И тогава аз минах пред него, следван от доктор Николяну.

Чуботариу изгледа всички изпитателно.

— Тогава да вървим. Постарайте се да се движите по реда, както сте се движили вчера. А аз ще тръгна след вас… И много ви моля, не разговаряйте помежду си.

След около десетина минути Николяну се отдели от пътеката и каза:

— Вчера спрях тук и казах на другите да не ме чакат. Повървях малко сред боровете дотам — и посочи с ръка. — Разбирате защо… Аз съм лекар и биолог — добави като забеляза, че Чуботариу го слушаше намръщен.

— Значи, затова не сте били отпред…

— Да, не бях отпред. Мисля, че и другите не бяха отпред…

Чуботариу отвори отново бележника си.

— Това поне заяви всеки един от тях. Записано е. И за колко време останахте сам?

— Може би осем или десет минути. После тръгнах по-бързо, за да ги настигна…

— А можехте ли да ги видите отдалече?

— Не. Както можете да се уверите и сам сега след две-три минути, тук не може да се види нищо. Пътеката криволичи.

— Тогава да побързаме — предложи Чуботариу.

На края на гората ги очакваха в пълно мълчание Николяну и Хаджи Павел.

— Пристигнахме тук — започна Хаджи Павел, — когато чухме някакъв задавен вик, а след това и някакъв глъхнещ звук, който не успяхме да определим, може би беше от падащо човешко тяло…

— И тогава двамата започнахме да бягаме — добави Заломит.

Чуботариу даде знак да го последват. Стигнаха до една поляна и ускориха хода си. На около стотина метра ги очакваше милиционер, който пушеше отегчено.

— Първо от това място го видях — започна Хаджи Павел и посочи с ръка към нанадолнището. — Стори ми се, че стенеше, но вече не съм сигурен. За по-малко от минута двамата стигнахме до него. Не разбрахме какво се беше случило, защото го открихме паднал, но не допускахме, че може да бъде нещо сериозно. Мислехме как да го вдигнем и да го пренесем на ръце. Но когато го докоснах, той затвори очи и застена.

— Така ли беше? — обърна се Чуботариу към Заломит. — Застена?

— Да, стенеше, но после отвори очи и се опита да се усмихне. И тъй като и двамата не спряхме да го питаме какво се е случило и защо е паднал, той ни погледна по начин, който просто не мога да опиша, и прошепна тихо, но съвсем ясно и без никакво колебание: „Les trois Grâces“…

— Хм… Трите грации — преведе Чуботариу. — Това го пише и в протокола. Но не каза ли нещо друго преди или след това?

— Нищо. Гледахме го двамата, очаквахме да добави нещо, когато видяхме, че вече умира.

— Умираше — повтори Хаджи Павел.

— Защо бяхте толкова сигурни, че ще умре? — попита Чуботариу.

— И двамата сме били на война — каза Хаджи Павел. — Сложих ръката си на сърцето му, защото все не ми се вярваше, че ще умре…

— Тогава пристигнах и аз — намеси се Николяну. — Сложих ръка върху сърцето му… Нямаше никакво съмнение. Беше умрял.

Като се качиха в камионетката, разбраха, че следствието не е приключило.

— За да няма недоразумения — започна Чуботариу, — бих искал да изясня още две-три подробности. Да влезем сега в дирекцията.

Милиционерът отвори вратата, после я тръшна след себе си и ги остави сами.

След като им посочи столовете, Чуботариу седна зад бюрото и започна да рови из бележника си.

— От вашите писмени показания излиза, че сте били много добри приятели, макар да сте се срещали доста рядко. Как стана така, че се срещнахте отново след толкова години тук, в Шещина, в тази отдалечена от света планинска хижа? Другарят Заломит каза, че като научил, че ще бъде в Пояна Дорней, доктор Татару му писал и го поканил да прекарат заедно няколко дни тук, в хижата. Може би сте запазили писмото — добави той като се обърна към професора.

Чуботариу се извърна рязко към Хаджи Павел.

— И другарят инженер ли? В Букурещ сте се срещали много рядко, поне така твърдите в показанията си.

— Истина е, че тримата се срещахме много рядко. Преди виждах по-често професора, когато живеех в същия квартал, в Попа Нан. А доктор Татару го срещнах след много години миналата зима, на няколко пъти подред. Тогава говорихме за комплекса, който планираше при фараоните, точно на сто и двайсет километра оттук, където трябваше да се настани на петнадесети март, и Аурелиан ме покани за втората половина на месец юни. Каза ми, пак тогава, че ще се срещнем тримата… Този проект не беше труден за изпълнение — добави и се усмихна тъжно, — защото и двамата бяхме ергени, а третият се бе развел преди много години. Бяхме, както се казва, свободни мъже. По време на летните отпуски можехме да се срещнем навсякъде. Беше достатъчно само един от нас да вземе решение и да извести другите.

— Така се случи и с мен — каза Николяну. — Доктор Татару ме предизвести навреме… Аз съм вдовец — добави той.

* * *

Дочу непознат глас точно зад вратата.

— Няма смисъл, ще се представя сам.

В следващия миг врата се отвори и влезе мъж на неопределена възраст, висок, слаб, с рядка, прилепнала по черепа белезникава коса. Когато се приближи до него, протегна ръка и каза:

— Емануил Албини. Отдел за разследвания и информация.

После седна на стола пред дългата дървена маса и хвърли бегъл и безразличен поглед към кутиите с образците.

— Това са вкаменелости от растения — каза Заломит и се усмихна. — Повечето са папрати и хвойна от палеозойската ера.

Албини го погледна с любопитство, сякаш се опитваше да разбере какво искаше да скрие зад тези думи.

— Интересува ли ви толкова много? — попита той и постави чантата си до крака на масата.

— Палеоботаниката ли? — усмихна се Заломит. — Палеоботаниката вълнува преди всичко ботаниците детективи, а аз се считам за един от ботаниците поети. Но ме интересува флората на Карпатите и затова…

— А защо не публикувахте своите стихове, другарю професор — прекъсна го Албини.

Притеснен, защото знаеше, че се е изчервил, Заломит приближи стола до масата.

— Не предполагах, че след четиридесет години някой ще се сети за тях…

— „Изцапаните венчелистчета“ от Филип Заломит… Прочетох я в гимназията. И мисля, че след това я прочетох още поне пет пъти…

— Просто не мога да повярвам — каза Заломит, доста развълнуван, усещайки как кръвта нахлува в главата му. — Стихове на юноша, бледи и безполезни подражания на Йон Барбу и Пол Валери…

— И на Дан Бота, а и на други известни поети. Но не са нито бледи, нито безполезни. Иначе нямаше да ме принудят да ги прочета толкова пъти. По онова време често търсех името ви из вестниците и списанията, но никъде повече не го срещнах. А може би сте печатали после под псевдоним?

— Не. Не съм печатал повече нищо… Всъщност не писах повече стихове след онова лято.

— Е, аз съм писал стихове — започна Албини със странен, малко далечен глас. — Пишех и публикувах още като ученик в гимназията. Публикувах под пет псевдонима — добави и се усмихна замечтан. — Но вече отдавна не пиша. Както казахте, миналата седмица в хижата аз си останах такъв, какъвто трябваше да бъда: изследовател…

Погледна го за миг право в очите, после бръкна в горния си джоб и извади пакет цигари.

— Зная, че вие не пушите. И мога да предположа, че димът от английските цигари няма да навреди особено на растителните вкаменелости…

— Не — каза Заломит и му подаде чиния от печена глина. — Свикнали са…

Албини се усмихна и повъртя запалката между пръстите си.

— Но трябва да знаете, че не сте прав за Deux ou troix grasses, — започна веднага, след като запали цигара. — В писмо от януари трийсета година пишете на Аурелиан Татару следното… Ето, разполагам с фотокопие.

Отвори чантата си и извади папка с леко изтрити ъгли.

— По-добре е да прочетете вие — добави и му го подаде.

След няколко мига Заломит си даде сметка, че следва редовете, без да разбира какво чете. „Всъщност и двамата сме заподозрени. Бяхме само ние двамата там. Но не бива да се страхувам. Всъщност не ме е страх. За щастие минах шейсетте и като всеки интелектуалец, който е минал тази възраст, съм уязвим. При първия удар от всякакъв вид и род аз падам. Инфаркт, аневризъм, мозъчен инсулт и колко още беди могат да ме сполетят. За щастие вече не съм млад. Какво могат да ми направят?…“

— Убедихте се значи, че другарят инженер Хаджи Павел имаше право — каза Албини. — Паметта, тази висока и перманентна измяна… Ако се откажа от думата „перманентна“, това би прозвучало като начало на стихотворение: „Паметта, тази висока измяна…“

— Да — каза тихо Заломит, — би могло. Това е хубав стих…

— Съжалявам все пак — продължи Албини, — че трябва да потвърдя и двете хипотези: и вашата, и на инженер Хаджи Павел. Последните думи на доктор Татару нямаха нищо общо с вашите студентски спомени. Не се отнасяха нито до трите хижи във Веве, нито до Les trois Grasses…

— Наистина ли? — възкликна Заломит. — Все пак беше…

— Сред книжата на доктор Татару — прекъсна го Албини — се откриха по-точни сведения. Les trois Grâces са били три пациентки от болницата „Бранкович“, където докторът е започнал през шейсета да прави опити с ваксината.

— Но тогава? — развълнува се Заломит.

— Разбрах това от доктор Капацина, хирурга, с когото е работил тогава Татару в болницата „Бранкович“. Потвърдиха го и други свидетели: доктор Хуциан, най-близкият сътрудник на Аурелиан Татару, две медицински сестри и професор доктор Неделчу, шеф на раковото отделение.

Замълча за миг и после погледна към прозореца.

— Доколкото разбрах от доктор Николяну — продължи Албини, — вие не сте били в течение на изследванията на Аурелиан Татару. — Но сега знаете за какво става дума: за лечение, което трябва да измести и химиотерапията, и хирургическата намеса. Трябваше да ги измести, но ваксината все още не беше напълно изпробвана, а и доктор Татару не смееше да се противопостави нито на химиотерапията, нито на хирургията. През април шейсета, професор доктор Неделчу изолира в едно от страничните крила на болницата три току-що оперирани пациентки. Остави ги, с други думи, на разположение на доктор Татару и неговите сътрудници. „На произвола на съдбата“, което нас, поетите, настоящи и бивши, съвсем не ни учуди… Тези пациентки бяха на петдесет и осем, шейсет и шейсет и пет години и се казваха… — започна да рови из папките, извади лист хартия и зачете: — „Казваха се Аглае Иримеску, Фрусина Кипери и Италия Гилдау.“ А когато доктор Татару прочел фишовете им, извикал пред доктор Хуциан: „Les trois Grâces! Трите грации, докторе: Аглае, Ефросине и, разбира се. Талия, защото «Италия» трябва да е печатна грешка…“ В скоби казано: не беше печатна грешка. Малкото име на тази жена наистина беше Италия. Така че тук всъщност става дума за две или за три грации… Какво ви е, другарю професор, май че ви стана лошо?…

— Струва ми се невероятно — прошепна Заломит и разтърка очи.

— Всичко, което се случи, изглежда невероятно, — продължи Албини. — „Защото, подчертавам, всички доклади, всички резултати бяха много добри — уточни доктор Хуциан, — надминаха и най-оптимистичните очаквания. И въпреки това лечението беше прекъснато след около три седмици, по-точно, след двайсет и два дни. А доктор Татару беше назначен за шеф на болницата в квартал Джулещ, която току-що откриха.“

— Но защо? — попита Заломит и отново приближи стола си до масата.

Албини бавно изгаси цигарата си в чинийката от печена глина.

— Защото някои хора са лишени от въображение… Когато започнем да използваме въображението си — добави, като произнесе отчетливо думите, — революцията ще победи навсякъде, от единия до другия край на планетата… Прекъсването на тези опити се дължи на липсата на въображение и у професор доктор Неделчу, на липсата на въображение и у ония, които бяха под неговото влияние. Всички се страхуваха от успеха на това лечение, че би могло да предизвика недоволство сред вярващите…

— Не разбирам защо — прошепна Заломит.

— В един доклад, адресиран до кадрите, професор Неделчу писа, че Аурелиан Татару си правел шеги, но насочени към религията… Веднъж доктор Татару каза пред една група лекари, че в Рая Адам и Ева били възстановявани периодично, тоест подмладявани чрез неоплазма. Но че след като извършили Първородния грях, били лишени завинаги от този дар — на регенерацията, на младостта без старост, и оттогава до днес, колкото пъти чрез рязка и странна анамнеза човешкото тяло се опитва да повтори процеса, сляпото възпроизвеждане на неоплазмата предизвиква появата на злокачествени тумори…

— Но това е било само една шега или може би метафора? — възкликна Заломит.

— Може и да е било само шега, но какво значение имат метафорите или теологическите коментари на доктор Татару? След като професор Неделчу и онези около него не са имали поне малко въображение, за да разберат, че единственото, което заслужава внимание тук, е научният резултат от ваксината. Но хората без въображение се оставят да бъдат хипнотизирани от клишетата и лозунгите. Религиозният обскурантизъм! — възкликна Албини, изведнъж развеселен, сякаш си спомни някакъв каламбур. — Разбира се, мистичните и религиозните предразсъдъци са нещо твърде опасно. Дори руските учени не се поколебаха да проучат практиката на йогите и шаманите и най-важните изследвания в областта на психометрията и парапсихологията бяха осъществени именно в съветските лаборатории…

Замълча за миг и многозначително изгледа събеседниците си.

— Ние изгубихме цели десет години. И шансовете ни да открием формулата на ваксината са вече минимални. След преместването на доктор Татару в Джулещ част от лабораторията, която беше оборудвана във факултета, премина към друго отделение, резервите за ваксината бяха унищожени и връх на всичко бе това, че доктор Хуциан, като решил, че кариерата му била компрометирана заради сътрудничеството му с Аурелиан Татару, изгорил всичките си лични бележки и накрая променил специалността си. Да, от десет години той се занимава само с педиатрия…

Албини погледна отново към прозореца, към дървената, наскоро боядисана ограда, и по-нататък — към вишните с оредели листа, дали тази година съвсем малко плод. После започна да търси разсеяно запалката си.

— Все пак — осмели се да прекъсне дългото и неловко мълчание Заломит, — все пак абсурдно е заради няколко безобидни шеги един учен от ранга на Аурелиан Татару да бъде подозиран в религиозен обскурантизъм като враг на науката и прогреса…

— Не става дума за няколко шеги. От докладите, които прочетох миналата седмица, може да се разбере, че доктор Татару наистина се е интересувал от религиозните проблеми. Или може би от определен проблем, по-точно от…

— Това ми изглежда невероятно — намеси се Заломит. — Ние се срещахме често, но никога не съм чувал дори намек по тези въпроси.

— Това заявиха и доктор Николяну, също и инженер Хаджи Павел, а и някои други негови познати. Но през шейсета, когато поставил началото на това лечение, той често споменавал Вехтия завет, по-точно някои моменти от него, които били тъй загадъчни в случая, че всички се питали какво всъщност искал да каже.

Албини отвори отново папката и започна да търси.

— Ето тук: докладва един лекар-радиолог: Татару му казал веднъж, цитирам: „Питам се как досега никой не е излязъл с убедителен аргумент в защита на тезата, че Първородният грях е покварил цялата природа, което означава, че и животните могат да боледуват от рак…“

— Интересно, и все пак той никога…

— Възможно е след прекъсването на опитите да не се е интересувал повече от теологичните проблеми. Така, както не се интересуваме и ние. За да бъда докрай искрен, ще ви призная, че този инцидент щеше да бъде напълно забравен, ако не се бяха появили някои нови елементи. Първи информации, които изглеждат напълно сигурни, защото се повтарят от две години насам. В смисъл, че в Русия и в Америка се правят подобни опити, разбира се, при най-строга секретност.

— Но как може да знаем, че става дума за същия вид опити?

— Знаем поне, че не се прилага обикновеното лечение, а се търсят нови средства, за да се контролира процесът на умножаването на клетките… Някои изследователи си спомниха за опитите на доктор Татару и поискаха да узнаят какво се е случило с тях… да кажем, с Les trois Grâces.

— Това исках да попитам и аз — развълнувано прошепна Заломит.

— Вероятно и трите операции са минали успешно и пациентките са били окончателно излекувани. Поне това се изясни след изследванията, които бяха извършени шест години след това. После, от шейсет и седма нататък, нито една от тях не се яви на контролен преглед. Онези от болницата „Бранкович“ съобщиха, че са им изгубили следите. Всъщност наскоро се разбра, че Италия Гилдау е била блъсната от кола през шейсет и девета и починала в линейката по пътя към болницата и че две години след това Аглае Иримеску емигрирала в Щатите, където имала роднини. Засега нищо не се знае за Фросина Кипери, защото отдавна е известно, че тя използва поне две или три различни имена. Женила се е два пъти — първия път се разведе, но втория път не получи развод от мъжа си. После започна да сменя паспортите и имената си. Мисля, че ако още е жива, ще можем да я открием. Но какво ще разберем от нея?… — Албини замълча притеснен, отвори чантата си и извади оттам нова папка. — Едва ли ще открием метода, по който доктор Аурелиан Татару е получил ваксината. Това само чрез вас, другарю професор, ще можем да научим — добави след миг следователят и потърси погледа на Заломит.

— Чрез мен ли?

Албини започна да се смее с нескрито задоволство.

— Казвам ви сега и мога да го повторя. Не е напълно сигурно. Но единственият наш шанс, т.е. на румънската наука, сте вие… Иначе защо щях да се моря в тази жега, да пропътувам половин Румъния, за да ви открия, скрит тук, в това село с толкова красиво име, но с тези болни и полуизсъхнали вишневи дръвчета?… Защо не ги изкорените?

Заломит вдигна притеснено рамене и се опита да се усмихне.

— Ние не можем да се намесим тук. Плодните дървета са собственост на кооператива.

Албини продължи да го гледа втренчено.

— Е, най-накрая — каза той. — Исках да ви накарам да се усмихнете. Нямате представа от колко време се мръщите. Гледам ви и си мисля: сигурно такъв е бил изразът ви и когато вашите колеги, да речем Урсаке или Катастрофата в „Трите светии“, официално в писмен вид са ви съобщили, че вашите трудове са иззети от печатницата. Сигурно такъв е бил изразът ви тогава… За съжаление във вашия случай дори не става дума за липса на въображение у вашите колеги. Това си е просто завист, и то в голям мащаб, академична завист, великолепно илюстрирана от другарите. От Катастрофата в „Трите светии“ и „Непорочното зачатие“. А що се отнася до другаря Урсаке… — той не довърши фразата си, постави чантата на коленете си и започна да я глади с двете си ръце. — Когато доктор Николяну ми разказа за методологическия демарш на доктор Татару, вие ентусиазирано възкликнахте: „Колко би се харесало това на Гьоте!“ И добавихте, че неговата „Морфология на растенията“ е била адресирана лично до Аурелиан Татару.

— Да, така беше — тихо промълви Заломит. — Всъщност не разбирам как бихме могли да я използваме. Това, което ме впечатли тогава…

— Може да ви изглежда малко несериозно — прекъсна го Албини. — Но трябва да опитаме всичко… Ако препрочетете „Морфологията на растенията“ от Гьоте и си помислите за близостта между двата метода — този на Гьоте и вашия, който използвахте тук, в Шещина? Ако предизвикате всички образи — повтарям: образите, които ви подсказаха разкритията на доктор Николяну, и ги свържете с методологията на Гьоте в неговата „Морфология на растенията“?… Не бива да се занимавате с работите от лабораторията по палеоботаника. От университета вече ви разрешиха отпуск за неопределено време за изучаване на ботаническото наследство на Гьоте. От утре ще можете да се върнете в Букурещ. Що получите телеграма тази вечер, най-късно утре на обяд.

Стана, подаде му ръка и се отправи към вратата. Но след няколко крачки се спря и извади от горния джоб на сакото си визитна картичка.

— Това е моят телефон. Когато решите да ми съобщите нещо важно или дори съвсем дребно, потърсете ме на този номер. През деня или през нощта, по всяко време! — добави и се усмихна малко тъжно.

* * *

Въртеше се в леглото и вдигаше шум, както когато беше момче и искаше да се освободи от някоя натрапчива мисъл или неприятен образ. И заради това въртене едва успя да го чуе, макар да бе съвсем наблизо до него.

— Кажете като мен! Кажете като мен…

— Но кой си ти? — попита той.

— Аз съм Калиник — прошепна тихо. — Познавах добре доктор Татару, срещнах го тук, няколко дни преди да пристигнете вие, неговите приятели. Кажете като мен — повтори, но вече със силен глас: „Чух, че познавате добре гората в Крачуна…“

— Чух, че познавате добре гората в Крачуна — извика, сякаш се обръщаше към някой глух. — Ще имам нужда от водач. Довечера ще ви взема с колата…

Нямаше никого наблизо, но когато започна да вика, някой от терасата извърна любопитно глава: „Може би сега и двамата изглеждаме подозрителни. Защо бяха нужни тези предпазни мерки? На повече от двайсет метра нямаше никого. Можеше да ми каже тихо каквото ми каза, и после да се качи в колата…“

— Чух ви и тогава, на Еньовден — започна Калиник, след като колата потегли. — Видях ви до линейката, а след това горе, на хижата, но не посмях да се приближа. Не бяхте сам…

Интересно, но не го беше видял. Как е могъл да го забрави? Дори отдалече имаше вид на аскет, слязъл от някоя фреска, приличаше на свети Антоний. Когато се приближи до колата, забеляза, че е доста по-стар, отколкото му се стори на пръв поглед. Сигурно беше на седемдесет-седемдесет и две години. Косата му — побеляла отдавна, беше започнала да пожълтява. Но брадата му беше толкова рядка, че си спомни заглавието на една приказка, която прочете в четвърто отделение: „Брадата на кьосето“. Спомни си това може би за да избяга от изгарящия поглед на Калиник, с неговите животински очи с цинков цвят, хлътнали под гъстите вежди. Беше твърде слаб — изглеждаше почти висок. Лявата му ръка беше като забита за рамото му, сякаш някой се бе опитал да я изтръгне, но после беше размислил.

— Има хора, които казват, че това ми е оттогава, от затвора. Но не им вярвайте. Така е пожелал Господ. Той знае какво прави, знае защо човек трябва да мине през всички изпитания — добави много сериозно. — Така се събудих и аз днес, преди да се съмне. Днес пристига приятелят на доктор Аурелиан Татару, си казах аз, сякаш ми го каза някой друг. Така имах време да стигна до хижата — добави той. — Защото живея отвъд планината, до една мандра. Не знам как е разбрал доктор Татару, но дойде да ме види… И сега поемете по този път, вляво. Пътят е лош, но ще излезем по-бързо до една поляна, където ще можем да разговаряме, без да се страхуваме. Няма да ни чуе никой.

И въпреки това, веднага след като слязоха от колата, Калиник започна да се оглежда тревожно.

— Мисля, че ще бъде добре, ако понаберем малко цветя и билки с корените и ги сложим пред себе си. Ако се появи някой неочаквано, аз ще се престоря, че ви разказвам истории и поверия, свързани с тях.

Отново се завъртя в леглото, но напразно. Чуваше ги съвсем ясно, повтаряха се по два-три пъти, докато ги произнесеше.

— Истории и поверия, истории и поверия… За това ме питаше доктор Татару. „Отец Калиник,… започваше. Аз бях монах. Всъщност и сега съм монах, макар че като излязох от затвора не успях да стигна до някой манастир. Работих известно време по терасирането на жп линията Алмаш. После, когато ръката съвсем престана да ми служи, ме пенсионираха… Отец Калиник казваше…“

— Познавахте ли го добре?

— През ония години: петдесет и осма, петдесет и девета и шейсета, го познавах много добре, идваше да ме види най-малко веднъж в месеца. Тогава живеех в скита „Антим“.

— И защо идваше да ви види?

Калиник не отговори веднага. Взе едно цвете и го посочи.

— Вижте го как увяхва. Колко грехове правим, за да се защитим от злината на хората! Ако ми разрешите — добави той, — ще ви разкажа всичко отначало… Аз взех доктората си във факултета по теология на Протестантския университет в Страсбург. Ще ви кажа това, за да разберете защо един ден доктор Татару ме потърси в скита „Антим“…

В същия миг му се стори, че по някакъв непонятен за него начин се промениха не само гласът и речникът, но и физическото му присъствие.

— Преди много години публикувах своята докторска теза за апокрифите на Вехтия завет. „Отче, каза ми той, имам голяма молба към тебе. Прочетох твоята книга, след като бях прочел всички апокрифи за Адам и Ева, но аз съм сигурен, че не си казал всичко, което знаеш…“ Погледнах го учуден и докторът започна да се смее. „Да не ме разбереш погрешно, добави. Но от твоята книга научих едно: че в апокрифите, както и в някои ереси, живеят скрити много важни истини: те оцеляват, защото са кодирани по езотеричен начин…“ „Аз ли съм казал това?“, го попитах. „Не, не, ти не го казваш точно така и затова аз дойдох, за да чуя сега от тебе повече…“ „Трябва да ти призная, прекъснах го отново, че апокрифите от Вехтия завет не ме вълнуват от доста време. Не ме интересуват знанията за тях, а само теологията и мистиката. Затова избрах монашеството…“ Докторът изглеждаше разочарован… „Но еврейски и старогръцки все пак знаеш, нали? И аз не се интересувам от знанията сами по себе си, а само от теологията на апокрифите. А аз не владея нито старогръцки, нито еврейски, нямам и теологическа подготовка…“ Тогава замълчахме и двамата. А после той добави: „Това е много сериозно и много важно, отче. Вие, теолозите, се задоволявате с теологията на Първородния грях, но за мен това е нещо много по-важно и по-сложно: става дума за биологическите и медицинските усложнения след Първородния грях… И изведнъж спря да се разхожда из стаята. Защото, отче, ние знаем днес, че Господ не би могъл да унищожи своето собствено творение. Човекът е останал същият, каквито са били Адам и Ева в Рая преди Грехопадението. Същите значи със същите биологически качества. В човешкото тяло всичко се е съхранило, отче, следователно се е съхранила и тайната на вечния живот, с който е бил дарен Адам…“

Обърна се отново, напълно обезкуражен, и затисна ушите си с възглавницата.

— Изслушайте ме, сега, господин професор — започна рязко и повиши тона си, — изслушайте ме внимателно, защото друг път няма да имаме възможността да говорим така спокойно, без да ни безпокои някой…

И отново си затисна ушите с възглавницата, но го чуваше достатъчно добре. „Изслушайте ме сега, господин професор!“… Когато го събуди гласът на Калиник, разбра, че от известно време вече не го чуваше, и се опита да си спомни дали наистина Албини му внуши да спре в хижата по пътя за Букурещ.

— Извини ме, отче Калиник, изведнъж си спомних за нещо, пак във връзка с доктор Татару, нещо много важно, но тогава не дръзнах да те прекъсна. Говореше, че… всичко в човешкото тяло се е съхранило…

— Така казваше доктор Татару и ми го повтори много пъти. Защото, колкото и да ви се вижда странно, ние се сприятелихме и докторът идваше често да ме види. И непрекъснато се връщаше към своята аксиома: че Господ не е отменил напълно системата, заложена в структурата на тялото и на човешкия живот. Но казваше, че тази система включва в себе си младостта и безкрайния, вечния живот, включва ги поради простата причина, че е способна да се регулира сама и да се възстановява сама… Първородният грях не е успял да възстанови механизма на регенерацията, а само го е променил така, че да не може да бъде разпознат. Нещо повече, скрил го е зад някои физиологически процеси, които привидно посочват невъзможността за регенерация, зад някои болести и най-вече зад най-опасната органична промяна: увеличаването на клетките на неоплазмата.

— Да, за това чух и аз. Но не от Аурелиан Татару, а сега, след инцидента. Каза ми го първо доктор Николяну… Но не разбирам каква връзка може да има това с апокрифите от Вехтия завет, с апокрифите за живота на Адам и Ева?…

— Опитах се да ви кажа това, но забелязах, че макар да ме гледахте право в очите, без дори да мигнете, мисълта ви беше съвсем другаде. Връзката беше следната: докторът вярваше, че определена информация, макар и кодирана, се крие в старите апокрифни книги. Искаше да разбере с моя помощ дали няма някакъв ключ, с който да разгадаем тези скрити и забравени през хилядолетията тайни. Питаше се дали в апокрифите за Адам и Ева няма сведения за болестите, от които са страдали те и техните деца и внуци след изгонването им от Рая.

Замълча за миг и го погледна право в очите.

— Питах се дали имам правото да ви кажа нещо повече. Не съм го казвал на други, освен на моя изповедник, и той ми разреши да повторя тези сведения, когато му дойде времето и срещна хора, готови да ме разберат. Но аз съм вече стар и ако не ги кажа на вас, който бяхте приятел на доктор Татару, те сигурно ще умрат заедно с мен. Той не посмя да ги съобщи на някого, защото не познаваше, а и не искаше да познава друг теолог освен мен…

Замълча и се замисли.

— Ако искате да запазите истината, аз няма да настоявам.

— Не. Вие като човек на науката и негов приятел от млади години трябва да я научите. Ще ви я кажа такава, каквато се е запечатала в паметта ми след много и дълги разговори с доктор Татару. Той стигна до своя лична концепция за болестите. За доктор Аурелиан Татару болестите са единствената възможност да си възвърнем изгубеното от нашите прародители, Адам и Ева, тоест вечна младост и живот без старост и смърт. Затова искаше да научи от мен какво по-точно казват апокрифите от Вехтия завет за произхода и значението на болестите. Призна ми обаче, че не може да разбере теологията, която е в тях, защото ме питаше доста често защо много скоро всички болни от рак ще бъдат не само излекувани, но и напълно възстановени и дори подмладени, докато ще трябва да минат много години, за да може медицината да успее да идентифицира процеса на регенерация и подмладяване на здравите хора?… Разбирате ли за какво всъщност намекваше?

— Мисля, че разбирам нещо. Засега в неоплазмата е единствената възможност за подмладяване на хората. А това му се струваше може би несправедливо.

— Не съм го чувал да говори за някаква несправедливост. Говореше обаче, че го вълнува скритата теологическа тайна във факта, че само който е застрашен от най-тежкото изпитание, само той, единствено той, засега имал шанса да се сдобие с вечна младост…

— Вечна младост без старост и живот без смърт.

— Не смееше да мисли за това: за живот без смърт. Но ме питаше често може ли теологията да приеме подобно заключение, след като диалектиката на Сътворението държи процеса на регенерация да започне само когато организмът е застрашен от сигурна смърт?… Понякога го спохождаха еретични мисли. Казваше ми: „Тъкмо, когато Лутер ни посъветва да съгрешаваме — pecca fortiter! — Греши на воля! — сякаш само така можем да се спасим…“ Но аз го прекъсвах: „Спри тук, докторе, че те заплашва грехът на Гордостта…“

— Извинявай, че те прекъсвам, но не разбирам как той, доктор Аурелиан Татару, този прочут лекар, стигна до теологията?

— И аз не можех да го разбера в началото и един ден го попитах. „От отчаяние, отче, от отчаяние, ми отвърна. Станах теолог от отчаяние. Не успях да интегрирам моите изводи и открития към нито една от съществуващите досега системи. Защото за мен няма никакво съмнение, че умножаването на клетките е всъщност един процес на регенерация, блокиран по-късно от забравата. Подобен феномен не може да се обясни с друго, освен ако не предположим, че не настъпи някаква катастрофална биологична промяна с човека. Но кога би могла да настъпи подобна промяна? Може би само в началото на началата, защото всички досега открити скелети и кости, изобщо фосили, показват, че праисторическите хора са страдали от почти същите болести като нас и също са остарявали. Значи промяната или мутацията е настъпила почти веднага след изгонването от Едем, от Рая. Наказанието, за което се говори в Глава Трета от книгата «Битие» на Библията е било — Забравата! Човешкото тяло просто е забравило, че е било надарено с една важна функция: автогенерацията или самовъзстановяването на клетките…“

Скочи рязко от леглото, запали лампата. Два и двайсет и пет минути. „Напразно се мъча. Ще поспя през деня. По-добре е да започна да пиша сега, все нещо ще ми дойде в главата…“

Започна бързо да се облича, сякаш му стана много студено. Седна на края на леглото с бележник на коленете. „Трябва да започна с това, което каза Аурелиан за забравата…“ Но след като написа набързо няколко реда, спря, намръщи се. „Каза още нещо за забравата, но в друг контекст, беше интересно… Да, за Вавилонската кула.“

Прелисти набързо няколко страници. „Вавилонската кула, отче Калиник, е най-яркият израз на забравата. Онези, които са я изградили — такава невероятна, абсурдна, богохулна, както би казал ти — все пак са знаели какво искат. Искали са да построят кула, която да стигне до Небето.

А Господ се е намесил по един доста семпъл начин: предизвикал е мутация, промяна, но този път ментална, умствена. Просто е смесил езиците! И хората престанали да се разбират помежду си. Не можели вече да общуват. Целта, макар все още да не е била забравена, станала недостижима, защото настъпил хаос, нещо като безсмислено, гигантско умножаване на клетките…“

Написа: „Вавилон е най-яркият израз на забравата“, но размисли. Ще бъде най-добре, ако започне от утре или от вдругиден да се записва в кабинета си на магнетофона. В същия миг си даде сметка, че отец Калиник не му беше съобщил нищо за срещата си с Аурелиан Татару два или три дни преди инцидента. Скочи уплашен: „Ще трябва да се върна утре сутринта, да го потърся…“ Но защо не го попита? Разговаряха два или три часа там, на поляната. Тъкмо споменаваше за важността на болестите… „Като че ли, каза доктор Татару, само в екстремни ситуации може да изненадат кълновете на изцелението…“

Спря, като видя приближаващата се група туристи, които слизаха от хижата.

— Легендата за това цвете е най-красивата — започна с друг тон. — Чух я доста отдавна…

Неколцина спряха до него, да го чуят.

— Но сега трябва да тръгваме — каза Калиник, — ако искаме да стигнем по светло в Крачуна…

В колата изведнъж си спомни с какво удоволствие тогава прочете телеграмата от Букурещ. Прочете я безброй път, а после отиде до лабораторията, за да съобщи на началника. Най-важните дни от живота на един естественик са, както казваше Карл Линей… Карл Линей? Да, вярно е това, както казваше Карл Линей, че най-важните дни от живота на един естественик са…

— Слушам те, отче — сепна се като си даде сметка, че старецът отдавна е млъкнал.

— Но, господин професоре, вие отдавна не ме слушате. А и не бива да говорим сега, пътят е доста труден. Ще продължим, като излезем от гората.

Но на края на гората срещнаха млада двойка: момичето беше навехнало глезена си и хапеше устни, за да не заплаче.

Закараха ги до селото, където бяха пренощували предната вечер. Но преди да стигнат дотам, Калиник слезе от колата.

— Оттук ще си съкратя доста пътя — каза му той и като му стисна и двете ръце, го погледна сърдечно.

„Може би е разказал за повторната си среща с Аурелиан, когато не го слушах и си спомних за телеграмата и за Карл Линей, но ще го помоля да ме извини. Няма да е трудно да го открия. «Аз живея отвъд планината, в една кошара» «Отче, ще ти кажа сега, прости ми! Вчера, когато разговаряхме…»“

* * *

Не можеше да се откъсне от прозореца. „Навън снегът вали, а у дома огънят грее!“… Между шест и десет-единайсет години не можеше да мечтае за нищо по-хубаво от това. Беше точно казано, а също и поетично: „Навън снегът вали, а у дома…“ А сякаш завесите започнаха да се поклащат, да предчувстват вятъра. Може би. Двайсети, двайсет и първи и двайсет и втори декември. Три дни. А на третия, каквото и да направи, каквото и да опита, ще бъде изгубен ден.

Сидония го покани и този път. Сидония беше, е и ще си остане същата! От трийсет и пет години й пише да я покани, веднъж на всеки две-три години по някой голям повод. Четвъртък, двайсет и втори декември, сватбата на Исидора, единствената й дъщеря, от третия й брак… „Не, не мога да откажа!“

Чу звънеца и се сепна. Бързо, развълнувано тръгна към вратата. На прага му се усмихваше възрастна жена, облечена в тъмночервено палто, с голяма вълнена барета.

— Моля да ме извините — каза като изтръска снега от дрехата си, — но едва тази сутрин успях да открия адреса ви…

Свали баретата си и я изтръска няколко пъти. Косата й, прекалено черна, подчертаваше белезите на старостта по лицето. Влезе, като малко се стесняваше да стъпва по килима.

— Познах ви веднага: вие сте господин професор Заломит. Видях ви това лято, тичахте с другия господин, слизахте на бегом, беше ме страх да не паднете и да си счупите врата, докато… Господин професоре — извика изведнъж жената и се разплака истерично, — аз го убих! Без да искам, кълна се, честен кръст, без да искам! От простотия, от лудост, но аз го убих!

— Седнете в този фотьойл — започна с развълнуван глас Заломит. — Успокойте се. Това не може да бъде истина. Доктор Татару изгуби съзнание и падна…

Жената продължаваше да плаче, като криеше лицето си в тюрбана.

— Ще ви донеса чаша вода — добави Заломит и се запъти към кухнята.

Като се върна, я завари, поставила ръце върху коленете си, вперила поглед към прозореца. Отпи няколко глътки, после изохка, благодари и върна чашата.

— Може би предполагате коя съм — започна жената. — Аз съм Фрусина Минку. — Лекуваше ме доктор Аурелиан Татару.

— Виж ти — тихо каза Заломит и седна пред нея, на канапето.

— Той ме лекува след операцията. Бяхме само ние, трите. Всяка имаше отделна стая и ни гледаха като истински принцеси.

— Трите грации — усмихна се Заломит.

— Амазонките на доктор Аурелиан Татару, да, доктор Татару ни наричаше Амазонките.

Жената извади кърпичка и си избърса очите.

— Говорете. Бяхме добри приятели.

— Наричаше ни така, Амазонките, защото, когато започна лечението, ни подготвяше специално. Подготвяше ни за чудото, което очакваше да се случи. Наричаше ни така, защото твърдеше, че сме по-особени и всички ще ни завиждат. Искаше да сме подготвени за това чудо. Ще ни завиждат, защото тъкмо ние, три вече стари и нещастни жени, при това тежко болни, ще бъдем оперирани…

Обърна се и го погледна с усмивка и със сълзи на очите. Изненадаха го здравината и белотата на зъбите й — не се усъмни, че са нейните, защото забеляза, че ù липсват два кътника, отляво и отдясно.

— Господин професоре, извинете, ще ми разрешите ли да пуша тук?

— Заповядайте, моля — каза с известно усилие, сякаш устата му беше пресъхнала. — Там, до вас — добави, преглъщайки, след няколко мига — има пепелник.

Тя запали цигара и след като погълна дълбоко дима, въздъхна облекчено.

— Наричаше ни Амазонките, за да ни подготви. Казваше, че щяло да мине доста време, докато неговото лечение бъдело внедрено и при здравите.

— Неговото лечение — прекъсна я Заломит, — беше нещо като ваксина, нали? И той ви я инжектираше венозно, нали?

— Да, поставяха ни инжекции два пъти дневно: сутрин на гладно и вечер, когато се стъмнеше. Правеше ги неговият помощник, доктор Хуциан, но доктор Аурелиан Татару беше винаги до него. А преди обяд идваше сестрата, за да ни вземе кръв. Доктор Татару я гледаше как ни взема кръв, а когато сестрата си отидеше, идваше до леглото с чаша с някаква течност, до половината пълна, и ми я подаваше с усмивка.

— Какво беше? — попита Заломит развълнуван. — Какъв вкус имаше? Какъв цвят?

— Нямаше никакъв вкус. Нещо като вода, съвсем безвкусно. Нямаше и цвят. Може да е било дестилирана вода. Той, доктор Татару, веднъж ми каза: „Това е вода от чешмата, и започна весело да сме смее. Да, вода от чешмата!“ И спомена някакво име на френски, но не го разбрах и го забравих.

— La Fontaine de Jouvence? Изворът на младостта, нали?

— Да, нещо подобно. Но не съм сигурна.

— Носеше ли тази течност със себе си?

— Не мога да ви кажа. Защото, когато сестрата ми вземаше кръв, аз винаги се обръщах към стената. Не можех да гледам кръв, ставаше ми лошо…

— Добре, продължете нататък — подкани я Заломит. — Какво се случи след това? Какво още ви каза?

— Да, тъкмо щях да ви разкажа. Как се опитваше да ни подготви. Една сутрин дойде и макар да се усмихваше, разбрах, че е съкрушен, че му е тъжно на душата. „Еуфросина, започна той, това беше моето истинско име, има заповед отгоре да прекъснем лечението. Но ти не се притеснявай. Операцията и лечението след нея вече те оправиха. Само че…“ И забелязах, че се колебае дали да ми го каже. Но накрая се реши и каза, защото искаше да ме подготви… Поиска първо да се закълна, че ще го запазя в тайна. „Като много голяма тайна!“, каза, както се пее по Коледа: „Звездата горе изгрява като голяма тайна…“

— Говорете — прошепна тихо Заломит, — продължете. На млади години бяхме добри приятели, докато учехме в странство.

— Дадох му дума. И дори да не ми я беше поискал той, доктор Татару, пак бих запазила тайната. „Еуфросино, каза, моето лечение е много добро, но аз го прекъснах по средата. Казвам ти това, за да го знаеш и да не се плашиш: вие, трите амазонки, ще живеете от сега нататък като цветенца на слънце…“

— Не разбирам — тихо промълви Заломит.

— И аз тогава не можах да разбера какво всъщност искаше да ми каже. Но когато се прибрах у дома, всички се учудиха колко млада изглеждах тогава. Бях прехвърлила шейсетте, господин професоре, да, шейсетте, а нямах вид на повече от четиридесетгодишна. През онези години, да, през онези години не си дадох сметка какво всъщност става с мен. Тогава, в края на онова лято, бяха свикнали с мен, но есента, когато се върнах на работа, и особено през зимата вече изглеждах толкова стара, както при постъпването ми в болницата… През пролетта, през месец март… Ще ми разрешите ли да запаля една цигара?

— Моля, заповядайте.

— През месец март започнах, как да ви кажа? Започнах да се чувствам друга. Сякаш отново се бях подмладила и целият свят беше мой. Няма да повярвате, господин професоре, но дори и гласът ми се промени. Пеех като млада жена. Съседите започнаха да се кръстят! Да, няма да ми повярвате, но с приближаването на лятото все повече се подмладявах, бръчките ми се изглаждаха, кожата ми се опъваше, тялото ми ставаше свежо и младо. Извинете ме, но когато се видях гола, просто не можех да повярвам на очите си. Не изглеждах на повече от трийсет и пет — четиридесет. Тогава разбрах какво е искал да ми каже доктор Аурелиан Татару с това: „Ще живеете от сега нататък като цветенца на слънце…“ И ме хвана страх! Ами ако разберат хората? Ще стана за смях аз, старата жена, да се правя на млада като онези, дето… Започнах тогава да се крия, да крия младостта си… Много обичах приказката за Пепеляшка още от дете… След като тя, момичето на шестнайсет-седемнайсет години, е могла да скрие младостта и красотата си, защо да не мога и аз? Ходех несресана, слагах си тъмен, мазен крем на лицето, правех се на грозна и стара. Страхувах се!… Появи се случай да дойда в Букурещ за три дни по повод един женски конгрес и потърсих доктор Татару…

— Продължи, продължи — развълнува се Заломит. — Сигурно е било голяма изненада…

— След това съжалявах, че го потърсих. Никога не го бях виждала толкова ядосан…

— Ядосан ли? — прекъсна я Заломит. — Значи се ядоса, защото беше отишла да го видиш?

— Ужасно! „Еуфросина, каза ми той, не ме търси повече, защото лошо ни се пише и на двамата! Заповед отгоре! Лечението е забранено и ако ни видят двамата заедно, ще ни затворят!“

— А може и да е преувеличил малко.

— Да, преувеличи, за да ме уплаши. Но и той изглеждаше уплашен. Дори не искаше да ме изслуша. Повтаряше онова, което ми беше казал в болницата, да не се тревожа, била съм напълно излекувана…

— А не го ли учуди промяната? Това, че изглеждахте доста по-млада?

— Просто нямаше време да ме огледа добре. Беше притеснен. А и беше есен и не изглеждах толкова добре.

— И все пак ми казаха, че вие трите сте ходили редовно на контролни прегледи там, в болницата „Бранкович“, в продължение на пет или шест години…

Жената се усмихна и оправи косите си.

— Другите две изобщо не съм ги виждала. Ходех на контролни прегледи, но само през зимата, малко преди празниците, към средата на декември…

После лицето й изведнъж посърна и без да иска разрешение, запали трета цигара.

— Но с годините ставаше все по-трудно. Господин професоре, не ми се смейте, не, не съм луда, макар някои да го казват. Ще ви се изповядам сега като пред свещеник, за да разберете точно какво се е случило… — Тя въздъхна дълбоко, наведе очи и се втренчи в единия край на килима. — Да, с годините ми ставаше все по-трудно да крия младостта си. Разбирате ме какво искам да кажа, нали? Имала съм си работа с доста… Всяка година, към края на май, преди началото на лятото, просто не знаех какво да правя. Простете ми, че ви казвам сега това, вече съм стара жена, но тогава просто не можех да спя, не можех да си гледам както трябва работата у дома, постоянно мислех за мъже. И тогава тръгвах накъдето ми видят очите. Напусках дома си, казвах на съседите, че отивам при роднини, прибирах се след две-три седмици или два-три месеца, както се случеше… Не ходех на работа, имах спестени пари и тръгвах… Спирах някъде на по-скрито място, преобличах се, сресвах се, слагах си лек грим и после се качвах на някой автобус, вземах влак, запознавах се с някой случаен мъж и трябва да ви кажа, че на другия ден не знаех с кого съм и къде съм. Прости ми, Господи, но не беше по моя вина. Такава си ме създал. „Зла като оса“ и „съблазнителна“, както казваше вторият ми съпруг, който ме изостави и тръгна по широкия свят…

Пушеше с настървение, без да вдигне очи от края на килима.

— Така беше и миналото лято. Останах за два месеца на строежа при Подкоава, но една вечер трима мъже се скараха заради мен, защото онзи, при когото живеех, разбра, че… От свадата се стигна до бой, единият извади нож, скочиха и другите двама. Уплаших се и избягах навън, преди да дойде някой. Грабнах си нещата и изчезнах оттам.

Угаси цигарата и като продължи да гледа надолу, въздъхна.

— Продължавайте — каза Заломит.

— Стигнах до Шещина. Ще кажете, че съм луда. Няма да ми повярвате, господин професоре, но предната вечер се бях започнала с един млад мъж, който ми хареса. Останах през нощта при него. Беше механик и работеше в една хижа. Сутринта, преди да отиде на работа, ми каза къде да се срещнем, в гората, в дванайсет-дванайсет и половина. Срещнахме се и останахме двамата там, легнали на тревата, голи, за около два часа. После той се върна на работа, а аз не си направих труда да си облека роклята. Беше много горещ ден. Носех се из гората, разсъблечена като някаква пеперуда, с разпилени коси, с роклята в ръка. Когато изведнъж се сепнах — недалече от мен стоеше доктор Татару. Да, доктор Аурелиан Татару! Бял като стена. „Истина ли е, Еуфросина?“, попита той. „Истина е, господин докторе“, отвърнах му аз, поглеждайки го замечтано, бях толкова щастлива. „Наистина ли си почти на седемдесет?“, попита ме отново. „Навърших ги през февруари, господин докторе“, казах аз и започнах да се смея. Смеех се и го гледах в очите, без да си давам сметка, че се приближавам съвсем близо до него. Господ ми беше взел ума! Не знам какво ми беше станало тогава. Исках да разбере и той, да усети и той, доктор Татару, че е направил това чудо с мен. Смеех се на глас и бавно се приближавах до него, а той се отдръпваше уплашен, без да забележи, че е застанал точно на ръба на склона, но аз не го виждах. Господ ми беше взел ума! И изведнъж видях как той се олюля и падна право долу. Извиках, но веднага млъкнах, защото ми се стори, че чувам нечий мъжки глас наблизо и хукнах да бягам. Разплаках се. Плачех от срам и ужас! Не вярвах, че е умрял. Облякох се и се върнах при Думитру, мъжа, с когото бях… От него разбрах, че…

* * *

Проследи я с поглед, докато прекосяваше улицата и накрая не се изгуби зад ъгъла. „Ще дойда отново на лято, ще се убедите, че не ви лъжа…“ Погледна към прозореца, изглеждаше много тъжен. „Еуфросина, ако дойдеш, сигурно няма да ме намериш… Моето научно любопитство наистина е безгранично, но от проблемите на теологията не се интересувам и дори се страхувам. Ще те представя пред секцията за научни изследвания…“

Тръгна към прозореца, запали осветлението и седна на бюрото. „Но сега знаем, по-точно аз знам какво всъщност се е случило. Това не е било самоубийство. Тогава какво е било?“ Отвори едно чекмедже, извади някаква визитка и след кратко колебание вдигна слушалката. Отговори му секретарката.

— Кой го търси? — после, като чу името, каза с леко уплашен глас: — Почакайте момент!

Не се наложи да чака дълго. Чу глас — мазен, угоднически, на някакъв млад мъж.

— Господин професор Заломит? Другарят полковник замина преди десет минути. Тръгна към вас. Трябва да пристигне всеки момент.

Бавно остави слушалката, ръката му трепереше. Застана неподвижен, почака сърцето му да се поуспокои. Когато чу звънеца, прокара ръка по косата си, насили се да се усмихне и тръгна да отвори.

— Какво съвпадение! — възкликна.

— Нали? — засмя се Албини.

И веднага след като си остави балтона на закачалката, се насочи към бюрото. Вдигна слушалката и с острието на едно джобно ножче сръчно отви няколко винта.

— Няма да има нужда повече — каза.

— Значи… — започна Заломит и отново се насили да се усмихне.

— Прибягнах до тази подробност строго технологически, за да облекча мисията си. Разговорът, или по-точно показанията бяха записани на магнетофона. Ще получите машинописен препис след ден-два. Не е ли изумително? Очаквахте ли нещо подобно?

Заломит поглади няколко пъти нервно с ръка косата си — не можеше да се овладее.

— Често казано — продължи Албини, — аз не очаквах.

Извади пакет цигари и погледна към пълния пепелник.

— Да не забравяме тази подробност — добави. — Да му предлагаме редовно хубави цигари… После рязко се извърна и потърси с поглед Заломит. — Вие сте много развълнуван, господин професоре, разбирам ви много добре. Очаквахме всички, но този опит за изнасилване, последица от лечението…

— Не, нямах предвид това — започна Заломит с решителен тон. — Питах се само дали е било самоубийство… Доколкото познавах Аурелиан Татару, мога да си представя какво точно се е случило. Не вярвам, че Аурелиан щеше да се притесни да прави любов с някоя млада и красива жена, дори ако му беше пациентка. Той се е уплашил и е пребледнял, когато е погледнал тази жена. Мисля, че в този миг е разбрал трагедията на Еуфросина: половината от годината в Рая, а през другата половина — в Ада!

— Също като митичната Персефона — прекъсна го Албини и се засмя.

— Да, но Еуфросина не беше богиня… Преди да е казал нещо, Аурелиан е проумял, че пред него стои вакханка — млада, красива и гола, която за пет или шест месеца през годината се превръща в стара, седемдесетгодишна жена. Разбрал е какъв ад е това за нея. И макар да не е бил директно отговорен за това, тъй като не той е спрял лечението й, все пак си е дал сметка, че носи вина за трагедията й… Мисля, че ако не беше този инцидент, Аурелиан Татару сам щеше да сложи край на живота си.

— Преувеличавате! — възрази Албини. — Доктор Татару беше човек на науката. Знаеше, по-точно вярваше и се надяваше, че ваксината, която откри, ще даде очакваните резултати. Но за съжаление не успя да ги види… Във всеки случай — продължи след пауза — защо да си губим времето с неправдоподобни хипотези? Първо: трябва да се поздравим за днешния успех. Дължим го на вас!

— На мен?!

— Разбира се, че на вас! По причини, които не знаем, другарката Еуфросина избра вас за свой довереник, а не инженер Хаджи Павел. Днес на разположение имаме единствения екземпляр, съдържащ някаква информация за откритието на доктор Татару. Имам предвид информацията, която ни даде следствието. Но това не е наша работа… А вие сигурно държите коректурите в лабораторията — добави Албини, — защото не виждам нищо тук.

— Да, в лабораторията — потвърди Заломит. — Трябва да проверим и таблиците, и библиографията, и…

— Цели три тома! — прекъсна го Албини. — Три дебели тома! Това ще направи впечатление.

Заломит усети как бузите му пламват и се усмихна пресилено.

— Както ви писах тази есен, много съм ви признателен — изрече тези думи, след като въздъхна няколко пъти.

— Аз имам само една заслуга: насочих вниманието ви в правилната посока. Признавам: всичко, което той ни каза за „Морфологията на растенията“ от Гьоте…

Заломит се усмихна победоносно.

— Знаех това от самото начало.

— Но не се знае какво ще последва — продължи Албини. — А нас ни интересува най-вече това, което следва… Апропо — добави с усмивка, — не е Ваша вината, след като тази зима не сте успели да дадете на отец Калиник. Търсили сте го напразно из кошарите… Бедният, той умря точно в нощта, когато се разделихте. Умря от старост или от изтощение, на пътя…

— Изследвания и информации! — прошепна Заломит и се усмихна. После добави с малко провокативен тон — Беше истински светец!

— Много вярно. Беше светец. Защото не каза на никого колко е бил измъчван и защо е бил измъчван. Тази липса на въображение, за която говорих през лятото в Пояна Дорней. Въобразяваха си, че ще им каже нещо. Безполезно е сега да се връщаме към грешките на миналото. Във всеки случай едно е сигурно: доктор Татару не съобщи на никого, нито на приятелите си, нито на колегите си, нито дори на отец Калиник тайната на формулата. И което ми изглежда сега най-странното: не се намери нито един лист хартия от него. Нищо! А се знае, че предварителните опити в лабораторията на Медицинския факултет са продължили няколко години. Сигурно е изтрил всичките си бележки.

— Сигурно ги е изгорил — повтори безучастно Заломит.

— Значи, не разполагаме с друго доказателство, освен Еуфросина. Това е все пак нещо. А имаме и вас.

— И мен ли? — сепна се Заломит. — И мен ли?

— Точно вас, професор доктор Филип Заломит, автор на три обемисти тома за флората на Карпатите.

— Ах, да, разбирам — въздъхна Заломит и отново се изчерви.

— Всъщност става дума за една лека мисия, дори бих казал, приятна мисия. Да присъствате от време на време, как да се изразя? На метаморфозата на едната от Трите грации…

Заломит преглътна глухо няколко пъти, напразно се опита да възвърне гласа си.

— Повтарям, от време на време, например през март и отново през „прекрасния месец май“, а след това малко преди лятното равноденствие.

— Но защо аз? — успя да промълви Заломит. — Аз не разбирам нищо от медицинска биология.

— Защото Еуфросина ви познава и ви има доверие. Ако се намесим грубо, сигурно ще я стреснем, ще я накараме да се чувства виновна за инцидента с доктор Татару. Но вие можете да й обясните за какво става дума и мисля, че няма да е чак толкова трудно да я убедите, че ще е в неин интерес и в интерес на науката, на румънската наука, да бъде на разположение на учените…

— Но това няма да е никак лесно — започна Заломит, неочаквано възвърнал гласа си. — Не знам дали ще мога да поема подобна отговорност…

— Ще говорим за това по-късно — отново го прекъсна Албини. — Не бива да решавате веднага…

Замълча. Погледна го с нескрито любопитство, като не преставаше да пуши.

— Мисля, че няма да проявя прекалена недискретност, ако ви попитам — госпожа Сидония Валчану не беше ли ваша съпруга?

Без да иска и без да разбере точно защо, Заломит избухна в луд смях.

— Не, въпросът ви не е недискретен. Оженихме се, когато бяхме съвсем млади. Още не бях завършил следването си. Разделихме се много скоро. Но си останахме приятели.

— Разбрах това — каза Албини, като изгаси внимателно цигарата си. — Зная, че сте приятели. Всъщност ще се срещнем след няколко дни, на сватбата на Исидора.

— На двайсет и втори декември — каза Заломит и се усмихна. — След три дни.

— Щастливият младоженец е мой братовчед. Братовчед и много добър приятел, макар да е доста по-млад от мен… Но не бих искал да ви задържам — добави и се надигна от креслото. — Радвам се, че все пак ще вляза в този род.

— Род на учени и изследователи — подчерта Заломит и широка усмивка озари лицето му.

— Наистина, Емил Бутнару, моят братовчед и приятел беше забележителен химик.

Приближи се до вратата и рязко се извърна:

— Ами поезията?

Заломит сложи фамилиарно ръка върху рамото му и избухна в смях.

— „Замърсените венчелистчета“ не са ли достатъчни? Чували ли сте друго, по-красноречиво и по-пророческо заглавие от това: „Замърсените венчелистчета“?

Албини му подаде ръка и се усмихна.

— Няма да ви пожелая сега весели празници, защото ще се срещнем след три дни, на сватбата…

След като затвори вратата, Заломит избухна отново в смях, но този път не разбра защо, смееше се до сълзи, без да проумее какво точно става с него, откъде е дошла тази неочаквана радост, радост, каквато не бе изпитвал дори в младостта си. „Сякаш целият свят е мой!“, възкликна въодушевено и си спомни думите на Еуфросина. „Колко е вярно това! Да, сякаш целият свят е мой!“.

Седна зад бюрото, сподави смеха си, избърса радостните сълзи. „Аурелиан — произнесе високо и ясно, сякаш Татару беше пред него, — Аурелиан, разбирам те отлично, имал си право. Просто е нямало друг изход…“

Стана рязко, грабна пълния пепелник и тръгна към кухнята. Но размисли, отиде до прозореца и го отвори. Когато се обърна, усети студения и свеж въздух с мирис на сняг. „И те са знаели за Калиник — каза си изведнъж и се опита да затвори прозореца. — Да, и те са знаели за Калиник… Но не разбирам защо тикна микрофона под носа ми. Може би за да ми каже, че имат право да правят каквото си искат. До известна степен имаше право. След като веднъж съм се съгласил… Бяхме тогава от един род… И извиненията, които си намирах, че трябва да приема всичко това, за да си възвърна изгубената формула за лечението…“ Изведнъж си спомни за старата жена и се оживи. Седна зад бюрото и почувства, че отново трепери. „Оставих прозореца за дълго отворен и стана студено. Но как е могъл да си помисли този Албини, че аз съм способен да се срещам с нея?… За щастие минах шейсетте и за щастие, ампулата още съществува…“ Усмихна се меланхолично, като си спомни за ритуала, с който през онзи летен следобед извади от чантата си ампула и като я вдигна високо с мелодраматичен жест, започна монолога на Фауст: „Ich grusse dich, du einzige Phiole…!“ „Приветствам те сега, безценна теменужке!“… Тогава още нищо не се бе случило — нито инцидентът с Аурелиан Татару, нито срещите с Албини, с отец Калиник и с Еуфросина и все пак приготви предпазливо, тайно най-концентрирания разтвор от никотин, който би могъл да направи в своята лаборатория.

От студа се разтрепери още по-силно. С усилие отвори чекмеджето на бюрото и започна да рови из купчината жълти пликове, в които съхраняваше по-важните писма. След няколко минути го обзе силно безпокойство, стана и започна да вади пликовете един по един и да ги хвърля безразборно по бюрото. „Ровили са и тук, прошепна на себе си той. И са го намерили…“ Усети как краката му омекват и седна на стола, като въздъхна тежко. „Нищо не може да се направи. Мисля, че вече нищо не може да се направи“, повтори с усилие той, изтощен от внезапно обзелата го умора.

Събуди се доста късно и скочи уплашен. Огледа се тревожно наоколо и се опита да разбере къде се намира. Euphorbia moldavica id est impudica, все търсеше римата: moldavica — impudica. Но не успя да се концентрира, сепна го лаят на кучето. Беше огромно черно куче — въртеше се около него, на няколко метра в алеята, покрита с чакъл. „Нахално псе!“, извика повече на шега, като се мъчеше да го укроти. Тогава погледна медната табелка и прочете: Les trois Grâces. „Да, сега разбрах!, възкликна щастлив. Те са три, но все пак едно цяло, едно тяло, макар всяка една само по себе си да е… Да, наистина, съвършена, първозданна красота, да, наистина, така е, мисля, че няма друго по-подходящо име за тях освен Les trois Grâces… Трите грации…“

Тайната на доктор Хонигбергер

В една есенна утрин на 1934 година куриер ми донесе доста странно писмо и съобщи, че му било поръчано да изчака отговора. Пишеше ми някаква дама, чиято фамилия, Зерленди, не бях чувал. Канеше ме да я посетя вечерта на същия ден. Беше коректно писмо, изключително учтиво, както по времето на нашите родители една дама би могла да се обърне към някой непознат. „Уважаеми господине, научих, че сте се завърнали наскоро от Изтока и вярвам, че ще бъде интересно да се запознаете с колекциите, събрани от моя съпруг“, пишеше между другото госпожата.

Признавам, че по онова време не ме интересуваха познанствата, които бях принуден да поддържам. Бях живял няколко години на Изток и нямах желание да разказвам баналности за „мистериите на Азия“, за чудеса и факири или за приключения из джунглата — все сензационни глупости, които моите приятели искаха да коментирам. В писмото си госпожа Зерленди споменаваше за някакви ориенталски колекции, без да уточнява вида и произхода им, и това бе напълно достатъчно да разпали любопитството ми.

Наистина интересуваше ме животът на онези мои сънародници, които бяха пристрастени към Изтока. За да бъда откровен, ще призная, че много години преди този случай в един от антиквариатите по кея края река Дъмбовица в Букурещ открих цял сандък с книги за Китай, подробно проучени и изпъстрени с бележки, а на места и коригирани с молив от този, чийто подпис беше върху титулните страници на повечето от тях: Раду Ч. И този Раду Ч. не беше, разбира се, любител. Неговите книги, които сега са мои, доказваха, че е преминал твърде сериозен курс по китайски език. Наистина той беше анотирал всичките шест тома на „Историческите спомени“ на Съма Циен в превода на Едуар Шаван с корекции на всички печатни грешки от китайския текст. Очевидно този човек бе познавал китайските класици от изданията на Куврьор, бил е и абонат на списание „Тунг Пао“ и си е купувал всички томове на „Китайски преглед“, излизали в Шанхай до началото на войната.

Да, този човек много ме заинтересува, след като закупих част от библиотеката му, при все че така и не успях да науча цялото му име. Антикварят беше изкупил малко повече от сто тома и през 1920, с изключение на няколко илюстровани издания, които бе продал веднага, не беше намерил клиенти за тази сбирка от текстове и студии по синология. Още тогава се запитах: наистина, що за човек е бил този румънец, готов да се захване толкова сериозно с китайския език и да не може накрая да остави нещо след себе си, поне цялото си име? Каква страст е изпитвал към тази далечна и непозната земя, до която е искал да се приближи, при това не като аматьор, а да научи езика й, а също и историята й? И дали е успял да стигне до Китай, или е загинал още млад през войната?…

На част от въпросите, които си поставях, разлиствайки книгите му тогава в антиквариата на кея, щях да получа отговор по-късно. Отговор, изпълнен с неочаквани тайни. Но това е друга история, без никаква връзка със случките, които започвам да описвам сега. Все пак, спомняйки си за този Раду Ч. и за неколцина други ориенталисти и ценители на източната култура, които бяха живели незабелязано тук, в Румъния, реших да приема поканата на тази непозната любезна дама.

Същата вечер стигнах до къщата на улица „С“. Спрях пред номер седемнайсет и познах една от онези къщи, покрай които не можех да мина, без да забавя крачка и да се опитам да чуя какво става зад дебелите стари стени — кой живее там и как се бори със съдбата.

Улица „С“ беше точно в центъра на Букурещ, съвсем близо до „Каля Викторией“. Наистина по чудо се беше запазила тази красива болярска къща на номер седемнайсет, с желязната ограда, с чакълената настилка в двора, с кестените, акациите, израснали на воля, закрили със сянката си част от фасадата. Вратата тук се отваряше тежко и посетителят попадаше сред разкошни алеи с есенни цветя и малък басейн, в който водата бе пресъхнала отдавна. Да, тук сякаш и въздухът беше друг. Светът, който бавно гаснеше сред останалите квартали на столицата, съхранил своето предишно достойнство, беше болярска къща от стари времена, но добре запазена. Само влагата от дърветата бе потъмнила леко фасадата. Главният вход беше защитен, както се правеше преди четиридесет години, с голяма и стилна козирка от тъмно стъкло и ковано желязо. Няколко позеленели от мъх каменни стъпала с големи саксии с цветя по краищата водеха към верандата. Под звънеца нямаше никаква визитка или надпис.

Отвориха ми. Стара, накуцваща икономка ме покани в просторен салон. Едва успях да погледна към мебелите и картините, когато от една масивна дъбова врата се появи госпожа Зерленди, прехвърлила петдесетте, от жените, които не би могъл да забравиш дори ако ги срещнеш само веднъж. Изглежда, че бе посрещнала наближаването на старостта посвоему, или може би както жените от миналите векове — със съзнанието, че смъртта е на крачка от великото озарение, от разкритието на всички тайни, а не толкова край на земния път, разпад на плътта и превръщането й в прах.

Аз винаги съм разделял хората на две категории: тези, които разбират смъртта като край на живота и на тялото, и тези, които я приемат като начало на едно ново духовно съществуване. И никога не се опитвам да съдя за хората по тяхната гледна точка за смъртта.

Госпожа Зерленди седна в един фотьойл и ми посочи дървен стол с висока облегалка — направи го с жест, в който не открих обичайната фамилиарност на жените на нейната възраст.

— Благодаря ви, че дойдохте — започна тя. — Моят съпруг би бил очарован да се запознае с вас. Той също обичаше Индия, може би повече отколкото бе допустимо за професията му на лекар…

Подготвих се да изслушам дълга история, все пак доволен, че междувременно ще мога да разгледам внимателно, без да я подразня, тази странна госпожа Зерленди. Но моята домакиня спря и ми попита:

— Познавате ли живота и съчиненията на доктор Йохан Хонигбергер? Моят съпруг се влюби в Индия благодарение на книгите на този доктор — немец от Брашов. Беше наследил от семейството си този интерес към историята (защото тя бе страстта на неговото семейство!), но започна да се занимава с Индия, когато откри трудовете на доктор Хонигбергер. Всъщност той няколко години събира материали и започна да пише дори монография за доктора немец. Нали и той беше доктор и вярваше, че ще може да напише книга за друг доктор…

Признавам, че тогава знаех много малко за доктор Хонигбергер. Бях прочел, разбира се, преди много години неговата главна книга „Тридесет и пет години на Изток“ в английски превод, единствената, която успях да намеря в Калкута. По онова време се занимавах с философията и техниките на Йога и изучавах книгата на Йохан Хонигбергер главно заради подробностите около тези окултни практики, които докторът, изглежда, познаваше много добре. Когато книгата се появи в средата на миналия век, подозирах, че авторът е напълно лишен от критически дух. Още не знаех, че този доктор, прославил се като световен ориенталист, произлизаше от стар румънски род от Брашов. Сега тази подробност ме вълнуваше…

— … Моят съпруг поддържаше голяма кореспонденция с различни медици и учени, които познаваха Йохан Хонигбергер, макар че той беше умрял през 1869 в Брашов. Наскоро се бил завърнал от последното си пътуване до Индия, но имало доста хора, които го познавали. Единият от синовете му бил станал съдия в Яш, бил от първия брак на доктора, но съпругът ми не успял да го види, при все че често пътуваше до Яш по разни поводи…

Усмихнах се, без да искам. Учудваше ме точността, с която госпожа Зерленди представяше биографията на Хонигбергер.

Отгатнала мисълта ми, моята домакиня добави:

— Тези неща го интересуваха толкова силно, че и аз ги запомних завинаги. Тези и още много други неща…

Замълча и се замисли. По-късно отново се уверих колко подробности знае за Хонигбергер моята домакиня. Цялата вечер ми говори само за първия му престой в Индия, след като бил прекарал около четири години в Мала Азия, една година в Египет и седем години в Сирия. Не беше трудно да се разбере, че госпожа Зерленди беше получила книгите и ръкописите на съпруга си, сякаш се бе надявала да завърши някой ден делото му.

Наистина трудно бе да избяга човек от тайнствения чар на този доктор немец, всъщност доктор с диплома на фармацевт. Хонигбергер беше прекарал повече от половината от живота си на Изток. Беше стигнал до постовете придворен лекар, придворен фармацевт и директор на Арсенала, както и адмирал при махараджа Раджит-Сингх от Лахор. Много пъти бе успявал да натрупа огромни състояния, които неразумно бе пропилявал. Авантюрист от класа, Хонигбергер не беше нечестен мъж. Познаваше редица науки — точни и окултни, а неговите големи колекции: етнографски, ботанически, нумизматически и художествени, обогатиха редица световни музеи. Лесно е да се разбере защо доктор Зерленди, пристрастен към историята на нашия народ и към историята на медицината, посвети толкова години от живота си на реконструкцията и тълкуването на истинската биография на Хонигбергер.

— Той рано достигна до заключението — призна изведнъж госпожа Зерленди, — че животът на Хонигбергер крие много тайни въпреки книгите, които беше написал. Например не можеше да си обясни последното му пътуване до Индия през 1858, когато тежко болен се бе завърнал от тропическа Африка. Защо Хонигбергер отиде в Индия в това състояние и защо веднага умря, след като се прибра в родния Брашов? Това се питаше постоянно моят съпруг. Също и тези тъй наречени „ботанически изследвания“ на доктора в Кашмир, Индия, които направи той преди това — също му изглеждаха доста подозрителни. Той имаше основания да вярва, че в действителност Хонигбергер не е бил само в Кашмир, а че е минал и през Тибет или във всеки случай е изследвал окултната фармакопея в един от онези манастири в Хималаите и ботаническите експедиции за него са били само претекст. „Във всеки случай това ще можете да прецените по-добре от мен вие“, добави госпожа Зерленди.

Трябва да призная, че след като пред очите ми преминаха всички документи около Хонигбергер, събирани с толкова грижа от съпруга на госпожа Зерленди, започнах да се убеждавам и аз, че съществуването на доктора немец от Брашов е наистина забулено в някаква тайна. Но всичко, което последва след първата ми визита в къщата на улица С, надмина тайната на Хонигбергер.

— Помислих си тогава — продължи след дълга пауза госпожа Зерленди, — че ще бъде жалко целият този труд да се затрие. Чух да говорят за вас и прочетох някои ваши трудове, главно тези за Индия и индийската философия. Не мога да кажа, че ги разбрах напълно, но разбрах едно: че мога да ви имам доверие…

Казах й, че съм много поласкан, но госпожа Зерленди продължи със същия тон:

— От много години в тази къща не е влизал никой. Само неколцина приятели, които нямат специална подготовка и които бяха близки на моя съпруг. Така че кабинетът и библиотеката му останаха непроменени от 1910 година. Е, аз отсъствах доста време от страната, но когато се завърнах, се залових да възвърна доброто име на моя съпруг. Защото неговите колеги медици го считаха по онова време за маниак. Библиотеката, която сега ще ви покажа, не я е виждал още никой, освен едно-единствено лице: Букур Думбрава. Писах му, както писах и на вас, че имам богата сбирка от източни предмети, и той пристигна, но след доста отлагания. Мисля, че го заинтересува много. Каза ми, че е намерил тук книги, които някога е търсил в Британския музей. Но не е имал време да ги проучи спокойно. Взе си някои бележки и реши да дойде отново тук, след като се завърне от Индия. Но за съжаление не успя да се завърне на родна земя, почина в Порт Саид…

Не знам дали госпожа Зерленди влагаше някакъв скрит смисъл в историята за смъртта на Букур Думбрава, загинал по пътя си към дома. Та замлъкна отново и ме погледна с особено внимание. Усетих, че и аз трябва да кажа нещо, и казах, че тайнственото е толкова активно в нашия живот, че не би трябвало да го търсим далече, в Адяр или в Порт Саид. Госпожа Зерленди не ми отвърна. Стана от фотьойла и ме покани да я последвам в библиотеката. Като прекосявахме салона, я попитах дали някога съпругът й е бил в Индия.

— Трудно е да се каже — колебливо прошепна тя и се опита да се усмихне…

* * *

Бях виждал доста библиотеки на богати хора и на учени или литератори, но нито една от тях не ми грабна сърцето като тази на улица „С“. Когато масивната дъбова врата се отвори, останах направо като вкаменен на прага. Беше една от онези огромни стаи, които се срещат рядко дори и в най-богатите къщи от XIX век. Големи прозорци гледаха към градината зад сградата. Щорите бяха вдигнати малко преди влизането ни и ясната светлина през тази хубава есен придаваше тържествен вид на залата с нейния висок таван и със стени, целите „тапицирани“ с книги. Галерия от дърво обикаляше по-голямата част от библиотеката. Имаше може би около тридесет хиляди тома, повечето подвързани с кожа, от най-различни области на науката и културата: медицина, история, религия, пътешествия, окултизъм, индология.

Госпожа Зерленди ме насочи направо към рафтовете, където бяха събрани трудовете за Индия. Рядко бях виждал частна колекция от толкова много и толкова скъпи книги. По-късно, като прекарах целия следобед пред тези рафтове, си дадох сметка какви съкровища се криеха тук. Това бяха стотици книги за пътувания до Индия от Марко Поло и Таверние до Пиер Лоти и Луи Жаколио. Явно, че доктор Зерленди беше успял да събере абсолютно всички книги за тази страна, само така можех да си обясня присъствието на автори от рода на Луи Жаколио. Имаше още целите течения на „Журнал Азиатик“ и „Дневник на Кралското азиатско дружество“ от Лондон, да не споменавам трудове от безброй учени академици, стотици студии върху езиците, литературите и религиите на Индия. Всичко по-значително, което бе публикувано през миналия век в областта на индологията, се намираше тук, от големия петербургски речник до изданието със санскритски текстове, публикувано в Калкута или Бенарес. И моята голяма изненада бяха именно тези санскритски текстове!

— Той започна да изучава санскритски през 1909 година — поясни госпожа Зерленди — и го научи много добре, разбира се, доколкото е възможно да се направи това далече от Индия…

И наистина тук можеше да се видят не само книги с елементарни текстове, които би купил един любител, но и сериозни издания, достъпни само за специалистите. Открих например доста трудни коментари върху Сиданта Каумуди, чрез който можеше да се стигне до нюансите в граматиката на санскритския, или Трактата на Медхадити върху Законите на Ману, или онези трънливи коментари върху ведическите текстове, които се печатат в Алахабад или Бенарес, или множество книги за индийските ритуали. Особено ме изненадаха томовете по индийска медицина и трактатите по мистика и аскетизъм. От моя ограничен опит знаех колко трудни и колко дълбоки са тези текстове, които не могат да се разберат без солиден коментар и стават достъпни едва когато бъдат обяснени устно от добър учител.

Удивен, обърнах поглед към госпожа Зерленди. Влязох в библиотеката развълнуван, очаквах да видя тук един богат архив за живота и трудовете на доктор Хонигбергер, а открих огромна сбирка на учен индолог, на която биха завидели дори един Рот Якоби или Силвен Леви.

— Стигна тук, тръгвайки от Йохан Хонигбергер — отгатна мисълта ми госпожа Зерленди и ми посочи друг ъгъл на библиотеката, където скоро щях да открия книги и документи, свързани с доктора немец от Брашов.

— Но кога е успял да събере толкова книги и как ги е намерил всичките? — възкликнах аз, удивен.

— Доста от тях наследи от родителите си, главно книгите по история — добави тя. — Останалото го купи сам през последните осем години. Продаде няколко чифлика…

Последните думи произнесе с усмивка.

— Познаваха го всички антиквари от Лайпциг, Париж и Лондон — продължи домакинята. — Разбираше от книги. Понякога купуваше цели библиотеки от семействата на починали ориенталисти. Разбира се, нямаше време да ги прочете всички, макар в последните години да будуваше по цели нощи, спеше само по два-три часа.

— Това е разрушило здравето му — забелязах аз.

— Не, напротив — възрази госпожа Зерленди. — Имаше сили за работа. Спазваше специален режим, изобщо не ядеше месо, не пушеше, не пиеше, никакво кафе или чай…

Сякаш искаше да добави нещо, но изведнъж замлъкна и ме покани в другия край на библиотеката, където беше „архивът Хонигбергер“. Там бяха всички книги на доктора немец и много от публикациите за неговия невероятен живот. В единия край висеше репродукция по гравюрата на Молкнехт, прочутата гравюра, представяща Йохан Хонигбергер в костюм на съветник на Раджит-Сингх. В множество кутии доктор Зерленди беше събрал безброй писма на Хонигбергер до учени от неговото време, копия от портрети и гравюри на членове от семейството му и на негови съвременници, карти с маршрутите на всички пътешествия на Хонигбергер в Азия и Африка. Прелиствах тези документи, за чиято стойност си давах сметка, учуден, че само преди четвърт век подобен човек е живял в нашия град, без някой да подозира какви съкровища е събрал тук.

— И защо доктор Зерленди не написа книга за Йохан Хонигбергер? — попитах домакинята аз.

— Започна да я пише — отвърна ми тя след дълго колебание, но изведнъж замълча, без да сподели с мен истинската причина. — Както ви казах, той водеше доста голяма кореспонденция, събираше информация и непознати факти. През 1906, по време на световното изложение, се запозна с един приятел на Константин Хонигбергер, сина на доктора от първия му брак, който съхраняваше няколко писма и различни документи, попаднали случайно у него. Същата есен моят съпруг ходи до Яш, откъдето се върна много развълнуван. Не вярвам, че тогава успя да вземе оригиналите, но донесе копия от всички тези документи, факт е, че оттогава прекъсна работата си върху редактирането на съчиненията му и започна да се интересува все повече от индийската, философия. С времето Хонигбергер отпадна изцяло от интересите му и той се посвети изключително на санскритския език…

Усмихна се и посочи библиотеката, пред която бях застанал в началото.

— И никога не сподели с вас кое го е накарало да изостави работата, на която се бе посветил толкова години?

— Даде ми да разбера — започна госпожа Зерленди, — макар че след завръщането си от Яш стана доста мълчалив. Каза ми веднъж, че за него е задължително да се запознае основно с индийската философия и окултизма, за да разбере определена част от живота на Хонигбергер, която дотогава бе останала в сянка или забулена в някаква тайна. По времето, когато се залови със санскритския, започна да се интересува и от окултизъм. Но това е един епизод, който не познавам добре, тъй като моят съпруг не ми е говорил за своята последна страст. Но аз знаех, че тези неща го вълнуват силно, като виждах как непрекъснато си поръчваше разни книги по темата. Можете да се убедите сам, добави госпожа Зерленди, и ми посочи друга част от библиотеката.

Мога да кажа, че изненадата ми тук беше още по-голяма. От пръв поглед се виждаше, че докторът бе започнал своята колекция от окултни книги доста професионално. Липсваха онези вулгарни издания, които френските книжарници разпространяваха в края на миналия век. Само няколко от книгите на Лийдбитър и Ани Безант, заедно със събраните съчинения на Мадам Блаватска, за които разбрах по друг повод, че доктор Зерленди е прочел с голямо внимание. В замяна на това, освен с Фабр Д’Оливе и Рудолф Щайнер, освен със Станислас де Гуайта и Хартман, библиотеката бе изключително богата с класиците на окултизма, херметизма и традиционната теософия. Стари издания на Сведенборг, Парацелз, Корнелиус Агрипа, Бьоме, Дела Ривиера, Пернети — стояха редом с трудовете, приписвани на Питагор, херметични текстове, съчиненията на прочути алхимици — до старопечатни издания на Салмон и Манже, а също и модерното издание на Бертло. Не липсваха и позабравените трактати по физиогномика, астрология и хиромантия.

По-късно, когато имах възможността да изследвам по-основно тези рафтове, открих някои много редки съчинения, като например, „De aquae vitde simplici et composito“ на Анри дьо Вилньов, или християнски апокрифи като „Адам и Ева“, по следите на които бродеше от толкова време Аугуст Стриндберг. Би могло да се каже, че една определена цел е насочила доктор Зерленди към комплектуването на тази богата окултна библиотека. Както установих, тук не липсваше нито един важен автор, нито една значима книга. Без съмнение, докторът бе искал да усвои сериозно тази материя и цялата окултистка терминология, за да може да се подготви напълно компетентно за биографията на Хонигбергер. Неговите книги ми доказаха, че е искал да се убеди сам в истините, съхранявани от традиционния херметизъм. Иначе би било безполезно да се чете Агрипа Фон Нетенсхайм и библиотека „Химика Куриоза“.

И тъкмо този жив интерес на доктора към окултизма, към който може да се прибави и страстта му към философията на Индия и особено тайните школи в тази страна, предизвикаха силно моето любопитство. Още повече, че госпожа Зерленди ми даде да разбера, че тази нова и последна страст на съпруга й е прекъснала след посещението му в Яш.

— Предполагам, че не се е ограничавал само в окултната литература — казах аз. — Без съмнение като доктор е имал и лекарска практика.

— И аз предпочитам това — отвърна му госпожа Зерленди след миг на колебание. — Лично на мен не е казвал нищо за това. Но последните си години ги прекара тук, в този кабинет или съвсем сам в един от нашите чифлици в Олтения. И както ви казах, никога не изглеждаше уморен, въпреки аскетичния си начин на живот. Напротив, бих казала, че се чувстваше доста по-добре отпреди…

„И въпреки това умря, нали?“, казах си аз, като слушах обясненията на госпожата. В стаята настъпи полумрак и домакинята стана да запали свещниците. Два огромни свещника с безброй висулки от кристал осветиха с изкуствения, доста силен блясък библиотеката. Не исках да си тръгна веднага и останах пред рафтовете с окултните книги. Госпожа Зерленди се приближи до мен, след като затвори единия от прозорците — този, който гледаше към един каменен балкон, и дръпна завесата от златистозелено кадифе.

— Сега, като видяхте за каква колекция става дума — започна тя, — ще мога да споделя с вас моето намерение. От доста години се питам: не нося ли и аз вина пред целия този труд на моя съпруг, пред тези чекмеджета, пълни с листове и писма, събирани по времето, когато беше ангажиран с биографията на Хонигбергер. Не знам точно какво беше решил да изучава през последните години, но знам, че тези занимания бяха свързани с Хонигбергер. И когато чух да се говори за вас, че сте прекарали толкова години в Индия, изучавайки тамошните религии и философски учения, си казах, че може би вие знаете какво точно бе решил да изучава моят съпруг и че животът на Хонигбергер не би представлявал някаква тайна за вас. Този труд няма да бъде напразен — продължи госпожа Зерленди и вдигна ръка към „Архива Хонигбергер“. Може би ще ви бъде интересно да напишете за живота на доктора немец от Брашов, чиято биография моят съпруг не успя да напише. Ще умра спокойно — добави тя, — ако знам, че материалите, събирани от него, са послужили за биографията, за която бе мечтал през целия си живот.

Не знаех какво да отговоря. Никога досега не се бях ангажирал с поръчкова работа и особено в област, която не ми беше толкова близка. Почти всичките си книги бях написал набързо, притиснат от нуждата, но те бяха създадени по мой избор — независимо дали ставаше дума за роман, или за философски трактат. Усещах, че колебанието ми не може да продължава дълго.

— Госпожо — започнах аз, — поласкан съм от доверието ви към мен, признавам, че съм щастлив да посетя тази библиотека, но не знам дали ще бъда в състояние някой ден да завърша започналото от вашия съпруг. Първо: аз не съм медик и не познавам историята на медицината от XIX век. После: много неща, които е знаел вашият съпруг, са ми напълно непознати. Но въпреки това мога да ви обещая, че биографията на Хонигбергер все пак ще бъде написана и публикувана. Ще потърся сътрудничеството на някои компетентни лица относно историята на медицината през XIX век.

— За това мислих и аз — каза госпожа Зерленди. — Но важна е не толкова медицинската част — за това ще се намерят подходящи сътрудници, а другата част, свързана с ориенталистиката. Да знаете само колко искаше моят съпруг тази биография да бъде написана от румънски автор, защото от чужди автори вече имало доста книги, от Англия, от Германия, където Хонигбергер е бил добре познат. И после, признавам — продължи тя, — има и още нещо, което може да ви се види твърде лично: желанието да видя как тази биография се пише близо до мен. Има някои епизоди, живея с надеждата, че някой ще ми ги изясни… някой ден…

* * *

Да, госпожа Зерленди имаше право да нарече тези епизоди „тъмни“. Убедих се в това по-късно, когато прочетох ръкописите и събраните документи, класирани и анотирани от доктора. След няколко дни се върнах в къщата на улица „С.“ и започнах да прекарвам там най-малко по два-три следобеда седмично в библиотеката. Есента продължаваше да бъде все така неизказано хубава и топла. Идвах към четири часа и оставах до късно вечерта. Госпожа Зерленди ме посрещаше понякога направо в салона. Но обикновено се срещахме в библиотеката, където се появяваше много след като вече бях започнал работата си. Влизаше със същата дискретна грациозност, приближаваше се до бюрото ми и ми подаваше необикновено бледата си ръка в черната копринена ръкавица. Веднага след нея се появяваше старата икономка, понесла табла с кафе и сладко. Госпожа Зерленди не отсъстваше никога, когато ми сервираха кафето. Сигурно си казваше, че присъствието й не би могло да ме притесни в моментите, когато оставях за малко работата си.

— Е, как върви? — ме питаше тя всеки път. — Вярвате ли, че ще можете да извадите нещо от книжата на моя съпруг?

Нещата вървяха, макар и твърде бавно. Може би и по моя вина, защото не се задоволих само да изследвам архива на Хонигбергер, а и защото успоредно с това се опитвах да проникна в безбройните рафтове с книги по индология и окултни науки, операция, отнемаща ми доста време.

След четвъртото си посещение в къщата на улица „С.“ успях да разбера докъде е редактирал биографията на Хонигбергер доктор Зерленди. Окончателният вариант на ръкописа прекъсваше до завръщането на Хонигбергер в Алепо, Сирия, през 1922, където докторът немец беше въвел новите методи на ваксинация, но имаше още няколко глави в чернова за четирите години, прекарани от него в Сирия. Всичко това правеше една четвърт от т.нар. биография на Хонигбергер, която всъщност ставаше интересна едва след като той стига до двора на Ранджит Сингх. А за другите етапи от живота на доктора авантюрист намерих само документален материал, грижливо класиран в хронологично подредени фишове. И на всеки от тях бяха отбелязани датите, местата и броя на сведенията. Понякога, срещу някоя година стоеше въпросителен знак или препратка към друга папка или фиш. Доктор Зерленди очевидно беше достигнал до заключението, споделено в бележка под линия към първата глава, че много от твърденията на Хонигбергер, приети от биографите му, се основават върху фалшиви данни или върху подправени документи. Наистина какъв интерес имаше самият той да мистифицира своя живот, който без друго бе преминал под знака на мистериите?

— Все още не сте достигнали до тайните, за които ми говореше моят съпруг, нали? — попита госпожа Зерленди.

Трудно можех да й отговоря. Не знаех точно какви обяснения очаква от мен старата дама и не ми беше ясно дали ще мога да й кажа нещо конкретно. Случаите на „привидна смърт“, на „йогистки транс“, на „левитация“, „негоримост“ или „невидимост“, за които пишеше Хонигбергер и които доктор Зерленди беше проучил, бяха твърде трудни за обяснение, особено пред човек, неподготвен да разбере теоретичната възможност за осъществяването им. Що се отнася до мистериозните пътувания на Хонигбергер до Кашмир и Тибет, за изследванията му в областта на магическата фармакология, евентуалното му участие в религиозни церемонии на сектата Валабхачария и аз не бях много наясно. Ако беше открил нещо по-точно във връзка с тези епизоди от биографията, доктор Зерленди сигурно щеше да ги отбележи във фишовете.

— Тук тайните са на всяка крачка — отговорих уклончиво аз. — Все още не съм успял да ги разгадая…

Госпожа Зерленди постоя до мен с отсъстващ поглед, после бавно излезе от библиотеката. Друг път оставаше за по-дълго — обикновено ме разпитваше за пътуванията ми до Индия. Особено я интересуваха подробностите за хималайските манастири, които бях посетил. Но никога не ми разказваше за своя живот, за семейството си. Така й не научих имената на нейните приятели, за които споменаваше понякога.

Всичко, което открих след това, бе случайно. Веднъж, беше три седмици след първата ми визита, отидох по-рано от обичайното. Този ден валеше дъжд, тъжен есенен дъжд, и старата икономка ми отвори с малко закъснение. Госпожа Зерленди била неразположена. Все пак можело да вляза. Била запалила камината. Влязох малко притеснен. Библиотеката сякаш се беше променила под бледата и влажна светлина на есенния дъжд. Камината не можеше да затопли огромната стая. Но въпреки това се залових за работата си с настървение. Струваше ми се, че госпожа Зерленди ще се почувства по-добре, като знаеше, че се трудя в съседната стая и че ще мога да открия някоя от „тайните“ на нейния съпруг.

Половин час след моето пристигане вратата на библиотеката се отвори и влезе една млада дама с цигара в ръка. Не изглеждаше изненадана да ме види тук на бюрото с разгънатите географски карти.

— Значи това сте вие! — възкликна тя и се приближи до бюрото.

Надигнах се и се представих.

— Зная името ви, каза ми го мама — добави. — Надявам се да имате повече късмет.

Усмихнах се, малко смутен, не знаех точно какво искаше да ми каже. После започнах да говоря за всичко, което бях открил във връзка с Хонигбергер. Младата дама ме гледаше с нескрита ирония.

— Тези неща ги знам отдавна, господине — прекъсна ме тя. — Дотук стигнаха и другите. А бедният Ханс отиде и по-далече…

Сигурно я бях погледнал доста учудено, защото тя се разсмя. Смачка цигарата в един меден пепелник и се приближи до мен.

— Може би си мислите, че тези „тайни“ са чакали точно вас, при това четвърт век, за да ги разгадаете?! Грешите, скъпи господине. Това се опитаха да направят и други. Татко беше доста известен мъж и неговият „случай“ не се забрави толкова лесно…

— Не съм отговорен за грешката, за която говорите — отвърнах й аз, като се опитвах да бъда съвсем спокоен. — Госпожа Зерленди намери за уместно да ми разкрие само някои неща, като отмина другите с мълчание. Така че моят мандат е ограничен — добавих аз и се усмихнах. — Тук съм, за да проуча документалния материал във връзка с биографията на доктор Хонигбергер.

Девойката ме погледна право в очите, сякаш й беше трудно да ми повярва. Тогава я видях по-добре. Висока, нежна, почти слаба, тя имаше пламтящи очи и нервни устни. Не беше гримирана и това я правеше да изглежда съвсем млада.

— Предполагам, че мама е скрила от вас някои неща — започна с малко приглушен глас. — Може би ви разочаровах, като ви казах, че вашата работа е била свършена преди вас от трима души. Третият беше германски офицер, останал в Букурещ след окупацията. „Бедният Ханс“, така му викахме, защото съдбата му беше наистина трагична. Загина при инцидент по време на лов в един от нашите чифлици. Той твърдеше, че е започнал да разбира „тайните“ на Хонигбергер, но знаеше съвсем малко румънски и казваше, че трябва да го научи. Не знаех каква връзка можеше да има между „тайните“ на Хонигбергер и усъвършенстването на румънския език. Мисля, че и той не откри кой знае какво…

— Всичко, което ми казвате сега — започнах аз, — съвсем не ме обезкуражава. Напротив, свързва ме още повече с този Хонигбергер, който преди няколко седмици беше за мен само един обикновен пътешественик и авантюрист.

Младата дама се усмихна отново и седна във фотьойла до бюрото, като продължи да ме гледа изпитателно.

— Майка ми се интересува много по-малко от Хонигбергер, отколкото предполагате. И има право. За нея по-важното е да разбере какво всъщност е станало с баща ми…

— Разбрах това — прекъснах я аз. — И тъй като не се осмелих да я попитам, ще ви помоля да ми кажете вие. От какво почина вашият баща и при какви обстоятелства?

Младата дама се поколеба за миг и сведе глава. Сякаш се запита дали да ми каже истината, или предполагаше, че ще я открия сам. Накрая се надигна бавно от фотьойла и каза:

— Баща ми не е умрял. Във всеки случай не знаем дали наистина и кога е умрял. На десети септември деветстотин и десета той изчезна от къщи и оттогава никой не го е виждал и не сме чували нищо за него.

И двамата замълчахме. Не знаехме какво да кажем. Не знаех дори дали ми казва цялата истина, или крие някои неудобни подробности. Тя отвори малка кехлибарена табакера и извади цигара.

— Без съмнение той е заминал за Изтока, за Индия — наруших мълчанието аз. — По следите на Йохан Хонигбергер…

— Това си помислихме и ние. На това мнение бяха и нашите приятели. Тогава аз бях малка, във второ отделение, и не разбирах какво всъщност става. Върнах се у дома след училище и заварих всички развълнувани, тревожни. Баща ми беше изчезнал същата сутрин, а може би малко по-рано, през нощта…

— Искал е да тръгне неочаквано — казах аз. — Страхувал се да сподели за това с някого, за да няма проблеми.

— Разбира се. Но е много трудно да се допусне, че е могъл да замине на Изток без пари, без паспорт, без дрехи…

Не разбирах, но тя продължи:

— Истината е, че татко изчезна в прекия смисъл на думата. Изчезна, без да вземе поне един от костюмите си, без шапка, като остави всичките си пари в чекмеджето на бюрото. И не остави нито един документ, не написа писмо до мама или до някой приятел. Много е трудно да се разбере това мистериозно изчезване, особено за тези, които познават обстоятелствата. От няколко години баща ми водеше доста странен, бих казала, аскетичен живот. Не се виждаше с никого. Беше денем и нощем в тази библиотека и в своята спалня, където спеше само по два часа през нощта на едно дъсчено легло без дюшек и без завивки и дори без възглавница! Ходеше съвсем леко облечен, с бял памучен панталон, сандали и бяла ленена риза. Това бяха дрехите му вкъщи и зиме, и лете. С този костюм, с който не би могъл да излезе на улицата, той изчезна. Всъщност не знаем с точност дали е изчезнал направо от библиотеката, или когато е отишъл в стаята си. Всички в къщата обикновено спяха, когато той преустановяваше работата си: в три сутринта. По принцип той ставаше в пет, вземаше душ и оставаше за дълго в стаята си, за да медитира. Така мислехме ние, дори и на майка ми той не казваше нищо. Беше се отдръпнал и от света, и от семейството си. Когато го срещнех, а това бе доста рядко, аз усещах, че любовта му към нас не е угаснала, но вече беше друга любов…

— И всички разследвания не доведоха до никакъв резултат, наистина ли? — попитах аз. — Все пак, не остави ли някаква следа? Просто е невероятно един човек да изчезне така, без да остави поне някаква следа.

— Да, въпреки всичко стана така. Не открихме никаква следа или знак, които да ни подскажат намеренията му. Нито в библиотеката, нито в стаята му — всичко беше в пълен ред: на бюрото книгите и тетрадките стояха непобутнати, на нощното му шкафче лежаха часовникът му, ключовете, портфейлът с дребни пари. Като че бе изчезнал само преди няколко мига, без да има време да си вземе нещата и да напише поне няколко реда за сбогом или за прошка…

Младата дама изведнъж прекъсна разказа си и ми подаде ръка.

— Сега, след като ви казах това, което трябваше да узнаете още от самото начало от майка ми, мога само да си ида. Бих ви помолила обаче да не споменавате пред майка ми за нашия разговор. Тя има определени предразсъдъци и аз не искам да я притесняваме…

* * *

Тръгна си, преди да се осмеля да я спра и да я помоля да ми изясни още някои обстоятелства около този странен случай. Например защо след изчезването на доктор Зерленди не се е говорило за него или какво точно се е случило с мъжете, на които госпожа Зерленди е поръчала да разследват случая и те не са имали шанс.

Седнах на бюрото, доста смутен и объркан от чутото. Не можех да свържа мислите си. Гледах картите пред себе си и книгите от стените с някакво ново и непознато чувство. Възхищението ми на библиофил и индолог бе изместен от усещането ми за страх, недоверие, и в същото време — за възхищение. Сякаш не можех да повярвам на думите на дъщерята на доктора. И все пак разбирах защо госпожа Зерленди се страхуваше да ми говори открито за смъртта на съпруга си. Казвах си, че изчезването на доктора не изглежда толкова невероятно, след като този човек го бе подготвял дълго време до най-малките подробности, изгарян от желанието да стигне до Индия и да прекъсне окончателно всичките си връзки със света. Но тъкмо това заминаване, тъй неестествено, а и тайната, в която е било пазено, страстта му към мистериите на Индия, всичко това ме заплени. До този момент изобщо не бях чувал за подобно заминаване, без сбогуване, без прощално писмо, без никаква следа. Пред всичко това, което чух сега, случаят Хонигбергер ми се стори по-малко интересен. Отправих се към рафтовете с книги по индология, където знаех, че бяха чекмеджетата на доктора с ръкописите и фишовете, резултат от многогодишните му изследвания. Отворих първото от тях и започнах да го преглеждам много внимателно.

Тук бяха тетрадките му за упражнения по санскритски и аз открих темите и склоненията, с които се бях борил някога: nrpah, nrpam, nriena, nrpaia, nrpat. nrpe, nrpa и т.н. Личеше несръчността на доктора при изписването на санскритските букви. Но търпението му без съмнение бе огромно, защото десетки страници от тези тетрадки бяха изпълнение със склоненията на една и съща дума, повторена безброй пъти. В друга тетрадка видях цели фрази, преписани от Хитопадеша и Панчатантра в буквален превод и в свободен превод. В друга, доста дебела тетрадка речник, докторът беше записал по азбучен ред всички думи от упражненията. В някои от тетрадките имаше дати, предполагам времето, в което беше работил над тези теми. Още веднъж си дадох сметка за труда, който бе положил докторът, за да научи санскритски език — една тетрадка от триста листа беше изпълнена с упражнения, правени за по-малко от две седмици!

В този дъждовен есенен следобед не открих нищо в чекмеджето с ръкописите, което да ми подскаже нещо друго, освен голямата страст на доктор Зерленди към санскритския език. Само една скромна бележка на първата страница на една от тетрадките привлече вниманието ми. Бяха няколко вълнуващи думи за мен. Schambala = Agharta = Невидимото място! Всички останали страници бяха изпълнени със същите школски упражнения.

На следващия ден дойдох малко по-рано от обичайното време. Не бях влизал в библиотеката по-възбуден и изпълнен с любопитство, както през този следобед. През цялата нощ не можах да заспя и мислех за онова, което ми каза дъщерята на госпожа Зерленди. Питах се коя ли е била тази сила, принудила доктора да постъпи така жестоко и брутално със семейството си, като изчезне завинаги, без да се сбогува. Като влязох в библиотеката, веднага се запътих към чекмеджетата, в които се бях ровил предния ден. Извадих един куп тетрадки, карти и фишове и седнах зад бюрото. Този път започнах да работя още по-внимателно. Тетрадките бяха изписани на санскритски. След половин час влезе госпожа Зерленди. Беше бледа, отслабнала.

— Радвам се да видя, че работите с толкова интерес — започна тя и погледна към бюрото. — Тези книжа не са преглеждани от никого — добави и леко се изчерви. — Не бива да обръщате внимание на това, което ви каза вчера моята дъщеря. Смаранда има голяма фантазия и вижда връзки между неща, които нямат нищо общо помежду си. Тогава тя беше още дете. И тъй като Ханс, нейният годеник, загина от невнимание по време на лов, след като беше започнал да преглежда тези тетрадки, Смаранда си измисли цяла теория. Вярва, че всичко, свързано с Хонигбергер, е под знака на някакво проклятие и всички, които са се докоснали до архива, начело с моя съпруг, са пострадали при различни обстоятелства. Както се говори, че е станало и с изследователите на гробницата на Тутанкамон. Но това са само празни фантазии и тя започна да вярва в тях, след като прочете някакви книги за Тутанкамон.

Тези думи усилиха тревогата ми. Не знаех дали да вярвам на всичко това. Госпожа Зерленди ми говореше все пак с известна загриженост за дъщеря си. Но откъде знаеше какво ми е разказала тя? Дали не бе подслушвала зад вратата?…

— Смаранда не можа да се утеши след смъртта на Ханс през двайсет и първа — продължи госпожата. — Може би заради тази голяма мъка понякога губи чувството си за реалност.

— Но тя… — опитах се да я защитя.

— Няма нужда да ми казвате нищо повече — прекъсна ме моята домакиня. — Знам какво мисли тя и какво казва на хората, които влизат в тази библиотека.

Обясненията на госпожа Зерленди ми се сториха малко несвързани. Не спомена нищо за своя съпруг. Не потвърди, че е умрял, не каза нищо за изчезването му. Опита се само да се защити пред обвинението на Смаранда, че е поканила толкова хора преди мен, за да открият под една или друга форма „тайните на Хонигбергер“, които биха могли да бъдат и тайните на нейния съпруг.

— Това исках да ви кажа — продължи тихо и с уморен глас тя. — А сега ще ви помоля да ме извините, че ще ви оставя, не се чувствам добре.

Останал сам, започнах да се смея. Казах си, че Смаранда трябваше да влезе всеки момент в библиотеката и да ми каже да не вярвам на думите на майка й. Но любопитството ми беше по-силно и аз се залових с тетрадките.

До късно вечерта не открих нищо друго освен преводи, упражнения, преписи на текстове, граматически бележки и коментари. Една от тетрадките, в които имаше бележки върху философията на Веданта и Йога ми се стори по-интересна и започнах да я разлиствам. После взех един бележник с корици от черен картон. Първата страница беше изпълнена с преписи на пасажи от Упанишадите. Мислех, че и следващите съдържат подобни текстове, докато не видях, че на втората пишеше: Addau vad asit, sa cha vada ischivarabhimukha asit, ca scha vada ischvara asit! За миг не си дадох сметка за значението на тези думи и обърнах на другата страница, когато изведнъж се сетих за превода на тази фраза. Беше прологът към Евангелието на Йоан: „В началото бе Словото и Словото бе на Бога, и Бог бе словото!“ Учудих се, че докторът е записал този цитат в превод на санскритски и започнах да чета по-нататък, за да разбера смисъла, но в следващия миг емоцията докара кръвта в главата ми. Думите, които четях, облечени в чуждите дрехи на санскритските букви, всъщност бяха румънски. „Започвам тази тетрадка на 10 януари 1908 година. Предпазливостта, с която скривам написаното, ще може да разбере само онзи, който успее да стигне дотук. Не искам моите мисли да бъдат достъпни за всеки…“

Тогава изведнъж си дадох сметка, защо доктор Зерленди е преписал на втора страница цитата от Евангелието на Йоан, за да привлече вниманието, че това, което следва, не са индийски текстове. Беше предвидил, че нито един обикновен изследовател нямаше да успее да разбере за какво става дума — бележникът беше като всички останали, изписан със санскритски букви…

Обзет от силно вълнение, не посмях да чета нататък. Стана късно и трябваше да се прибера. Ако бях извикал госпожа Зерленди, за да й прочета съдържанието на тази тетрадка, сигурно щях да наруша волята на автора. Трябваше да дешифрирам текста, преди да го покажа на някого. Но нямаше да успея да свърша това тази вечер, си казах обезсърчен.

Тогава вратата на салона се отвори и влезе икономката. Беше като че ли малко сърдита. Погледнах към тетрадката със съжалението, че няма да мога да остана за няколко часа, за да разчета текста.

— Утре и вдругиден ще почистваме къщата — каза старата жена. — Затова дойдох да ви съобщя. Да не идвате напразно. За да успеем да почистим, ще ни трябват поне два дни…

Кимнах с глава и се наканих да си тръгна. Но тя като че ли имаше желание да говори. Приближи се до мен и ми посочи тетрадките.

— Тези неща, господине, направо повреждат ума. По-добре кажете на госпожата, че не можете да се справите с тях и си гледайте младостта, че много голям грях се крие в тях…

Вдигнах очи от книжата и я погледнах.

— Господин докторът заради тях се погуби — продължи икономката.

— Умря ли? — попитах я бързо.

— Тръгна по света и се погуби — повтори тя със същия тон.

— Но ти видя ли го мъртъв? — попитах аз.

— Никой не го видя мъртъв, но той се погуби, изчезна… И остави празен дом… Не вярвайте много на госпожата — добави по-тихо. — И тя, бедната, не е вече с всичкия си. Преди две години изчезна и брат й, префекта, след като дойде тук с един французин, с един учен французин, тук…

— Ханс — казах аз.

— Не, господин Ханс дойде по-късно. Той не беше французин. Той дойде по-късно, след войната… И той умря млад…

Не знаех какво да кажа. Останах ням, смутен. Гледах я. В същия миг се почувствах привлечен от нещо странно и непознато. Икономката бършеше с дланта си ъгъла на бюрото.

— Затова дойдох — каза тя по-късно, — да ви кажа, че ще чистим тук тези два дни…

Отдръпна се и за куца към същата врата за салона. Погледнах отново тетрадката. Беше ужасно, че трябваше да се разделя с нея тъкмо когато я открих и да се върна чак след три дни.

Без да си давам сметка какво върша, аз я грабнах и я скрих под сакото си, разтреперан. Почаках няколко минути, за да успокоя учестеното си дишане, върнах останалите книжа на мястото им и излязох на пръсти, силно притеснен да не срещна някого по пътя си и той да отгатне греховните ми мисли.

* * *

Същата вечер останах заключен вкъщи, със спуснати щори, да не се вижда светлината на лампата от бюрото ми и да не се изкуши някой приятел да наруши самотата ми. С настъпването на нощта сякаш времето и мястото, в които се намирах, се разтваряха в някаква незрима мъгла — толкова бях притеснен, когато започнах да разчитам лист по лист бележките на доктор Зерленди. Четенето не вървеше никак лесно. В началото докторът се беше потрудил да пише с по-голямо внимание, защото е трябвало да транскрибира точно всички румънски звуци на санскритски. Но след няколко страници транскрипцията му ставаше твърде приблизителна и се налагаше повече да отгатвам думата, отколкото да я разчитам. Може би заради емоцията писането на доктор Зерленди беше станало доста трудно за четене. С времето фразите се скъсяваха, думите — опростяваха, а езикът ставаше по-обикновен. От позицията на своя опит и на последните си експерименти докторът се беше постарал да запази своята тайна, използвайки само йогистката терминология, недостъпна за онези, които не я познаваха.

„Писмото на Хонигбергер до Дж. Е. беше за мен най-точното потвърждение, пише докторът в началото на своя интимен дневник, без да съобщава кой е Дж. Е. и какво всъщност съдържа това писмо, за което ми спомена между другото госпожа Зерленди в един от нашите разговори. Още от пролетта на 1907 година се опитах да повярвам, че написаното от Хонигбергер в неговите индийски спомени е не само напълно автентично в прекия смисъл на думата, но и че е една нищожна част от всичко, което е видял и успял да направи“. Следва серия от препратки към творчеството на Хонигбергер, случаи на „факирство“, „левитация“, „временна смърт“, „заравяне на живи хора“ и т.н., факти, които е трябвало да приеме за автентични. „Започнах първите си опити на 1 юли 1907 година. Седмици преди това се подложих на строги изпитания, отказах се от цигарите, алкохола, месото, кафето, чая и всичко останало. Не искам сега да разказвам историята на този подготвителен етап, продължил всъщност цели шест месеца. Необходима ми беше желязна воля, за да устоя на изпитанието, защото бях готов неведнъж да се откажа и да се върна към моите исторически занимания. За щастие писмото на Хонигбергер ме убеждаваше, че тези неща могат да бъдат извършени и това ми вдъхна смелост. Но никога не си бях представял, че може да се отиде толкова далече, при това с неособени усилия. Защото само когато възвърнеш силите си и се освободиш от притесненията, ще можеш сам да разбереш колко голямо е хорското невежество и колко много ненужни и мъчителни илюзии ги мамят и тормозят всеки Божи ден, чак до прага на смъртта…“

Докторът описва с достатъчно подробности — в този ден, 10 януари 1908 година, а и в следващите дни — своите първи опити. И доколкото можех да видя, той познаваше отдавна йогистката литература и по-специално трактата на Патанджали и коментарите му, беше запознат и с философията на аскетизма и индийската мистика, но още не се беше опитвал да ги приложи на практика. Бе преминал, струва ми се, трудните опити с ритмичното дишане, наречено „пранаяма“, без да стигне до окуражаващи резултати.

„На 25 юли заспах по време на подобно упражнение, пише той, след като си спомня, че преди няколко дни го е измъчвала необичайна кашлица. Дни наред правех тези упражнения в полунощ, а след това продължих и сутрин, в зори. Ужасните болки в гръдния кош и кашлицата бяха единствените резултати. След две седмици разбрах, че не съм постигнал нищо, защото, като се насилвах да ритмизирам дишането си според указанията на Патанджали, аз забравях да концентрирам мисълта си върху един-единствен обект. И отново следвах съвета на Хонигбергер. Запуших ушите си с восък и започнах «пранаяма» след няколко минути молитви. Постигнах състояние на необикновено душевно спокойствие. И сега си спомням това усещане, сякаш бях попаднал сред бурно море, което постепенно, но бързо се укроти и стана равно и гладко като тепсия, без нито една вълна и дори и най-малка вълничка! После едно усещане за пълнота, което не приличаше на нищо друго, освен може би на усещането, което изпитваш, след като си слушал музиката на Моцарт. Няколко дни подред аз правих този експеримент, но без да мога после да го повторя в нова серия. Събуждах се след четвърт час в едно особено състояние, усетил, че не това трябва да бъде резултатът от упражнението. Някъде по пътя просто изгубвах контрол, оставях се на влиянието на магията, която моят собствен ум разпръскваше наоколо. И отново започвах упражнението, но след известно време установявах, че резултатът е същият — стигах до сънливост, ставах кротък, безучастен, мечтателен…“

Колко вълнуваща се оказа за мен тази изповед! И аз бях правил тези опити, за които пишеше доктор Зерленди, като се сблъсках със същите трудности. Но той имаше по-голям късмет от мен и разбира се, по-силна воля. В първите дни на септември 1907 година направил, без да си дава сметка, голяма крачка напред в тези упражнения по ритмизиране на дишането, т.е. по перфектно изравняване на вдишването и издишването. „Започнах, както обикновено, чрез задържане на дишането за дванайсет секунди и с издишването също за толкова секунди.“ Целта на медитацията в този ден беше огънят. За да „фиксира“ мисълта си върху подобен „приемник“, трябваше да проникне в този огън и да открие в него цял един космос, и в същото време да асимилира „принципа“ му, да го идентифицира чрез толкова процеси в собственото си тяло.

„Не си давам добре сметка как се случи, но след известно време се «събудих, спейки» или по-точно, се «събудих насън», без да съм заспивал в истинския смисъл на думата. Тялото ми, заедно с всичките ми сетива, потъна в един дълбок сън, като мозъкът ми не прекъсна нито за миг дейността си. Да, всичко у мен заспа — без съзнанието. Продължих да медитирам, съсредоточавайки се върху огъня, като в същото време си давах сметка по някакъв необясним за мен начин, че светът около мен се променя тотално и че ако само за миг прекъсна медитацията, ще се присъединя и аз към този свят на съня…“

Както признава по-късно самият той, доктор Зерленди, е успял още в първия ден може би в най-трудната крачка по избрания от него път. Успял в това, което на научен език се нарича „непрекъснатост на съзнанието“, т.е. преминава от „съзнанието при състояние на будуване“ към „съзнанието при сън“ без никакво прекъсване. Съзнанието на нормалния човек по време на сън обикновено се раздробява — никой не е в състояние да съхрани целостта на мисловния си процес, когато спи, никой не се контролира сам по време на сън и не може да продължи да мисли ясно, логично и последователно. От света на сънищата човек си спомня обикновено само част от тях и усещането за един неопределен, но постоянен страх.

„Това, което ме плаши най-много в това мое откритие, да бъда трезв и с бистър ум, е усещането, че светът около мен се променя и изобщо не прилича на света през деня. Много ми е трудно да уточня как усетих тази промяна, защото проектирах ума си изцяло като един сноп към огъня, а сетивата ми останаха заспали. Сякаш бях в едно друго пространство, където нямаше нужда да гледаш, за да можеш да видиш, но аз виждах как в стаята, в която се намирах, постепенно се променяха предметите, формите и цветовете. Всичко, което се случи тогава, сега трудно мога да го опиша. Но все пак ще се опитам, доколкото ми стигат силите, защото никой, както ми е известно, досега не е дръзнал да опише подобно нещо. И така: гледах непрекъснато огъня, но не като претекст за някакъв хипнотичен транс, защото съм чел и знам доста за хипнотизма. Докато гледах и мислех за огъня, аз го асимилирах, прониквах със съзнанието си в собственото си тяло, като идентифицирах всички горива в него. Но това не беше някаква «вцепенена мисъл», а мисъл — единствена, т.е. не бе разпръсната по разни посоки, не бе и стимулирана от някакъв външен фактор или от определен спомен като част от Подсъзнателното. И тази мисъл — да потърся в огъня опорна точка и с нея да проникна навсякъде, където трябва да установя наличието на огън. Следователно хипнозата тук бе напълно изключена. Бях с напълно бистър ум, знаех кой съм, защо съм в това положение, защо дишам в ритъм, с каква цел медитирам пред огъня. При всичко това аз ясно си давах сметка, че съм в друго пространство, в друг свят. Не, тогава съвсем не усещах тялото си — само една неясна топлина в главата, топлина, която набързо изчезна и се стопи. Нещата изглеждаха сякаш не бяха прекъсвани, без техният профил да се открои прекалено. В началото бе като да виждаш всичко пред една непрестанно движеща се водна маса, но сравнението все пак не беше съвсем точно. Нещата всъщност течаха. Едни по-бавно, други — доста бързо, но не можеше да разбереш накъде текат всъщност и защо тяхната субстанция не пресъхваше при всичкото това разливане или преливане отвъд границите им. Не, ако трябва да бъда точен, ще кажа, че тук ставаше дума за преливане отвъд границите на обекта, макар тези граници да се разливаха непрекъснато. Най-странното беше, че всички тези неща се приближаваха и отдалечаваха не по своя воля! И макар да не ги гледах, аз знаех добре, че те са там: едно легло, два стола, килим, картина, нощно шкафче и т.н. — имах усещането, че те се събират на едно място, винаги когато погледнех към тях. Това впечатление не беше илюзия, можеше да се сравни с чувството, което човек изпитва, когато е във вода, усещането, че може да се придвижи напред или да излезе от нея. Беше нещо, което знаех, без да си давам сметка дали някога съм го опитвал. Имах също и усещането, че мога да виждам по-далече, отколкото ми позволяваха стените на моята стая. Не мога да кажа, че нещата са станали прозрачни. Напротив, освен непрекъснатото им изтичане и странните им движения, те бяха както преди. И въпреки всичко аз можех да виждам отвъд тях, макар че повтарям: не се опитвах да ги гледам. В никакъв случай през тях, а само отвъд тях. Бяха там, пред лицето ми и все пак знаех, че мога да ги видя по-далече, макар и останали по местата си. Приличаше на усещането, което би имал човек, когато вижда от един ъгъл на стаята цялата къща, но не вижда през стените и все пак вижда всичко, което знае, че се намира в съседната стая или в цялата къща, без да има чувството, че погледът му е проникнал през стените…“

* * *

Без съмнение докторът беше написал всичко това, след като бе повторил безброй пъти опита с „непрекъснатостта на съзнанието“ по време на сън. Изглежда, че този ясно написан откъс беше редактиран от него по-грижливо, което не бе направил по-късно със следващите откъси.

„След известно време изпитах желанието да проникна по-дълбоко в света на съня, да изследвам това непознато за мен пространство. Все пак не се осмелявах да откъсна очи от жаравата. Някакво странно безпокойство, бих казал дори началото на страх, започна да ме тормози и заплашва. Не знам какво ме накара да затворя рязко очи: не беше някаква умора, защото, повтарям, чувствах, че спя, а умът ми беше трезв както никога. Останах като вкаменен и със затворени клепки и отново видях същите неща, които бях видял с отворени очи. Само жаравата сякаш се беше променила: течеше и тя, както всичко около нея, но блясъкът й бе още по-силен, може да се каже, много по-жив. След няколко мига колебание отворих очи. Дадох си сметка, че е безполезно да гледам, да обръщам зениците си към някой ъгъл от стаята, виждах всяко място, виждах накъдето се насочваше мисълта ми, независимо дали с отворени, или със затворени очи. Помислих си за градината зад къщата и я видях в същия миг, сякаш вече бях там. Изумителен спектакъл! Същински океан от растения, които се движеха неуморно. Дърветата се прегръщаха, тревите трептяха като водорасли, само плодовете бяха по-спокойни, като понесени от дълга приспивна песен…

В следващия миг миражът на тази «растителна буря» се изпари. Помислих си за София и я видях в голямото легло на нашата спалня, заспала. Около главата й затрептя тъмновиолетов ореол, тялото сякаш се променяше непрекъснато, толкова дипли излизаха от него, превръщаха се в крайници. Стоях дълго така, гледах и се опитвах да разбера какво става. После зърнах едно свенливо пламъче да пълзи към сърцето, а след миг и по-надолу, към корема. Неочаквано си дадох сметка, че София е до мен. Беше ужасно да я видя много ясно да спи в леглото и в същото време да е до мен, да ме гледа удивена право в очите, сякаш искаше да ме попита нещо. Фигурата й изразяваше неизказано учудване, може би се показвах по-различен от този, какъвто очакваше да ме види, може би не приличах на хората, които бе срещала досега в съня си. Защото по-късно, след като повторих опита много пъти, започнах да си давам сметка, че лицата около мен бяха проекция на съзнанието на различни личности по време на съня.“

Признавам, че не разбирам какво искаше да каже доктор Зерленди. Оставих този пасаж заради интереса, който евентуално биха проявили окултистите. Един от тях, от сектата „садху“, с когото се бях сприятелил през 1930 в Конарак, ми каза (но тогава не си дадох сметка, че ми говори истината), че било особено вълнуващо да се срещнем по време на йогистка медитация с духовете на хора, които спят и които се носят „като сенки в пространството на съня“. Можело да се каже, че те гледат с тревога, без да разберат как е възможно да те срещнат там, трезв и с бистър ум…

„След няколко мига пространството около мен се промени. Страхът ме разбуди отново. Останах за малко в същата позиция като в началото на опита, преброих отново секундите, дихателният ми ритъм бе същият: дванайсет секунди…“

Връщането от „съзнанието за сън“ в „съзнанието за будуване“ стана рязко, брутално. Непрекъснатостта бе нарушена от страха. Едва след доста опити, повторени на следващия ден, при най-голяма тайна, докторът успя да се върне към „ежедневното си съзнание“ без никакво прекъсване, само чрез обикновено желание. Актът на това желание той формулира така: „Сега се връщам.“ В същото време измери ритъма на дишане от дванайсет на осем секунди, като се оттегли бавно от „състоянието на сън“.

За следващите опити бележките бяха по-кратки, било защото докторът не искаше да каже повече, било защото не можеше да ги опише подходящо. Наистина на едно място признаваше: „Уеднаквяването на съзнанието става чрез непрестанен възход, т.е. без никакво прекъсване, от състоянието на будуване до състоянието на сън със сънища, а после и на сън без сънища, а накрая в състояние на каталепсия.“ Уеднаквяването на тези четири състояния, което предполага (колкото и да е парадоксално!) уеднаквяване на съзнателното с подсъзнателното и несъзнателното, постепенното осветляване на тъмните и непроходимите зони на психоменталния живот е всъщност целта на йогистките предварителни техники.

Всички индийски аскети, които познавах и които се съгласиха да ми дадат някакви разяснения, решиха, че този етап — на уеднаквяването на съзнанието, е най-важен. Онзи, който не можеше да осъществи опита, не можеше да придобие и някакъв духовен профил след йогистката си практика.

За преминаването от състоянието на сън със сънища до състоянието на дълбок сън без сънища аз открих доста подробности. „Успях да разгранича много повече вдишването от издишването, по петнайсет секунди от всеки момент, достигах дори до двайсет секунди!“ Това означава, че той е дишал веднъж на минута, или двайсет секунди е задържал дишането си, двайсет е издишвал и двайсет е вдишвал. „Имах усещането, че се връщам в един спектрален свят, където срещам единствено цветове почти без никакви форми. Само цветни петна! В замяна на това звуковият свят доминира над света на формите. И всяко светло петно е извор на звуци.“ Доколкото разбирам, докторът се опитва да отбележи — само с няколко реда! — съществуването на онзи звуков космос, който започва да става достъпен само след определена медитация върху звуците, върху онези „мистични срички“, за които говорят трактатите „Мантра Йога“. Наистина, изглежда, че като се започва от едно ниво на съзнанието, се срещат първо само звуците и цветовете, а т.нар. „форми“ изчезват, потъват като по чудо. Но указанията на доктор Зерленди са твърде неясни, за да можем да възстановим пълноценно неговия експеримент.

Колкото смайващи са резултатите от йогистките техники, толкова сдържани са признанията на доктора. За проникването в състоянието на каталепсия четем само това уточнение: „С моя последен опит започвам да чета мислите на всекиго, върху когото реша да концентрирам вниманието си. Първата проба направих със София, която тъкмо по това време приключваше писмото си до администратора. Щеше да бъде по-добре да прочета направо писмото й, но не го направих. Бях там, до нея, и всички нейни мисли — не само онези, които сподели в писмото си, ги чух, сякаш тя ги произнесе на глас!“

Колкото и изумителни да бяха тези опити, доктор Зерленди не им обръщаше голямо внимание. „Може да се стигне до този резултат само чрез максимална концентрация на интелекта, без особено напрежение на силите. Давам си сметка, че хората днес не са способни на подобни интелектуални усилия…“

А пък аз не си дадох добре сметка на кое стъпало от техническото усъвършенстване се е намирал доктора, когато е започнал да води този дневник. Почти двайсет страници са редактирани на 10, 12 и 13 януари 1908 година. Съдържат нещо като кратко припомняне за евентуалния читател на предварителните етапи, без обаче да се уточнява докъде се простират тези етапи. Много пъти се срещат инициалите Дж.Е.: „Вярвам, че това беше грешка — за смъртта на Дж.Е., пише той на едно място. Не си е дал сметка за нереалността на явленията, които е открил в спектралния свят. Повярвал е, че това е последната страница, докъдето може да стигне човешкият дух. Доверил се изцяло на своя опит. Мисля, че само така може да се обясни неговата парализа. Йохан Хонигбергер е успял вероятно да реактивира някои центрове, но повече от това не е могъл да направи. Амнезията не е могла да го излекува.“ Това според мен е един неясен пасаж: възможно е Дж.Е. да не е успял да овладее съзнанието си и да е станал жертва на собствените си открития в света на паранормалното. Спомням си, че всички индийски окултни трактати говорят за новите космически нива, в които аскетът може да проникне с помощта на йогистката техника. И всъщност те са толкова „илюзорни“, както и самият космос, до който има достъп всеки от нас. От друга страна, не мога да разбера дали „центровете“, за които става дума, са нервни, или това са „окултни тъкани“, известни от учението йога.

Във всеки случай изглежда, че този Дж.Е. се е опитал под ръководството и влиянието на Хонигбергер да започне нещо ново от йогистки тип, но не е успял или поради причината, известна на доктор Зерленди, или защото не е притежавал подходящи данни за техниките, които е използвал. „Успях в тази работа, отбелязва по-нататък докторът, като има предвид сложния и неясен опит за проектиране на съзнанието извън тялото, осъществявано досега в състояние на каталепсия, защото притежавах една изключителна азиатска (?) сетивност. Мисля, че един европеец не би успял. Той не усеща тялото си по-долу от диафрагмата. Обикновено усеща само главата си, дадох си сметка за това сега…“

Този пасаж също е доста неясен. Мисля, че „азиатската сетивност“ е нещо не съвсем ясно. Все пак знам, че един източен човек усеща тялото си по различен начин, в сравнение с европееца. Като докосват крака или рамото му, азиатецът ще има същото усещане за насилване, което ще имаме и ние, ако някой докосне очите или устните ни с опакото на дланта си. Що се отнася до „усещането по-долу от диафрагмата“ — този израз говори за неспособността на западния човек да опознае цялото си тяло. Наистина малцина от нас могат да се похвалят, че усещат цялото си тяло. Повечето могат да кажа, че чувстват само определени места — челото, сърцето — и то при определени обстоятелства. Опитайте се, например, да усетите краката си — в положение на пълен покой, излегнали се на леглото — и ще установите колко трудно е това.

„Обединих с лекота двете течения (?) до петите, пише докторът във връзка с този експеримент. И в същия миг имах усещането, че съм станал сферичен, че съм се превърнал в нещо като непроницаем мехур. Митовете за първобитния човек, сътворен във формата на сфера, идват от този опит за уеднаквяване на теченията“. Не се осмелявам да твърдя, че става дума за течения — отрицателни или положителни спрямо окултната европейска терапевтика. Най-вероятно е доктор Зерленди да говори за двата флуида, тъй трудни за уточняване от индийската окултна традиция, „теченията“, които проникват през човешкото тяло и които йогистките и тантрическите доктрини оприличават на Луната и Слънцето. Но повтарям, не се осмелявам да потвърдя нещо със сигурност, тъй като познавам доста откъслечно етапите, през които беше минал той.

* * *

Бележките на доктор Зерленди се разреждат през месеците февруари, март и април на деветстотин и осма. Малко страници от този период са ясни и се отнасят само до опитите му. Интересът му към този дневник спада чувствително. Докато в началото той се старае да опише най-подробно опитите си, след време желанието му да споделя преживяното силно намалява. Може би си е давал сметка колко далечни и чужди ще бъдат за евентуалния непосветен читател тези неща. Или може би той се е отделил премного от нашия свят, за да го вълнуват подобни признания. Във всеки случай той не пише през този период нищо за своите опити и открития. Вярва, че наблюденията и откритията му не трябва да бъдат записвани. Отбелязва ги съвсем накратко. „Несигурни резултати с муктазана, практикувана рано сутринта,“ отбелязва през април…

В края на април деветстотин и осма дневникът става отново интересен. След беглите технически бележки дотук следва едно дълго признание. „Между другите неща, които Хонигбергер разкри за Дж.Е., беше и съществуването на Шамбалата, на онази чудна страна, която според традициите се намира някъде на север в Индия и в която само посветените могат да проникнат. Дж.Е. преди своята лудост вярваше, че тази невиждана земя може все пак да бъде достигната. Тук споменаваше имената на двама йезуити от Яш, Щефан Качела и Йоан Кабрал, за които твърдеше, че били стигнали до Шамбала. С големи усилия успях да си набавя трудовете на тези мисионери йезуити, но скоро разбрах, че твърденията на Дж.Е. са безпочвени. Наистина Качела и Кабрал бяха първите европейци, чули за Шамбала и писали за нея. В Бутан, в търсене на пътя за Катай (Китай), те чули за съществуването на чудната земя, за която местните хора вярвали, че се намира някъде там. Тръгнали да я търсят. През 1627 година стигнали до Тибет, но не намерили тази земя Шамбала. За разлика от Дж.Е. аз веднага разбрах от записките на Йохан Хонигбергер, че тя би могла да бъде определена като географски център на континента Азия. Може би за това ми повлияха индийските легенди във връзка с Агарта, както и онези «бели петна» в будистката и браминската митология. Наистина никога не бях срещал индийски текст, който да потвърждава, че до тези свръхестествени места може да се стигне по друг начин освен с помощта на някакви неземни сили. Всичко, което знаех за Хонигбергер, ме караше да вярвам, че той е проникнал в Шамбала благодарение на своята йогистка техника, която бе овладял още преди 1858 година, но че мисията му не беше стигнала до добър край. Само така си обяснявам защо се е върнал толкова бързо от Индия и защо е умрял почти веднага след това, оставяйки този важен документ в ръцете на един млад невежа като Дж. Е…“

С какво вълнение прочетох тези страници! Колко спомени ме връхлетяха тази нощ при срещата с двете имена: Шамбала и Агарта! Сякаш и аз се бях запътил към тази земя, решен да не се върна, докато не я опозная. Стара рана, която считах за отдавна излекувана, а бе започнала отново да кърви, да ми припомня за месеците в Хималаите, близо до границата с Тибет, по пътя за Бхадринат, където питах всеки срещнат къде е Шамбала…

Всъщност аз знаех къде е тази земя, невидима за очите на непосветените. Тук ставаше дума за друго пространство, различно от обикновените географски пространства. Според мен Хонигбергер беше допуснат да се завърне от Шамбала на Запад и да се опита да възстанови в Европа няколко центъра, основани там през Средновековието. Но внезапната му смърт потвърждава подозрението ми: да, той не е знаел как да изпълни мисията си и затова е умрял по този мистериозен начин…

Лятото на 1908 година доктор Зерленди прекарва сам в един от своите чифлици. По-късно, завърнал се в Букурещ, резюмира своите опити. На едно място в дневника си той говори за някакви странни видения, които е имал между две медитации. Сторило му се, че видял всички неща преобърнати, или по-точно, обратни, каквито са били в действителност. Например няколко солидни предмета му се видели почти безплътни, и обратното — празни места били „пълни“. И най-главното: целият свят му изглеждал напълно променен и различен.

Много странно е и признанието на доктора във връзка със „завръщането му“ във видимия свят след това дълго съзерцание. „Отначало имах усещането, че се клатя, че ще падна при първата крачка. Нямах сигурността, че съм в нормална ситуация и как да се адаптирам към трите й измерения. Затова дълго време не смеех да помръдна. Стоях като вкаменен, очаквах някакво чудо, за да възвърна предишната си сигурност. Сега си обяснявам защо след състоянието на екстаз светците не се помръдват цели часове и дори дни, без да се движат, оставяйки впечатлението, че техният дух е отвлечен от Божественото.“

Под датата 11 септември той отбелязва: „Опитах се много пъти да попадна в каталептичен транс. Първия път — дванайсет часа, втория и третия — трийсет и шест часа. Казвах на горския, че отивам в конака и се заключвах сам в моята стая, като знаех, че няма да ме безпокоят. За първи път можех да се опитам лично да «изляза от времето». Т.е. духът ми да остане активен, а тялото да не участва в движението на времето. Преди да предизвикам този транс, аз се избръснах и след трийсет и шестте часа лицето ми беше същото, както преди това. Да, беше нормално да се случи така, след като беше направен експеримент с Времето от човек чрез неговия дихателен ритъм. А се знае, че при всеки човек между вдишването и издишването изтича определен брой секунди.

За първи път постигнах каталептичен транс в десет сутринта — моето тяло бе в състояние на това, което някои определят като «привидна смърт», състояние без никакво дишане. Вдишването на въздух от десет сутринта продължи до десет вечерта. Да, вдишвах въздух от десет сутринта и го издишвах чак в десет вечерта! През този голям интервал тялото ми беше извън времето. За моето тяло тези дванайсет часа се редуцираха до няколко секунди — дълго вдишване сутринта и бавно издишване вечерта. През този ден аз живях като човек само около половин ден, а тялото ми остаря за тези двайсет и четири часа само с дванайсет, животът ми беше временно спрян, без това да се отрази на организма ми.“

Опитът, експериментиран от доктор Зерленди, всъщност е известен, без обаче да е добре проучен. „Привидната смърт“, която предизвика толкова шум по времето на Хонигбергер, е всъщност „излизане от Времето“. Само така може да се обясни защо след състояние на транс, продължаващо десет или сто дни, тялото запазва своето тегло и вид и избръснатото лице остава непроменено. Това, разбира се, са трансцендентални явления, за които не можем да имаме никаква представа. Е, най-фантастичното обяснение не би могло да ни даде ключа към подобно „излизане от Времето“. Алюзиите, които срещаме в признанията на някои светци или в окултни писания от Изтока, са за нас все още загадка. Аз събрах цяла колекция от подобни истории, които си остават за мен тайни, запечатани със седем печата? И само смъртта би довела за някои от нас светлината, която ще озари тази загадка.

За мен единственото учудващо нещо тук е, че хората не научават нищо от подобни опити. Най-големите учени решиха да отрекат достоверността на тези опити, макар да знаеха, че всъщност не са прави, но предпочетоха да останат на старите си позиции…

* * *

Дневникът прекъсва през септември 1908 за около четири месеца. Първите бележки са от началото на януари 1909. Те не могат да бъдат препоръчани тук заради техническия си характер. Това по-скоро са семпли формули на някои метафизични принципи и практически йогистки рецепти. Някои от тях без никакъв смисъл. „26 януари. Експеримент с полумрака. Всяка буква е повторена отначало.“ Без съмнение се отнася за други предишни упражнения, вероятно за медитации върху звуците и буквите — т.нар. „мантра йога“, за която не намерих никакво обяснение. Какво може да означава „експеримент с полумрака“? По-нататък: „5 февруари. Отскоро «самияма» върху тялото. Невероятно, но все пак е истина!“ Тази бележка би имала смисъл, ако докторът се позовава на определен текст от Патанджали, която казва, че с помощта на „самияма“ върху собственото си тяло йогата може да стане невидим за останалите хора. Чрез „самияма“ Патанджи определя последните три етапа от йогисткото усъвършенстване. Все пак трудно ми е да повярвам, че още на 5 февруари 1909 докторът е успял да постигне това чудо. Как да си обясня неговата изненада по-късно? Как да си обясня онези осемнайсет месеца след това, в които той се е трудил толкова упорито, за да се прави на невидим?

Трудностите при разчитането на текста бяха твърде много. Някои от бележките направо си противоречаха. „Март. Повторих някои Упанишади. Изумителен прогрес в тълкуването на оригинала…“ Как да разбирам това? След всичко, което беше постигнал той, прочитът на Упанишадите не би трябвало да го затруднява. И после: какъв смисъл имаше това изучаване на санскритския? Може би за да овладее правилното произношение на свещените думи, считани от него за част от Знанието?…

Следва интервал на дълго мълчание, чиито граници не могат да бъдат определени, защото следващите страници не са датирани. Тези бележки са почти неразгадаеми. Предполагам, че са във връзка с това, което доктор Зерленди нарича „безличната съвест“. Защото срещнах следния пасаж: „Най-трудното нещо за постигане днес на Запад, това е «безличната съвест». Само неколцина мистици бяха успели да осъществят през последните векове подобна съвест. Всички трудности, които днес среща постмодерният човек, всички преизподни и чистилища, чрез които ни се казва, че се измъчват душите на мъртвите, се дължат на «безличната съвест». Драмата на душата след смъртта и пречистването са всъщност етапи на мъчителното преминаване от «личната» към «безличната съвест»…“

Следващата страница от тетрадката е скъсана. Намирам бележка от 7 януари 1910 година: „Може би съм наказан за моето нетърпение. Но аз вярвах, че ни е отредено сами да ръководим съдбата си. Не съм вече толкова млад. Не се страхувам от смъртта, познавам добре смисъла на живота, който трябва да изживея. Но мислех, че трябва да бързам, защото не съм вече полезен на никого тук, където се намирам сега, и имам достатъчно неща за учене там…“

След няколко дни: „Познавам сега пътя към Шамбала. Знам как се стига дотам. Мога да кажа още нещо: дотам стигнаха наскоро трима души от нашия континент. Всеки тръгна сам и стигна до Шамбала със свои средства. Холандецът пътува, без да крие името си, до Коломбо, Цейлон. Зная тези неща от дългите си състояния на транс, когато виждам Шамбала в цялото й величие. Виждам и онова зелено чудо сред покритите със сняг планини, и онези странни къщи, и хората без възраст, които си говорят толкова малко, а разбират тъй добре мислите си. Ако не бяха те, които се молеха и мислеха за останалите, сигурно целият континент щеше да се разруши от демоничните сили, които светът пусна на свобода през Ренесанса. Нима съдбата на нашата Европа е заклеймена? Не може ли да се направи нещо за този свят, жертва на тъмни сили, които го водят, без той да съзнава, към нови катаклизми? Силно се опасявам, че Европа ще има съдбата на Атлантида и ще изчезне в скоро време, ще потъне във водата. Ако хората знаеха, че само благодарение на духовните сили на Шамбала се отлага тази страшна трагедия, която може да доведе до промяна в земното кълбо…“

Темата за трагичния край на нашия континент се среща и в други страници на дневника. Имам впечатлението, че доктор Зерленди започва да вижда все по-ясно серията катаклизми, готови да унищожат Европа…

После изведнъж на 11 май 1910 докторът се връща на йогистките упражнения, чрез които се постига невидимостта на тялото. Можете да разберете защо не представям тук тези бележки. Едно странно чувство на паника ме обзе при прочита на тези редове. По-късно ми попаднаха доста писания, повече или по-малко автентични, във връзка с това йогистко чудо, но нещата никога не са били казвани толкова ясно и с толкова подробности. Когато започнах този разказ, се колебаех дали да представя точно тази страшна страница. Като стигнах дотук след толкова седмици на вълнения, си дадох сметка, че подобно нещо не може да бъде споделено. Но сега ме блазни мисълта, че тези, които разбират какво означава „самияма върху собственото тяло“, ще знаят къде да търсят обясненията…

* * *

Изглежда все пак, че експериментът не е бил лишен от премеждия. Усилието да направиш тялото си невидимо за другите, да се изолираш напълно от светлината, може да предизвика огромно сътресение в целия организъм, а се знае, че доктор Зерленди е бил след това състояние часове в безсъзнание. „Може би няма да прибягна до това средство, за да достигна до Шамбала, пише той през юни 1910. Времето на моето окончателно заминаване наближава и аз не знам дали ще имам достатъчно сили, за да тръгна, невидим за другите.“

И по-нататък през същия месец: „Понякога сякаш се страхувам и аз от силите, които са концентрирани в мен. Желанието не ме напуска, но ми е трудно да контролирам всичките тези сили, които досега са ми помагали да прониквам в невидимите светове. Днес сутринта, в състояние на съзерцание, затворен в стаята си, аз изведнъж почувствах как атмосферата се разрежда, а тялото ми започва да губи от теглото си. Без да искам, се изправих, като се опитвах да се задържа за мебелите, когато изведнъж усетих, че докосвам тавана с темето си. Обезпокояващото в случая бе това, че левитацията се извърши без моето желание, само благодарение на силите, които бе освободило съзерцанието. Бях изгубил контрол и един-единствен миг на невнимание щеше да ме строполи на пода…“

По-късно, на 16 август: „Жестоко откъсване от целия свят! Една-единствена мисъл ме плаши: Шамбала! Не искам да правя никакви приготовления преди заминаването. Моето завещание е написано още в годината, когато се роди Смаранда. Всяка друга бележка, направена сега, преди моето заминаване, би предизвикала съмнение…“

После, може би през същия ден, малко по-късно, още няколко набързо надраскани реда: „Мисля си все пак, че тази тетрадка би могла да попадне в ръцете на човек, който да реши да я унищожи, без да се замисли за съдържанието й. Тогава моите усилия и бележките за някои изключителни неща ще се окажат безполезни. Но не съжалявам…“

Следва нов ред, отчасти нечетлив: „Ако този, който го прочете и разбере… ще опита да го използва… сериозно… не би повярвал.“ Без съмнение докторът е замислил преди заминаването си да отправи няколко съвета към читателите, като припомня в същото време рисковете, които ще ги съпътстват, в случай че разкрият необмислено самоличността си.

19 август: „Събудих се отново невидим и моят страх бе толкова голям, че не успях да направя нищо, за да изляза от това състояние. Разхождах се часове наред из двора, като си давах сметка, че наистина съм невидим. Слугите минаваха край мен, без да ме видят, отначало мислех, че е от невнимание, но когато се огледах, забелязах, че нямам сянка. Тръгнах след един от ратаите, който отиваше към оборите. Той сякаш усети нещо, извърна се на няколко пъти, уплаши се и се прекръсти. Положих огромни усилия, за да стана видим преди полунощ. Събудих се напълно разглобен на леглото. Мисля, че безкрайната умора се дължеше на тези усилия да стана отново видим. Имах чувството, че невидимостта се беше получила случайно, без да я искам и да си давам сметка…“

Тази е последната по-дълга бележка в дневника на доктор Зерленди. Това, което следва, е не по-малко тревожно: „12 септември. От онзи ден, от нощта, не мога да се върна. Взех тази тетрадка и молив и пиша на стълбата, която води до моста. Ще я скрия после сред моите учебни тетрадки. Обзема ме страх като си помисля, че мога да объркам пътя за Шамбала…“

Бележката е датирана два дни след изчезването му. Ако някой е можел тогава да дешифрира ръкописа и е прочел тази страница, би разбрал със сигурност, че докторът е още в къщата, съвсем близо до своите.

* * *

На третия ден реших да върна тетрадката и да уважа госпожа Зерленди. Посрещна ме старата икономка. „Госпожата е болна, ми съобщи тя, а госпожицата замина за Париж.“

— Как така, изведнъж? — учудих се аз.

— Така реши тя — отвърна ми старата жена, без да ме погледне.

Виждаше се, че няма желание за обяснения. Оставих моята визитна картичка и съобщих, че ще намина след няколко дни, за да попитам за здравето на госпожата. Но успях да отида чак през следващата седмица. Входната врата беше заключена и едва след като почуках доста пъти — звънецът беше ръждясал — икономката излезе.

— Госпожата замина на село — каза тя, готова да ми обърне гръб. Но спря и добави: — Не ми каза кога ще се върне…

Идвах още много пъти, през есента и зимата, но входната врата беше неизменно заключена. В най-добрия случай получавах същия отговор:

— Няма никого в къщата…

Няколко пъти икономката дори не излезе да ми отвори. Изпратих доста писма до госпожа Зерленди, без да получи нито един отговор или поне потвърждение, че писмото ми е било отворено. Не можех да разбера какво всъщност се е случило. Не беше възможно госпожа Зерленди да е разбрала, че аз съм открил и взел дневника на нейния съпруг. Бях сигурен, че не ме видя абсолютно никой, когато го тикнах под сакото си. Дори и да ме бе шпионирал някой през ключалката, пак нямаше да ме види, защото бях скрит зад един от библиотечните шкафове.

Към края на февруари 1935, като минавах покрай фасадата на къщата откъм улица „С“, забелязах, че вратата е отворена, и влязох. Признавам, че натиснах звънеца с огромно вълнение. Очаквах да ме посрещне същата неприветлива старица, но за мое учудване ми отвори една млада слугиня. Попитах дали има някого вкъщи. „Всички са тук“, отвърна ми тя. Подадох й визитката си и влязох в салона. След няколко минути вратата откъм спалнята се отвори и пред мен се появи Смаранда. Беше почти неузнаваема. Изглеждаше по-млада с десет години, лицето й беше приятно гримирано, цветът на косата й — друг. Тя погледна още веднъж с учудване картичката ми, преди да ми подаде ръка. Престори се, че не ме познава. Произнесе името ми като на непознат човек.

— На какво дължа тази визита, господине?! — попита ме тя.

Казах й, че известно време съм работил в библиотеката на доктор Зерленди, че госпожата ме познава много добре — точно тя ме покани да проуча архива на съпруга й и добавих, че познавам и нея, госпожица Смаранда.

— Мисля, че тук има някакво недоразумение — усмихна се тя. — Сигурна съм, че никога не сте ми били представян. Познавам твърде малко хора в Букурещ и без съмнение бих запомнила ако не името, поне лицето ви…

— Въпреки това госпожа Зерленди ме познава твърде добре. Няколко седмици работих тук, в библиотеката, настоях аз и вдигнах ръка към масивната дъбова врата.

Смаранда проследи жеста ми, после ме погледна изумена, сякаш не вярваше на очите си.

— Господине, това, което ми казвате сега, е доста странно, — добави тя. — Защото тук наистина някога е била библиотеката на моя баща. Но това е било преди много, много години. По време на окупацията тази библиотека, която е била изключително богата, е била напълно разпиляна и погубена…

Започнах да се смея, не знаех какво да кажа.

— Много ми е трудно да повярвам на това, което ми казвате сега — отговорих след дълга пауза, през която я гледах право в очите, решен да й заявя, че съм разкрил играта й. — Не минаха и два месеца, откакто работих в тази библиотека. Познавам я рафт по рафт и мога да ви опиша всичко, което е в нея…

Исках да продължа, но Смаранда отвори вратата на спалнята и извика:

— Мамо, ела, моля ти се, за малко!…

Госпожа Зерленди се появи, като държеше за ръка едно момченце. Поклоних се дълбоко — по очите й разбрах, че не иска да ме познае.

— Господинът настоява, че е работил тук преди два месеца в „библиотеката“ — каза Смаранда и посочи масивната дъбова врата.

Госпожа Зерленди ме погледна с учудване, после погали главата на детето и каза тихо:

— Ханс, иди да си играеш…

— Госпожо Зерленди, не ми ли писахте точно вие да дойда тук и не ме ли поканихте точно вие да вляза в тази библиотека? — започнах отчаяно. — Помолихте ме да продължа биографията на доктор Йохан Хонигбергер от Брашов, която беше започнал вашият съпруг — добавих аз.

Госпожа Зерленди гледаше удивена ту към мен, тук към дъщеря си. Признавам, преструваше се много майсторски и аз усетих как силно се изчервявам.

— Моят първи съпруг, доктор Зерленди, наистина се занимаваше с живота на един лекар немец от Брашов, но трябва да ви призная, господине, че сега не си спомням добре името му. Минаха цели двайсет и пет години от смъртта на първия ми съпруг, а библиотеката я няма от войната…

Но тъй като бях останал като вкаменен, вперил очи във вратата, която бях отварял толкова пъти само преди два месеца, госпожа Зерленди добави:

— Смаранда, покажи на господина стаята…

Последвах я машинално и останах като замаян на прага. На местата си бяха останали единствено свещниците и завесите. Бюрото, рафтовете с книги, големият килим — всичко беше изчезнало. Тази огромна стая беше сега нещо като „ливинг рум“ (хол или всекидневна), в която имаше две масички за чай, няколко канапета, маса за бридж, три-четири кожи пред камината. На едната стена, на мястото, където стояха библиотеките, се мъдреше един износен килим, покрит частично с маслени картини и старинни оръжия. Дървените ламперии, които обикаляха другите три стени, бяха изчезнали. Затворих вратата зашеметен!

— Да, имате право — казах. — Библиотеката е изчезнала. Поне да знаех кой я е купил — добавих. — Бих искал да се занимавам по-сериозно с Йохан Хонигбергер…

— Но, драги господине — обади се госпожа Зерленди, — тази библиотека беше ликвидирана преди двайсет години…

— Най-интересното е, че не ме познахте — усмихнах се аз.

Стори ми се, че ръката на домакинята леко потрепна, но не бях напълно сигурен в това.

— Нашето учудване е още по-голямо, господине — започна Смаранда. — Странно е, че сега някой може да знае точно каква е била преди двайсет години тази библиотека. Тук, доколкото знам, изобщо не са влизали външни хора…

Приготвих се да си тръгна. Давах си сметка, че по неизвестни за мен причини нито едната, нито другата искаха да ме познаят. А дали не действаха така заради някакво невидимо влияние, идващо не знам откъде?

— Питам се дали старата икономка, дето понакуцваше и с която говорих толкова пъти преди няколко седмици, няма да ме познае — добавих аз.

Госпожа Зерленди се извърна рязко към Смаранда.

— Говори за Арника — прошепна уплашена тя.

— Но тя умря преди петнайсет години. Казваше се Арника, — възкликна Смаранда. — Как бихте могли да я срещнете тук преди няколко седмици…

Усещах, че ми прилошава. След няколко минути сигурно щях да падна на земята в безсъзнание в краката им. Съвзех се, казах няколко думи за извинение и си тръгнах, без да посмея да вдигна очи. Само след като поскитах порядъчно из улиците и дойдох на себе си, проумях смисъла на тази странна случка. Но не посмях да я споделя с никого, в този разказ сега няма да я разкрия. Моят живот и без това бе доста притеснен от тайните, които госпожа Зерленди ме накара да разгадая, без да има разрешението на доктора…

* * *

Няколко дни след разказаното по-горе минах отново по улица „С“. Къщата на номер седемнайсет беше почти разрушена. Желязната ограда бе свалена, басейнът — запълнен с боклуци. Стоях доста време там и дебнах с надеждата да зърна поне едната от двете жени и да разбера нещо във връзка с тяхното странно държание. Но там бяха само неколцина работници и един майстор, който ги надзираваше. По-късно се отправих към другия край на улицата, измъчен от тази тайна, която не можах напълно да разгадая.

Стори ми се, че зърнах момченцето, с което госпожа Зерленди влезе в салона. Извиках след него:

— Ханс, добре, че те видях! Ханс!

Детето ме погледна с престорено, но пълно учудване.

— Не се казвам Ханс, господине — отговори ми учтиво. — Името ми е Стефан…

И тръгна нататък, без да ме погледне, бавно, като едно отегчено дете, което не си е намерило другарче за игра…

Нощи в Серампур

1.

Никога няма да забравя нощите, прекарани в обществото на Богданов и Ван Манен в Серампур и Титагарх, край Калкута. Още през царско време Богданов беше служил като руски консул в Техеран и Кабул. Учих при него персийски и дори дружахме, въпреки разликата във възрастта и положението ни: той — известен ориенталист с множество солидни публикации, а аз — все още зелен, гимназист, но затова пък, като него православен. Своята вяра пазеше ревниво, както сред мюсюлманите в Персия и Афганистан, които харесваше, така и сега, сред индусите в Бенгал, неприязънта си към които едва сдържаше. За разлика от него, Ван Манен обожаваше целия индийски свят. Дълги години заемаше длъжността библиотекар и секретар на Бенгалската азиатска асоциация, а преди това бе работил в библиотеката на Теософското общество в град Адяр. Този холандец на средна възраст, пристигнал в Индия съвсем млад, бил очарован от страната и останал, както мнозина други тук, завинаги. Познавач на тибетския език, пасивен по природа, склонен към безгрижие, той публикуваше малко и твърде рядко. Почти четвърт век се занимаваше с езика главно заради собственото си удоволствие, без да изпитва някакъв особен пиетет към научните звания. Живееше самотно и имаше слабост, която предпочиташе да крие — към окултизма.

Когато дъждовният сезон приключи и големите горещини преминаха, тримата станахме неразделни. От ранна сутрин до късна вечер аз и Богданов седяхме на една маса в библиотеката на Азиатската асоциация на „Парк Стрийт“, а Ван Манен беше в своя кабинет. Богданов проверяваше превода на текстовете от пророка Мохамед от Дхари Шикух, Ван Манен вписваше в каталога новите постъпления от тибетските ръкописи, дошли от Сиким, а аз се трудех над текста „Subbashita Samgraha“, прочут със своите загадки.

На своите научни интереси гледахме като на свято дело, и с изключение на малкото думи, които разменяхме през паузите за по цигара, бяхме абсолютно безмълвни. Затова пък, преди затварянето на библиотеката, и тримата се събирахме в кабинета на Ван Манен, за да се отпуснем в дълги беседи понякога до късно през нощта.

А нощите тук, в Калкута, в разгара на есента бяха наистина несравними, прелестни. В техния въздух се усещаше и премалата на Средиземноморието, и звънкостта на Севера, и диханието на Вечността, пронизало душата на източните морета, и силните аромати, дошли от лоното на Индия. Никога не съм могъл да устоя пред чара на тези нощи и преди да се срещна с моите учени приятели, аз обичах да излизам вечер от къщи и да се връщам понякога чак на сутринта.

Тогава живеех в северната част на Калкута, на „Римон Стрийт“, която стигаше до главната градска артерия, „Уесли Стрийт“, в непосредствена близост до индийския квартал. Обикновено излизах след вечеря, минавах по тесните улички, между скритите зад разцъфналите храсти стени, задминавах вилите на местните англичани и прониквах в лабиринта от туземни колиби, където животът не затихваше и през нощта. За сведение на онези, които не знаят: в този край на Калкута жителите почти никога не заспиват. Вратите на техните домове са вечно отворени и колкото и късно да се прибереш, ще ги видиш или да работят, или да пеят, разговарят, или да играят карти направо на тротоара. В този квартал на бедността нощта беше свързана с музиката на тамтама и всичко тук бе нещо като безкраен празник. Карбидните лампи хвърляха рязката си светлина, димът на ароматните пръчици и мириса на сладникавия опиум се вливаха в неповторимия букет от миризми, варен ориз, медени сладки, току-що извадени от горещото масло, и всякакви други смеси, които бе невъзможно да определиш… Да, струваше си да се отделиш за малко от европеизирания център или от огромните паркове, в които властваха могъщите, упойващи изпарения на джунглата…

За мен, влюбения в тези нощи, готов непрестанно да се опива от магията им, аз просто забравях, че живея в град с повече от милион жители, а компанията на Богданов и Ван Манен бе просто щастливо откритие. Отначало, докато не се бяхме още сближили, се ограничавахме с кратки разходки по Еленбургското шосе, което като широка полоса пресичаше центъра. Скоро започнахме да ходим и до Езерата, откъдето се прибирахме късно след полунощ.

Най-приказливият сред нас беше Ван Манен: от една страна се ползваше от правото си на най-старши, а от друга — бе преживял богат — от всяка гледна точка — живот, познаваше Индия, особено Бенгал, по-добре от много европейци. И той ни покани веднъж, по вечерно време, в Серампур, където неговият индийски приятел Бадж имаше бунгало. Наехме автомобил от един клуб и потеглихме веднага, направо от Библиотеката, без всякаква подготовка.

Серампур и Титагарх, северните предградия на Калкута, бяха разположени на около петнайсетина мили от града. Серампур бе на десния бряг на реката Хугли, съединяваща Ганг с Бенгалския залив, а Титагарх — на левия. Две хубави шосета, едното от Ховра, а другото от Чигпур, свързваха Калкута с тези древни поселения, от които до днес се беше запазило твърде малко. Бадж, приятелят на Ван Манен, си купи къща малко встрани от Серампур, където още имаше гори.

Къщата беше доста стара, налагаше му се да я кърпи често, не можеше иначе при бенгалския климат и тази близост до джунглата. Това бунгало, както скромно го наричаше Бадж, ми напомни за появилите си зад палмите, при нашето първо идване тук, изоставени вили от Чандернагор, някога славна френска колония, също в околностите на Калкута. Бяха вили от началото на осемнадесети век с железни решетъчни огради, с дървени беседки — в тази отдавна заглъхнала гора. Да, нямаше нищо по-тъжно от разходката из Чандернагор след залез-слънце. Вървиш под евкалиптовите дървета и от руините, които едва се забелязват сред морето от растения, те връхлита една неумолима печал. Никъде другаде, освен в Индия, не можеш да видиш толкова тъжни руини, при това — някак светло-тъжни, защото през тях прораства един нов живот, нежен, пронизан от музиката на тревите, лианите, змиите и светулките. Обичах да бродя из Чандернагор — там винаги откривах останки от една история, която завинаги бе отделена от останалата история на Индия. Колоритният и драматичен разказ за първите европейски колонисти — французите, обиколили по море цяла Африка и част от Индийския океан, за да стигнат дотук и да влязат в смъртна схватка с джунглата, с маларията, с непоносимия зной — това, наистина, бе разказ печален и тъжен. Аз открих тук този старинен пейзаж, дори си въобразих, че водя живота на пътешественик-авантюрист, но това, разбира се, бе суета на суетите.

Бадж купи бунгалото от някакъв местен англичанин-фермер скоро след войната и го държеше като убежище, в което да се скрие, в случай, че има проблеми в Калкута. Странен беше този Бадж, стар ерген, богаташ, малко заядлив, ловец без късмет, което бе повод за доста приказки, както ни осведоми Ван Манен.

При това наше идване в Серампур намерихме Бадж в дома му. Беше пристигнал малко преди нас с намерението да остане в своето гнездо за няколко дни. Открихме го на верандата, захапал дебела пура, а около него кръжаха рояци комари, на които не обръщаше никакво внимание. Видът му бе доста уморен и едва успя да се надигне от мястото си. Предложи ни да се подкрепим с малко уиски с лед. После, докато приготвяха вечерята, ние с Богданов го оставихме да беседва с Ван Манен и отидохме да разгледаме околностите.

— Внимавайте да не уплашите змията! — извика след нас домакинът, когато слизахме по стълбището.

Змията сигурно я уплашихме… Без да знаем пътя, се отправихме към края на палмовата горичка, където блестеше водата. Отдалече разбрахме какво е точно — луната още не светеше, а светлината на звездите беше слаба. Като се приближихме, забелязахме някакво езеро, достатъчно голямо, с много лотоси. Над водата хвърляше странната си сянка малка кокосова палма. Бяхме само на няколкостотин метра от бунгалото на Бадж. Карбидните лампи оттук изглеждаха като потънали в мъгла, заради гъстата пелена от нощни пеперуди. И ето, че се бяхме озовали на брега на това омагьосано езеро — тъй дълбока беше тишината, толкова тайни се криеха във въздуха.

— Да се надяваме, че нашият истински Бог и днес ще ни опази — каза Богданов и седна на тревата.

Усмихнах се, беше ми пределно ясно, че той говори сериозно. Богданов никога не произнасяше напразно Божието име. А аз — от умора или от страх (веднъж по време на разходка ми се случи да се опитам да скоча на брега, но приятелят ми ме задържа и с пръчка успя да убие малка зелена змия точно на мястото, където се готвех да скоча) — така или иначе, предпочетох да не следвам примера на Богданов и останах прав, опрян до една кокосова палма.

— Винаги съм се надявал, че няма да се срещна на земята с Царя-Змия — каза Богданов, забелязал моята предпазливост. — Нали така я наричахте вие?

„Вие“ бяха за Богданов, както изучаващите санскритски, така и тези, които говореха този език в цяла Индия.

— Sarparaja — потвърдих аз, — но може и по друг начин: sarparati, sarparishi, sarpeshvara и т.н. И всичко това ще бъде нейното име, Цар-Змия, ако нямате нищо против…

Запалих цигара. Мълчахме дълго. Зад нас вятърът леко полюшваше палмовата горичка. Когато твърдите й листа се докосваха взаимно, можеше да си помислиш, че гората е медна, защото металният им звън (от който по гърба ти пролазваха мравки!), съвсем не се връзваше с изпълнения с растителни изпарения въздух.

— Наистина е красиво! — прошепна накрая Богданов. — Ще дойдем пак…

И започнахме често да идваме тук. Повечето пъти Бадж го нямаше, но Ван Манен знаеше порядките на дома и никога не оставахме без добра вечеря, без уиски с лед, скъпи марки цигари, а когато вече нямахме сили да се приберем в Калкута, имахме на разположение удобни легла с балдахини, които да ни защитят от комарите. Понякога сядахме в лодката и отивахме до отсрещния бряг, в Титагарх, където водите бъкаха от риби и раци. На този бряг на Хугли горите бяха по-редки — оттам започваха големите полета с ориз и захарна тръстика, а въздухът беше също така ароматен, нощта — също така тайнствена, и ние бродехме по долината на реката докато накрая съвсем се изтощим от умората.

Баджи никога не ни вземаше на лов. Една вечер пристигнахме без предупреждение и го заварихме току-що завърнал се от джунглата. Беше се прибрал без да улови нищо, но затова пък бе целият обгорял от слънцето, много прашен и много ожаднял.

— Имаше само птици, които не стават за ядене — каза той, вместо поздрав, сякаш, за да се оправдае.

Но вечерта беше чудесна. Ван Манен ни разказа за приятелството си с Ледбитер в онези времена, когато самият той е бил активист на Теософското общество, а Бадж ни говори за своите перипетии на остров Ява, където започнал кариерата си на индустриалец. Останахме на масата до късно вечерта. В един момент Бадж спря да разказва поредния си анекдот, между другото — доста дълъг и скучен — и възкликна:

— Никога няма да се досетите кого срещнах, когато излязох от гората! Сурен Бозе! Самият Сурен Бозе!

Не повярвахме на ушите си. Какво можеше да търси в гората на Серампур, при това през нощта, Сурен Бозе, почтеният професор, макар и най-младият от колегите ни, когото не можехме да си представим да срещнем извън стените на университета или в храма на Калигхат. Той винаги се придържаше към вярата на предците си и дори твърде горделиво подчертаваше това. Беше сред малцината професори от Калкута, които не се стесняваха да ходят облечени в индийски дрехи и да чертаят по челото си с шафран знака на вярващите в Шива.

— Сигурно е бил на гости у някой свой роднина в Серампур — забеляза Ван Манен. — Не би дошъл заради някакви приключения тук…

Но ние не се съгласихме с него. Подобен ревностен вярващ като него едва ли би търсил приключения в гората нощем. А роднини в Серампур, според Бадж, Сурен Бозе нямаше, бил роден в Ориса.

— Всъщност, той се направи, че не ме видя — добави Бадж.

Тук си спомних, че веднъж в университета чух как говориха нещо за Сурен Бозе във връзка с тантризма. Изглежда, че беше привърженик на тази окултна школа, за която особено в Индия се носеха най-различни легенди. Трябва да призная, че след като изучих тантризма, според класическите му текстове, аз и до днес не срещнах хора, които изпълняват предписанията му. А тантризмът предполага извършването на ред специфични ритуали, чиято тайна посветеният не би посмял, или не би могъл да разкрие пред никого.

— А може би именно тук е търсил място за някоя тантристка церемония? — обадих се аз.

След като никой не възприе сериозно моето предположение, започнах упорито да развивам темата. От онова, което бях прочел, знаех, че за някои медитации и ритуали на тантризма е нужен зловещ антураж: гробище и място, където изгарят мъртъвци. А понякога посветеният трябва да покаже смелост и самообладание и да прекара една нощ като жив труп в позата на пределна ментална концентрация. За тези неща, които могат да те накарат да се разтрепериш, аз разказах на своите приятели — вече не за да оправдая присъствието на Сурен Бозе тук, а за да ги посветя в ужаса и в наивния чар на тантрическите ритуали. В края на краищата, аз съвсем се отклоних от темата Сурен Бозе и започнах най-патетично да им говоря за тантризма. Така се надявах, че Ван Манен, с неговите познания в окултизма, ще подхване разговора и ще го оживи с ненадминатата си ерудиция. Но този път той само мълчаливо кимаше с глава.

— Никой не знае нещо определено за техните ритуали — проговори неохотно Ван Манен в отговор на моите предизвикателства.

— Какво толкова има да знаем? Бесовски оргии! — възмути се Богданов, който твърдеше неизменно, че индуизмът е дяволска работа. — Нещастни безумци — да търсят спасение на душите си като си играят на мъртъвци! Нас, православните, ни пази кръста! И Слава Богу!

— Аз пък не разбирам какво общо има тук Сурен Бозе — обади се най-сетне Бадж. — Я, по-добре да се върнем сега към нашите работи…

Разбрах, че съм сгрешил като заговорих посред нощ, край гора и гробище, за некрофилски медитации и запалих цигара. Усмихнах се малко престорено виновно. Честно казано: изненадах се, че това мое кратко, но страстно изложение върху тантризма се посреща толкова сдържано от тях. Тогава бях много млад и много горд със знанията си върху загадките на индийската душа, до които бях успял да се добера. Исках да покажа на тези учени мъже, при това дошли отдавна в Индия, че и аз зная нещичко за тайните на тази странна религия.

Бадж се постара да продължи прекъснатия анекдот, но повече не успяхме да възвърнем очарованието на нашите вечери. По някакво негласно споразумение нито един от нас не поиска да отиде да си легне или да се върне в Калкута. Напротив, започнахме дружно да се наливаме с уиски — дори и Богданов, известен със своята въздържаност, въпреки руския си произход! — и продължихме разговора си почти до три през нощта, когато най-сетне се надигнахме от масата, за да се приберем по стаите си, приготвени от вечерта.

2.

Този епизод, разбира се, беше съвсем скоро забравен. Когато след няколко вечери се събрахме отново в Серампур, никой не спомена и дума за него. Дори и аз щях да го забравя, ако в един ясен и хубав ноемврийски ден, не се сблъсках при входа на университета тъкмо с въпросния Сурен Бозе. Той винаги бе проявявал някаква симпатия към мен, бих казал дори сърдечност, не знам дали защото бях единственият румънец тук, или защото с такова усърдие изучавах религията на неговите предци. Спря ме и ме попита как върви учението. Отговорих му, че професорите са доволни от мен, но че самият аз често губя надежда за благополучното завършване на курса. Той се усмихна и ободрително ме потупа по рамото. Тогава аз го попитах има ли приятели в Серампур, защото Бадж беше казал, че го е видял там, в покрайнините на градчето.

— От дете не съм ходил в Серампур — отвърна ми той без да промени израза на лицето си. — Старецът Бадж сигурно ме е сбъркал с някого.

Смутих се. Беше трудно да се обърка някого със Сурен Бозе: тези резки черти, това високо чело, този пронизителен поглед — бяха нещо рядко за Бенгал, където мъжете са склонни към напълняване и всички лица са еднакво кръгли и разплути.

— А ти откога общуваш с този милионер? — изгледа ме изпитателно той.

Още повече се смутих и за да се оправдая, започнах да каканижа нещо за нашите пътувания до Серампур с Ван Манен и Богданов. А той ме слушаше много внимателно, сякаш всяка дума имаше за него особен смисъл.

— Това беше чудо, а не просто нощи! — възкликнах аз в напразния си опит да се измъкна от мрежата на тежкия му поглед.

— Наистина нощите в Бенгал са неповторими — каза замислено той. — Но ако с вас идва Ван Манен, трябва да знаеш, че той търси там нещо друго… Аперитивите на вашия домакин!

Разсмя се, сякаш искаше да се увери, че е казал нещо много духовито. Всъщност, всички се шегуваха с Ван Манен — неговата слабост към алкохола беше известна на цяла Калкута, той посещаваше кръговете на всички учени, сноби и милионери без никаква предубеденост.

След тези думи се разделихме. Срещнах Ван Манен в библиотеката на Парк Стрийт и първата ми работа бе да му предам разговора със Сурен Бозе. Не знам защо, но се зарадвах, че Бадж, който се хвалеше с отдавнашното си познанство с този известен професор, го беше припознал с някакъв беден бенгалски селянин от Серампур. Ван Манен също се развесели. Вдигна телефона, позвъни на Бадж в офиса му и му разказа всичко, като добави и нещо от себе си, наричайки го по примера на Бозе, „стареца Бадж“. Но в този ден Бадж изглежда не беше в настроение и затова като чу отговора му, Ван Манен веднага затвори телефона.

— Упорито твърди, че е бил Сурен Бозе — съобщи ми той. — Казва, че го е видял съвсем ясно, както сега те виждам аз. И още, че не го интересува бил ли е Сурен Бозе в Серампур, или не е бил. И не разбира защо това може да ни интересува… Да, той е прав, какво ни интересува — потвърди Ван Манен. — И аз ще му кажа това лично, когато го видя.

Те се срещнаха същата вечер в клуба, където понякога вечеряха с голяма компания сноби и финансисти. Но аз така и не разбрах дали бяха говорили за това, или не. Когато след няколко дни отново се събрахме в Серампур, по пътя говорихме за доста неща. Ван Манен, например, се опита да убеди Богданов, че будизмът не може да се отхвърли лесно като доктрина и че във всеки случай, той, като учен, не би се заел да осъжда чужда религия от позицията на мисионер. При думата „мисионер“ Богданов се наостри. Този спор те бяха водили с прекъсвания вече цели пет години!

— При нас, православните, няма мисионери — отсече той. — Начинът на мислене при мисионерите не ми е ясен. Това са ваши, протестантски глупости!

И се обърна към мен, очаквайки да го подкрепя. Но Ван Манен не се предаваше.

— Първо, аз съм протестант само наполовина, по баща — уточни той. — Наполовина съм католик. Наистина, доколкото ми е известно, католиците са приели мисионерството още преди векове… А какво ще каже нашият младеж?

Последният въпрос беше към мен. Разбира се, те бяха — всеки за себе си — прави, но спорът не можеше да приключи леко. Ван Манен си беше поставил за цел да напише учебник по будизъм за широк кръг читатели и в дискусията с Богданов се опитваше да намери най-точните и ясните формулировки. И междувременно вмъкваше в своята интерпретация „закона за дванайсетте причини“, докато колата ни водеше към Серампур. Изведнъж Ван Манен замлъкна и даде знак на шофьора да спре колата. На двайсетина метра пред нас, до банкета на пътя, вървеше бързо някакъв бенгалец. Не зная с какво толкова заинтригува вниманието на Ван Манен. И когато колата го настигна, и тримата обърнахме глави и го познахме: Сурен Бозе! Да, Сурен Бозе крачеше широко, с високо вдигната глава, и трите начертани с шафран бразди по челото му се виждаха съвсем ясно. Дори се зачудих, че той ни погледна за миг и никого не разпозна. Или поне не издаде с нищо, че ни е видял. И без да намали хода си, продължи решително по своя път.

— Значи Бадж, все пак, не е сбъркал — каза Ван Манен, когато колата отново набра скорост. — Има нещо гнило тук…

Ние още веднъж се обърнахме и видяхме как Сурен Бозе влиза в гората. След няколкостотин метра свърнахме по шосето вляво и стигнахме до бунгалото. Тази вечер не пропуснахме да обсъдим това произшествие, но само тримата — Бадж беше останал в Калкута. Както обикновено, веднага след пристигането, поръчахме вечерята и се отправихме към езерото. Беше преди пълнолуние. Гората изпускаше невидимите си изпарения и скоро потънахме в мъгла от благовония. Дали заради странната среща със Сурен Бозе или заради вълшебството на вечерния въздух, не зная, но изпаднахме в някаква странна възбуда, граничеща със страх. Тишината бе наистина плашеща, всичко беше замряло по чара на луната и, ако някоя клонка случайно помръднеше, дори и за миг, ние потръпвахме, смутени от неочакваната промяна в този напълно застинал пейзаж.

— Как да не изгубиш разсъдъка си в подобна нощ — тихо прошепна Богданов. — Толкова е красива, че сигурно таи някакъв грях. Човек не би могъл да срещне подобна красота другаде, освен в Рая. На земята това си е дяволска съблазън… — и добави повече на себе си: — Да, още повече в земя като Индия.

Ние замълчахме. Не искахме нито да говорим, нито да мислим. Сега всичко беше възможно, всяко чародейство — и нищо не би могло да ни удиви. И когато Ван Манен ни спря и ни посочи с ръка водата, ние бяхме готови за всякакво чудо. Внимателно се приближихме към брега и видяхме как безкрайни редици от раци изпълзяват от езерото и бавно тръгват по земята, захванали се един за друг.

— Те винаги правят това преди пълнолуние — забеляза Богданов.

3.

След няколко часа, скоро след полунощ, се прибрахме в Калкута. Вечерята мина под знака на меланхолията. Богданов сподели, че скоро щели да станат двайсет години, откакто не бил стъпвал на родна земя, и че е в Азия вече от двайсет и една години. Ван Манен пък не страдаше от носталгия и отдавна се беше примирил с мисълта, че смъртта ще го свари тук, в страната, където бе прекарал две трети от живота си. Аз нямах какво да кажа по въпроса — като доста по-млад от тях, а и в Индия бях едва от две години.

— Почакай, имаш още какво да видиш — обърна съм към мен Богданов. Но когато седнахме в колата, той забрави за своята носталгия. И наистина, трудно беше човек да не види красотата на тази нощ, която изместваше всичко земно, всичко дребно и лично. Дори и шофьорът го усещаше. Ван Манен го предупреди да не кара бързо и потеглихме.

Както обикновено, пътувахме със запалени фарове, макар да имаше луна. Веднага помолих Богданов за цигара — той специално си ги поръчваше от Аден, признаваше само египетския тютюн. Аз пушех, а Ван Манен развиваше — за кой ли път? — теорията си как трябва да се държим с умните жени. От време на време се налагаше да му отвръщам с „да“, но си мислех за друго. Да, нещо се случваше с пейзажа, сякаш бяхме объркали пътя. Всъщност, отдавна трябваше да излезем на шосето, но пътят се проточи съвсем и дори се промени. За секунда затворих очи, за да се съсредоточа, и когато ги отворих, не можах да позная местността. Като че ли бяхме попаднали в някой друг край на Бенгал, толкова странно изглеждаше всичко.

— Къде се намираме сега? — развълнуван прекъснах Ван Манен.

Моите спътници с не по-малко учудване погледнаха към вековните дървета от двете страни на пътя.

— Според мен, изгубихме пътя — каза Ван Манен с неочаквано променен глас.

Шофьорът караше с подозрителна невъзмутимост. Ван Манен го попита на хинди дали не е объркал пътя.

— Не е възможно — отвърна му шофьорът, без да се обърне. — От сахиб Бадж няма никакъв друг път…

Но този отговор съвсем не ни успокои. Прекрасно знаехме, че друг път до шосето просто няма. Бяхме минавали по него поне трийсет пъти, но сега пейзажът беше съвсем различен. Напълно разстроени, ние се взирахме в далечината през прозорците на колата, и сърцето ни се свиваше при вида на тези непознати дървета, които страховито сплитаха клоните си над нас, като в тунел или по-точно като в капан!

— Давай! — нервно заповяда на шофьора Ван Манен.

Фаровете светнаха още по-силно и ние дружно се люшнахме напред, сякаш се опитвахме да проникнем още по-дълбоко в тъмнината и да отгатнем къде точно е шосето. Но напред, доколкото можехме да видим, се простираше същият безкраен и непознат път.

— По-добре да се върнем! — реши Богданов. — Пътят от бунгалото до шосето е само пет-шест минути, а ние се движим повече от половин час.

— Обръщай! — каза тихо на шофьора Ван Манен.

Шофьорът избра място, където да обърне, и без да каже дума, подкара колата назад.

— Но той е пиян! — прошепна едва чуто Ван Манен.

И макар да говореше доста тихо и на английски, шофьорът съвсем на място му отвърна на хинди:

— През живота си капка не съм изпил, сахиб!

Богданов се взря в мрака и се прекръсти.

— Не разбирам как стана така — изумен започна Богданов. — Ако при излизане бяхме свърнали някъде другаде, сигурно щяхме да влезем в гората или да стигнем до езерото.

— Сега ще разберем какво стана — промърмори Ван Манен.

Опитвах се да разпозная мястото, където за първи път забелязах, че не се движим по правилния път, но не можех по нищо да се ориентирам. Напълно объркан, започнах да обяснявам това на спътниците си, но някакъв силен и отчаян вопъл, който се чу от съвсем близо, ме възпря. Шофьорът рязко спря колата. Онемели от ужас, и тримата станахме от местата си.

— Какво беше това? — попитах накрая аз.

— Убили са някого, сигурно жена… — отговори пребледнелият Ван Манен.

Станали прави, не посмяхме да слезем от колата. Не зная колко време стояхме така, вцепенени от ужас. Вече не се чуваше нищо, освен бръмченето на мотора, и само той потвърждаваше, че всичко това не беше сън или видение.

След миг вопълът се повтори, вече съвсем отблизо, а след него и виковете за помощ: „Убиват ме! Убиват ме! Спасете ме! Помощ! Хора!“

Виковете бяха на бенгалски, но аз достатъчно добре разбирах този език, за да проумея смисъла на думите. Ние всички, освен шофьора, изскочихме от колата и хукнахме по посока на гласа. А виковете, докато тичахме, ставаха все по-глухи и неясни, но все пак, различихме думата „бабаго“ — баща, повторена няколко пъти.

Но се оказа, че бяхме тичали напразно, нито хора, нито следи от борба, никого не успяхме да видим. Ван Манен, с неговото доста солидно телосложение, пъхтеше тежко след нас. Богданов, навъсен, стиснал зъби, беше вперил поглед в мрака. Все пак, решихме да продължим разследването. Но дърветата правеха мрака още по-непрогледен. Светлината на луната едва се процеждаше нависоко горе през лианите.

Ван Манен извика на бенгалски:

— Какво се случи?

Заслушахме се, притаили дъх. Никакъв отговор. Отникъде. Гората беше като вкаменена. И дори килимът от падналите листа не шумолеше под нозете ни, сякаш стъпвахме по кече.

— Какво се случи? — повторно извика Ван Манен.

Тръгнахме напосоки, като се стараехме да не се отделяме много от пътя. Не зная колко време се лутахме под дърветата, готови всеки момент да се натъкнем на страшното зрелище. Почувствах някаква тежест в цялото си тяло, не ме напускаше усещането, че сънувам лош сън и че не мога да се събудя.

— Да се върнем! — Богданов спря и потърка челото си с ръка. — Започвам да мисля, че сме станали жертва на някаква халюцинация.

Едва ли! Четирима да имат една и съща халюцинация — да чуят този сърцераздирателен писък и тези едни и същи думи. Аз интуитивно почувствах, че Богданов е прав, и ние се върнахме при пътя.

— Изглежда, че доста сме се отделили — казах аз, като не видях колата. — Къде ли сме сега?

Моите спътници ме погледнаха с недоумение, а Ван Манен забеляза:

— Където и да сме отишли, колата трябва да е тук някъде наблизо. Извикайте оня глупак!

Извиках с всички сили, като стреснах безмълвната нощ, и сам потръпнах от шума, който вдигнах. Почакахме и разсеяно се огледахме наоколо. Шофьорът не отговори.

— Тръгнал е да ни търси — предположих аз.

— Но тогава къде е колата? — попита нервно Богданов. — Той не може да ни зареже така, в джунглата, посред нощ!

— Разбира се, че не може — успокои го Ван Манен. — Освен това, ние бяхме наблизо, трябваше да чуем шума на мотора. Сигурно е заспал, докато ни е викал…

Тръгнахме по посоката, в която според нас бяхме оставали колата. Луната светеше с пълна сила, а пътят сякаш се бе разширил.

— Избягал е. Избягал е, без дори да се замисли — прошепна Богданов. — Заслужава да го убиеш…

Ван Манен не искаше да повярва. Непрекъснато бършеше с кърпичка челото и врата си.

— Така или иначе, нещо трябва да се предприеме — каза той съвсем тихо.

— Ще се наложи да се приберем пеш — реши Богданов. — До сутринта някак си ще стигнем…

В тази минута пред нас, вдясно от пътя, за миг блесна светлина от фенер, а после колебливо се отдалечи по посока на гората. Стори ни се странно — в този час и на това място да се появи човек с фенер. Още повече, след случилото се с нас. И не знам каква тъмна сила ни подмами, всеки поотделно, да последваме тази бързо движеща се светлина в джунглата. А когато Богданов подмамящо ни махна с ръка, нито Ван Манен, нито аз, му възразихме. В този миг сякаш напълно забравихме за вика за помощ, който преди малко ни беше вледенил кръвта. Светлината сега бе знак за присъствието на живот тук. Носеше я човек, който, без съмнение, вървеше или към някое жилище, или към жадуваното от нас шосе.

След малко с всички сили се спуснахме да го догоним.

4.

Навлезли в гората, след няколко минути вече изгубихме светлината от погледа си. Вървяхме, без да се делим, аз — отпред, като най-младия, Ван Манен — след мен, Богданов — последен. Не знам откъде се взе у нас тази смелост да тръгнем като малък отряд през джунглата — само преди час нещо почти немислимо за един бял човек, при това нощем. Джунглата вече съвсем не беше страшна за нас. Дори забравихме за змиите и хищните зверове, за ужаса, пронизващ душата само при вида на индийската гора.

— Къде ли пропадна този шофьор? — разтревожено повтори Ван Манен.

Ние с Богданов не му отвърнахме. Вървяхме, без да мислим за нищо, знаейки само едно, че не бива да спираме хода си, че трябва да вървим, дори и без цел.

— Сигурно е свил нанякъде, а ние вървим по друга пътека — предположи Богданов.

— Да, сигурно, той знае пътя — добавих аз. — Много бързо изчезна.

Междувременно вече бяхме потънали в самите дебри на джунглата. Дебели лиани се виеха над главите ни, краката ни потъваха в килимите от мъртви листа, папрат и мъх. Но някаква неведома, сляпа сила ни водеше в една определена посока. И никой не искаше да се върне обратно или да опита късмета си в друго направление. Вървяхме напред, провирайки се между безкрайни гъсти храсталаци.

— Ето го, пак! — извика Богданов.

Спряхме, затаили дъх. Този път светлината беше съвсем наблизо, но мътна и слаба, различна от онази, след която бяхме тръгнали. С последни сили стигнахме до мястото — беше вече краят на гората. Светлината се издигаше от мангал с горящи въглени. Но преди да стигнем до мястото, забелязахме, че огньовете са повече, и различихме причудливите форми на солидно здание, заобиколено от ограда от сив дялан камък.

— Сигурно сме попаднали в другия край на Серампур — предположи Ван Манен. — Господи, как бихме могли да се озовем точно тук?

Стори ни се странно, че не срещнахме никого при мангалите. Наистина, навсякъде въглищата догаряха, но нямаше и следа от човешко присъствие тук. Но не ни беше до огледа на мястото, бяхме много уморени и тръгнахме към сградата.

— Който и да живее тук, индус или мюсюлманин, трябва да ни приюти — твърдо заяви Ван Манен.

Той тръгна напред — говореше по-добре от нас бенгалски, а и името му беше достатъчно известно в Бенгал.

След малко от вратата излезе някакъв старец с невъзмутимо лице, сякаш за него нашата поява тук, в този нощен час, беше нещо обикновено.

— Кой е твоят господар? — обърна се към него Ван Манен.

Старецът стоеше неподвижно, сякаш не чуваше. Ван Манен високо, с пълен глас, повтори въпроса си. И сякаш пробуден от дълбок сън, старецът промълви:

— Ниламвара Даса…

— Според мен, познато име — промърмори Богданов.

— Малко е архаично — забеляза Ван Манен. — Подобно име не съм чувал в Калкута. — После се обърна към стареца повелително: — Иди, събуди твоя господар и му кажи, че сахиб Ван Манен с още двама сахиби е попаднал в затруднение и го моли да ни приюти за тази нощ…

Наложи му се на три пъти да повтори тези думи, преди старецът да кимне и да се отдалечи.

— Съвсем е глух — заключи Богданов.

У мен се появи усещането, че моят сън продължава, че изобщо не мога да избягам от него. Тези изоставени без контрол мангали, тази къща в непроходимите дебри на джунглата, този старец, не разбиращ какво му се говори — всичко това будеше у мен тревога. Не зная колко време мина, преди старецът да излезе отново с фенер в ръка. Тази нощ живеехме на епизоди!

— Господарят ви кани — обяви старецът.

Той ли говореше толкова тихо, аз ли не разбирах достатъчно добре бенгалския му, а може би ми пречеше и голямата умора, но по-скоро отгатнах, отколкото възприех смисъла на неговата фраза.

— Какъв странен говор — обърнах се към Ван Манен.

— Селски — отвърна ми той. — Трябва да свикнеш с него.

Къщата се оказа стара, от онези, които рядко се срещат в този край на Бенгал, където набезите на дивите мюсюлмани през осемнадесети век са били особено жестоки, варварски!

Влязохме във вътрешния двор, наполовина покрит с камъни, а по ъглите засаден със свещеното за индусите растение — „фикус религиоза“. Оттук добре се виждаха първите помещения — доста големи, с решетъчни прозорци, по всяка вероятност — мъжките стаи. Стори ми се, че ни очакват: горяха няколко факли, освен многобройните маслени светилници, чиято трепкаща светлина осветяваше стълбите към женската половина на сградата.

Поканиха ни в зала с под от червен пясъчник и ни представиха на човек на средна възраст, мъртво бледен, със застинал поглед.

Той се обърна към нас на бенгалски:

— Моля ви, да ни извините за няколко минути, докато подготвим стаите ви.

До мен твърде трудно стигна смисълът на фразата му: подобен бенгалски бях срещал само в старите книги. Освен това, образованите бенгалци с определен социален ранг, се обръщаха към европейските си гости само на английски. И почти никога, само в редки, изключителни случаи, не „оскърбяваха“ гостите си с бенгалския. Ако, разбира се, той не беше беден селянин или слуга. Затова останах доста смутен от този прием. А Ван Манен, който прекрасно владееше този език, направо помоли за разрешение да седне и започна надълго и нашироко да се извинява за среднощното ни нахлуване в този дом. Ниламвара го слушаше, потънал в своите мисли, и когато Ван Манен приключи с извиненията, започна да ни оглежда един по един по ред, без да проумее защо сме попаднали тук. При това, не произнасяше и дума, което напълно ни обезкуражи и подчерта нелепостта на ситуацията.

— Толкова глупав случай, извинете, за Бога — произнесе по английски Богданов, без да може вече да издържа тежкия му поглед.

Но Ниламвара сякаш не го чуваше. Продължаваше да ни оглежда и от време на време да потреперва с цялото си тяло. Богданов се приближи до него и повтори думите си с по-висок глас. Нашият домакин изобрази нещо като усмивка и отвърна с угаснал поглед:

— Не разбирам английски.

Колко невероятно прозвуча това признание в тази страна, където и децата знаеха този език! Може би Ниламвара беше учил в някое манастирско училище? Но моят слух беше силно впечатлен от неговия странен говор, а освен това той произнасяше — при това с усилие — някои думи, които просто не можех да разбера. И всяка дума и дори сричка учленяваше с огромна мъка.

— Скоро стаите за милостивите господа ще бъдат готови — повтори Ниламвара след безкрайна пауза и разтегна устните си в пресилена усмивка.

Многозначително погледнах Ван Манен. И той изглеждаше смутен от застиналия взор на нашия домакин, от архаичния му говор. Наистина, ако човек погледнеше по-внимателно Ниламвара, всички негови странности щяха да му се набият в очи. Затруднените движения, необяснимите периодични конвулсии на тялото му, стъкленият блясък в очите, постоянно стиснатите в юмруци ръце — сега нищо не убягна от нашето внимание. Не можеше да не ни изуми и начинът, по който ни гледаше. От време на време имах усещането, че е галванизиран от невидима сила, без която би умрял пред нас заедно с угасващата си усмивка.

Освен това, аз не можех да разбера що за къща е това — силно осветена, а толкова тиха и празна. Подобно събитие — появата посред нощ на трима чужденци — не би могло да мине незабелязано в един индийски дом. Логичното би било да се засуетят около нас любопитни женски сенки, криещи се по ъглите или зад решетъчните прозорци, да се чуе глухият шепот на слугите, вдигнати от постелите им, мекото шляпане на боси нозе по плочките в двора…

— Скоро стаите ви ще бъдат напълно готови — за трети път обяви Ниламвара.

Но никой не бързаше да ни заведе в тях. А ние бихме си легнали веднага, не толкова заради умората и вълненията през тази нощ, колкото за да се избавим от тягостното присъствие на нашия домакин.

Изведнъж Ван Манен ни погледна и каза на английски:

— Но ние не попитахме за онзи женски вик по пътя…

Всъщност, това — най-важното! — го пропуснахме в нашия разказ: излъгахме, че колата ни се е повредила, че шофьорът е останал да я пази, а не казахме и дума за вика за помощ, който чухме преди около час. Нито един от нас все още не беше проумял какво точно се е случило, защото стояхме сега пред този човек толкова време и не казахме нищо за онова, което той може би знаеше. При мисълта за виковете в гората, ние се оживихме. Сякаш внезапно изчезна непонятната ни сънливост, застигнала ни в минутата, когато хукнахме след фенера, и сега страшно ни се прииска да действаме. Макар моментът да бе пропуснат — онази нещастна жена сигурно вече не беше жива, все пак, мина доста време, докато дойдем до дома на Ниламвара Даса. Господи, за какво бяха тези нечисти сили, отнели ни разума, приковали ни чрез пронизителния поглед на този странен човек, повтарящ от десет минути едно и също!

— Разкажете му, той сигурно знае нещо — обърна се Богданов към Ван Манен.

Без да се надигне от креслото си, като се опита да скрие вълнението си, Ван Манен започна своя разказ, но още при първите му думи нашият домакин застена и закри лицето си:

— Лила! Лила! — се дочу сред стоновете някакво неразбрано бърборене.

— Какво говори той? — нахвърлихме се върху Ван Манен.

— И аз не го разбрах — отвърна той и още веднъж попита на бенгалски Ниламвара: — Какво се случи? Коя е тя?

Същите стонове, същите неразбираеми думи, от които беше ясно само името Лила, докато останалото потъваше в скръбните му възгласи.

— Мисля, че това е била неговата дъщеря — каза Ван Манен. — Но какво точно казва, сега не мога да разбера…

— Вероятно са я убили… — прошепна Богданов. — Само че как е разбрал? И след като е знаел, защо не ни каза?

Ван Манен не се осмели повече да задава въпроса на Ниламвара. Мълчахме и си мислехме, че ще е по-добре без излишни думи да се приберем по стаите, които вече от хиляда години подготвяше оня странен старец.

— И защо никой не й помогна? — изведнъж избухна Ван Манен. — Сигурно не е била сама. Жените тук никога не излизат сами, особено посред нощ…

В този момент в стаята най-сетне влезе — с уморената си походка, старецът и едва чуто обяви, като вдигна ръка:

— Ето я! Носят я! Там!

Изтичахме и тримата на двора. Стори ми се, че е пълен с народ. Неколцина странно облечени мъже с чалми носеха погребални носилки, изплетени от бамбук. Но всичко това изглеждаше нереално, като театър на сенките, защото не чух нито плач, нито викове, нито молитви. Усетих зад гърба си някакво движение и уплашено се извърнах: беше Ниламвара. Вървеше с такова усилие, сякаш всяка крачка щеше да го повали на земята.

— Не можем да останем повече тук — прошепна Богданов. — Не бива да искаме гостоприемство от човек, чиято дъщеря или съпруга е загинала…

— Да, по-добре е да си тръгнем — съгласи се Ван Манен.

Искахме да предупредим някого за нашето заминаване и още веднъж да поднесем извиненията си на домакина, но само след миг дворът се оказа напълно пуст! Просто всички изчезнаха! Сякаш се продъниха вдън земя! Нямаше го и старецът. Богданов първи тръгна към изхода, страхувайки се да се обърне назад. С какво облекчение минахме покрай мангалите с тлеещите въглени, които ни посрещнаха на поляната пред къщата!

5.

Умората ни застигна веднага след като се отдалечихме от къщата. Отначало леко ми прилоша, после — усетих слабост, и накрая, за да не рухна съвсем изтощен на земята, се наложи да седна под едно дърво. Не можех да разбера какво става с мен, не знаех дали съм останал сам, или приятелите ми ме чакат докато се съвзема. Нямам и понятие колко съм стоял така, под дървото, но когато се събудих, беше съмнало. Все още бях без сили, без да мога да събера мислите си, без ясен спомен за случилото се.

За мое учудване, забелязах, че двамата ми спътници седят на тревата само на няколко крачки от мястото, където ме беше надвила умората. Дремеха, подпрели глави с ръцете си. С мъка се довлякох до тях и ги попитах, като се напрегнах да се усмихна:

— Какво се случи? Защо спряхме тук?

Богданов надигна глава и аз се стреснах при вида на необичайно бледото му, със синини под очите, лице.

— Уморихме се, много се уморихме… Да отдъхнем за малко… — отвърна ми той.

С труд подвих колене и седнах до тях. Чувствах се толкова слаб, сякаш бях боледувал тежко седмици наред. Очите ми се премрежваха и при най-лекото движение. Все пак, успях да съобразя, че вече е съмнало и че тревата се е намокрила от росата. Седяхме, без да произнесем дума. И след като моите другари, и особено Ван Манен, който така и не можеше да вдигне глава, бяха напълно изтощени, аз се почувствах задължен да действам. Изправих се с усилие и започнах да се оглеждам наоколо с цялото внимание, на което в момента бях способен. Местата ми се сториха не чак толкова непознати. Гората се бе поразредила и се състоеше от стари палми, високи акации и благоуханни храсти. Тръгнах с колеблива походка напред и след десетина крачки стигнах до пътя, който се отклоняваше от главното шосе и водеше до бунгалото на Бадж. Откритието ми даде сили! Извиках, обърнах се към моите спътници:

— Знаете ли, близо сме до бунгалото!

Вестта бе дотолкова зашеметяваща, че ги изуми и те не успяха нищо да кажат. Бяхме решили, че се намираме някъде в северната част на Серампур, а се оказа, че е не е така. В този момент видях как Богданов става и, клатейки цялото си тяло, протяга ръка към Ван Манен. Поисках да изтичам до тях, да им помогна, но при първото ми рязко движение земята се завъртя заедно с мен. Трябваше да се спра, за да не падна. Ван Манен задиша тежко. Ръцете на Богданов се разтрепериха. Той се огледа сърдито наоколо, без да повярва, че вече наистина сме наблизо.

— Ние просто се заблудихме — опитах се да ги ободря аз. — Шофьорът сигурно ни търси в другия край на гората.

При споменаването на шофьора Ван Манен изруга така жестоко, както никога не го бях чувал. Излязохме от гората и поехме по посока на бунгалото.

— Просто не мога да проумея какво стана с нас — въздъхна Ван Манен. — Какво ни сполетя…

Скоро изгря слънцето. Ярката светлина ни ободри и леко ускорихме хода си. Всъщност, пътят до бунгалото бе не повече от половин час. Бяхме изумени да видим нашата кола, очакваща ни мирно до верандата. Шофьорът дремеше на кормилото. По двора шетаха слугите, които направо се вцепениха като ни видяха — едва живи от умора, с изпокъсани дрехи и окаляни обувки, бяхме наистина жалка картина! Ван Манен се нахвърли върху шофьора и го обсипа с юмруци. Нещастникът дори не можа да се защити — само охкаше и пазеше главата си с ръце.

— Как посмя да избягаш, животно?! — крещеше Ван Манен. — Ами ако се бяхме изгубили в джунглата, щяхме да загинем и тримата!

Слугите се скупчиха около колата, облещили очи към Ван Манен, който за тях бе въплъщение на добротата, а сега се караше и биеше.

— Ние, наистина, се спасихме като по чудо — каза Богданов на хинди специално за прислугата, за да оправдае внезапната ярост на Ван Манен. — Това магаре ни изостави насред пътя и избяга…

— Ние се лутахме цялата нощ — добавих аз.

Слугите ни гледаха изумени, без да разбират нищо.

— Но той ви чака тук през цялата нощ — събра най-сетне смелост да се обади пазачът.

Останалите подхванаха:

— Той беше тук! Той никъде не е ходил!

Отначало ние не разбрахме какво имат предвид. Аз го разбрах така: шофьорът, като видял, че излизаме от гората, се е върнал в бунгалото и ни е дочакал на двора до сутринта. Но Ван Манен го обвини, че си е тръгнал твърде бързо. И как според него, попита той, си бил представял, че ще можем да се приберем пешком през нощната джунгла?

— Но той изобщо не е излизал оттук! — настояваше пазачът. — Ние с него стояхме през цялото време заедно тук…

— Аз бях много учуден, че главният сахиб се отказа от пътуването — започна шофьорът.

Кръвта нахлу в главата ми! Те какво?! Да не мислят, че сме рили толкова много, та съвсем да изгубим разсъдъка си?!

— Ти какво искаш да кажеш с това? — ядоса се Богданов. — Как да не си ходил никъде? Нима не тръгна с колата с нас през нощта, нима не се заблудихме и не объркахме пътя? И не чухме оня женски писък в гората?

Шофьорът не смееше да възрази и само се оглеждаше наоколо, търсейки подкрепа. Но когато Ван Манен взе да му припомня всичко, което бяхме говорили и правили по пътя, човекът се престраши:

— Но аз изобщо не съм ви возил тази нощ, сахиб! Колата изобщо не е излизала от двора!

— Така, така беше — потвърдиха в хор слугите.

Ван Манен се вбеси:

— Значи ние и тримата лъжем и си измисляме, така ли?!

— Може би сте били с друга кола… — страхливо се обади шофьорът. — Моята, ето вижте я там, измих я вчера, и още е съвсем чиста!

Ван Манен се обърна към нас:

— Не издържам! Тук всички са откачени! Да влезем вътре…

Намерихме вратата отворена. Обикновено след наше излизане пазачът винаги я заключваше.

— Същинска комедия, наговорил се със слугите — заключи Богданов, когато останахме сами. — Помисли, че вози пияни…

— Той ще отговоря за това, няма лесно да му се размине — промърмори Ван Манен, свали сакото си и се отпусна в плетеното кресло.

Аз също счетох за нужно да добавя нещо. Когато говорихме за нашето нощно приключение в джунглата, забелязах как някои от слугите ни погледнаха малко насмешливо. Мисълта, че са ни взели за толкова пияни, че да ни подиграват, направо ме вбеси.

— Така или иначе, според мен, това не е алиби, че колата била чиста. Напротив, това дори издава злия му умисъл.

Прохладата в дома, а и умората накрая си казаха думата. Измихме се, легнахме си и заспахме веднага.

6.

Събуди ни Бадж, пристигнал тук доста преди залез-слънце с намерението да отиде на лов. Не остана във възторг като ни завари в дома си. Предпочиташе да ходи сам на лов — без свидетели. Нашият измъчен вид, обаче, му направи силно впечатление.

— Виждам, че снощи нещо сте попрекалили с пиенето — забеляза той, като погледна към Ван Манен.

Аз отново усетих как кръвта ми нахлува в главата. Богданов също се почувства неловко.

— Твоят шофьор не е шофьор, а истински бандит! — гневно възкликна Ван Манен.

Но когато започна разказа си за случилото се през нощта, Бадж с усилие сдържаше усмивката си и направо го прекъсна:

— Разбира се, че никъде не сте ходили. Твърди го не само шофьорът, но и слугите. Просто си измисляте.

— Слугите сигурно са се наговорили — строго го прекъсна Богданов. — Чакай сега, изслушай го до края…

Силно възбуден, Ван Манен, продължи разказа си. Следихме го да не изпусне нито една подробност, и това започна да дразни Бадж.

— Но как бихте могли да се изгубите тук? — отново прекъсна той Ван Манен. — Та тук изобщо няма друг път. Можете сами да се уверите.

— Скъпи приятелю, нека първо да ти разкажем как се случи всичко — възрази му Ван Манен. — А после да търсим обясненията.

И се върна на момента, когато ние, изгубили надежда да се доберем до шосето, наредихме на шофьора да обърне колата назад.

Тук аз започнах да описвам дърветата по пътя — колко дебели и високи са били. Тогава Бадж се надигна от стола си:

— Прощавайте, скъпи мои, но в нашия край изобщо няма такива големи дървета. Освен палмовата горичка, която вие знаете — и той вдигна ръка по посока на езерото — в цялата околност няма нищо друго, освен евкалипти, кокосови палми и акации. Затова този „урвалд“ или девствен лес, както се казва на немски, за който ми говорите сега, просто няма откъде да се вземе.

— Значи ние сме сънували всичко това, така ли? — възмути се Богданов.

— Но защо не ни изслушаш! — ядоса се Ван Манен.

Бадж вдигна рамене и приседна в края на стола. Ван Манен се върна към разказа си. Когато стигна до епизода със сърцераздирателния женски вик от гората, Бадж отначало се усмихна, а после показа открито нетърпението си. Но всеки път, когато се приготвяше да прекъсне Ван Манен, ние го принуждавахме да замълчи и да слуша. Бадж едва се владееше. При всяка подробност, която уточнявахме, подскачаше от мястото си.

— Ама вие, вие направо се подигравате с мен! — не издържа накрая той, когато Ван Манен пристъпи към описанието на дома на Ниламвара Даса. — Извинявайте, но тук няма никаква друга сграда освен тази, познавам отлично, като петте си пръста, цялата местност. Такова нещо през живота си не бях чувал. Ама вие просто ми се подигравате сега! С какво съм го заслужил?!

Бадж закрачи нервно из стаята и се разсмя пресилено. Но на нас не ни беше до смях. От една страна не можехме да не се притесним от упоритото му твърдение, че в цялата околност няма такава сграда, а от друга — ни дразнеше неговото недоверие и глупавото му твърдение, че му се подиграваме.

— Честна дума, повече няма да стъпя тук, ако ти още веднъж кажеш, че ние ти се подиграваме! — с дълбока обида произнесе тези думи Ван Манен. — Ако искаш, можеш да ни разпиташ всеки поотделно. И тогава ще се увериш, че и тримата сме видели едно и също. Трудно ще е да се наговорим и да нямаме поне някои малки различия в отделните подробности. А за халюцинация не може и да става дума, защото, например, бях седнал в креслото на Ниламвара Даса, и моите приятели видяха това с очите си и чуха с ушите си как му разказвам за нашето приключение в джунглата.

— И той, разбира се, като мен, не ти повярва — още веднъж се опита да се пошегува Бадж.

— Напротив — рязко възрази Ван Манен. — Той също знаеше за това убийство и само при споменаването му, закри лицето си с длани и се разплака.

Ние с Богданов побързахме да потвърдим и добавихме, че не можахме да разберем и дума от приказките на Ниламвара, освен името Лила. Тогава Бадж ни погледна озадачено, но този път без да ни противоречи или да коментира, и дори направи знак на Ван Манен да продължи. Накрая, Ван Манен успя спокойно, с помощта на нашите уточнения да завърши разказа си. А когато стигна до момента, в който ние се оказахме полуживи в края на гората и разбрахме, че сме наблизо до неговото бунгало, Бадж тържествено стана от мястото си, направи пауза, с която сякаш искаше да претегли думите си, и заговори важно, с патос:

— Давам ви честната си дума, че откакто живея в Индия, не бях чувал нещо подобно. Зная много тайнствени и необясними истории, но тази решително надминава всички. Познавам Серампур като Калкута, тук ловувам, обходил съм района в радиус от петдесет мили и никога досега не съм виждал дори и следи от тази сграда, за която сега ми говорите. И ако искате да се уверите сами, ставайте сега, облечете се и да отидем веднага да я видим. До вечерта има време, още три или четири часа…

Спогледахме се с Богданов. Ами ако наистина сме се излъгали? И все пак, помнехме всичко това така ясно и отчетливо, не може да се каже, че бяхме пили чак толкова много. Не, не можехме да се усъмним в истинността на нашата среща с Ниламвара Даса. Ван Манен първи решително скочи от леглото си.

— Добре! Да вървим! Но с твоята кола — обърна се той към Бадж. — Защото ако още веднъж видя онова проклето магаре, шофьора, направо ще му разпоря корема! Да лъже така нагло: сахиб, аз дори от двора не съм излизал!…

— Тази работа започна да ми става интересна — засмя се Бадж. — Дори да допуснем, че вие вчера здравата сте се натряскали, което, бързам сега да ви уверя, не бих искал да твърдя, все пак, не мога да разбера, как сте успели да минете така незабелязано покрай шофьора, пазача и останалите слуги? Те ме уверяват, че не са си легнали през цялата нощ, че са чакали вашите нареждания.

— Ами тогава как не са видели, че стаите са празни? — попита Ван Манен. — Кой е изгасил лампите? Нима никой не е влизал тук до сутринта? Да направи чай или да попита дали имаме нужда от нещо?

Бадж се замисли над въпроса на Ван Манен. Шофьорът и слугите сигурно знаеха нещо и всичко изглеждаше доста подозрително.

— С тях ще се разправям после — реши той. — Първо, нека да се убедим, че тук няма никакъв друг път, че не съществува и друга сграда.

Станахме и бързо се облякохме. Погледнах се набързо в огледалото и се уплаших — толкова нездраво и измъчено беше лицето ми. Излязохме под навеса при входа. Дворът беше пълен с народ. Бяха дошли не само слугите, но и селяни от околността. Докато се промъквахме през тълпата към колата, за да не мълча, казах на Ван Манен:

— Ето че забравихме нещо: вчера вечерта пак срещнахме край гората Сурен Бозе.

Тази, на пръв поглед, незначителна подробност направи страшно впечатление на Бадж. Той ни погледна с пронизващия си поглед, сякаш се обиди, че веднага не му казахме за тази неочаквана среща.

— Да, може би не всичко е толкова просто — промърмори той.

Попитах го какво има предвид, но Бадж избъбри нещо съвсем неразбираемо и не добави нито дума — предпочете да задържи тази мисъл за себе си.

7.

В колата поисках от Богданов цигара от специалната му поръчка от Аден. Всмукнах от нея и си спомних съвсем ясно за цигарата, която запалих снощи след като тръгнахме на път. Досетих се, че по времето, в което ще я изпуша, ще мога приблизително да определя мястото, където за първи път разбрах, че сме се заблудили. Опитах се да спечеля за тази идея Бадж, но той само ми кимна мълчаливо. Ван Манен седеше отметнал глава назад — съобразяваше дали не сме сгрешили посоката. Но беше принуден да се съгласи с това, което знаеше и сам, че разклонението до шосето започва от бунгалото, а по-нататък, до езерото, се отива само по черен коларски път.

Карахме колата съвсем бавно. Пейзажът ни беше напълно непознат и изобщо не приличаше на вчерашния. Гората беше далече, към шосето за Калкута, където срещнахме Сурен Бозе. По пътя, свързващ бунгалото с шосето, ги нямаше онези нагъсто разположени големи дървета, а отделни — малки и от различни видове.

Така, както се оглеждах наляво и надясно, ние стигнахме до шосето, а аз още не бях изпушил докрай цигарата. Когато съобщих това, Бадж нареди на шофьора да се върне назад и да намали скоростта.

— Можеш ли да познаеш мястото, където се събуди тази сутрин? — ме попита Ван Манен.

След като помислих малко, помолих да спрат колата. Всички слязохме и се отправихме към гората. Там, на около петстотин метра от шосето, аз познах не само мястото, но и дървото, под което се бях приютил в състоянието си на безпаметност.

— Вие също бяхте тук, господа — обърнах се аз към Ван Манен и Богданов и посочих към вътрешността на гората: — И, според мен, ние дойдохме оттам.

— Тогава е съвсем просто — реши Бадж. — Трябва само да открием вашите следи.

Наистина, само едно набито око би могло да различи върху килим от мъртви листа следи от европейски обувки. Шофьорът на Бадж, със страстта на следотърсач, тръгна по тях. Но на около петдесет метра следите го изведоха от гората до голяма поляна и там се изгубиха. Нищо не можехме да разберем. Не си спомняхме да сме пресичали подобно открито пространство, освен онова пред дома на Ниламвара Даса, което обаче бе обкръжено от трите страни с гъста гора.

— Ако искате, ще пребродим цялата гора — предложи Бадж. — Но аз я зная на пръсти и ви уверявам, че дори и останки от сграда тук няма да намерите. И се пазете от змиите!

— Но ние през цялата нощ се лутахме из тази джунгла и нищо лошо не ни се случи — възрази Ван Манен.

— В джунглата, където сте бродили, змиите не прощават — отвърна му Бадж.

Мина около половин час, но не видяхме никаква къща, дори и колиба. Ван Манен взе да се изморява.

— Е, какво, да продължим ли пътя? — попита Бадж. — Но ви предупреждавам, че точно такава гора има и на няколко мили оттук.

— Няма смисъл да ходим там — отговори му Богданов. — Сигурен съм, че снощи бяхме точно в тази.

— Друга гора тук няма — пресече го Бадж.

Обезкуражени се върнахме назад. През цялото време Ван Манен се озърташе, сякаш не вярваше на очите си.

— Ами, ако снощи, без да разберем, сме заобиколили Серампур и сме попаднали в северния му край? — промърмори Ван Манен.

Бадж ускори крачка.

— Да вървим в Серампур!

Колата ни закара дотам за десетина минути и още веднъж се уверихме, че Серампур не може да се заобиколи без да вървим по шосето за Калкута.

— Да отидем при Чатърджи — предложи Бадж. — Може би той ще ни помогне…

Бадж, който познаваше всички тук, беше приятел на Чатърджи, търговец на юта от предградията на Серампур. Намерих го в дома му.

— Говорете със заобикалки, сякаш сте чули нещо за това, без вие да сте го преживели — предупреди ни Бадж. — Защото ще си помисли, че нещо не сте в ред, или пък сте дошли, за да му се подигравате.

Чатърджи беше човек-енциклопедия, но за стария каменен дом насред джунглата дори не беше чувал. Само когато Ван Манен стигна до разказа за Ниламвара Даса и Лила, неговата съпруга или дъщеря, убита по тайнствен начин през една нощ в гората, той впери очи в нас.

— Вие, господа, откъде знаете това?

— Един наш познат е бил на гости у Ниламвара Даса в същата нощ, когато това се е случило — смело излъга Ван Манен.

— Глупости! Това е станало преди повече от век и половина! — изумен ни погледна Чатърджи. — Ниламвара Даса е бил от една от висшите касти в Бенгал и неговата млада съпруга Лила наистина е била зверски убита от главатаря на мюсюлманска банда, който се бил влюбил в нея и решил да я похити… Такава е легендата.

— А ти не знаеш ли случайно къде е живял този Даса? — попита Бадж.

— Някъде около Серампур. Къщата му, голяма и каменна, е била разрушена до основи още през хиляда осемстотин и десета, когато мюсюлманите са нападали и грабили земите на индуистите. Впрочем, Ниламвара Даса, като богат човек, е имал не една къща. А неговата жена са искали да я отвлекат, когато се прибирала от града в лятната резиденция край Серампур. Била излязла с малко слуги, ходила по покупки, мюсюлманите ги изклали като животни! Каква долна раса са тези мюсюлмани! Същински зверове!… Само единият от слугите оцелял и успял да избяга. Та той съобщил за случилото се на Ниламвара Даса. Старецът хукнал да спасява Лила, но разбойникът-мюсюлманин и останалите изверги просто завързали жената и я заклали пред очите му!

Ние, изумени, се гледахме един друг. Бадж, все пак, попита Чатърджи дали няма някой друг Ниламвара Даса, жив наследник на този голям и стар род.

— Малко вероятно е — отвърна Чатърджи. — Родът му беше наистина знатен, но угасна още в началото на деветнадесети век. Сега няма подобно име, освен съвременната му форма — Дас…

Замълча, изгледа потресените ни лица, недоумяваше защо приемаме тази стара история така сериозно.

— Вашият познат просто ви е преразказал една стара легенда от осемнадесети век. Всъщност, тук, по тези земи е съхранена паметта за Ниламвара Даса — продължи след пауза Чатърджи. — Има дори няколко балади за похищението и убийството на Лила…

Ван Манен рязко се надигна.

— Да вървим! — обърна се той към Бадж. — Вече не усещам краката си.

Сбогувахме се с Чатърджи и се отправихме към Калкута. Бяхме толкова смутени, че в началото ни можехме да кажем и дума. Накрая Ван Манен се обърна към Бадж.

— Нали разбираш, че не бива да говориш за тази история…

Бадж кимна замислено.

— Станахме жертва на дяволска халюцинация — прошепна Богданов.

— Ако беше само халюцинация — репликира го Бадж.

Отново замълчахме, без да се поглеждаме един друг.

— Не разбирам защо Сурен Бозе трябваше да ни набутва в това… — каза Ван Манен. — Сега доста трудно ще го поздравя, когато го срещна.

— А може би, ние сами да сме се набутали там, където не трябва? — предположих аз.

— Така или иначе — заключи Ван Манен, — всичко това трябва да си остане между нас. По възможност да избягваме Бозе, а ако все пак го срещнем, да се държим, сякаш че нищо не се е случило…

8.

Нито един от нас повече не попадна в Серампур. Богданов се разболя от тропическа треска, Ван Манен ходеше като навъсен облак, а Бадж се отказа от навика си да прекарва уикендите в своето бунгало.

Обстоятелства, далечни на този разказ, ме принудиха спешно да напусна Калкута и да тръгна да търся покой в един от манастирите в западните склонове на Хималаите, в околностите на град Хардвар. Сурен Бозе — след този случай го срещнах само веднъж. Пребледнях, щом го видях, но да избегна срещата беше вече късно. Поговорихме за разни неща — той, както обикновено, ме попита за заниманията ми, а аз накратко му отговорих. И все пак, не можа да се лиши от удоволствието си да хвърли камък в градината на Ван Манен.

— Нашият стар приятел пие доста за този горещ климат — каза той с намерението да ме провокира с тази клевета.

Замълчах, защото бях обещал с никого — особено със Сурен Бозе, да не обсъждам случилото се в Серампур.

Но когато се заселих в Хималаите, в Ришикем, и прекарах там много месеци, все пак наруших обещанието си и разказах на Свами Шивананда, човека, с когото се сближих тогава, от манастирите, за нашето необикновено приключение. И как да не му го разкажа, след като самият той бе изучавал практиката на Тантра, и само той можеше да разгадае тази тайна, все още непосилна за незрелия ми ум. Свами Шивананда беше наистина забележителна личност. Преуспяващ сингапурски лекар, женен щастливо, с две хубави деца, в един прекрасен ден беше захвърлил всичко и отишъл да търси убежище в хималайските манастири. Бих искал някой ден да опиша удивителния живот на този медик-аскет, обиколил пешком почти цяла Индия, участвал в религиозни церемонии на всички възможни секти, изучил всички философии в търсене на покой за собствената си душа. И той намери накрая онова, което търсеше в колиба на брега на Ганг, в Ришикеш, където се бе установил седем години преди моята поява там. Установил се — не беше съвсем точно казано, защото шест месеца от годината прекарваше на път — ту изкачвайки снежните върхове на Бхадринатха, ту спускайки се от исполините Пондишери или Рамешвари.

Една вечер, когато се разхождахме с него по брега на реката, заобикаляйки, големите скални късове паднали от планината, аз се престраших и му разказах за произшествието в Серампур. Както обикновено, след вечеря се отбих в неговата колиба, и ние, без да бързаме, тръгнахме по посока на Лакшванджули, като вървяхме съвсем близо до водата. След като завърших разказа си, той се обърна към мен и се усмихна.

— А вие имате ли някакво обяснение за това чудо?

Отговорих му, че съм търсил различни обяснения, но не съм намерил нито едно истинско. И само в едно съм убеден, че случилото се с нас се дължи на факта, че сме се оказали недалече от мястото, където Сурен Бозе е извършил през същата нощ свой таен ритуал.

— Обаче не разбирам — продължих аз, — как сме могли ние, намирайки се в бунгалото на Бадж, да попречим да се разгърне този чудовищен ритуал? Може би за него е нужна необикновено обширна сакрална зона — може би тогава се разгръщат особени магически сили, зловещи и мрачни? В такъв случай, излизайки от дома — или изобщо не излизайки, както твърди шофьорът, а също и слугите — ние сме нахлули в тази ритуална зона, или сме били доста близо до нея без разрешение и така или иначе сме се оказали в ареала на медитацията на Сурен Бозе. Тогава той, за да не се намесим, е отклонил своята окултна сила в друго пространство и в друго време, проектирал ни е в този стар епизод, случил се преди сто и петдесет години в Серампур, и ни е направил нещо като свои свидетели на убийството на младата жена на Ниламвара Даса…

Свами Шивананда ме изслуша с голямо внимание, но от лицето му не слезе добрата и търпелива усмивка.

— Във всеки случай, разсъждавате като истински професионален детектив — забеляза той.

— Разсъждавам така, защото си имам специална теория за чудесата — подхванах аз, — но този случай не беше някакво чудо, а игра на магическите сили на нисшата природа, на дяволските сили…

— Тантра не познава нравствени определения за магическите сили, за които говориш — възрази той. — В това отношение тя е сходна с вашата физика, с европейските представи за обективния характер на силата…

Но аз направо изгарях от желание да чуя неговия коментар за произшествието и съвсем не ми се слушаше за сходството и различието между Тантра и европейската наука.

Прекъснах го:

— Дали бяхме излезли от двора на бунгалото или не, това не ме учуди толкова, колкото една странна подробност… Позволете ми сега да ви я съобщя… Аз прекрасно разбирам, че тогава ни бяха извадили от нашето време и пространство, за да ни направят свидетели на престъпление, извършено преди век и половина на същото това място. Гората, която бяхме видели в оня момент, е била съвсем друга, с огромни стари дървета, които по-късно са били изсечени. Домът на Ниламвара Даса, също солидна каменна постройка от осемнадесети век, както разбрах — една от многото му летни вили в околностите на Серампур, по-късно е бил напълно разрушен. А хората, донесли тогава на носилката тялото на мъртвата Лила, също бяха облечени както през осемнадесети век, с чалми и шалвари — сега в Бенгал не се обличат така. Всичко това го разбирам. И съвсем не бих се учудил, ако наистина се бяхме оказали свидетели на убийството на една млада жена и на скръбта на нейния съпруг. Но ние само чухме виковете и макар да се опитвахме да видим нещо, не успяхме. Да, не видяхме нито нея, нито похитителите й. И това, което съвсем ме учудва сега е моментът на нашата поява в дома на Ниламвара Даса. Да, би било нормално, ако го бяхме заварили потънал в скръб — с век и половина давност. Но тук нямаше място за обикновено повторение на събитията, напротив, в техния ход се появиха нови моменти, привнесени след нашата поява в дома. Ние разговаряхме с Ниламвара, и той ни отговаряше. Дори каза на Богданов, че не разбира английски. Но това обаче не е могло да се случи преди сто и петдесет години, защото тогава нас просто ни е нямало, нали?! Следователно, ние не само че сме присъствали тогава, когато се е разразила тази сцена, а дори сме се намесили в нея, като тя се е променила до известна степен заради нашето присъствие, което останалите действащи лица са посрещнали с внимание и дори са отговаряли на нашите въпроси. Освен това, двамата главни герои, старият слуга и самият Ниламвара Даса, ни се сториха неестествено сковани в своите действия и движения. Ако бях разбрал от Чатърджи, че и двамата са умрели в същата нощ, когато е била убита Лила, бих се досетил, че си имаме работа със спектралните им тела в мига на смъртта. Но Даса е живял известно време след смъртта на своята съпруга, което можем да предположим и за стария слуга. Следователно, техният вид през онази нощ не е бил такъв, какъвто е бил всъщност, когато са умрели, години след това. Но тогава как да си обясним тази тяхна вцепененост? Епизодът, в който ние присъствахме — убийството на Лила — не предполагаше, че телата им ще бъдат вцепенени. По този начин това не се оказа толкова просто — нещо като точно повторение за нас на събитията, които ние с присъствието си модифицирахме. Да, това наистина надхвърля пределите на човешкото възприятие! И ако моят разум все още не може да приеме хипотезата, че благодарение на някакви си неизвестни сили аз мога да излизам от времето и да виждам със своите очи събития от миналото, значи този разум просто отказва да приеме възможността за модификация на структурата и външния облик на тези събития. Лично аз приемам хипотезата, че бих могъл да наблюдавам битката при Ватерло, но да наблюдавам битка при Ватерло, в която побеждава не Нелсън[32], а Наполеон — това е извън моя разум!

Свами Шивананда се разсмя звучно и ме хвана под ръка.

— Драги мой, вашата логическа постройка наистина е много красива и умна, но е напълно погрешна. Не искате ли сега да се разходим из планината?

Последвах го по пътеката, водеща от брега на Ганг към близката гора.

— Грешна е затова — продължи той, — защото вие придавате качеството „реалност“ на събитията, независимо дали са минали, настоящи или бъдещи. Драги приятелю, в нашия свят нито едно събитие няма своя „реалност“. Всичко, което се случва в този космос, е неистинско, илюзорно! И смъртта на Лила, и скръбта на нейния съпруг, и срещата между вас, живите хора, и техните сенки — всичко това е видение, мираж. А в света на виденията, където нито една вещ, нито едно събитие не притежават някаква устойчивост, нямат и собствено битие, който пожелае, може да стане господар над тези сили, наречени от вас „окултни“, и може да ги владее както си поиска. Естествено, че и той няма да сътвори нищо „съществено“, освен една игра на илюзии.

— Не разбирам — признах смутено аз. — Всички неща в този свят може са илюзорни, но и илюзиите си имат свои закони, които им придават вид на факти.

— Илюзиите се подчиняват на така наречените закони само за оня, който вярва на тези закони — възрази Свами Шивананда. — Но изглежда, че Сурен Бозе не е вярвал на „законите“, управляващи света на илюзиите, и е напълно възможно да не е бил сам в това свое неверие…

Погледнах надолу, не бях убеден в неговите аргументи. Тогава той ме хвана за ръката.

— Нека сега да ви обясня…

В същата секунда ми стана много горещо и дъхът ми почти замря в гърдите. Олюлях се и сигурно щях да падна, ако не ме бе удържала твърдата ръка на Свами Шивананда. Стори ми се, че проникнах в друг свят. Прохладата на хималайската нощ в миг отстъпи място на влажната и топла нощ на юга. Без да разбирам какво става, погледнах със страх наоколо и направо се разтреперих — бях в джунглата! Да, именно в джунглата! И Свами ме водеше бързо със себе си и не казваше нищо. Изведнъж аз разпознах мястото: тлеещите въглени в разхвърляните и изоставени мангали, а зад тях — каменният дом на Ниламвара Даса! Кръвта ми застина в жилите и въпреки съпротивата на моя спътник, издърпах ръката си от неговата и паднах в нозете му.

— Не, не, няма да понеса това, Свами! — извиках отчаяно. — Събудете ме! Моля ви! Втори път няма да мога…

Какво се случи след това, вече не помня. Когато на другия ден се събудих в своята хималайска колиба, слънцето отдавна грееше, а зелените води на вечния Ганг ми се сториха безкрайно добри, невероятно чисти и благи.

1940

Възвишеното и земното

Убеден съм, че основният елемент е светият дух.

Колкото повече остарявам, толкова повече оставам с впечатлението, че пътуванията се извършват едновременно във времето и пространството. Един нов пейзаж, една непозната улица, едно събитие, без съмнение притежават своята свежест, своето очарование, но в същото време могат да събудят и безброй спомени и асоциации…

… Споменът за един поглед, разговор, за отдавна забравена мелодия…

Понякога ми се случва да се почувствам „чужд“ на самия себе си и тогава съм много щастлив.

Когато прекосявам географските пространства — познати или непознати — пътувам и във времето, и към миналото, и в собствената си история.

Една вечер по кейовете на Сена, между Шатле и Лувъра, преживях моменти от своето минало. Есента бе тъй дълга и топла, а споменът — неизказано хубав. Струваше ми се, че започвам нов живот, дори Париж ми изглеждаше обновен при тези разходки с Кристина…

Голямото събитие бе откритието, че т.нар. примитивни култури притежават вътрешна последователност и логика в своите метафизични структури.

Преди повече от петдесет години големи учени антрополози като Джеймс Фрейзър („Златната клонка“) считаха, че примитивните общества са неразвити и инфантилни. Според тях всичко било свързано изключително с магията и суеверията…

Очарованието на пътуването се дължи и на безкрайните превъплъщения. Когато вляза в една катедрала, не мога да знам предварително какво ще преживея — дали няма да си спомня нещо от миналото, да чуя стара мелодия или забравен разговор… Като паметниците, книгите за мен са концентрирано време… Спомням си онези утрини през 1925, когато открих „Мистериите“ на Рафаеле Петацони, потъвайки в историята на религиите, а бях само на осемнайсет… Историкът на религиите трябва да изследва връзката между човека и Светия дух, да изследва „хомо религиозус“, т.е. „завършения“, „тоталния“ човек.

За мен историята на религиите открива, разголва тоталния човек в смисъл, че ни позволява да открием духовните му измерения — и това още при най-древните народи. На първо място — това е експериментално изследване върху човешкия вид не като биология или зоология, а като дух.

Западът и западната култура винаги са страдали от известен провинциализъм. Всъщност, всичко започва от историята на стария Изток, после с Елада, Рим, а накрая идва и Западът. Мисля, че откриването на архаичните общества, на т.нар. „примитиви“, е изиграло решаваща роля в духовното отваряне на нас, интелектуалците от Запада.

Опитът от подобно откритие има решаващи последствия. Изучаването на херменевтиката на религиозните феномени може да се сравни с метапсихоанализата.

В смисъл, че методът на херменевтиката, както и изследванията на значенията, които дадено религиозно явление е имало във времето, не са били познати.

Казвал съм, че човекът, европейският човек, съвсем не е само човекът на Хегел, Кант и Ницше. Никой не би проумял човешката съдба и мястото й в Универсума без помощта на религиозния опит. Мисля, че станах историк на религиите след като се запознах с Индия. Разбрах важността на символите не само в религията и културата на индийците, но и във всичките аспекти на живота им, особено по селата. Бях очарован от рядката, фантастична красота на фолклора им, на литературата и народните вярвания, бях запленен от дълбочината на тяхното невероятно митотворчество. И не само от големите, основните митове, но и от локалните — израз на една, наистина, блестяща древна култура, която предхожда арийската.

В религиозната лаборатория на Индия на аборигените и на Индия на индоевропейците аз се научих да интерпретирам и разбирам религиозните феномени от нехристиянски произход. И когато се завърнах в Румъния, след тригодишно пребиваване в Индия, осъзнах какво щастие е, че съм се родил в Карпатско-Дунавската зона, т.е. в Румъния, където е много по-лесно да се проумее традицията на европейската култура — все още жива при нас, а не в Западна Европа.

Открих, че у нас, около Карпатите, корените са доста по-дълбоки, отколкото предполагах. По-дълбоки, отколкото в Гърция или Рим. Тук определен брой елементи от палеоиндоевропейски произход са се съхранили по-добре, отколкото във всяка друга част на Европа, потвърждавайки още веднъж трайността на Свещеното, този почти основен елемент от човешката същност.

Мисля, че за човека този свещен елемент е същностен. Отварянето към Свещеното позволява на вярващия да опознае себе си и в същото време — света. Това двойно познание става за него много важно, превръща го в „тотален човек“. Този „тотален човек“, който ни се открива след анализите и изследванията с помощта на херменевтиката, е не само „хомо сапиенс“ и „хомо фабер“, а и един човек, който танцува, обича, който е естет, но е и „хомо религиозус“.

Изводът е един:

Само чрез опита на религията човек може да разкрие духовната и творческата си същност.

Установи се, че този „тотален човек“, който откриваме както в Австралия, така и в класическата Средиземноморска зона, е „хомо религиозус“, което означава, че за него Свещеното е базата за неговото съществуване. То е и елемент от структурата на съзнанието, не само стадий от него, както твърдят някои. Лично аз разбрах, че да се живее като човешко същество е религиозен акт, че храната, трудът, сексуалността, играта — всичко има свещена стойност. Да бъдеш човек, означава да бъдеш религиозен! За религиозния човек Свещеното е абсолютна реалност, присъствие на извънприродните сили и модел за неговия живот — за всичко, което има смисъл за него: брак, работа, социални институции. Трудът е ритуал, защото имитира модел, открит от предците, от извънприродните сили.

Ритуалът крие у себе си една абсолютна сакралност, като повтаря творческата активност на боговете, извеждайки на преден план свещения характер на тяхното дело. Символите реализират постоянната солидарност между човека и Свещеното. Един символ винаги може да открие единението между зоните на реалното, които ни изглеждат привидно противоположни.

Символизмът е твърде важен проблем не само при изучаването на древните и източните култури (това го установих в Индия), но той е и важна, конструктивна част от човешката същност. Мисленето чрез символи не би могло да бъде заменено успешно от друг тип мислене. Само чрез посредничеството на символа (всеки човек, дори съвременният, макар да не си дава сметка за това!) той може да постигне желаното от него отваряне към Космоса и света, към собствения си мир.

Тълкуването на символа е като отваряне на прозорец към света.

Всяка къща, колиба, село, град, храм са създадени по модел с божествен, трансчовешки произход.

Организацията на едно пространство около един център е равна на създаването на един свят около една „аксис мунди“ (земна ос), която може да бъде връзка между небето, земята и отделните малки пространства.

Виждате, че всичко това предполага идеята, че светът е бил създаден. Космогоническият мит обяснява, или по-скоро разказва, как се е появила Земята и как се е родил човека. После свещената история на човека, как изгубил безсмъртието си, и защо се превърнал в смъртен…

Всяка ритуална система е средство, чрез което „хомо религиозус“ придава религиозен смисъл на своя живот. Трябва да се съобразяваме с факта, че от началото на света стотици хиляди години човекът, „хомо религиозус“, е живял в свят, който се е смятал за свещен, сакрален, защото е вярвал, че е създаден единствено от боговете. Животът му е бил ритуал: труд, лов, риболов, брак и онова, което сега наричаме творческа дейност.

Всички изкуства в началото са били религиозни.

Танцът е най-яркият пример. Всички знаят, че първите танци са имали определено ритуален характер. Същото може да се каже и за живописта и скулптурата. В началото и разказите са били само религиозни. Да си спомним разказите на шаманите. Постепенно и много бавно тези аристократични прояви се освобождават от религиозния си, ритуален модел. Появяват се и неритуални танци, светски рисунки, скулптури, разкази…

Малко по малко и особено след голямата еволюция, в която европейският монотеизъм изигра решителна роля, особено чрез Пророците, които десакрализираха Космоса — християнството започна да отделя Свещеното (Възвишеното) от Земното, да отстранява боговете. Да освобождава Универсума, Космоса и Природата от боговете. По тази причина на Запад науката лесно дебютира и бързо прогресира, защото Природата бе дескарализирана от юдаизма и християнството. Тъкмо християнството позволи природата да бъде анализирана, да бъде видяна за първи път като „мъртва“, „инертна“ материя…

И това „пропукване“, както знаем всички, след Исак Нютон. Но това не беше само негова грешка. Нютон беше велик алхимик и същевременно един от онези учени, които поставиха основите на съвременната наука. Той вярваше в обединението на християнството и гръцката философия на Платон. Сам откри една нова наука — механиката. След Нютон всичко се промени вследствие на бързия технологически прогрес. Последните етапи на тази десакрализация не само на Космоса, но и на нашия свят, а също и на живота ни, не бяха компенсирани в религиозен план. Бяха предложени други теории, други идеологии, други надежди. Да, преди всичко идеологии! От този момент се промени същността на човека. Защото едно човешко същество без смисъл, без модел, без Създател може да доведе до онзи тип нихилизъм, за който писа Ницше, когато говореше за смъртта на Бога. И това възвести кризата на съвременния човек.

Съвременният човек, или този, който се отказва от религиозния опит, който се отказва от религиозния опит като възможност за познание, сам се лиши от богатството на митологическото и религиозното мислене.

И ето ни, стигнали до последната степен на десакрализацията: закриването на Свещеното или идентифицирането със Земното чрез посредничеството на „теорията за смъртта на Бога“…

„Теорията за смъртта на Бога“…

Сигурно тя подлежи на дискусия, но аз сега не бих искал да я коментирам. От гледна точка на историята на религиите мога да кажа, че монотеистичната религия (единствената възприета от западните хора) съвсем не е онази от епохата на класическия юдаизъм или от началото на християнството…

Да мислиш исторически или в маниера на Фройд или Карл Маркс, означава да отречеш същността, природата на човека. Защото тези две учения вещаят неговия край. Марксизмът или материалистическото тълкуване на историята е опит да се унищожи човечеството…

През един дълъг период от хиляди години човекът е бил ловец, създавал е своите митове, ритуали, религиозни навици. След това голямата революция, предизвикана от откриването на земеделието, довежда религиозното до първата криза. Същото става и сега вследствие на големите технологически открития.

Те нямат религиозна база или някакво духовно покритие и това доведе човечеството до дълбока криза!

Аз не осъждам никого, но мисля, че християнските теолози през последните две столетия не се издигнаха до висотата на призванието си. Не се опитаха да придадат на науките специфичен смисъл. Всеки технологичен акт, като научен, е преди всичко, ако не религиозен, то поне основан върху един символизъм с християнски произход.

Днес все повече се говори за края на философията, за края на математиката и на другите науки. Аз очаквам настъпването на една нова епоха на съзидание и култура — уникална за новата човешка история от последните три столетия насам, особено в западния свят, където кризата е по-дълбока, отколкото в останалите части на планетата. Някои биха нарекли това оптимизъм, но според мен е по-скоро реализъм. Не допускам, че стерилността, отегчението, декадансът, вярата в края на света — всичко това, което бе на мода и тридесет-четиридесет години в Европа, има някакво бъдеще. Жаждата по нови духовни светове, откриването на непознатите източни религии няма да остане без последствия. Затова твърдя, че аз, Мирча Елиаде, съм оптимист…

Мирча Елиаде

Митичният остров Евтаназиус

Писмото на стария отшелник, с което започва глава Трета на „Цезарите“ на Михай Еминеску, ни предлага (може би най-доброто в цялата румънска литература) изображение на Рая. „Моят свят е долина, заобиколена от непристъпни скали — истински крепостни стени в морето — и нито една жива душа не може да проникне в мястото, където живея. Единствен указател е подвижната скала, закрила входа на пещерата — коридор към вътрешността на острова. И ако не беше тази пещера, човек би помислил, че островът е просто грамада от голи и мъртви скали и камъни. А всъщност… Наистина огромни, подобни на черни стражи, гранитни скали са заградили дълбоката, обсипана с цветя, лози и дъхави високи треви, долина, разположена под нивото на морската повърхност. А над този красив, пъстроцветен килим се е издигнал рояк от летящи твари. Жужукащи пчели, блестящи твърдокрили бръмбари, сини копринени пеперуди… По средата на долината е езерото, чиято огледална повърхност е отразила сенките на тръстиките, тревите, ракитите. А в центъра на самото езеро има друг, мъничък остров. На него — портокалова горичка, а в нея — пещера. Тази пещера превърнах в свой дом и пчелин. Засадих много цветя и започнах да отглеждам пчели…“

Изследователите на творчеството на Михай Еминеску (и на първо място сред тях Джордже Калинеску) неведнъж са подчертавали едемическия смисъл на открития от монаха Евтаназиус остров. В описанието на монаха, освен пищната природа, откриваме и ред други „райски“ елементи: четирите извора — отглас от четирите реки на Едем („Битие“, 2:10) или „цветарника“ на малкия остров — реплика на „градината“ в центъра на Едем. Всъщност целият пантеизъм на Евтаназиус е близък до юдейско-християнската представа за Рая. Самата дума „Едем“ като съществително име означава: удоволствие, наслада…

Остров Евтаназиус е твърде важен при тълкуването на поета Еминеску. Това е съществен момент от историята на любовта на Йероним и Цезара. Може да се каже, че островът е център на цялото повествование не само защото на него се осъществява последната среща на двамата влюбени, а защото магията на това благословено място обуславя развръзката на драмата на героите. Йероним се влюбва в Цезара, след като я вижда разсъблечена на брега на езерото. Но в нейната голота няма безсрамие. В прозата на Еминеску тя възвръща своето първо, метафизично значение — „освобождаване на формата“, завръщане към първичното, древното. Йероним обиква тъкмо тази Цезара. Тяхната среща в града при цялата „разпуснатост“ на Цезара, не може да смути неговата сдържаност и невъзмутимост. Но островът е част от друга география — не реална, а митична. Той възвръща на Йероним блаженството на Едема.

Да, райският остров като компонент на митичната география може да бъде както остров на смъртта, така и остров на блаженството, където според древните са живеели: Пелей, Кадъм, Ахил. На „острова на блажените“, на Левкос, героите твърде често били придружавани от жени — превърнати по волята на боговете в същества, неподвластни на смъртта чрез разлагане. Така жената на Ахил ставала Медея, или Ифигения, или пък Елена… И, разбира се, в центъра на това изображение на смъртта — „остров на блажените“ (което срещаме във вярванията на египтяните, елините, келтите, в Далечния Изток), са душите на прославените герои, аристократите, посветените… Във всеки случай това място не е за всеки смъртен. Тези острови са за избраниците, докато душите на останалите хора се превръщат в лишени от памет сенки, нищожни, сиви форми. Двойствеността на острова на Евтаназиус не бива да ни учудва. Това е райски свят, отличаващ се от всичко, което го заобикаля, в който блаженството на „прекрасната смърт“, тук драмите и болките, постоянно съпътстващи нашия ден, са напълно непознати.

Отвращението към „разлагането“ след смъртта, така категорично изразено от Евтаназиус, е близко до отвращението, което са изпитвали древните елини — тези герои и аристократи по дух — към нищожните и сиви форми на материята. Голотата, открита от Цезара и Йероним на острова, има определено двойствен смисъл — пълнотата и хармонията на живота, и в същото време — символичната смърт (защото нерядко мъртвите се погребват голи и труповете им се превръщат в пръст). Двамата млади тук живеят като Адам и Ева. Отказали са се от обикновените човешки „форми“, разсъблекли са се докрай, излезли са отвъд пределите на условностите, проникнали са в свещената или истинската форма за разлика от обкръжаващото ни неосветено пространство.

Остров Евтаназиус не е случаен мотив в творчеството на поета романтик Еминеску. Критикът Джордже Калинеску писа за присъствието на островите в редица произведения на поета.

Но остров Евтаназиус, напълно съответстващ на символиката на океана и космогонията на Михай Еминеску, има и определено метафизично значение. Ако водите, особено тези на океана, символизират в редица религии хаоса до Сътворението на света, то островът символизира Появата, Творчеството. Като лотоса от азиатската иконография, островът означава нещо устойчиво, основа, върху която се е образувал светът. Тази устойчива основа сред водите (т.е. сред възможните съществувания) невинаги има космогоничен смисъл. Островът може да символизира и трансценденталния свят, да бъде част от особена реалност, да се отличава от всичко, което е подвластно на законите на живота и смъртта. Подобен трансцендентален остров е и индийският Светадвипа, към който се отправят йогите и архатите. Разбира се, до нещо може да се достигне само чрез летене, т.е. с помощта на магия. „Да долетиш“, „да имаш криле“, означава да имаш достъп до трансценденталната реалност, да се отскубнеш от земния свят.

Остров Светадвипа (т.е. Белия остров, сравни Левкос, Островът на змиите и т.н.) могат да достигнат само онези, които вече са излезли от рамките на човешката природа, докато остров Евтаназиус е недостъпен за човек извън Адамовото, райско състояние. Според рицарските романи от цикъла за Свети Граал Йосиф Ариматейски се отправя на запад, към остров Авалон (Белия остров), за да преведе там книгата за Свети Граал. Това означава, че Авалон е трансцендентален остров, съхранил божественото откровение, което „непосветената зона“ не би могла да задържи. Тук би трябвало да напомним, че между трансценденталните острови и индийските едеми съществува пряка връзка. Аукхавати (раят на Буда) е равностоен на т.н. Брахмалокас (световете на Брахма или Брама). Последните на свой ред могат лесно да се отъждествят с митичните острови на различни религии. Всички те са символични форми на абсолютната реалност и на Рая. Осветяването и задълбочаването, тълкуването на основния символ в произведението ни дава възможност да достигнем до състояние на пълно естетическо съзерцание. Впрочем естетическото съзерцание никога не е изключвало процеса на изследване на присъщата за всяко истинско произведение на изкуството метафизика.

Като имаме предвид пристрастията на поета Еминеску към немската класическа философия и определено романтичната му нагласа, би трябвало да обърнем особено внимание на символиката и метафизиката в неговата забележителна поезия. За нас сега не е толкова важно да изясним „умеел ли е той“ или „само е желал“ да твори, ползвайки определени символи. Във всеки случай тези символи са твърде важни и метафизически ценни и интересът на съвременната херменевтика към тях никога няма да се счита за преувеличен. Що се отнася до техния произход, тук няма да помогнат нито „анализите“, нито ониричните фантасмагории, нито амниотичната „влага“, макар сънят, както е известно, да има много общо с мита. Може само да се каже, че и митът, и сънят са ирационални и са завоювали своето безспорно място в нашия духовен мир главно чрез силата на откровението.

Митът е винаги резултат от стройната система на символите — ТОЙ Е ДРАМАТИЗАЦИЯ НА СИМВОЛИТЕ.

Огнян Стамболиев

Летопис за живота и творчеството на Мирча Елиаде (1907–1986)

1907. Ражда се на 9 март в Букурещ, в семейството на военен, второ от три деца. Бащата е капитан Георге Елиаде, а майката — Йоана Стоенеску.

1912–1925. Учи в основно училище, след което завършва прочутия лицей „Спиру Харет“ в Букурещ.

1921. Дебютира във „Вестник за народно знание“ със статията „Врагът на копринената буба“. Получава първа награда за разказа си „Как намерих философския камък“ на конкурс в лицея.

1922. Води постоянните рубрики в същия вестник — „Ентомологически беседи“ и „Из бележника на следотърсача“, в които описва своите походи из страната.

1922–1923. Създава първото си по-голямо литературно съчинение, което ще види бял свят след 64 години — „Роман за късогледия юноша“. До този момент вече е написал около 50 научнопопулярни статии и литературни очерци.

1925. Постъпва в Букурещкия университет, във факултета по филология и философия.

1926. Става главен редактор на университетското списание, сътрудничи на седмичника „Кувънтул“ („Думата“).

1928. Специализация в Рим. Работи над дипломната си работа — „Италианската философия от Марсилио Фичино до Джордано Бруно“.

Получава степента лисансие по философия.

Ноември. Тръгва с параход за Индия. По пътя спира в Египет и Цейлон.

В Калкута посещава лекциите на Судендранат Дасгупта, изучава санскритски език.

Литературен дебют в родината с романа „Изабел и водите на Дявола“

Четири месеца живее в Ришикеш, в хималайски манастир. Негов гуру е знаменитият Свами Шаванада. Практически занятия с йога.

1931. Писмо от баща му с известие, че трябва да се върне веднага, за да отбие военната си служба.

Декември. Завръщане в Букурещ.

1932. Януари-ноември. Военна служба, отначало в противовъздушен полк, а после като преводач в щаба. Излиза с цикъл лекции по радио Букурещ, сътрудничи на „Кувънтул“ и „Время“, участва в дейността на просветителското дружество „Критерион“, пише дисертация по история на йога. Първи сборник с есета „Монолози“.

1933. Романът „Майтреи“ получава първа награда на конкурса за неиздадени ръкописи. След публикуването — шумен успех.

Завърша дисертацията си по философия.

Приет е за асистент в катедрата по логика и метафизика на Букурещкия университет.

1934. Жени се за Нина Мареш.

Романите „Завръщане от Рая“ и „Гаснеща светлина“, сборниците с есета „Океанография“ и „Индия“.

1935. Романите „Строежът“ и „Хулиганите“, първа част от монографията по източни науки „Азиатска алхимия“.

1936. В Париж като отделно издание излиза неговата докторска дисертация „Йога. Есе за изворите на индийската мистика“.

Романът „Госпожица Кристина“ предизвиква скандал в печата.

1937. Министерството на народната просвета иска уволнението на Елиаде от университета за „съчинение с порнографски характер“.

Втората част от монографията по източните науки се казва „Вавилонска космология и алхимия“. Във френския период на неговия живот двете части на тази монография, допълнени и редактирани, ще излязат под заглавието „Ковачи и алхимици“. Излиза романът „Змията“.

1938. Юли-ноември. Попада във вълната на правителствените репресии срещу легионерите, макар да не е член на „Желязната гвардия“ и за четири месеца е в лагер за политически затворници.

Романът „Сватба в небесата“.

1939. В Париж излиза първият брой на замисленото от него списание по история на религиите „Замолксис“.

Сборникът с есета „Фрагментариум“ е отпечатан в Букурещ.

1940. Април. Заема поста аташе по културата на посолството на Кралство Румъния в Лондон.

Новелите „Загадката на доктор Хонигбергер“ и „Нощи в Серампур“ — Букурещ.

1941. Февруари. Аташе по културата в Лисабон. Срещи с Ортега-и-Гасет и Д. Орсон.

На сцената на Националния театър в Букурещ се играе неговата драма „Ифигения“.

Есето „Митът за съединението“ (Букурещ) ще бъде основата за бъдещата френска книга „Мефистофел и Андрогинът“.

1943. „Коментари върху легендата за майстор Манол“ и есето „Остров Евтаназиус“ — Букурещ.

1944. Умира съпругата му Нина Мареш.

Съветската армия окупира Букурещ. Установява се комунистически режим.

1945. Преселва се в Париж.

По покана на Жорж Дюмезил чете курс лекции в Училището за висши науки.

Избран е за член на Азиатското научно общество в Париж.

1948. „Техниките на Йога“ — издателство „Галимар“

Поканен е за лектор в Сорбоната.

Основава списанието на румънските емигранти в Париж „Лучафарул“ („Хиперион“).

1949. Издателство „Пайо“ публикува „Трактат по историята на религиите“. Английски превод през 1958.

„Митът за вечното завръщане“ — „Галимар“.

През целия си живот Мирча Елиаде ползва услугите на стилисти за своите съчинения на френски и английски език, а прозата си пише на родния език.

1950. Жени се за Кристина Котеску.

На конференция в Аскона се среща за първи път с Карл Густав Юнг.

1951. „Шаманизмът и древните техники на екстаза“ — изд. „Пайо“.

1952. „Образи и символи“ — изд. „Галимар“.

1954. „Йога. Безсмъртие и свобода“ — „Пайо“.

1954. Френският превод на двутомния роман „Нощта на самодивите“ излиза в „Галимар“ под заглавието „Забранената гора“.

Пише главата „Устните литератури“ за Енциклопедията на изд. „Плеяд“, Париж.

1956. Есето „Ковачи и алхимици“ излиза в изд. „Фламарион“.

Първо пътуване до САЩ. Участва в Хаскелските четения. Текстовете му се публикуват под заглавието „Раждане и прераждане“ (1958), френското заглавие е „Мистическо раждане“ (1959), второ английско издание под заглавието „Обреди и символи на инициацията“ (1965).

1957. Оглавява катедрата по история на религиите в Чикагския университет, а заедно с това е и професор в Комитета за обществена мисъл.

Пише есето „Свещеното и земното“ за немската енциклопедия „Роволт“, което ще бъде преведено на английски през 1959, но в научните среди ще стане известно след френския превод на изд. „Галимар“, 1965.

Есето „Митове, съновидения и мистерии“ излаза в „Галимар“.

1959. От тази година Елиаде започва да чете редовно два триместъра лекции и да води семинари, а последният триместър работи с аспиранти. Лятото прекарва в Европа.

„Митът за вечното завръщане“ е издаден в Ню Йорк с нов предговор на автора под надслов „Космос и история“.

1960. Започва да работи над мемоарите си.

1960–1972. Заедно с Ернст Юнгер издава годишния алманах за митологически изследвания „Антайос“ в Щутгарт.

1961–1986. Ръководи изданието на енциклопедията „История на религиите“ в 16 тома.

1962. „Патанджали и Йога“ — изд. „Сьой“, Париж.

Есето „Мефистофел и Андрогинът излиза в Париж, Ню Йорк (1965) и Лондон (1969).

1963. «Аспекти на мита» — сбито изложение на «Трактат по история на религиите».

«Ковачи и алхимици» и «Аспекти на мита» излизат в Лондон и Ню Йорк.

В Мадрид емигрантското издателство «Дестин» публикува на румънски сборник с разкази и новели от Елиаде.

1964. Сътрудничи на «Енциклопедията на световното изкуство», Ню Йорк, 1966. Избран е за член на Американската академия на науките и изкуствата.

В Мадрид публикуват първия том от мемоарите му — «Мансардата».

На 13 юни е избран за Доктор Хонорис кауза на Университета в Йейл, САЩ.

1967. Христоматия в 4 тома с древни текстове — От първобитния строй до Дзен будизма“ — Лондон и Ню Йорк.

В Париж се отпечатва на румънски език новелата (роман) „По улицата на Спасителя“ или „Старецът и Полковника“.

1969. Доктор Хонорис кауза на университета в Мар де ла Плата, Аржентина.

Чикагският университет издава том, посветен на творчеството му.

За първи път след войната в Румъния излизат два тома с негови белетристични творби.

Книгата „Изследвания. История и смисъл на религията“ (Лондон-Ню Йорк) излиза в Париж.

1970. Доктор Хонорис кауза на Университета Лойол, Чикаго.

Член-кореспондент на Британската академия.

Изд. „Пайо“ публикува сборника „От Замолксис до Чингис Хан“, изследване за древния фолклор на гетите, даките и траките.

1971. На френски излиза „Нощта на самодивите“ или „Забранената гора“. Румънското издание е от 1991.

1972. Изследване „Религиите в Австралия“

Член-кореспондент на Белгийската кралска академия. Член на Академията на Република Австрия.

1973–1976. Само за три години в Япония излиза 13-томник със съчиненията на Мирча Елиаде.

1976. Доктор Хонорис кауза на Сорбоната, Париж.

„Окултизъм, вълшебство и мода в културата“ — есе — Лондон-Ню Йорк.

Първи том на монументалната „История на религиозните идеи“, Париж.

1977. В Париж е публикуван сборникът с разкази и новели „В двора на Дионис“ — на румънски език.

1978. Вторият том на „Религиозните идеи“, Париж.

Парижкото издателство „Л’Ерн“ публикува на френски език романа „Змията“

„Тетрадките“ на „Л’Ерн“ посвещават един от броевете си на Мирча Елиаде.

Излизат в книга със заглавието „Изпитанието на лабиринта“ разговорите на критика Анри Клод Роке с Елиаде.

1980. Лионският университет „Жан Мулен“ предлага Мирча Елиаде за Нобеловата премия.

В Париж излиза първият том от мемоарите му — „Галимар“.

В Букурещ поставят пиесата му „Безкрайната колона“.

В Чикаго излиза анотирана библиография на съчиненията на Мирча Елиаде.

На румънски език в Париж излиза малкият роман „Младост без младост“, филмиран през 2007 година от Френсис Форд Копола в Балчик и Букурещ за Холивуд.

1981. Английската версия на първата част от мемоарите на Елиаде излиза в Лондон.

„Галимар“ публикува на френски „Младост без младост“ под заглавието „Времето на един столетник“.

1982. Елиаде навършва 75 години.

През март в САЩ излиза юбилеен том, посветен на Елиаде под заглавието „Въображение и смисъл“

В целия свят се отбелязва юбилеят му с научни конференции, симпозиуми, четения, публикации в медиите.

1983. Третият том на „Религиозните идеи“, изд. „Пайо“, Париж.

1984. В Италия получава наградата „Данте Алигиери“ В Германия започва пълно издание на съчиненията му.

В Париж го награждават с Ордена на Почетния легион на Франция.

1985. Доктор Хонорис кауза на Чикагския университет.

15 май Чикагският университет именува катедрата по История на религиите „Мирча Елиаде“.

1986. 14 април, Елиаде се разболява тежко.

22 април — умира Мирча Елиаде (1907–1986)

Смъртта му е отбелязана широко в Румъния, САЩ, Франция, Германия, Италия, Испания и други страни.

На дома му в Париж, на площад „Шарл Дюлен“, е поставена паметна плоча.

31 май — траурна научна сесия в Парижката Сорбона.

В Италия излиза сборник, посветен на Елиаде с текстове на учени от цял свят.

В Румъния, Франция, Америка и в целия свят започват да се издават и преиздават научните му трудове и художествената му проза. Някои от новелите и романите му (като „Госпожица Кристина“, „Бенгалска нощ“, „Младост без младост“) биват филмирани.

Съставил: Огнян Стамболиев

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6680

Издание:

Мирча Елиаде. Младост без младост. Фантастична проза

Румънска. Първо издание

Издателство „Авангард принт“, Русе, 2008

Коректор: Галина Гиндянова

Художник: Пламен Монев

Технически редактор: Ивайло Маринов

ISBN: 978-954-337-060-3

Тази книга се издава с финансовата подкрепа на Румънския културен институт

Institutul cultural român

© Mircea Eliade

„La umbra unui crin“

EFCR, 1982, Bucureşti

© Мирча Елиаде, автор

© Огнян Стамболиев, предговор, подбор и превод, 2008

© Пламен Монев, художник корица, 2008

Формат: 60×84/16

Печатни коли: 34,5

Цена: 15,00 лв.

0

Заглавието е вдъхновено от румънската народна приказка „Младост без старост“ — Б.пр.

1

Съвпадение на противоположности (лат.) — Бел.прев.

2

Индийски богословски трактати от брахманската религия — Бел.прев.

3

Жрец (инд.) — Бел.прев.; Всъщност става дума за централни категории в индийската философия и религия — по-точно за трансцендентната идентичност на индивидуалната осъзната душа, Аза (атман), с космическия абсолют, върховния вселенски дух (брахман). — Бел. NomaD.

4

„Западно-източен диван“, цикъл стихове от Гьоте (1814–1815) — Бел.прев.

5

Тъмна стая (лат.) — Бел.прев.

6

Орган на Румънската комунистическа партия. — Б.пр.

6

Този разказ на М. Елиаде е издаван на български под две заглавия: в книгата „В двора на Дионис“ заглавието е „Старецът и полковника“, а в книгата „Младост без младост“ — „По Улицата на Спасителя“. — Бел. NomaD.

7

Министерство на вътрешните работи.

8

Улицата на Спасителя. — Б.пр.

9

Обединението на румънските княжества в 1861 г. — Б.пр.

10

Фаръма — рум. — троха. — Б.пр.

11

Квартал в Букурещ. — Б.пр.

12

Политик, министър. — Б.пр.

13

Улица в източната част на Букурещ. — Б.пр.

14

Балнеоложки курорт в Югоизточна Румъния. — Б.пр.

15

Квартал в Източен Букурещ. — Б.пр.

16

Трансилвания. — Б.пр.

17

Йон Вратиану (1821 1891) — политик либерал. — Б.пр.

18

Тарту, град в Естония. — Б.пр.

19

Квартал в Цариград. — Б.пр.

20

Носеща статуя, ротон (гр.). — Б.пр.

21

Испански драматург (1600–1681). — Б.пр.

22

Луиш Ваш де Камоинш (1525–1580), португалски поет. — Б.пр.

23

Португалски поети драматург (1485–1558). — Б.пр.

24

Квартал в западната част на Букурещ. — Б.пр.

25

Обществената безопасност в довоенна Румъния. — Б.пр.

26

Литературен псевдоним на румънската кралица Елисавета (1843–1916). — Б.пр.

27

Народни музиканти, цигулари. — Б.пр.

28

Болярска титла. — Б.пр.

29

Очен лекар. — Б.пр.

30

Лъжа — (фр). — Б.пр.

31

Квартал в Западен Букурещ. — Б.пр.

32

При Ватерло през 1815 г. противник на Наполеон е херцог Уелингтън, а не адмирал Нелсън (по онова време отдавна вече покойник). Нямам достъп до оригинала, но при сравнение с руското издание на тази новела може да се направи изводът, че тази фактологическа грешка е резултат от преводаческа волност. — Бел. NomaD.

Content

Мирча Елиаде
Младост без младост
Фантастична проза

Младост без младост

Мостът

Пелерината

Окопите

Генералски униформи

Инкогнито в Бухенвалд

Даян

Под сянката на някой крин в Рая…

Старецът и полковника

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

Les trois Grâces

Тайната на доктор Хонигбергер

Нощи в Серампур

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Възвишеното и земното

Митичният остров Евтаназиус

Огнян Стамболиев Летопис за живота и творчеството на Мирча Елиаде (1907–1986)

Информация за текста

0