Катрин Панкол

Жълтите очи на крокодилите

На Шарлот,

на Клеман,

моите любими…

Първа част

Жозефин изохка и хвърли ножчето за белене. Беше се отплеснало от мокрия картоф и я бе порязало точно в основата на китката. Потече кръв, изцапа всичко. Гледаше сините венички, червената резка, бялата кухненска мивка, жълтата пластмасова цедка с белезникавите обелени картофи. Капките кръв се стичаха върху белите плочки. Жозефин се подпря на мивката, хвана се за нея с две ръце и се разплака.

Изпитваше непреодолима нужда да поплаче. Не знаеше защо. Имаше си причини. Цял куп. И тази щеше да свърши работа. Огледа се наоколо за кърпа, грабна някаква и здраво завърза порязаното място. „Ще се превърна във фонтан, фонтан от сълзи, фонтан от кръв, фонтан от въздишки, ще се оставя да умра.“

И това беше някакъв изход. Да се остави да умре, без да пророни дума, безмълвно. Да угасне бавно като мъждукаща лампа.

Да се остави да умре ей така, както стои изправена до мивката. Човек не умира прав като бастун, веднага се поправи тя, човек се свлича на земята и умира или пада на колене, или си пъха главата в газовата фурна, или си реже вените и ляга във ваната. Беше чела във вестника, че жените най-често се самоубивали, скачайки през прозореца. Мъжете пък предпочитали да се обесят. Да скочи през прозореца… Абсурд, никога няма да го направи. Но да остави кръвта си да изтече, да плаче до изнемога, докато престане да осъзнава дали течността, която изтича от тялото й, е бяла или червена. Да се унесе неусетно в сън. Я по-бързичко развържи парцала и натопи ръцете си до китките в умивалника! Да, но… да, но… трябва да стоиш права, а човек не умира прав, нали се разбрахме.

Освен ако не е на бойното поле. На война…

Засега война нямаше.

Тя подсмръкна, завърза стегнато с кърпата порязаното място, обърса си сълзите и видя отражението си в прозореца. Забученият молив стърчеше от косата й. Хайде, подкани се тя, дообели картофите… За другото ще мислиш после!

Беше краят на май. Във въпросната майска утрин термометърът показваше двайсет и осем градуса на сянка. Под навеса на балкона на петия етаж един мъж играеше шах. Играеше сам. Седеше наведен над шахматната дъска и размишляваше. В усилието си да изиграе партията по най-достоверния начин, той играеше двойна роля и при всеки ход, след като преместеше избраната фигура, грабваше оставената встрани лула и се преструваше, че пуфка с нея. Навеждаше се, поемаше си дъх, вземаше фигура от дъската, връщаше я на мястото й, отдръпваше се, пак си поемаше дъх и отново вземаше фигурата, преместваше я, клатеше глава, след което оставяше лулата и сядаше на отсрещния стол.

Среден на ръст, мъжът беше с изключително добре поддържан вид, светлокестеняв, с кафяви очи. Ръбът на панталона му падаше безупречно, обувките му лъщяха, сякаш току-що извадени от кутия, навитите ръкави на ризата откриваха фините му ръце и китки, а ноктите му бяха лъснати и бляскави: блясък, който можеше да се придобие единствено с редовни посещения при опитна маникюристка. Лек загар подсилваше свежото му излъчване. Мъжът приличаше на картонените фигурки от детските комплекти за игра, които се продават по бельо и чорапи, а момичетата ги обличат в разни одеяния — на пилот на самолет, на ловец, на пътешественик изследовател. Беше като мъжете на снимките по каталозите, които се използват, за да вдъхват доверие, понеже подсилват представата за високото качество на изложените мебели.

Внезапна усмивка озари лицето му: „Шах и мат — прошепна той по адрес на въображаемия си партньор. — Горкият! Няма мърдане, размазах те! Дойде ти изневиделица, бас държа!“ Изпълнен със задоволство, той си стисна ръката и промени гласа си: „Браво на теб, Тонио! Много си добър, непобедим си.“

Стана от стола, протегна се, потри с ръка гърдите си и реши да си налее нещо за пиене независимо от ранния час. Свикнал беше да пийва аперитив около шест и десет, докато гледаше предаването „Въпроси за шампиони“. Чакаше с нетърпение телевизионната игра на Жюлиен Льоперс. Ставаше му чоглаво, ако я пропуснеше. Станеше ли седемнайсет и трийсет, вече беше готов. Нетърпеливо очакваше да премери сили с четиримата шампиони от екрана. Нямаше търпение да види какво сако носи водещият, с каква вратовръзка и риза го е комбинирал. Мислеше, че и той би трябвало да си опита късмета и да се кандидатира за играта. Повтаряше си го всяка вечер, но така и не си помръдна пръста да направи нещо. Трябваше да се запише и да се яви на елиминациите… имаше нещо в тази дума, което го натъжаваше.

Повдигна капака на кофичката за лед, деликатно извади две кубчета, пусна ги в чашата и си наля бяло мартини. Наведе се да вдигне от мокета бял конец, изправи се, вдигна чашата и леко примлясна от удоволствие.

Всяка сутрин играеше шах. Всяка сутрин следваше все същия график. Ставане от сън в седем заедно с децата, закуска с препечени филийки пълнозърнест хляб и конфитюр от праскови натюр, без грам добавена захар; солено краве масло и прясно изцеден портокалов сок. След това идваше ред на трийсетминутна гимнастика, упражнения за гърба, за коремните и гръдните мускули, бедрата. Четене на вестници, които момичетата се редуваха да купуват и да му носят, преди да тръгнат за училище, внимателно проучване на обявите за работа, изпращане на професионална автобиография, ако някоя му се стореше интересна, душ, бръснене с класическа самобръсначка и сапун, който обилно покрива четката с пяна, избор на дрехи за деня и накрая партия шах.

Най-трудният момент беше изборът на дрехи. Чудеше се как да се облече. Като за уикенд, небрежно елегантно или с костюм? Един ден, след като набързо си беше навлякъл анцуга, Ортанс, по-голямата му дъщеря, го попита: „Татко, не ходиш ли на работа? В отпуск ли си? По ми харесва, когато си красив, с хубаво сако, хубава риза и вратовръзка. Друг път не идвай да ме вземаш от училище по анцуг.“ След което поомекна, защото дотогава не му беше говорила с този тон и той беше пребледнял… Момичето продължи: „Казвам ти го заради теб самия, татенце, защото искам да бъдеш най-красивият татко на света.“

Права беше Ортанс, хората го гледаха с други очи, когато беше добре облечен.

След партията шах се заемаше с поливането на цветята в саксиите, закачени за перваза на балкона, чистеше сухите листа, орязваше старите вейки, обръщаше с лъжица пръстта и слагаше тор, ако преценеше, че растението има нужда. Нещо го безпокоеше бялата камелия. Той й говореше, отделяше й повече време и грижи, бършеше прахта лист по лист.

От една година насам всяка сутрин се повтаряше едно и също.

Днес сутринта обаче беше допуснал леко закъснение в обичайното разписание. Шахматната партия се оказа твърде оспорвана, наложи се много да внимава, за да не се отпусне, което е трудна работа, когато човек няма с какво да си запълва времето. Главното е да не губи усещането за време и да внимава да не се разпилява. „Стегни се, Тонио — каза си, — стегни се. Не се оставяй на течението, вземи се в ръце.“

Беше придобил навика да си говори на глас и смръщи вежди, чувайки се как си отправя забележки. За да навакса забавянето, реши да прескочи заниманието с растенията.

Мина край кухнята, където жена му белеше картофи. Виждаше само гърба й и отново си отбеляза наум, че натежава. Наедряла беше в ханша.

Преди време, когато се нанесоха да живеят в този блок в едно от близките парижки предградия, тя беше висока и слаба, без грам тлъстинка.

Когато дойдоха да живеят тук, момичетата едва стигаха до кухненската мивка…

Когато дойдоха да живеят тук…

Беше друго време. Той повдигаше пуловера й, слагаше ръце на гърдите й, пошепваше: „Скъпа“, докато тя не се предадеше и не запретнеше покривката на леглото, за да не се намачка. В неделя готвеше. Момичетата също искаха да получат ножове: „Да помагаме на мама“, или да им разрешат да оближат останалото по дъното на тенджерите: „Да ги оберем с език.“ Двамата ги наблюдаваха с умиление. На два-три месеца ги мереха и отбелязваха с молив на стената колко са пораснали; виждаха се черните чертички и датите срещу двете имена: Ортанс и Зое. Безкрайна тъга го връхлиташе всеки път, когато се облягаше на касата на кухненската врата. Чувство за нещо непоправимо, спомен за времето, когато животът е бил благосклонен към него. Никога не му се случваше, когато минаваше покрай спалнята или дневната, а само тук, в тази кухня, която навремето бе представлявала гнездо на щастието. Топло, спокойно, дъхаво гнездо. Парата, която се виеше над тенджерите, съхнещите кърпи на дръжката на фурната, топящият се на парна баня шоколад и момичетата, които чупеха орехите. Децата топяха в шоколада връхчетата на пръстите си и ги размахваха, правеха си мустаци и ги облизваха, а парата рисуваше по прозорците седефени фестони и той си представяше, че е татко ескимос, който живее в иглу на Северния полюс.

Едно време… Щастието живееше тук — стабилно, вдъхващо увереност.

На масата лежеше отворена книга от Жорж Дюби. Наведе се да прочете заглавието: „Рицарят, дамата и духовникът“. Жозефин работеше на кухненската маса. Сега живееха благодарение на онова, което навремето беше само нейно занимание. Тя работеше в НЦНИ — Националния център за научни изследвания, изучаваше по-специално живота на жените през XII век! По онова време той не можеше да се стърпи и се шегуваше с нейните научни изследвания, говореше за тях със снизхождение: „Жена ми е пристрастена към историята, но само към историята на XII век! Ха! Ха! Ха!…“ Намираше го за претенциозно. „Скъпа, не може да се каже, че XII век звучи секси“ — заявяваше той и я пощипваше отзад. „Но именно тогава Франция е навлязла в модерните времена, това е епохата на оживената търговия, паричната размяна, градовете са си извоювали статут на независими.“

Той затваряше устата й с целувки.

Сега XII век ги хранеше. Той се прокашля, за да привлече вниманието й. Не й беше останало време да се среши и бе навила косата си на кок, в който бе забучила молив.

— Излизам да се поразходя…

— Ще се прибереш ли за обяд?

— Не знам… Не ме чакайте, не се съобразявайте с мен.

— Защо не си го кажеш направо?

Не обичаше кавгите. По-добре да беше се провикнал от входната врата: „Излизам, до скоро!“ — и да се спуснеше тичешком надолу по стълбите, въпросите щяха да си останат незададени, а след като се прибереше, щеше да измисли нещо. Защото винаги се прибираше у дома.

— Прегледа ли обявите?

— Да… Днес нямаше нищо интересно.

— Все се намира работа за човек, който иска да работи!

„Работа да, но не и каква да е работа“ — отвърна й той наум, понеже вече знаеше как ще продължи разговорът им. Трябваше да се махне, но стоеше облегнат на вратата, сякаш притеглен от магнит.

— Знам какво ще ми отговориш, Жозефин, вече съм го чувал.

— Знаеш го, но не правиш нищо, за да промениш положението. Можеш да работиш каквото и да е, поне колкото да не е без хич…

Можеше сам да продължи диалога, знаеше го наизуст: пазач на плувен басейн, градинар в тенис клуб, нощен пазач, бензинджия… но в главата му остана само думата „хич“, а тя не беше никак на място в контекста на търсенето на работа.

— Подсмихвай се колкото си щеш! — измърмори тя, пронизвайки го с поглед. — Сигурно в твоите очи съм ужасна материалистка, след като отварям дума за някаква си заплата! Господинът иска купища злато, господинът не желае да се уморява за нищо, господинът иска да бъде оценяван и уважаван! А в момента господинът има един-единствен начин за преживяване: да отиде при маникюристката си!

— За какво говориш, Жозефин?

— Много добре знаеш за КОГО говоря!

Сега вече се беше извърнала изцяло към него, с намотана около китката кърпа, изпънала рамене. Предизвикваше го.

— Ако намекваш за Милен…

— Да, намеквам за Милен… Още не знаеш дали ще има обедна почивка, а? Затова ли не можеш да ми отговориш?

— Жо, престани… Ще съжаляваш!

Вече беше твърде късно. Тя мислеше само за Милен и за него. Кой ли й беше казал? Съсед или съседка? Нямаха много познати в блока, но когато става дума за клюки, човек бързо се сприятелява. Вероятно са го забелязали да влиза в блока на Милен, който е само на две улици от техния.

— Ще обядвате у тях… Сигурно ти е приготвила суфле и зелена салата, нещо леко, защото след това тя се връща на работа… — Жозефин скръцна със зъби, наблягайки на „тя“. — После ще си позволите кратка почивка, тя ще дръпне пердетата, ще се съблече, ще разхвърля дрехите си по пода и ще дойде при теб под кувертюрата от бяло пике…

Той я слушаше изумен. Милен наистина имаше дебела кувертюра от бяло пике на леглото си. Откъде ли беше разбрала Жо?

— Била си у тях, така ли?

Тя злобно се изсмя и затегна по-здраво възела на кърпата със свободната си ръка.

— Сигурна бях. Бялото пике подхожда на всичко! Красиво и най-вече — практично.

— Жо, престани!

— Какво престани?

— Престани да си въобразяваш несъществуващи неща.

— Защото тя няма кувертюра от бяло пике, така ли?

— Трябва да пишеш романи, имаш богато въображение…

— Можеш ли да се закълнеш, че тя няма кувертюра от бяло пике?

Неочаквано гневът го връхлетя с неподозирана сила. Не можеше да я понася повече. Не понасяше тона й на даскалица, винаги готова да му направи забележка, да му казва какво да прави, как да го прави, не можеше да понася повече отпуснатата й стойка, торбестите й безцветни дрехи, зачервената й занемарена кожа, тънката й кестенява коса без никаква форма. От цялата й фигура се излъчваше усилие и пестеливост.

— Предпочитам да изляза, преди спорът да излезе от релсите!

— Отиваш при нея, нали? Имай поне смелостта да кажеш истината, след като нямаш куража да си потърсиш работа, лентяй такъв!

Тази дума му дойде в повече. Почувства как гневът стяга челото му и бучи в слепоочията му. Изстреля думи, които нямаше начин да върне назад:

— Ами да, права си, отивам при нея! Всеки ден в дванайсет и половина ходя у тях. Тя стопля пица и си я хапваме в леглото на бялата кувертюра от пике! След това почистваме трохите, разкопчавам й сутиена, и той от бяло пике, и я целувам по цялото тяло, навсякъде. Сега доволна ли си? Предупредих те да не ме предизвикваш!

— И ти не ме предизвиквай! След като отиваш при нея, няма смисъл да се връщаш. Грабвай си куфара и изчезвай. Не е кой знае каква загуба.

Той се отлепи от касата на вратата, фръцна се и като сомнамбул пое към спалнята. Извади куфар изпод леглото, сложи го върху завивката и започна да го пълни. Изпразни трите рафта с ризи, трите чекмеджета с фланелки, слипове и чорапи и се зае да ги подрежда в големия червен куфар карета, останка от лъскавия период, когато работеше за „Гънман & Ко“, американския производител на ловни пушки. Цели десет години беше търговски директор за Европа, придружаваше богатите клиенти на сафарита из Африка, Азия и Америка, в джунглата, саваната и пампасите. По онова време беше твърдо убеден в имиджа си на бял човек с неизменния слънчев загар и с непоклатимо ведро настроение: белият човек, който си пие питието с клиентите — най-богатите хора на планетата. Обръщаха се към него с „Тонио“. Тонио Кортес. Звучеше по-мъжки, по-солидно, отколкото обичайното Антоан. Никога не беше харесвал името си, струваше му се прекалено изнежено, женствено. Длъжен бе да е на нивото на тези хора: индустриалци, политици, безделни милиардери, нечии синчета. Кубчетата лед подрънкваха в чашите, той слушаше разказите им добронамерено усмихнат, вземаше присърце оплакванията им, съгласяваше се с тях, успокояваше ги, наблюдаваше игрите и на мъжете, и на жените, следеше бдителните погледи на преждевременно порасналите деца. Изпитваше удоволствие да се движи в тези среди, независимо че всъщност не принадлежеше към тях. „Щастието не е в парите!“ — обичаше да повтаря.

Получаваше отлична заплата, в края на годината премиални, които се равняваха на три заплати, имаше добра социална осигуровка, събрани накуп, почивките му се равняваха на почти две отпуски. Беше щастлив, когато се прибираше у дома, в блока си в Курбвоа, построен през деветдесетте години, населен с млади висши служители, които също като него все още не можеха да си позволят да се установят в Париж, на отсрещния бряг на Сена, но не бяха погребали надеждите си да завладеят буржоазните квартали на столицата, чиито светлини наблюдаваха вечер в далечината. Недосегаемо лакомство, блеснало с лъскавите си неонови светлини, което високомерно ги отхвърляше. Неговият блок не беше устоял на изпитанията на времето, фасадата му беше зацапана с тънки ивици ръждиви течове от балконите, а яркият оранж на щорите бе избледнял от слънцето.

Никога не предупреждаваше кога ще се върне от командировка — буташе вратата, изчакваше малко в антрето, преди да се покаже, изсвирваше, сякаш да обяви: „Ето ме!“ Заварваше Жозефин потънала в историческите си трудове. Затова пък Ортанс се втурваше да го посрещне и ровеше с малката си ръчичка в джобовете му, търсейки подаръка си, а Зое ръкопляскаше. Две момиченца, облечени с розово и синьо пеньоарче, Ортанс, безочлива красавица, която го водеше за носа, и Зое, закръглена, мекичка и пухкава лакомница. Той се навеждаше, вдигаше ги високо, повтаряше: „Ах, обични мои, ах, скъпи мои!“ Това беше техният ритуал. Случвало му се бе понякога да го жегне угризение при спомена за някоя чужда прегръдка от предишната вечер, когато… Тогава ги прегръщаше още по-силно и споменът се размиваше. Оставяше багажа си и влизаше в ролята на герой. Измисляше разни истории за гонки и за лов, за ранения лъв, който довършил с един удар на нож, за антилопата, впримчена с ласо, за крокодила, който успял да надвие. Те не сваляха поглед от него. Очите им преливаха от възхищение и обич. От време на време Ортанс нетърпеливо повтаряше: „А подаръкът ми, тати, къде ми е подаръкът?“

Един прекрасен ден „Гънман & Ко“ преминаха в други ръце и той беше уволнен. Буквално на следващия ден. „Така е при американците — обясни той на Жозефин. — В понеделник си търговски директор с просторен кабинет, във вторник си на трудовата борса!“ Уволниха го с добро обезщетение, което му позволи да продължи да плаща известно време вноските за жилището, училището на децата, езиковите курсове, поддръжката на колата, ски ваканциите. Той приемаше философски нещата. Не бил първият, на когото се случвало, не бил кой да е, скоро щял да си намери нова работа. Естествено, не каква да е работа, а някое наистина добро място… Един подир друг колегите му постепенно се устроиха, съгласяваха се на по-ниски заплати, отиваха на по-незначителни длъжности, дори заминаваха за чужбина. Той единствен остана да си търси работа по обявите във вестниците.

Сега, когато вече се виждаше краят на спестяванията, присъщият му оптимизъм започна да се пропуква. Особено след като паднеше нощта. Будеше се към три сутринта, измъкваше се тихичко от завивките, наливаше си едно уиски и лягаше на дивана в хола пред телевизора. С чаша в ръка и с дистанционното в другата дълго прескачаше от канал на канал. Досега винаги се беше чувствал силен, мъдър, прозорлив. Не коментираше грешките на колегите си, но си казваше: „На мен това не може да ми се случи! Защото аз знам!“ Когато разбра за смяната на собствениците и за евентуалните уволнения, си каза, че десет години служба в „Гънман & Ко“ са равнозначни на истински договор, те няма да го изхвърлят току-така!

Оказа се един от първите отстранени. Всъщност първият, когото уволниха.

Пъхна юмрук в джоба на панталона си с такава сила, че подплатата се разкъса с остър звук, който го накара да изскърца със зъби. Изкриви лице в ядна гримаса, тръсна глава, обърна се към кухнята, към жена си, за да я помоли да го зашие, но си припомни, че се изнася, че си приготвя куфара. Обърна джобовете — и двата бяха с дупки.

Отпусна се тежко на леглото и се втренчи във върховете на обувките си.

Отчайващо е да си търсиш работа, превръщаш се в номер, в плик с пощенска марка. Тези мисли не го напускаха и в прегръдките на Милен. Обясняваше й какво ще направи от деня, в който започне собствен бизнес. „С моя опит — повтаряше й той, — с моя опит…“ Много бил обикалял по широкия свят, говорел английски и испански, умеел да води счетоводство, носел на студ и жега, на прахоляци и на мусони, издържал на комари и влечуги. Тя го изслушваше. И му вярваше. От родителите си бе наследила малко спестени пари, които той все още не се съгласяваше да приеме. Все още не губеше надежда да намери сигурен съдружник, с когото да се впусне в приключението.

Запозна се с нея, когато заведе Ортанс на фризьор за дванайсетия й рожден ден. Милен толкова се впечатли от самоуверената малка госпожица, че предложи да й направи ноктите. Ортанс се остави в ръцете й така, сякаш й оказваше услуга. Когато отиде да я прибере, Милен му заяви: „Дъщеря ви е истинска кралска особа.“ Оттогава, когато й останеше свободно време, тя полираше ноктите на детето и Ортанс си тръгваше с разперени пръсти, загледана в бляскавите си нокти. Приятно му бе в компанията на Милен. Тя беше дребна жизнена блондинка с белоснежна кожа, срамежлива и неуверена. В присъствието й се чувстваше комфортно и го изпълваше увереност.

Захвана да сваля от закачалките костюмите си, до един с отлична кройка и ушити от най-фини платове. Да, бе имал пари, при това немалко. Обичаше да харчи. „И пак ще имам — заяви на висок глас. — Животът не свършва на четирийсет години, приятелю! Не, не свършва!“ Куфарът бе готов. За да поотложи тръгването, се престори, че търси бутонелите си, бъбреше на глас с надеждата Жозефин да го чуе и да го помоли да остане.

Пое по коридора и спря на вратата на кухнята. Постоя малко, очакваше тя да направи първата крачка, да му предложи да се помирят… Но тъй като тя не помръдваше и стоеше с гръб към него, той обяви:

— Е хайде… готово! Махам се…

— Чудесно. Можеш да задържиш ключовете. Сигурно си забравил някои неща и ще ти се наложи да се върнеш да си ги вземеш. Предупреди ме, за да не съм тук, когато ще идваш. Така ще е по-добре…

— Права си, ще ги задържа… А какво ще кажеш на момичетата?

— Не знам. Не съм мислила…

— Щеше ми се да присъствам, когато им го съобщаваш…

Тя затвори крана на чешмата, опря се на мивката и все така с гръб към него, подхвърли:

— Ако нямаш нищо против, смятам да им кажа истината. Не желая да лъжа… И без това е достатъчно болезнено.

— Какво по-точно ще им кажеш? — разтревожи се той.

— Истината. Татко остана без работа, татко не е добре, татко има нужда да си поеме малко въздух и затова се изнесе…

— Да си поеме малко въздух? — повтори той думите й, леко успокоен.

— Точно така! Това ще им кажа. Да си поеме въздух.

Не беше зле, да си поеме въздух… Не му прозвуча като окончателно решение.

— Добре, съгласен съм.

Направи грешката да се облегне на касата на вратата и носталгията отново го завладя, приковава го на място, парализира го.

— Изчезвай, Антоан. Няма какво повече да си кажем… Умолявам те, върви си!

Беше се обърнала и с поглед му сочеше пода. Той го проследи и забеляза изчакващия го куфар. Съвсем го беше забравил. Значи така, наистина се изнася!

— Добре… Довиждане… Ако искаш да се свържеш с мен…

— Ти ми се обади… или аз ще оставя бележка в салона на Милен. Предполагам, че тя ще знае къде да те намери?

— Да не забравя, цветята трябва да се поливат два пъти седмично и да се торят един…

— Цветята? Да пукнат дано! Те са ми последна грижа.

— Жозефин, моля те! Не изпадай в такова състояние… Да остана, ако искаш…

Тя го срази с поглед. Той сви рамене, взе куфара и се запъти към вратата.

Тя заплака. Държеше се с две ръце за мивката и плачеше, не можеше да се спре. Риданията я разтърсваха от глава до пети. Плачеше заради празнотата, която оставаше в живота й след шестнайсет години брак. Той беше първият й мъж, единственият й мъж, бащата на двете й деца. При мисълта за момиченцата заплака още по-отчаяно. Никога вече нямаше да изпитат чувството, че са на сигурно място, че си имат татко и мама, които се грижат за тях. А после рукнаха сълзите на страха — боеше се да остане сама. Антоан беше поел грижите за сметките, за данъчните декларации, Антоан изплащаше вноските за апартамента, Антоан избираше каква кола да купят, Антоан отпушваше мивката в банята. Разчиташе на него за всичко. За себе си бе оставила грижите за къщата и училището на момичетата.

Иззвъняването на телефона я изтръгна от обзелото я отчаяние. Тя подсмръкна и вдигна слушалката, преглътна сълзите.

— Ти ли си, скъпа?

Беше Ирис, голямата й сестра. Както обикновено, тя говореше с весел и игрив тон, сякаш рекламираше промоциите в супермаркета. Ирис Дюпен, четирийсет и четири годишна, висока слаба брюнетка с дълга черна коса, с разкошни къдрици, които се спускаха до раменете й като булчински воал. Ирис, която дължеше името си на двете огромни сини езера на очите си. Когато бяха малки, хората я спираха на улицата. „Боже мой! Боже мой!“, повтаряха те, вгледани в бездънните й очи, поръбени с виолетово и с леки златисти отблясъци. „Невероятно! Скъпи, погледни! Досега не съм виждала такива очи!“ Ирис се оставяше да й се любуват, но скоро й омръзваше и хем доволна, хем преситена, дърпаше сестра си за ръка и подхвърляше през стиснати зъби: „Какви тъпаци! Нищо не са виждали! Пътувайте бе, хора! Пътувайте!“ Съветът й развеселяваше Жозефин и тя, изпънала ръце като перки на хеликоптер, се завърташе около себе си и се смееше с пълно гърло.

На млади години Ирис лансираше новите моди, беше се сдобила с куп дипломи, бе съблазнила всички мъже. Ирис не живееше, Ирис не дишаше — Ирис царуваше.

Още двайсетгодишна отлетя за Щатите, за да следва в Ню Йорк, в Колумбийския университет, специалност кино. След шест години се дипломира и като първенец на випуска й се падна шансът да направи трийсетминутен филм. Всяка година двамата най-добри студенти получаваха определен бюджет, за да заснемат филм. Ирис беше едната щастливка. Другият, млад унгарец, загадъчен рошав великан, се бе възползвал от церемонията по награждаването, за да я целуне зад кулисите. Случката стана част от семейната хроника. Бъдещето на Ирис бе изписано с големи бели букви на хълма на Холивуд. Но един ден без предупреждение, без изобщо някой нещо да заподозре, Ирис взе, че се омъжи. Беше на трийсет, току-що се бе върнала от Щатите, където бе грабнала наградата на независимия фестивал „Сънданс“, правеше планове да заснеме пълнометражен филм, за който се говореше, че бил многообещаващ. Някакъв продуцент бил дал принципното си съгласие и… Ирис се отказала. Без никакво обяснение — тя никога не се оправдаваше. Върна се във Франция и се омъжи.

В бяла булчинска рокля, с граждански и църковен ритуал. В деня на сватбата залата на гражданското щеше да се пръсне по шевовете. Наложи се да внесат допълнителни столове и да се примирят с любопитните погледи на накацалите по перваза зяпачи. Присъстващите, притаили дъх, очакваха да я видят как съблича роклята си, появява се гола и виква като във филм: „Шегичка!“

Нищо подобно не се случи.

Изглеждаше покорена и влюбена. В някой си Филип Дюпен, който мъркаше доволно, издокаран във фрак. „Кой ли е той? Какъв ли е?“, питаха се помежду си гостите, оглеждайки го крадешком. Съвършено непознат. Ирис разказваше как се запознали в самолета и как това било love at first sight. Впрочем въпросният Филип Дюпен бе хубав мъж. Потвърждаваха го жадните погледи, с които жените го следяха, него, един от най-красивите мъже на планетата! Стърчеше с цяла глава над тълпата приятели на съпругата си, равнодушен, снизходителен и леко развеселен. „А с какво се занимава? С някакъв бизнес… А защо толкова са се разбързали да се женят? Мислиш ли, че…“ Чудеха се и нямаше за какво да се хванат. Подобно на младоженеца, и родителите му наблюдаваха присъстващите с леко пренебрежение, което подсказваше, че синът им встъпва в неравен брак. Гостите си тръгнаха разочаровани. Ирис изведнъж бе престанала да ги интересува, вече не мечтаеха за нея. Точно обратното, тя се бе оказала отчайващо нормална, с което бе проявила ужасно лош вкус. За някои тя вече принадлежеше към миналото. Беше се сгромолясала от пиедестала и короната й се търкулна с оглушително дрънчене.

Ирис заяви, че изобщо не й пука, била решила да се посвети телом и духом на съпруга си.

Филип Дюпен беше човек, задръстен от клишета и от изтъркани общоприети мнения. Имаше собствена юридическа кантора, специализирана в международно бизнес-право, и съдружниците му бяха сред най-известните адвокати от гилдията в Париж, Милано, Ню Йорк и Лондон. Беше опитен и хитър адвокат, който предпочиташе да се занимава само със заплетени случаи. Рано преуспял, той не можеше да проумее защо всички останали не възприемат неговия стил на поведение. Имаше си девиз и той беше кратък: „Когато искаш, можеш.“ Повтаряше го, удобно разположен в широкия фотьойл от черна кожа, и ставите на пръстите му пукаха, когато опъваше ръце, вперил поглед в събеседника си и убеден, че формулира очевидна истина.

Успя да повлияе на Ирис и тя изтри от речника си думи като съмнение, тревога, колебание. Превърна се в непоправим ентусиаст. Имаше послушно дете, отличник в училище, съпруг, който печелеше и издържаше семейството, самата тя бе жена, която се грижеше за дома и правеше чест на мъжа си. Ирис си остана красива, енергична и съблазнителна, редуваше сеанси при масажисти и джогинг, грижи за лицето и тенис в елитния „Рейсинг клаб“. Е, можеше да се каже, че е безделница, но едни жени са „повлекани и безделници“, а други са от категорията „организирани безделници“. „Това си е цяло изкуство“, твърдеше тя, която очевидно спадаше към втората категория и презираше дълбоко повлеканите безделници.

„Аз сигурно принадлежа към някакъв друг свят“, мислеше Жозефин, докато слушаше как сестра й дърдори със скоростта на картечница. Вече беше минала на темата за майка им.

Всеки втори вторник от месеца Ирис канеше госпожа майка им на семейна вечеря. Щастието и усмивките присъстваха задължително в менюто на тези вечери. Излишно е да се споменава, че Антоан се стараеше да ги избягва, и то съвсем успешно, винаги си измисляше някое задоволително оправдание, за да не присъства. Не можеше да търпи Филип Дюпен, който се чувстваше задължен да му субтитрира всичко, за което говореше: „КБО, Комисията за борсовите операции, Антоан.“ Не понасяше и Ирис — винаги когато се обръщаше към него, тя го караше да се чувства като стара дъвка, залепнала за подметката на елегантната й обувка. „И да ми каже «добър ден» — оплакваше се той, — ми се струва, че ме всмуква с усмивката си, за да ме изплюе в друго измерение!“ Истината беше, че Ирис нямаше особено високо мнение за Антоан. „Припомни ми докъде докара нещата мъжът ти“ — беше любимата й фраза, която неизменно караше Жозефин да запелтечи: „Все така нищо, все така нищо.“ „Ами… Значи нещата не се оправят! — въздишаше Ирис и добавяше: — То и как ли да се оправят при тези големи претенции и малки възможности!“ „У сестра ми всичко е изкуствено — помисли Жозефин, притиснала слушалката към рамото си. — Ако се случи да прояви симпатия или интерес към някого, ще разрови медицинските справочници, за да провери дали случайно не е болна.“

— Добре ли си? Звучиш странно… — осведоми се Ирис.

— Хремава съм.

— Аха, чакай, мислех си… За утре вечер… Вечерята с майка… Не си забравила, нали?

— Утре вечер?

Изобщо не помнеше.

— Ама и ти си една, мила моя, събери си ума, престани да витаеш само в собствения си свят.

„Ако знаеше“ — помисли Жозефин, търсейки с поглед хартиена кърпичка, за да се изсекне.

— Върни се в нашия, забрави трубадурите! Ужасно разсеяна си станала. С мъжа си ли ще дойдеш, или той пак ще намери начин да се измъкне?

Жозефин тъжно се усмихна. Може да се каже и по този начин, реши тя, измъкване, изчезване, отлитане, изпаряване. Антоан се беше превърнал в летлив газ.

— Той няма да дойде…

— Добре тогава, трябва да измисля ново оправдание за пред майка. Нали знаеш, че се ядосва, когато той отсъства…

— Честно казано, Ирис, да знаеш колко не ми пука!

— Прекалено си добра към него. Ако бях на твое място, отдавна да съм му треснала вратата под носа. Както и да е… Такава си ти, няма да се промениш, мила моя сестричке.

„Сега играем сцената на съжалението“ — въздъхна Жозефин. Още от детските им години тя беше Жо, глупавата наивница, леко недодяланата интелектуалка, за която няма тайни, когато става дума за неясни тези, сложни думи, безкрайно ровене по библиотеките в компанията на други подобни зле облечени и пъпчиви педанти. Същата, която си вземаше изпитите, но не можеше да очертае свястно нищо и никаква очна линия. Която си беше изкълчила глезена, докато се качвала по стълбите, защото се била зачела в „Теория за климата“ на Монтескьо, или пробваше да включи тостера в крана на чешмата, защото слушаше по „Франс Кюлтюр“ някакво предаване за цъфналите вишни в Токио. Онази, която по цели нощи висеше над драсканиците си, докато по-голямата й сестричка се появяваше в изисканото общество и преуспяваше, и твореше, и омайваше. Ирис тук, Ирис там, също като в оперната ария!

Когато Жозефин спечели конкурса за хабилитиран преподавател по класическа литература, майка й я попита какво смята да прави. „Докъде ще те докара всичко това, горкото ми дете? До някоя гимназия в парижките предградия, където учениците ще ти се подиграват? Или току-виж те изнасилили върху капака на някой контейнер за смет.“ Дори след като написа дисертацията си и започна да публикува статии в специализирани издания, единствените реакции отново бяха недоумение и скептицизъм. „Икономически възход и социално развитие на Франция през XI и XII век“, мила моя, кой се интересува от подобно нещо? По-добре се хвани и съчини пикантна биография на Ричард Лъвското сърце или на Филип Август, защото хората се интересуват точно от такива работи! По такава книга може да се снима филм и дори сериал! Може да се направят пари от безкрайните години учение, за които съм плащала с пот на челото! След което изсъскваше като усойница, раздразнена от бавно лазещото й потомство, свиваше рамене и въздишаше: „Как можах да родя такава дъщеря?“ Госпожа майка им не престана да си задава този въпрос от мига, в който Жозефин проходи. Съпругът й Люсиен Плисоние неизменно отговаряше: „Сигурно щъркелът е сбъркал адреса.“ И тъй като изказванията му очевидно не разсмиваха никого, най-накрая и той млъкна. Завинаги. На един 13 юли вечерта сложи ръка на гърдите си и преди да угасне, едва успя да каже: „Малко е рано за фойерверките.“ Жозефин беше на десет, Ирис на четиринайсет години. Погребението беше разкошно, госпожа майка им — царствена. Беше уредила всичко до най-дребната подробност: огромни бели букети, артистично аранжирани върху ковчега, траурен марш от Моцарт, безпогрешен избор на текстовете, прочетени от всеки член на семейството. Анриет Плисоние беше изкопирала черния траурен воал на Джаки Кенеди и също като нея накара момичетата да целунат ковчега, преди да бъде спуснат в гроба.

Жозефин от своя страна също се питаше как е могла да изкара девет месеца в утробата на тази жена, за която казваха, че била нейна майка.

В деня, в който я назначиха в Националния център за научни изследвания (НЦНИ) — одобриха трима от общо сто двайсет и тримата кандидати! — и се втурна към телефона да съобщи новината на майка си и на Ирис, й се наложи да повтаря, да крещи до прегракване, понеже нито едната, нито другата не разбираха защо е толкова ентусиазирана! НЦНИ? За какъв дявол се набутваш в тази каторга?

Налагаше се да се примири с очевидния факт: те чисто и просто не се интересуваха от нея. Подозираше го от известно време, но в този ден подозрението се беше потвърдило. Единствено сватбата и с Антоан пробуди до известна степен любопитството им. Когато най-после се омъжи, стана по-разбираема. Повече не беше малкият неугледен гений, превърна се в жена като всички останали, със сърце, трептящо в очакване да бъде покорено, утроба, която чака да бъде оплодена, и апартамент, който се нуждаеше от мебелиране.

Твърде скоро обаче госпожа майка им и Ирис разочаровани започнаха да бият отбой: Антоан не ставаше за нищо. Пътят на косата му беше прекалено прав — никакъв чар, чорапите му прекалено къси — никаква класа, заплатата му недостатъчна и със съмнителен произход — да се търгува с оръжие е неморално! И най-важното, най-важното, той толкова се притесняваше от роднините на Жо, че от самото им присъствие плувваше в пот. Като изобщо не ставаше дума за леко изпотяване, предизвикващо дискретни полукръгове под мишниците, а за обилно потене, от което ризата му се наквасваше и той беше принуден да се оттегли, за да се приведе в ред. Подобна беда не можеше да мине незабелязана и притесняваше околните. При това го сполетяваше единствено в присъствието на новите му роднини. Не го бе сполетявала нито веднъж, когато работеше в „Гънман & Ко“. Нито веднъж. „Сигурно защото си постоянно на открито — мъчеше се да обясни неудобното явление Жозефин, подавайки му чиста риза, каквато носеше в чантата си при всяка семейна сбирка. — Никога няма да можеш да работиш затворен в офис!“

Изведнъж Жозефин се почувства обзета от жал за Антоан и изоставяйки всяка сдържаност, изтърси:

— Днес му показах пътя! Ох, Ирис, какво ще стане с нас?

— Изгонила си Антоан! Наистина ли?

— Повече не можех да продължавам по този начин. Той е мил, трудно му е, знам, но… Повече не можех да го гледам как седи и бездейства. Сигурно нямам смелост, обаче…

— Само тази ли е причината, сигурна ли си? Да няма друга причина, която искаш да скриеш от мен… — Ирис понижи тон и се вживя в ролята на изповедник, както навремето, когато искаше да изкопчи някоя тайна от сестра си.

Жозефин не беше в състояние да скрие от Ирис каквото и да било и неизменно капитулираше. Нещо повече: дори предлагаше да й издаде тайната. Смяташе, че единствено по този начин ще привлече вниманието й, ще заслужи обичта й.

— Не знаеш какво е да живееш с безработен мъж… Чувствам се неловко, когато работя. И го правя тайно, сред остатъците и обелките, сгушена зад тенджерите.

Хвърли поглед към кухненската маса и си напомни, че трябва да я разчисти, преди момичетата да са се върнали от училище за обяд. Беше си направила сметката: така й излизаше по-евтино от училищния стол.

— Мислех, че след цяла година вече си свикнала.

— Колко си зла!

— Извинявай, мила моя. Изглеждаше примирена с положението. Винаги вземаше неговата страна… Но сега е без значение. Какво смяташ да правиш?

— Нямам представа. Едно е сигурно, ще продължа да работя, но ще се наложи да си намеря нещо допълнително… Уроци по френски, по граматика, по правопис, знам ли…

— Няма да е трудно, днес лентяите с лопата да ги ринеш! Като започнем от племенника ти… Вчера, като се върна от училище, Александър ми донесе единица по диктовка. Единица! Да беше видяла физиономията на баща му… Помислих, че ще умре, не можеше да си поеме дъх!

Жозефин не успя да потисне усмивката си. Превъзходният във всяко отношение Филип Дюпен — баща на двойкаджия!

— В неговото училище учителката смъква три точки на грешка, не си поплюва!

Александър беше единственото дете на Ирис и Филип. Връстник на Зое, десетгодишен. Постоянно ги откриваха двамата скрити под някоя маса да си говорят, сериозни и съсредоточени, или потънали в мълчание, да строят големи макети далеч от останалите от семейството. Общуваха помежду си с намигвания и знаци, служеха си с тях като с истински език и нервираха Ирис, която предричаше на сина си, че ще получи отлепване на ретината, а когато беше особено бясна, го заплашваше, че ще стане пълен кретен. „Синът ми ще се видиоти и ще се превърне в кълбо от нервни тикове по вина на дъщеря ти!“ — обвиняваше тя Зое.

— Момичетата знаят ли?

— Още не.

— Аха… И как смяташ да им го съобщиш?

Жозефин не отговори. Зачовърка с нокът ръба на облицованата с гетинакс маса, докато се оформи малко черно топче, което изстреля напосоки.

Ирис отново взе думата. Пак беше сменила тона. Сега говореше с тих и изкусителен глас, който й подейства успокояващо и я накара да се отпусне, при което сълзите й отново рукнаха.

— Аз съм на твоя страна, мила моя, знаеш, че винаги съм готова да ти помогна и никога няма да те оставя. Обичам те, както обичам себе си, което не е малко, повярвай!

Жозефин се засмя тихо. Ирис можеше да е толкова забавна! Като се сетеше само как се смееха като луди, преди да се омъжи. После се бе превърнала в дама, ужасно отговорна и много заета дама. Каква ли двойка представляваха двамата с Филип? Никога не ги бе виждала да се държат естествено, да се гледат с нежност или да се целуват. Сякаш винаги бяха на сцена.

На входната врата се звънна и Жозефин се стресна.

— Сигурно са момичетата… Оставям те и моля ти се, нито дума утре вечер. Не искам случилото се да се превръща в единствената тема за разговор!

— Разбрано, до утре. И не забравяй старото заклинание: Храс и Хрус схрускаха големия Хрис, който искаше да ги изхруска!

Жозефин остави слушалката на вилката, избърса си ръцете, свали престилката, извади молива от косата си, прекара пръсти през нея, за да бухне, и изтича да отвори вратата. Без да поздрави майка си, без дори да я погледне, Ортанс се втурна първа в антрето.

— Татко тук ли е? Получих петица на писмения преразказ! На това отгоре при онази мръсница госпожа Рюфон!

— Ортанс, моля те, бъди по-почтителна! Тя е твоята учителка по френски.

— Да бе, тя е дърта крава.

Момичето не се разбърза да целуне майка си или да забие зъби в парче хляб. Не хвърли на земята чантата, палтото си, а остави чантата и свали дрехата си с изисканата грация на девойка на първия бал, която поверява дългото си манто на гардеробиера.

— Няма ли да целунеш мама? — попита Жозефин, долавяйки с раздразнение нотка на молба в гласа си.

Ортанс подаде на майка си нежната си като кадифе буза, повдигнала с две ръце гъстата си кестенява коса с рижи оттенъци, за да се поразхлади.

— Каква горещина! Тропическа жега, както би казал татко.

— Целуни ме и ти, скъпа — примоли се Жозефин, жертвайки без остатък достойнството си.

— Мамо, знаеш, че не обичам, когато ставаш такава лепка. — Тя докосна едва-едва бузата на майка си и веднага се осведоми: — Какво имаме за обяд?

Отиде до печката и повдигна капака на тенджерата, очаквайки да види нещо вкусно. Беше едва на четиринайсет, а вече се държеше като жена и изглеждаше като жена. Облечена бе доста скромно, но навитите ръкави на закопчаната догоре блуза, брошката и стегнатата с широк колан талия я превръщаха от ученичка в модна картинка. Косата й с цвят на мед подчертаваше бялата й кожа, а големите й зелени очи винаги гледаха малко учудено и леко пренебрежително, с което държеше другите на разстояние. Ако трябваше да има дума, специално създадена за Ортанс, то тази дума би била „дистанция“. От кого ли бе наследила това безразличие, удивяваше се Жозефин всеки път, когато погледнеше дъщеря си. Не от нея във всеки случай. Тя беше жалка смотанячка в сравнение с дъщеря си!

„Има вкус на бодлива тел“ — помисли си, след като я целуна. И сякаш за да се накаже за тази мисъл, пак я целуна, което подразни девойката и тя се дръпна.

— Пържени картофи и яйца на очи…

Ортанс се намуси.

— Никак не е диетично, мамо. Няма ли печено месо?

— Не, аз… Скъпа, нямах време да отскоча до…

— Ясно. Нямаме пари, месото е скъпо!

— Ами…

Жозефин не успя да довърши. Другото момиченце нахълта в кухнята и се хвърли към нея.

— Мамо, мила мамо! Срещнах Макс Бартийе на стълбището и той ме покани да отида у тях да гледаме „Питър Пан“! Той има DVD. Баща му го е донесъл! Да отида довечера, след училище? Нямам домашни за утре. Кажи да, мамо, кажи да!

Зое бе вдигнала към нея лице, озарено от обич и безгранично доверие, и тя не устоя, притисна я към себе си каза: „Добре, да, да, душице моя, красавице моя, бебенцето ми…“

— Макс Бартийе? — просъска Ортанс. — Разрешаваш й да ходи у тях? Той ми е връстник, а е от класа на Зое! Непоправим повтарач, сигурно ще стане водопроводчик или месар.

— Не е срамно да си водопроводчик или месар — отвърна Жозефин. — Особено ако на човек не му върви учението…

— Не ми се ще да се сближава много-много с нас. Опасявам се да не се разчуе! Наистина, носи му се лоша слава, с тия прекалено широки панталони, коланите с кабари и дългата грива.

— О, каква бъзла! О, каква бъзла! — заприпява Зое. — Първо на първо, той покани мен, а не теб. И аз ще отида, нали, мамо, пускаш ме да отида! Защото на мен не ми пука, че е водопроводчик. Защото според мен Макс Бартийе е много красив! Какво ще ядем? Умирам от глад.

— Пържени картофи и яйца на очи.

— Мм, супер! Може ли да пробия жълтъците, мамо? Да ги надупча с вилицата и да ги полея с много кетчуп?

Ортанс сви пренебрежително рамене пред въодушевлението на малката си сестра. Десетгодишната Зое все още имаше бебешки черти: кръгли бузки, пухкави ръчички, лунички по нослето, трапчинки на бузите. Беше кръгла отвсякъде, обичаше да раздава звучни целувки, които здраво запечатваше на двете бузи, след като с подскок превземаше и обезвреждаше щастливия си избраник. После се гушкаше в него, мъркаше от удоволствие и увиваше на пръста си кичур светлокестенява коса.

— Макс Бартийе те е поканил, защото иска да се докопа до мен — заяви Ортанс, гризейки деликатно с белите си зъбки едно картофче.

— Ей, каква надувка! Все си мисли, че светът се върти около нея. Той покани мен, мен и само мен! На, на, на! Дори не те погледна на стълбището! Дори не му хрумна, на!

— Наивността ти понякога граничи с дебилност — отвърна Ортанс, измервайки презрително с поглед сестра си.

— Какво значи това, мамо?

— Това значи, че преставате с приказките и се храните мирно и тихо!

— Ами ти защо не ядеш? — попита Ортанс.

— Не съм гладна — отвърна Жозефин и седна на масата до дъщерите си.

— Макс Бартийе може само да си мечтае — заяви Ортанс. — Няма никакъв шанс. Аз искам мъжът да е красив, силен и сексапилен като Марлон Брандо.

— Кой е Марлон Бардо, мамо?

— Много известен американски артист, скъпа моя…

— Марлон Брандо! Красив, ама красив, ти казвам! Игра в „Трамвай желание“, татко ме заведе на този филм… Татко каза, че филмът е шедьовър!

— Хм! Майче, пържените ти картофи са чудни.

— А къде е татко? Да не е отишъл на интервю? — осведоми се Ортанс и деликатно попи устните си със салфетка.

Дошъл бе моментът, от който Жозефин се страхуваше най-много. Тя се вгледа в питащите очи на по-голямата си дъщеря, после погледна приведената главица на Зое, която съсредоточено топеше пържените картофи в жълтъка на яйцата, червен от кетчупа. Налагаше се да им съобщи. Нямаше смисъл да отлага или да лъже. Така или иначе щяха да научат истината. Най-добре би било да поговори с всяка насаме. Ортанс беше толкова силно привързана към баща си, намираше го за толкова „шик“, от такава висока „класа“, а и той правеше всичко, за да й се хареса. Именно той настояваше да не споменават пред момичетата за липсата на пари, за тревогите от неясното бъдеще. Правеше го не за да щади Зое, а заради първородната си дъщеря. Единствено тази безусловна любов можеше да й предложи вместо предишния разкош. Когато се връщаше от командировка, Ортанс му помагаше да разопакова багажа, опипваше плата на костюмите, хвалеше качеството на ризите, поглаждаше вратовръзките, преди да ги подреди на металната пръчка в гардероба. Какъв красавец е моят татко! Какъв красавец! Той се оставяше да бъде обичан, обсипван с ласкателства и я гушкаше, мушваше й тайно в ръката някакъв дребен подарък, купен единствено за нея. Жозефин неведнъж ги бе заварвала да си шушукат като влюбени. Беше изключена от тяхното съзаклятничество. В семейството имаше две касти: феодалните владетели Антоан и Ортанс и васалите Зое и тя.

Повече нямаше как да крие. Ортанс я наблюдаваше със студен и тежък поглед и чакаше да получи отговор на въпроса си.

— Отиде…

— Кога ще се върне?

— Няма да се връща… Тоест няма да се връща тук, при нас.

Зое вдигна глава и в очите й Жозефин видя как се мъчи да си обясни чутото, но не успява.

— Отиде си… завинаги ли? — попита Зое и устата й зина от ужас.

— Опасявам се, че да.

— И няма повече да ми бъде татко?

— Ще ти бъде… разбира се! Само няма повече да живее тук заедно с нас.

Жозефин се страхуваше, ужасно се страхуваше. Можеше да покаже къде точно се е загнездило чувството на страх, да изчисли дължината, ширината, височината, диаметъра на тежестта, която смазваше слънчевия и сплит и не и позволяваше да си поеме дъх. Искаше й се да се сгуши в прегръдките на дъщерите си. Хубаво би било да се прегърнат трите и да си измислят магическа фраза като онази за Хрус и Храс. Искаше й се да върне времето, отново да запее песента на щастието, да се върне към първото им бебе, първата почивка, на която бяха отишли четиримата, първата пукнатина, първото одобряване, първото красноречиво мълчание; искаше й се да разбере в кой момент пружината се е скъсала, кога очарователното момче, за което се беше омъжила, се е превърнало в Тонио Кортес, уморения, раздразнителен, безработен съпруг, искаше й се да спре времето и да се върне назад, далече назад…

Зое се разплака. Лицето й се сгърчи, изкриви се, стана мораво и сълзите й рукнаха. Жозефин се наведе и я прегърна. Скри лице в непокорните къдрици на малкото си момиченце. Сега най-важното беше да не се разплаче и тя. Трябваше да изглежда силна и решителна. Да покаже на двете деца, че не се страхува, че може да се грижи за тях. Започна да им говори уверено. Повтори всичко, което учебниците по психология съветват родителите да изприказват, когато настъпи разрив помежду им. Татко обича мама, мама обича татко; и мама, и татко обичат Ортанс и Зое, но татко и мама не могат повече да живеят заедно и затова се разделят; татко ще обича винаги Ортанс и Зое, ще бъде с тях винаги когато те имат нужда от него, винаги. Не я напускаше усещането, че говори за напълно непознати хора.

— Според мен не е отишъл някъде далеч — тросна се Ортанс обидено. — Какво падение! Сигурно съвсем се е оплел и не знае как да оправи нещата! — тя въздъхна намусено, пусна обратно в чинията картофчето, което се готвеше да лапне, и попита майка си: — Горката мама, сега какво смяташ да правиш?

Жозефин изпита облекчение от съчувствието на по-голямата си дъщеря. Искаше й се Ортанс да продължи да говори и да я утеши, но се сепна — тя беше тази, която трябваше да я прегърне. Протегна се през масата и погали Ортанс по ръката.

— Горката мама, горката мама… — въздъхна Ортанс.

— Скарахте ли се? — попита Зое, ококорила ужасени очи.

— Не, скъпа моя, решението взехме двамата като възрастни и отговорни хора, каквито сме. На татко му е много мъчно, защото татко ви обича, много, много ви обича. Недей да си мислиш, че той е виновен. Един ден, когато пораснеш, ще разбереш, че в живота не може винаги да става това, което ти се иска. В някои случай се налага да търпиш, вместо да вземаш решения. В последно време татко бе принуден да изтърпи много неприятни неща и предпочете да се махне, да се поразсее, вместо да ни налага да споделяме неговите тревоги. Когато пак си намери работа, ще ви разкаже за всичко, което му се е струпало…

— И тогава ще се върне, нали, мамо, ще се върне?

— Не говори глупости, Зое — прекъсна я Ортанс. — Татко си е отишъл, точка, край. И няма да се върне, ако искаш да знаеш моето мнение. Аз обаче не мога да си обясня… Та тя е просто уличница!

Беше изплюла думата с отвращение и Жозефин разбра, че дъщеря й знае. Знае за връзката на баща си. Сигурно е разбрала доста преди тя да разбере. Изкуши се да поговори с нея, но не го стори заради Зое.

— Единственият проблем е, че сега наистина ще сме бедни… Надявам се, че поне ще ни даде пари. Длъжен е да го направи, нали?

— Виж, Ортанс… Не сме говорили за това. — И млъкна, съзнавайки, че Зое не трябва да слуша повече. — По-добре си издухай носа, скъпа, и иди да си плиснеш малко вода на очите — обърна се тя към нея, вдигна я от скута си и я побутна вън от кухнята.

Зое с подсмърчане затътри крака.

— Как разбра? — обърна се Жозефин към Ортанс.

— Какво да съм разбрала?

— За онази… жена.

— О, мамо… Всички в квартала знаят! Беше ми неудобно заради теб! Чудех се как може да си толкова сляпа…

— Знаех, но си затварях устата…

Не беше вярно. Научи го едва снощи от съседката Шърли, която живееше на тяхната площадка и която й сервира същите аргументи като дъщеря й: „Жозефин, крайно време е да отвориш очи и да кажеш майната му! Изневерява ти и ти нехаеш! Събуди се! Дори продавачката в хлебарницата едва се въздържаше да не ти се изсмее, докато ти подаваше франзелата!“

— Кой ти каза? — настоя Жозефин.

Погледът, който й хвърли Ортанс, направо я вледени. Студен, изпълнен с презрение поглед на жена, която знае, към другата, заблудената, поглед на изпечена куртизанка към тъпа наивница.

— Клета моя мамо, отвори очи. Я се виж как си облечена, как си сресана. Ужасно си се занемарила. Нищо чудно, че е отишъл при друга! Крайно време е да излезеш от средновековието и да заживееш в настоящето.

Същият глас, същият високомерен непукизъм, същите аргументи като на баща й. Жозефин затвори очи, запуши уши и кресна:

— Ортанс, забранявам ти да ми говориш с този тон… Ако от известно време успяваме да преживеем, то е само благодарение на мен и на моето средновековие! Не ме интересува дали ти харесва, или не. Забранявам ти да ме гледаш с този поглед. Аз съм ти майка, не го забравяй нито за миг, твоята майка! И е редно… Не е редно… Длъжна си да ме уважаваш.

Започна да пелтечи, беше направо смешна. Друг, нов страх я стисна за гърлото — нямаше да успее да отгледа дъщерите си, защото й липсваше авторитет, нещата щяха да излязат от контрол.

Отвори очи и видя Ортанс да я наблюдава с любопитство, сякаш я виждаше за първи път, и образът, който видя в учудения поглед на дъщеря си, никак не я успокои. Ужасно се засрами, задето си изпусна нервите. Не бива да смесва всичко, си каза, сега, след като остава единствената им опора, трябва да им служи за пример.

— Съжалявам, скъпа.

— Няма нищо, мамо, няма нищо. Уморена си, изнервена. Иди си полегни, ще се почувстваш по-добре…

— Благодаря, скъпа, благодаря… Ще отида да видя какво прави Зое.

След като се наобядваха, момичетата отново отидоха на училище и Жозефин почука на вратата на съседката Шърли. Самотата вече започваше да й тежи.

Отвори й Гари, синът на Шърли. Беше една година по-голям от Ортанс. Двамата бяха в един и същ клас, но тя отказваше да се прибира заедно с него, защото бил много размъкнат. Ако й се случеше да пропусне някой час по болест, никога не искаше неговите записки, за да не му дължи нищо.

— Не си ли на училище? Ортанс вече отиде.

— Имаме различни избираеми предмети, в понеделник се прибирам в два и половина… Чакай, искаш ли да видиш новото ми изобретение?

Той измъкна отнякъде два дамски тампона и започна да ги премята във въздуха, като го правеше така, че конците да не се преплитат. Странно: щом единият тампон се доближеше до другия, вместо тънките бели памучни кончета да се заплетат едно в друго, той се заковаваше и не помръдваше, после се поклащаше напред-назад и се завърташе, отначало на много малки кръгчета, които постепенно се разширяваха — всичко това без никаква намеса от страна на Гари. Жозефин го изгледа учудена.

— Изобретих вечния двигател без източник на енергия, замърсяваща околната среда.

— Напомня ми на ония макари на връвчици — отвърна Жозефин, колкото да каже нещо. — Майка ти у вас ли е?

— В кухнята. Разтребва…

— Не й ли помагаш?

— Тя не иска, предпочита да изобретявам разни работи.

— Късмет, Гари!

— Дори не ме попита как го правя!

Разочарован, той продължи да размахва двата тампона и добави:

— Не е гот така…

В кухнята Шърли шеташе. Завързала на кръста си голяма престилка, тя почистваше чиниите, остъргваше остатъците храна, изсипваше ги в кофата, водата шуртеше силно, а на печката в големи чугунени тенджери къкреше нещо, което, ако се съди по фините ухания, трябваше да е заек със сос от горчица и зеленчукова супа. Шърли беше убедена привърженичка на пресните продукти, в които нямаше никаква химия. Не слагаше в уста нищо консервирано, нищо замразено, внимателно изчиташе етикетите на киселите млека и по собствените й думи разрешаваше на Гари само веднъж седмично да хапне нещо вредно единствено за да го имунизира срещу опасностите от съвременния начин на хранене. Переше си у дома със сапун за пране, сушеше дрехите върху големи кърпи, рядко гледаше телевизия, всеки следобед слушаше ВВС — според нея единственото интелигентно радио. Шърли беше висока, широкоплещеста, с късо подстригана гъста руса коса, имаше големи златисти очи и детска кожа, загоряла от слънцето. Като я гледаха в гръб, се обръщаха към нея с „господине“ и я бутаха, а като я видеха в лице, се отдръпваха почтително да й направят път. „Полу-мъж, полу-фатална жена — казваше тя през смях, — мога да пусна в ход юмруците си в метрото и после да свестя нападателите с пърхане на мигли!“ Шърли имаше черен колан по жиу-жицу.

Беше шотландка. Разказваше как дошла във Франция да се обучава в училище за хотелиери и как останала завинаги. Френският чар! Вадеше си хляба с уроци по пеене в музикалното училище в Курбвоа, с частни уроци по английски, които преподаваше на висши чиновници, жадни за успешна кариера, и правеше невероятни торти, които продаваше по петнайсет евро на някакъв ресторант в Ньойи, откъдето всяка седмица й поръчваха десетина. Случваше се и повече. Кухнята й ухаеше на бланширан зеленчук, на бухнало тесто за сладки, на разтопен шоколад, на карамелизирана захар, на лук, запържен до златисто, и на тлъста ярка, която се пече във фурната. Сама отглеждаше сина си Гари, никога не споменаваше баща му, когато някой намекнеше за него, промърморваше нещо неясно, изразявайки не особено ласкавото си мнение за мъжете изобщо и за въпросния индивид в частност.

— Знаеш ли с какво си играе синът ти, Шърли?

— Не…

— С два дамски тампона!

— Така ли… Все пак не си ги пъха в устата, нали?

— Не.

— Отлично. Поне няма да се шашне, когато някое момиче му тикне тампон под носа.

— Шърли!

— Жозефин, какво те шокира? Той е на петнайсет, отдавна вече не е бебе!

— Лишаваш момчето си от поезия, след като всичко му казваш, всичко му показваш, всичко му обясняваш.

— Поезия, какви ги дрънкаш! Просто нещо, което са измислили, за да те прекарат. Да не би да познаваш хора, които поддържат поетични отношения? Защото това, на което съм се нагледала, са само далавери и кървища.

— Шърли, колко си жестока!

— А ти, Жозефин, ставаш опасна с твоите илюзии… Е, казвай, какво става?

— От сутринта имам чувството, че живея със сто километра в час. Антоан ни напусна. Най-после му дадох пътя… Съобщих го на сестра ми, на момичетата! Боже мой! Май сътворих огромна глупост, Шърли, така ми се струва.

Потри с длани раменете си, сякаш да се стопли, въпреки горещия майски ден. Шърли побутна стол към нея, подканяйки я да седне.

— Не си първата изоставена жена в двайсет и първи век! Много сме! И ще ти издам една тайна — преживяваме го, бих казала даже много добре. Началото е трудно наистина, но после така свикваш, че вече не искаш нищо друго, освен да си сама. Изхвърляме мъжкаря, след като ни е осеменил, също както постъпват женските в царството на животните. Страхотна наслада! Понякога ми се прищява да си направя чудесни ястия и да си вечерям сама на свещи, само аз и аз…

— Още не съм на този етап…

— Виждам. Хайде, разказвай… Това отдавна трябваше да се случи! Гари, след малко трябва да тръгваш за училище, изми ли си зъбите? Всички бяха в течение, само ти не беше. Срамна работа, откъдето и да я погледнеш.

— Това ми каза и Ортанс… Представяш ли си? Четиринайсетгодишната ми дъщеря знаеше това, което аз не знаех! Не стига че ми е изневерявал, ами сигурно ме е смятал и за тъпачка. Но да ти кажа, сега вече не ми пука и дори се питам дали не е за предпочитане да си бях останала в неведение…

— Сърдиш ми се, че ти казах?

Жозефин се взря във ведрото и нежно лице на приятелката си, в дребните лунички по късия й леко вирнат нос, в издължените като на маска очи с цвят на мед, напръскани със зелени точици, и бавно поклати глава.

— Никога няма да ти се разсърдя. Знам, че не таиш и капка злоба. Ти без съмнение си най-милото създание на света. Онова момиче Милен също няма никаква вина! Пък и той, ако беше продължил да ходи на работа, изобщо нямаше да я погледне. Това, което се случи в службата му, това, че го изхвърлиха безпардонно в канавката на четирийсет години, това е нечовешкото в цялата работа!

— Я стига, Жо! Не се размеквай. Сега остава само да чуя, че виновната си ти!

— Във всеки случай аз го изгоних. Сърдя се на себе си, Шърли. Трябваше да проявя повече търпимост, повече разбиране…

— Жо, пак объркваш всичко. След като се е случило днес, значи е трябвало да се случи… и е за предпочитане да се разделите сега, вместо да стане така, че да не можете повече да се понасяте! Хайде, вземи се в ръце… По-бодро!

Жозефин поклати глава, неспособна да продума.

— Ама вижте я тази изключителна жена, още малко и ще умре от шубе, защото някакъв си мъж я бил напуснал! Хайде, ще пиеш едно кафенце с голямо парче шоколад и ще видиш как всичко ще се оправи.

— Не вярвам, Шърли. Толкова ме е страх! Сега какво ще стане с нас? Досега не съм живяла сама. Никога! Няма да се справя. Ами момичетата? Ще трябва да ги отгледам сама без помощта на баща им… Да не говорим, че нямам никакъв авторитет.

Шърли се приближи до приятелката си, сложи ръце на раменете й и я накара да я погледне.

— Жо, обясни ми, от какво точно се страхуваш? Когато човек се страхува, трябва да погледне страха в очите и да го назове. В противен случай той ще те смаже и ще те отнесе като подводно течение…

— Не, не сега! Остави ме… Не ми се мисли.

— Напротив, кажи ми точно от какво се страхуваш…

— Не спомена ли за кафе и шоколад?

Шърли се засмя и погледна към кафеварката.

— Окей, но няма да се изплъзнеш така лесно.

— Шърли, колко си висока?

— Метър и седемдесет и девет, но не се опитвай да бягаш от темата… какво кафе да ти направя, арабика или Мозамбик?

— Каквото искаш, за мен е без значение.

Шърли извади пакет кафе и ръчна дървена мелничка, напълни я, седна на табуретката, стисна мелничката между дългите си бедра и започна да върти равномерно ръчката, без да сваля поглед от приятелката си. Твърдеше, че меленето на ръка й помагало да мисли.

— Толкова си красива, както седиш тука с престилката и…

— Не се измъквай с комплименти.

— А пък аз съм толкова грозна.

— Само не ми казвай, че се страхуваш.

— Кой те е научил да бъдеш толкова пряма, майка ти ли?

— Животът… а и така не се губи време. Само че пак шмекеруваш. Постоянно сменяш темата.

Жозефин вдигна очи към Шърли и стиснала юмруци между бедрата си, започна да говори, да реди думи като в скоропоговорка, запъваше се, поправяше се, повтаряше едно и също.

— Страх ме е, страх ме е от всичко, станала съм истинско кълбо от страхове… Ако можех да умра сега, веднага, за да не ми се налага да се занимавам с нищо…

Шърли я наблюдава известно време, окуражавайки я с поглед, който казваше: хайде, давай, хайде, говори направо.

— Страхувам се, че няма да се справя, страхувам се да не свърша под мостовете, страх ме е да не ме изхвърлят от жилището, страх ме е, че няма да мога никога вече да обичам, страх ме е да не загубя работата си, страх ме е, че няма да мога да родя и най-незначителната идея, страх ме е, че ще остарея, страх ме е да не надебелея, страх ме е да не умра съвсем сама, страх ме е, че повече няма да мога да се смея, страх ме е от рак на гърдата, страх ме е от утрешния ден…

Говори, давай, давай, подканяше я с поглед Шърли и въртеше ръчката на мелничката за кафе, пукни абсцеса, сподели най-големия си страх… който те парализира и ти пречи да пораснеш, да станеш Жо прекрасната, непобедимата на тема средновековие, катедрали, благородници и укрепени замъци, крепостни селяни и търговци, дами и госпожици, писари и прелати, вещици и бесилки, Жо, която описва толкова увлекателно средновековието, че на моменти ми се приисква да живеех в онези времена… Усещам някаква липса, някаква рана, нарастваща в теб паника, всичко това те подкосява, не ти дава да изправиш рамене. Наблюдавам те от седем години, откакто живеем една срещу друга, апартамент срещу апартамент, откакто идваш на кафе и на приказки, когато него го няма…

— Хайде — прошепна Шърли, — излей си душата.

— Намирам, че съм грозна, толкова съм грозна. Мисля си, че никога няма да се появи мъж, който да се влюби в мен. Дебела съм, не умея да се обличам, не умея да си правя косата… С годините нещата се влошават.

— Последното се отнася за всички.

— Не, при мен става двойно по-бързо. Защото, нали виждаш, престанах да полагам усилия, отпуснах се. Много добре го съзнавам…

— А може ли да попитам кой ти вкара тези черни мисли в главата? Той ли, преди да си тръгне?

Жозефин поклати глава, подсмърчайки.

— Няма нужда да ме подсещат. Достатъчно е да се погледна в огледалото.

— И какво още? От какво се страхуваш най-много? Какво ти се струва непостижимо, невъзможно?

Жозефин изгледа изпитателно Шърли.

— Не можеш ли да го формулираш?

Жозефин пак поклати глава. Шърли я загледа продължително в очите и въздъхна:

— Само ако успееш да назовеш страха, който е в дъното на останалите ти страхове, ще престанеш изобщо да се страхуваш; едва тогава ще можеш да си ти, истинската Жозефин.

— Шърли, говориш като проповедник…

— Може да се каже и като вещица. През средновековието щяха да ме изгорят на клада!

Както седяха в кухнята до димящите тенджери с подскачащи от парата капаци, двете жени представляваха странна гледка. Едната препасана с широка престилка, с изправена стойка, притиснала с дългите си бедра мелничката за кафе, другата смазана, зачервена, свита на две, все по-сгърчена след всяка изречена дума… до момента, в който окончателно млъкна, захлупи се върху плота и се обля в сълзи, а домакинята я гледаше съкрушена, после протегна ръка и я погали по главата, както майка успокоява детето си.

— Какво ще правиш тази вечер? — обърна се Беранжер Клавер към Ирис Дюпен и отмести парчето хляб по-далече от чинията си. — Защото, ако си свободна, можем да отидем заедно на вернисажа на Марк.

— Давам семейна вечеря у дома. Тази вечер ли е вернисажът на Марк? Останах с впечатлението, че ще е следващата седмица…

Бяха си определили среща в този нашумял ресторант, където имаха навика да се виждат веднъж седмично. Правеха го не само за да побъбрят, а и за да са в крак с новините, които изникваха и отлитаха буквално пред очите им. Политически мъже, които си разменяха шепнешком информация, някаква изгряваща звезда, която тръскаше гъстата си коса, за да впечатли режисьора, една, две, три суперплоски манекенки, които удряха бедра в масата, възрастен редовен посетител, сам, облегнат на масата, който се ослушваше като дърт крокодил в блато да дочуе някоя клюка за преживяне.

Беранжер се пресегна пак за хляба и взе да чопли нервно средата.

— Всички са в очакване, искат да видят как го приемам. Всеки поглед, отправен към мен, ще бъде проверка на пулса, стремеж да доловят в какво настроение съм. Няма да гъкнат, знам ги. Въпрос на добро възпитание! Но в очите им ще чета по морзовата азбука: как се чувства малката Клавер? Не е с особено тъжен вид, задето е зарязана, не намираш ли? Да не си пререже вените? Марк ще парадира под ръка с новата си приятелка… Аз пък място няма да си намирам. От унижение, бяс, любов и ревност.

— Не знаех, че си способна на такива чувства.

Беранжер сви рамене. Скъсването с Марк така или иначе беше достатъчно болезнено, щеше й се поне да си спести стреличките на публичното унижение.

— Ще стана за посмешище…

— Само трябва да си даваш вид, че не ти пука, и ще те оставят на мира. Толкова добре умееш да се правиш на лоша, скъпа. За теб няма да представлява кой знае какво усилие!

— Не те ли е срам да ми говориш така?

— Не, защото не можеш да ме накараш да сбъркам самолюбието с любовта. Ти си обидена, но не си наранена…

Беранжер смачка изчегъртаната среда на хляба, разплеска я с нервно движение и я занавива на дълго змийче, което почерняваше и се гърчеше по бялата покривка. После вдигна внезапно глава и хвърли поглед на ранена женска към приятелката си, която се беше навела да извади от чантата си звънящия телефон.

Беранжер беше раздвоена: дали да оплаква съдбата си, или да отвърне на удара. Ирис върна обратно в чантата телефона, който беше престанал да звъни, и я изгледа иронично. Беранжер взе решение в полза на ответния удар. Идвайки на днешния обяд, си беше дала дума да запази тайната, да предпази приятелката си от упорития слух, който се носеше из Париж, но Ирис я оскърби с такава лекота, с такова презрение, че не й остави избор — налагаше се да нанесе удар. Реванш, реванш, зовеше цялото й същество. В края на краищата, каза си тя, за да си го наложи окончателно, по-добре да го чуе от мен, цял Париж говори, само тя единствена не знае.

Ирис не за първи път я нараняваше. Може да се каже, че това се случваше все по-често. Беранжер повече не можеше да понася жестокостта, примесена с равнодушие, с която Ирис безцеремонно й разкриваше неприятни за нея истини, все едно беше някаква тъпачка, на която налива в главата таблицата за умножение. Бе загубила любовника си, ясно, отегчаваше се в компанията на съпруга си, неприятно, но факт, умираше за клюки и злословия, да, но не искаше да се остави да бъде тормозена безнаказано. Все пак реши да отложи момента, в който щеше да пусне първата стрела, облакъти се на масата, подпря брадичка върху събраните си длани и отбеляза с широка усмивка:

— Това, което каза току-що, не беше много любезно.

— Не особено мило, но затова пък абсолютно вярно, не съм ли права? Предпочиташ да се преструвам, да те лъжа или, още по-лошо, да те съжалявам?

Говореше монотонно, уморено. Беранжер атакува с лицемерно благодушие:

— Не всички имаме красиви, умни и богати съпрузи като твоя! Ако Жак беше като Филип, и през ум нямаше да ми мине мисълта да кръшкам. Щях да съм вярна, добра, красива… И сдържана!

— Сдържаността не поражда желание и ти би трябвало да го знаеш. Това са две абсолютно различни понятия. Жената може да е сдържана със съпруга си и пламенна с любовника…

— Защото… ти имаш любовник?

Смаяна от отговора на Ирис, Беранжер неволно й зададе груб и прям въпрос. Ирис я погледна изненадана. Беше свикнала на повече финес от страна на Беранжер. Толкова се шокира, че неволно се дръпна назад на стола си и отговори, без да се замисли:

— А защо не?

Беранжер се наведе напред и прикова в Ирис пламнал от любопитство поглед. Крайчетата на устните й потрепваха от готовност за вкусване на божествената клюка. Ирис я изгледа и мимоходом отбеляза, че устата й е изкривена наляво. Публична тайна е, че всяка жена съди безмилостно външния вид на другата жена, та била тя и приятелка. Нищо не й убягва и тя се опитва да долови у другата издайническите признаци на застаряването. Ирис открай време смяташе, че това е най-здравият цимент на женското приятелство: на колко години е? По-млада или по-стара? С колко? Тези тайни пресмятания, светкавично направени и проверени между две хапки, между две думи, водеха до успокояване или, напротив, до вкисване, до таен сговор и безмълвна женска солидарност.

— Да не си ходила да ти уголемят устните?

— Не… Но хайде де, кажи ми… Кажи ми…

Беранжер не можеше да чака повече, тя умоляваше, едва ли не потрепваше с крак от нетърпение, сякаш с вида си казваше: аз съм най-близката ти приятелка, длъжна си да кажеш първо на мен. Ирис се почувства леко отвратена от толкова явно афишираната припряност и се опита да разсее неприятното чувство, да мисли за нещо друго. Погледът й отново се спря на леко набъбналата в едното ъгълче извивка на устните на Беранжер.

— Тогава какво е това, дето така ти надига единия край? — тя докосна с пръст устата на Беранжер отляво и потупа леката подутина. Беранжер нервно тръсна глава. — Наистина изглежда странно. Ето тук устната ти е подпухнала. Да не би любопитството да е причина за деформираната ти уста… Толкова ли се отегчаваш, че преследваш и най-дребната клюка, за да задоволиш апетита си?

— Престани, не бъди толкова зла!

— Успокой се, в това отношение не мога да се хвана и на малкия ти пръст.

Беранжер се облегна назад и с безразличие отправи поглед към входната врата. Ресторантът беше фрашкан, но сред посетителите не се виждаше нито една позната физиономия. Обикновено, щом разпознаеше някоя прическа или профил, тя се успокояваше, но днес не срещна нищо познато, което да задоволи любопитството й. Дали това място е вече демоде? — почуди се тя, стиснала подлакътниците на стола, а облегалката й убиваше на гърба.

— Бих разбрала нуждата ти от… компания. Омъжена си от толкова дълго време… Желанието угасва от ежедневното миене на зъбите рамо до рамо в банята…

— В това отношение грешиш, все още отъркваме рамене в банята.

Беранжер поклати глава:

— Не е възможно… След толкова години брак.

„И след това — продължи тя наум, — което научих преди малко!“

Поколеба се за миг, после продължи с приглушен дрезгав глас, който заинтригува Ирис:

— Нали знаеш какво се шушука из цял Париж по адрес на мъжа ти?

— Не вярвам нито дума.

— Както и аз впрочем. Истинско безумие!

Беранжер заклати глава, сякаш не можеше да се начуди. Клатеше глава, за да протака още малко и да накара приятелката си да тръпне в очакване. Известно време продължи да поклаща глава и да се наслаждава на оцеждащата се капка по капка отрова. Седнала насреща й, Ирис не трепваше. Дългите й пръсти с червени лакирани нокти си играеха с гънка на бялата покривка — единствено това би могло да се тълкува като нетърпение. Беранжер искаше Ирис първа да проговори, но си спомни, че това съвсем не беше в стила на приятелката й. Голямата сила на Ирис се изразяваше в някаква инертност, близка до абсолютното безразличие, сякаш нищо никога не можеше да я засегне.

— Говорят… Искаш ли да знаеш какво?

— Ако ти доставя удоволствие.

Погледът на Беранжер заискри от трудно сдържана радост. Сигурно е нещо сериозно, реши Ирис, нямаше да изпадне в такава възбуда заради някакъв незначителен слух. И като си помисля, че ми се пише приятелка. В чие ли легло ще напъха Филип? Филип е мъж, желан от жените — благороден, бляскав, богат. Трите б-та според израза на Беранжер. Безинтересен също така, мислено добави Ирис, въртейки ножа. Но трябва да живееш с него, за да го разбереш. И тя единствена споделяше убийствено скучното ежедневие на толкова пламенно желания съпруг. Странно нещо е наистина това приятелство. То цели да не щадиш приятеля си, да откриеш най-слабото му място, там, където най-много боли, и да нанесеш фаталния удар.

Познаваха се отдавна. Жестока близост на две жени, които постоянно се преценяваха, но не можеха една без друга. Приятелство и злобно, и мило, в което всяка слагаше на кантар другата, готова да я ухапе или да лекува раната й. Според настроението. И мащабите на опасността. Защото, помисли си Ирис, ако ми се случи нещо сериозно, Беранжер ще бъде до мен. Бяха съпернички и пускаха в действие нокти и зъби, но ставаха единни, когато едната се препънеше.

— Искаш ли да знаеш?

— Очаквам най-страшното — заяви Ирис с весела ирония.

— Сигурно е някаква сто процента изфабрикувана тъпотия…

— Побързай де, защото след малко вече ще съм забравила за какво говорехме и няма да е толкова смешно.

Колкото повече Беранжер отлагаше съобщението, толкова по-некомфортно се чувстваше Ирис, защото подобен ораторски похват несъмнено означаваше, че информацията си заслужава. Иначе Беранжер щеше да я изстреля без колебание и да се изсмее на абсурдната псевдоновина. Но сега се бавеше.

— Говори се, че Филип има някаква сериозна и… особена връзка. Същото ми каза Аньес днес сутринта.

— Тази проклетница! Продължавате ли да се виждате?

— Обажда ми се от време на време…

Говореха си по телефона всяка сутрин.

— Мен ако ме питаш… тя дрънка пълни глупости.

— Ако има някой, който да е отлично осведомен, това е тя.

— И може ли да знам с кого се забавлява Филип?

— Тук нещата загрубяват…

— И затова ли става сериозно?

Лицето на Беранжер се сбръчка като муцуната на недоволен пекинез.

— Дотолкова сериозно, че… — Беранжер пак заклати глава.

— И затова ти най-любезно ме предупреждаваш…

— Така или иначе, щеше да разбереш и според мен е за предпочитане да си подготвена, за да посрещнеш удара…

Ирис стисна ръце на гърдите си в очакване.

— Пригответе ми сметката — обърна се тя към сервитьора, който минаваше покрай тяхната маса.

Щеше да плати и за двете, величествена и великодушна. Харесваше й ледената елегантност на Андре Шение, който на път към ешафода подгъва страницата на книгата, която чете.

Плати сметката и продължи да чака.

Беранжер не можеше да си намери място от неудобство. Да можеше някак да си върне думите обратно. Мразеше се, защото не беше устояла на желанието да клюкарства. Удоволствието й се оказа мимолетно, за сметка на това предвиждаше, че ще трябва доста време, докато се заличат нанесените поразии. Но беше по-силно от нея — трябваше да хвърли отровата си. Да върши лошотии й се отразяваше добре. Понякога си даваше дума да се въздържа, да не злослови, случваше се да устои и да укроти езика си. Можеше да измери по часовник времето, през което успяваше да се съпротивлява. Както гмуркалите без кислороден апарат. Постижението не беше впечатляващо.

— О, Ирис, толкова съжалявам… Не трябваше да споменавам… Яд ме е на себе си.

— Не мислиш ли, че е малко късно? — отвърна Ирис с леден тон, поглеждайки часовника си. — Съжалявам, но ако продължаваш да играеш на роман с продължения, няма да мога да те изчакам до края.

— Ами ще ти кажа… Говори се, че излиза с един… един… — Беранжер я гледаше отчаяна. — Един… един…

— Беранжер, стига заеква! Какво един?

— Един млад адвокат, който работи при него… — изстреля Беранжер.

Двете помълчаха, после Ирис изгледа Беранжер.

— Оригинално — заяви тя с тон, който й се щеше да звучи неутрално. — Не съм очаквала подобно нещо… Признателна съм ти, благодарение на теб няма да изглеждам толкова глупава и неосведомена.

Тя стана, взе си чантата, сложи си фините розови ръкавици, прилежно ги нагласи на всеки пръст, сякаш тези действия бележеха етапи от размислите й, и изведнъж, припомняйки си кой й ги беше подарил, ги свали и ги остави на масата пред Беранжер.

И си тръгна.

Не беше забравила нито мястото, нито номера, на който паркира. Отиде до колата си, отвори вратата и се намести на седалката. Поседя така известно време. С изпънати рамене, резултат от доброто й възпитание, скована от гордост, неподвижна, но поразена от болката, която все още не изпитваше, но вече долавяше, защото беше неизбежна. Не страдаше — беше объркана. Разпиляна на хиляди парченца, сякаш вътре в нея беше избухнала бомба. Остана така десетина минути, без да помръдне. Без да мисли. Безчувствена. Не знаеше как да приеме новината, какво точно изпитва. След десет минута усета с изненада как ноздрите й потръпнаха, устните й затрепериха и очите й се насълзиха. Обърса ги, подсмръкна и пъхна ключа в контакта.

Марсел Гробз протегна ръка и притегли любовницата си, която се беше извъртяла със силно движение на таза и демонстративно му беше обърнала гръб.

— Стига, душко, престани да се мусиш. Много добре знаеш, че това ме разстройва.

— Говоря ти за нещо суперважно, а ти изобщо не ме слушаш.

— Напротив… напротив… Хайде, ела. Обещавам, че ще те слушам.

Жозиан Ламбер се отпусна и долепи розово-лилавия си дантелен пеньоар до внушителните телеса на любовника си. Едрият му корем преливаше върху бедрата, рижави косми се къдреха на гърдите му, а плешивата му глава беше обрамчена с рижаворусолява коса. Не можеше да се каже, че Марсел е млад, но живите му яркосини очи с остър поглед го подмладяваха. „Оченцата ти са като на двайсетгодишен“ — припяваше му Жозиан на уше след любовните му подвизи.

— Мръдни се, заемаш цялото място. Надебелял си, налепил си сланинки навсякъде! — сгълча го тя и го щипна по кръста.

— Имам прекалено много делови обеди в момента. Времената са тежки. Трябва да убеждаваш, а за да убеждаваш, трябва да приспиваш недоверието на отсрещния, да го храниш и поиш и… пак да го храниш и поиш!

— Добре! Ще ти налея едно питие, а ти ме слушай.

— Остани до мен, душко, слушам те. Казвай!

— Добре тогава…

Беше смъкнала чаршафа точно под едрите си бели гърди с фини виолетови венички и Марсел едва отлепяше поглед от двете полукълба, които допреди малко лакомо бе смукал.

— Трябва да вземеш Шавал, да го натовариш с отговорности и да му гласуваш доверие.

— Брюно Шавал ли?

— Да.

— А защо? Да не си влюбена в него?

Жозиан Ламбер прихна и брадичката й потъна в тройната гуша, която се разтресе като желе. Дълбокият й дрезгав смях го влудяваше.

— Хм! Харесвам шията ти… — изрева Марсел Гробз и намуши лице в дебелата гуша на любовницата си. — Знаеш ли какво казал вампирът на една жена, която бил захапал…

— Нямам представа — отвърна Жозиан, която държеше най-вече да продължи разговора и се дразнеше, че я прекъсва.

— Мерси, красива шия[1].

— Много смешно! Много, много смешно! Свърши ли с глупостите? Може ли да се изкажа?

Марсел Гробз изглеждаше съкрушен.

— Повече няма да правя така, душко.

— Значи ти казвах, че…

И тъй като любовникът й отново се беше гушнал в една от многобройните дипли на сластното й тяло, Жозиан каза:

— Ако продължаваш така, Марсел, ще обявя стачка. Ще ти забраня да ме докосваш четирийсет дни и четирийсет нощи! И ти гарантирам, че този път няма да има прошка.

Последния път, за да сложи край на карантината, той се принуди да й подари колие от трийсет и една култивирани перли от Южните морета със закопчалка от диаманти и платинен часовник. „Със сертификат — беше изкомандвала Жозиан, — само при това условие ще се предам и ще ти позволя да ме докосваш с огромните си ръчища!“

Марсел Гробз беше луд по тялото на Жозиан Ламбер.

Марсел Гробз беше луд по ума на Жозиан Ламбер.

Марсел Гробз беше луд по здравия разум на селянчето Жозиан Ламбер.

Затова реши да я изслуша.

— Трябва да назначиш Шавал, защото в противен случай ще отиде при конкурентите.

— Конкуренти почти не останаха, глътнах ги до един!

— Не бъди толкова сигурен, Марсел. Разпердушини ги, дума да няма, но някой ден може да се събудят и да те разпердушинят на свой ред. Особено ако Шавал им помогне… Хайде… бъди сериозен! Слушай какво ти приказвам!

Сега, покрила бюста си с розовия чаршаф, Жозиан се беше надигнала и седеше със смръщени вежди и сериозен вид. И в работата, и в удоволствието си оставаше сериозна. Тази жена си я биваше във всичко.

— Нещата са много прости. Шавал е отличен счетоводител, но и прекрасен търговец. Няма да ми е приятно да се сблъскаш някой ден с човек, който съчетава идеално тези две качества: ловкостта на търговеца и точността на счетоводителя. Първият печели пари от клиентите, вторият извлича максимална изгода от печалбите. Повечето хора притежават само едното качество…

Марсел Гробз също се надигна, подпря се на лакът и внимателно заслуша любовницата си.

— Търговските агенти знаят да продават, но рядко са наясно с финансовите тънкости при сделките: начини на заплащане, падежи, разходи по доставките, отбивки. И ти самият, ако мен ме нямаше, щеше трудно да…

— Много добре знаеш, че не мога да живея без теб, душко.

— Само си приказваш. Иска ми се да получавах малко повече веществени доказателства.

— Ами хич не ме бива за счетоводител.

Жозиан се усмихна да покаже, че тия изобщо не й минават, и продължи да обяснява:

— Всъщност именно в тези точни факти, в тези финансови аспекти се съдържа разликата между дву-трицифрената печалба и нулевата!

Седнал удобно, опрял глава в медните пръчки на леглото, голият до кръста Марсел Гробз продължи на висок глас разсъжденията на любовницата си:

— Което ще рече, душко, че преди Шавал да ги проумее тези нещица, преди да се изпречи насреща ми и да ме заплаши…

— Го назначаваме!

— И къде ще го сложим?

— Начело на фирмата. И докато той носи пари, ние ще се развиваме многостранно, ще работим в други насоки… Сега не ти остава време за изпреварващи ходове. Не водиш, само следваш посоката на движение. А дарбата ти е да надушваш идното, да предугаждаш желанията на хората… Назначаваме Шавал, оставяме го да се бъхти в настоящето, а ние вдигаме платната към бъдещето! Не е зле, нали?

Марсел Гробз наостри слух. За пръв път я чу да казва „ние“, когато говореше за фирмата. И то неведнъж. Той се отдръпна, за да я вижда по-добре. Тя продължаваше да говори, поруменяла, съсредоточена; веждите й се сключиха триумфално. Каза си, че тази жена, тази идеална любовница, която изпълняваше всякакви сексуални прищевки и владееше всякакви умения, от няколко минути насам се бе превърнала в олицетворение на живата амбиция. Каква разлика с жена ми, на която толкова й се свидят свирките, че ми духа веднъж на високосна година, дори още по-рядко! Колкото и да й натискам тила, не поддава, и толкова. Жозиан не чакаше да я моли, караше направо. Въртеше се и се извиваше, щедро пускаше език, мяташе цици, издигаше го до седмото небе, караше го да вика „майчице“, да трепери от страстните й целувки, ближеше го, милваше го, притискаше го между яките си бедра и след като от устните му се отронеше последна въздишка, нежно го приютяваше в прегръдката си, успокояваше го, ободряваше го, анализираше умело живота във фирмата, преди отново да го дари с ангелско блаженство. Каква жена, казваше си той, каква любовница! Щедра. Неизтощима. Нежна в леглото, категорична в работата. Бяла, млечна, сладострастна, да се чудиш как умее да е толкова твърда!

Жозиан работеше при него от петнайсет години. Озова се в леглото му скоро след като я взе за секретарка. Под неговия патронаж свитата, изпосталяла и тъжна жена, каквато беше, когато дойде във фирмата, откри благоденствието. Появи се с една-единствена диплома от някакъв незнаен курс по машинопис и правопис — не че правописът й беше на висота, — и професионална автобиография, от която се виждаше, че не се бе задържала много-много на нито едно място. Марсел реши да й гласува доверие. Имаше нещо потайно в дребната млада жена, застанала пред него, нещо упорито, което необяснимо му хареса. Тя беше само зъби и ъгли. Можеше да се окаже както съюзник, така и опасен противник. Ези или тура, си каза Марсел. И тъй като беше играч по природа, я назначи. Произходът й беше като неговия. Животът я беше шамаросвал, всякакви грубияни й се бяха лепили, бяха я опипвали и изчуквали, без да има възможност да се защити. Марсел веднага прецени, че и тя като него имаше за цел да се измъкне от калта. „Заплатата ми направо плаче за увеличение, да й върнем усмивката“ — му заяви тя девет месеца по-късно. Беше го сторил, нещо повече, при него тя стана хитра и прозорлива одалиска, преливаща от плът и акъл. Жозиан постепенно измести всичките му любовници, които го разтушваха от мрачната компания на съпругата му. Не съжаляваше за тях. В компанията на Жозиан никога не се отегчаваше. Съжаляваше, че се бе оженил за Анриет. Вечно запечената Клечка за зъби. Трудна за задоволяване, но пък истинска прахосмукачка, която изсмукваше мангизите му, без да му отдава нито плътта, нито душата си. „Какъв тъпак съм бил да се оженя за нея! Бях си въобразил, че ще ме издигне в обществото. Хубав асансьор, няма що! Не стигна дори до партера.“

— Слушаш ли ме, Марсел?

— Да бе, душко.

— Тесните специалисти си изпяха песента! Предприятията гъмжат от тесни специалисти. Нужни са ни отново хора с широки профили, нужни са ни гении и Шавал си е направо гениално попадение!

Марсел Гробз се засмя.

— Аз самият съм гениален широкопрофилен специалист, държа да ти припомня.

— И затова те обичам, Марсел.

— Разкажи ми за него…

И докато Жозиан раздипляше живота и кариерата на този служител, когото той почти не беше забелязал, Марсел Гробз си мислеше за своя път. Родителите му, полски евреи имигранти, се бяха заселили в Париж близо до Бастилията. Баща му беше шивач, майка му перачка. Осем деца. Живееха в две стаи. Малко милувки, много шамари. Малко хубави манджи, много сух хляб. Марсел се самоотгледа. Записа се в някакво неизвестно училище по химия, за да изкара диплома, и намери първата си работа в цех за свещи.

Там научи всичко. Собственикът, човек бездетен, го хареса. Даде му заем, за да откупи едно предприятие, което тогава изживяваше сериозни трудности. После купи още едно… Обсъждаха нещата вечер след края на работния ден. Бившият му работодател го съветваше, подкрепяше го. Ето как Марсел се превърна в „ликвидатор на предприятия“. Не харесваше тази дума, но обичаше да изкупува агонизиращи фирми, които възраждаше благодарение на уменията си и на огромната си работоспособност. Разказваше как често се унасял на светлината на свещта и се събуждал тъкмо преди да е догоряла. Казваше също, че всичките идеи му идвали, докато се разхождал. Кръстосваше надлъж и нашир парижките улици, гледаше дребните търговци, витрините на магазините, стоките, наредени отвън на тротоара. Слушаше как хората говорят, мрънкат, оплакват се и виждаше за какво си мечтаят, от какво се нуждаят, какво желаят. Много преди другите да го осъзнаят, бе усетил желанието им да се затворят на сигурно място у дома си, бе доловил страха от улицата, от другите, „светът става много трудно за живеене място, хората искат да се скрият вкъщи, в уюта на свещите, на масата с покривка, приборите и чиниите“. Затова реши да съсредоточи всичките си усилия върху идеята за дома. „Каза миа“. Така нарече веригата магазини в Париж и в провинцията. Една, две, три, пет, шест, девет фирми се превърнаха в магазини „Каза миа“ за ароматизирани свещи, декорации за масата, лампи, канапета, рамки, ароматизатори, щори, завеси, аксесоари за банята, за кухнята. Всякакви стоки на ниски цени. Произведени в чужбина. Бе един от първите, които отвориха фабрики в Полша, Унгария, Китай, Виетнам, Индия.

Но един ден, един черен за него ден, някакъв едър търговец му каза: „Стоката ви е добра, Марсел, но в аранжирането на предметите нещо куца, липсва класа! Няма да е зле да назначите някоя дизайнерка, която да създаде спойка между предметите, нещо малко, което да направи фирмата ви уникална, да я откроява!“ Той дълго прехвърля в ума си тези думи и за голяма своя изненада като на шега назначи… Анриет Плисоние, суха изискана вдовица, която по-добре от всеки друг знаеше как да набере плата, та да пада на изящни дипли, как да създаде уют с две сламки, парче сатен и някаква керамика. „Каква класа!“ — възкликна той, когато тя се яви след обявата във вестника. Наскоро била загубила съпруга си и се грижела сама за двете си дъщери. Липсвал й опит, имала само „отлично възпитание и вродено чувство за елегантност, за форми и цветове“, беше заявила тя, оглеждайки го набързо от глава до пети. „Искате ли да ви го докажа, уважаеми господине?“ Без да му остави време да реагира, размести две вази, опъна килима, пусна завесата да пада на приятни за окото гънки, размени местата на три дреболии на бюрото му и изведнъж Марсел сякаш видя картинка от списание за вътрешно обзавеждане. След като приключи, тя отново седна на стола с доволен вид. За начало я назначи като уредник, по-късно я повиши в длъжност декоратор. Анриет аранжираше витрините, рекламираше месечните промоции — чаши за шампанско, кухненски ръкавици, престилки, лампи, абажури, свещници, — участваше във вземането на решения относно поръчките, определяше цвета на сезона: син сезон, сезон в есенна гама, бял сезон, златист сезон… Марсел се влюби в тази жена, която олицетворяваше недостъпен за него свят.

Първата целувка сякаш го изстреля сред звездите.

През първата нощ, която прекараха двамата, той я снима с полароида, докато спеше, и скъта снимката в портфейла си. Тя така и не разбра. За първия им уикенд я заведе в Довил, в хотел „Норманди“. Тя не пожела да излезе от стаята, което той изтълкува като проява на такт, понеже още не бяха женени. По-късно разбра, че се е срамувала да се появява с него.

Предложи й брак. Тя отговори: „Трябва да помисля, не съм сама, както знаете, имам две малки момиченца.“ Упорито продължаваше да му говори на „вие“. Накара го да чака шест безкрайни месеца, без да спомене предложението му нито веднъж, което го влудяваше. Един ден съвсем неочаквано заяви: „Спомняте ли си за предложението, което ми направихте? Ако то е все още в сила, отговорът ми е да“.

За трийсет години брак не я заведе нито веднъж при родителите си. Беше ги видяла само един път на гощавката в ресторанта. На изхода, докато си слагаше ръкавиците и се оглеждаше за колата с шофьора, която й беше предоставил, му заяви директно, без увъртания: „Отсега нататък, ако искате да ги виждате, ще ходите при тях без мен. Не смятам за нужно да поддържам подобни връзки…“

Беше го кръстила Шефа. Твърдеше, че Марсел било еснафско. Всички го наричаха Шефе. С изключение на Жозиан.

Иначе си беше Шефа. Шефа, който подписва чековете. Шефа, на вечеря изтикан накрай масата. Шефа, прекъсван насред думата. Шефа, който спеше на тясно легло в тясно стайче, сбутано в дъното на огромния апартамент.

Не че не беше предупреждаван. „Бъркаш с тази жена — му бе заявил Рьоне, началник на склада и приятел, с когото пийваха по чаша след работа. — «Не изглежда да си пада много по онази част!» Наложи му се да признае, че Рьоне се бе оказал прав. «С голям зор се съгласява да я яхам. Да не ти казвам какви усилия ми струва да й го подам! Принуден съм да я държа здраво и да й натискам главата. Понякога направо не мога да мигна, а тя нехае. Вече едва го вдигам. Но госпожата хич не ще да помогне, да побара, да го поеме. Прави се на ощипана.» «Ами в такъв случай… разкарай я» — подучи го Рьоне. Обаче Анриет му придаваше лустро в обществото. «Щом я заведа на някоя вечеря, започват да ме гледат с други очи… Някои договори изобщо нямаше да се подпишат без нея!» — На твое място щях да наема професионалистка! Да ти кажа, има и проститутки от класа. Просто ти трябва да имаш някоя, която да не те излага в лъскавите компании и да става за леглото. Като знам само колко ти струва твоята благоверна!“

Марсел Гробз се съгласяваше. Но си оставаше женен за Анриет. Беше я назначил за председател на административния съвет. Принуди се, тъй като тя не спираше да се цупи. А когато се цупеше, непоносимата иначе Анриет ставаше още по-нетърпима. Затова той отстъпи. Брачният им договор предвиждаше всеки да владее личното си имущество и навремето той бе направил дарение на нейно име. След неговата смърт тя наследяваше всичко. Беше се прецакал! Колкото по-лошо тя се държеше с него, толкова по-силно се привързваше той към нея. Казваше си, че е ял прекалено много бой в детските години и че явно му е харесало. Любовта не беше за него. Това обяснение го задоволяваше.

После се появи Жозиан. И любовта влезе в живота му. Само че сега, на шейсет и четири години, беше много късно да започва отначало. Понечеше ли да се разведе, Анриет щеше да му вземе половината състояние.

— А това е изключено! — отсече той на глас.

— Защо, Марсел? Можем да му изпипаме договор без право на участие или да му пуснем нещо съвсем дребно, за да се чувства задължен и да не иска да отиде другаде…

— Съвсем дребно, добре, става.

— Разбрано.

— Леле, каква жега! Ташаците ми се слепнаха. Защо не ми донесеш една хубава ледена оранжада…

Тя се надигна от леглото, като леко шумолеше с дантелените си одежди и търкаше бедра едно в друго. Беше напълняла още повече. Марсел не можеше да й се нарадва. Харесваше закръглените жени.

Избра си пура от кожения калъф, оставен на нощната масичка, и взе да я подрязва, да я търкаля между пръстите си и да я мирише, преди да запали. Поглади плешивата си глава. На физиономията му се изписа хитра усмивка на печен търговец. Трябваше да се пази от тоя Шавал. Да не му възлага прекалено големи отговорности и да не му дава големи права. Да не забрави да проучи дали любимата не е хлътнала по него… Така де! Тя е на трийсет и осем, сигурно й се ще свежа плът. И удобно местенце на първа линия. Той все се криеше, не можеше да узакони връзката си заради Клечката за зъби, и това ако е живот, горката Жозиан!

— Тази вечер не мога да остана, душко. Канен съм на вечеринка у дъщерята на Клечката за зъби!

— Ръбестата или кръглата?

— Ръбестата… Но и кръглата ще присъства с двете си дъщери. Едната е страшно отворена, думи нямам. Начинът, по който ме гледа… Направо ме пронизва малката, истината ти казвам. Харесвам я, и тя е от класа…

— Досаждаш ми с тази класа, Марсел. Ако не съм аз да плащам, щяха да се пулят пред празната ясла твоите женоря. И като всички останали щяха да правят свирки или да слугуват!

Марсел предпочете да отстъпи без бой и я потупа по задника.

— Няма страшно — продължи тя, — имам да довършвам заплатите и ще поканя Полет да дойде, ще изгледаме заедно някой филм. Прав си, такава жега е, че ми иде да си сваля гащите.

Той пое чашата с ледената напитка, гаврътна я на един дъх, почеса се по корема, оригна се шумно и се разсмя.

— Ах, да можеше Анриет да ме види отнякъде! Щеше да си разплете чорапите.

— Не ми говори за тая, ако искаш да си остана малката ти ярчица.

— Хайде, душичката ми, не се сърди… Много добре знаеш, че не я докосвам.

— Само това оставаше! Да те спипам в леглото с тая проклетница! — Жозиан едва не се задави от възмущение. — Тази мръсна твар, гази гадина!

Знаеше, че той обича да я слуша да сипе обиди по адрес на Клечката за зъби. Възбуждаше се, когато тя редеше гадни думи, сякаш прехвърляше зърната на стара броеница. Той се завъртя в леглото, докато тя продължаваше да нарежда с дрезгавия си глас:

— Тази съсухрена нахалница, тази херцогиня, кисела като лимон, сигурно си запушва носа, когато ходи по нужда, а? Защото може би пречистата няма дупка? Защото не я е наръбил як ханджар, дето да й избие пломбите!

Това последното за пломбите беше нещо ново, не го беше чувал. Подейства му като саблен удар, прониза го целия и го тласна напред, към горната част на леглото, с изпънати крака и врат. Сграбчи кръглите метални пръчки с едрите си космати ръце, изтегли крака, корем, усети как членът му се втвърдява до божа, а тя, същинска отприщена помийна яма, не спираше да изригва все по-долнопробни и отвратителни нецензурни хули. Не издържаше, хвана я, дръпна я към себе си, взе да се кълне, че ще я изяде, ще я схруска, и пак ще я изяде, и пак ще я схруска.

Жозиан се изтърколи и се отпусна сред чаршафите, въздишаше от удоволствие. Обичаше го този едър добряк. Не беше срещала досега толкова щедър и силен мъж. Още повече на неговата възраст! По няколко пъти на ден си предлагаше услугите. Не беше от ония, дето мислят само за себе си, докато жената брои мухите по тавана. Понякога й се налагаше да го укротява. Страхуваше се да не пукне в ръцете й от този необуздан апетит на освирепяла ламя.

— Какво щях да правя, ако те нямаше, миличък Марсел?

— Щеше да си намериш някой също толкова дебел, толкова грозен и толкова глупав, който щеше да те глези. Ти си любовен зов, гълъбицата ми. Щяха да се редят на опашка, за да те облизват.

— Не ми приказвай такива работи. Защото започва да ми… Ще ми бъде ужасно тъжно, ако ме напуснеш.

— Няма… няма. Ела да го видиш малкия… Липсваш му…

— Съвсем сигурен ли си, че си ми оставил нещо, в случай че…

— Че пукна ли? Това ли било, гургулице моя? Разбира се, и дори ти казвам, че ще бъдеш сред първите в списъка. За тоя ден искам да се направиш красива и да се издокараш. Да си сложиш белите перли и диамантите. Да ме представиш достойно пред нотариуса. Да се пръснат откъм гърба от яд. Не да кажат: „Оставя всичките си парички на тази повлекана!“ А да се поклонят! Ах, как ми се ще да гледам, да видя физиономията на Клечката за зъби! Да видя как ще се сприятелите двечките…

Развеселена, мъркаща, Жозиан приведе глава над осеяния с бели косъмчета член на любовника си и го пое с апетита на непоправима лакомница, за което нямаше никаква заслуга — още от малка беше научила по какъв начин да усмирява мъжете и да ги прави щастливи.

Ирис Дюпен се прибра вкъщи, хвърли ключовете от колата и от апартамента в предназначена за целта купичка на украсената с покривчица еднокрака масичка в антрето. След това си съблече сакото, изрита обувките, захвърли чантата и ръкавиците върху големия персийски килим, купен на търг в Друо в компанията на Беранжер през един мъглив и студен зимен следобед, помоли Кармен, вярната камериерка, да й донесе уиски с две-три бучки лед и малко минерална вода и се оттегли в малката стая, която й служеше за кабинет. Никой нямаше право да прекрачва прага й с изключение на Кармен един път седмично, за да разтреби и почисти.

— Скоч? — ококори се Кармен. — Ще пиете скоч посред бял ден? Да не сте болна? Или небето се е сгромолясало отгоре ви?

— Все едно че се е сгромолясало, Кармен, и да те предупредя, никакви въпроси! Трябва да остана сама, да помисля и да взема важно решение…

Кармен сви рамене и промърмори: „Ето, започна да пие сама. А е жена с такова добро възпитание.“

В малкия кабинет Ирис се сви на дивана.

Огледа бърлогата си, сякаш тук търсеше решението, почуди се дали да обяви война, или небрежно да прости. „Защото — каза си тя, протягайки крака на червеното кадифено канапе, покрито с кашмирен шал — нещата са много прости: или се изрепчвам на Филип, заявявам, че положението е нетърпимо, и изчезвам със сина ми, или изчаквам, търпя, хабя си нервите, моля се мръсната афера да не се разрасне. Ако си тръгна, ще дам храна на змийските езици, ще стоваря на Александър скандал и ще навредя на положението на Филип, тоест на моето… Още по-лошо, ще се превърна в обект на нездраво и недоброжелателно съжаление. Ако остана… Ако остана, ще допринеса за продължаването на неразбирателството, което бездруго съществува от доста време. Но за сметка на това ще продължа да се възползвам от удобствата, с които отдавна съм свикнала.“

Обиколи с поглед малката елегантна стая с изискана светла ламперия. Обичаше да се усамотява тук. Ниската дизайнерска трикрака масичка с кръгъл стъклен плот, полусферичната ваза от бял кристал с гравирани по нея папагали, уникалният полилей от лято стъкло, прикрепен на позлатени кордони, двете матови лампи. Всички предмети задоволяваха чувството й за красота, най обичаше да се затвори тук и да ги съзерцава, разхождайки се бавно из стаята. „Опознах тази красота благодарение на Филип, не искам да се лиша от нея.“ Погледът й падна върху снимка на двамата в деня на сватбата им, тя цялата в бяло, той със сив фрак. Усмихваха се пред обектива. Той беше сложил ръка на рамото й, жест на любов и закрила, тя излъчваше увереност, сякаш беше доплувала до отредения специално за нея уютен пристан. В горния ляв ъгъл на снимката се виждаше шапката на свекърва й — обемист розов абажур с копринени морави и пембени джувки.

— Сега пък започнахте да се смеете сама? — попита Кармен, която се бе появила с поднос в ръка и на него — чаша уиски, четвъртлитрова бутилка минерална вода и кофичка с лед.

— Мила моя Кармен… вярвай, по-добре е да се смея.

— Толкова ли е страшно, че може да се разплачете?

— Ако бях нормална, да…

— Само че вие не сте нормална…

Ирис въздъхна.

— Остави ме, Карменсита…

— Да слагам ли масата за довечера? Направила съм гаспачо, салата и пиле с ориз и зеленчуци. Ужасно е горещо. Няма да им се яде много… За десерт нищо не съм предвидила, може би плодове?

Ирис одобри и й махна с ръка да си върви.

Взря се в картината, подарък от Филип по случай раждането на Александър — „Влюбените“ на Жюл Бретон. Беше се влюбила в маслената картина, когато отиде на търга, организиран в помощ на „Фондацията за децата“, и Филип и я подари, откупи я на най-високата цена при наддаването. Картината представляваше двама влюбени в полето. Жената беше хванала мъжа през врата, а той, коленичил, я притегляше към себе си. Габор… Силата на Габор, черната гъста коса на Габор, блестящите зъби на Габор, слабините на Габор… За нищо на света не искаше да изпусне тази картина. Въртеше се на стола и ръката на Филип я докосна, леко я натисна, сякаш той й казваше: спокойно, скъпа, ще имаш картината.

Двамата често ходеха по търгове. Купуваха картини, бижута, книги, ръкописи и мебели. Споделяха възбудата да търсиш, да откриваш и да налагаш своя ритъм на наддаване. „Натюрморт с цветя“ на Брам ван Велде — бяха го купили преди десет години на търг в Друо. „Букет цветя“ на Слевински, картината на Барсело, с която се сдобиха след една изложба на фондация „Маг“, както и двете очукани глинени вази, пак негови, за които отиде чак до ателието му на остров Майорка. И дългото писмо с почерка на Кокто, в което говори за връзката си с Натали Палей… Отделни изрази проблясваха в паметта на Ирис. „Той искаше син, но в отношенията си с мен беше толкова активен, колкото беше възможно за откровен хомосексуалист, натъпкан с опиум…“ Ако реши да напусне Филип, ще се лиши от всичките си прекрасни придобивки. Ако напусне Филип, ще й се наложи да започне от нулата.

Сама.

От тази най-обикновена дума потръпна. Ненавиждаше самотните жени. Бяха легион! Постоянно търчаха насам-натам, бореха се, изглеждаха бледи и с незадоволен вид. В наше време животът на хората е станал ужасен, помисли си тя и отпи от уискито. Във въздуха витае чувство на страх и тревога. И как не! Стиснали са ги за гушите, принуждават ги да се бъхтят от сутрин до здрач, хората затъпяват, измислят им разни абсурдни нужди, които ги объркват и развращават. Забраняват им да мечтаят, да си губят времето. Непрекъснато ги пришпорват. Изтощават ги от труд. Хората са престанали да живеят и бавно изтляват. Благодарение на Филип, на парите на Филип, тя се възползваше от уникална привилегия — не се похабяваше. Не бързаше. Четеше, ходеше на кино, на театър, не толкова често, колкото би трябвало, но не се изоставяше. От някое време пишеше — занимание, забулено в най-дълбока тайна. По страница на ден. Никой не знаеше. Затваряше се в кабинета си и драскаше думи, а когато вдъхновението не идваше, рисуваше около тях крилца, крачка на мушици, звезди. Напредваше трудно. Преписваше „Басните“ на Лафонтен, препрочиташе „Характерите“ на Лабрюйер или „Мадам Бовари“, за да се упражнява в намирането на точната дума. Беше се превърнало в игра, прекрасна в някои случаи, мъчителна в други — да открие чувството и да го облече в най-изразителната дума като в идеално скроена дреха. Бъхтеше се между четирите стени на работната си стая. И въпреки че много от изписаните страници отиваха в кошчето, тази пипкава работа до известна степен осмисляше живота й. Вече нямаше никакво желание да го запълва с банални обеди и шопинг.

Навремето също пишеше. Сценарии, по които искаше да снима филми. Сложи край на всичко това, когато се омъжи за Филип.

Ако искам, бих могла отново да пропиша… Ако, разбира се, имам тази смелост… Защото е нужна смелост, за да останеш дълги часове между четирите стени и да боравиш с думите, да им прикачваш мънички космати крачка или крилца, за да тръгнат или да полетят.

Филип… Филип, повтори тя, опъна дългия си загорял крак, завъртя чашата и потракна с бучките лед, защо да го напускам?

За да се включа и аз в онази глупашка надпревара? За да заприличам на клетата Беранжер, която се прозява, след като е правила любов? Изключено! Ще бъде само плач и скърцане със зъби. Къде са мъжете? — реве женската глутница. — Вече няма мъже. Вече не можем да се влюбваме.

Ирис знаеше наизуст изтъркания рефрен.

Или са красиви, мъжествени и неверни… и плачеш!

Или са празноглави, самовлюбени, импотентни… и плачеш!

Или са тъпаци, лепки, слабоумни… и ги караш да плачат!

При всички положения, останеш ли сама, плачеш…

Но другите продължават да търсят мъжа, продължават да го чакат. В наши дни жените преследват мъжете, жените ги зоват безутешно, разгонените жени. Не мъжете! Жените са тези, които звънят по агенциите и ровят из интернет. Това е последната дива мода. Нямам вяра в интернет, вярвам в живота, в живата плът, вярвам в желанието, което животът поражда, и ако желанието пресъхне, това е знак, че не заслужаваш повече да живееш.

Някога бе обичала живота. Преди да се омъжи за Филип Дюпен, беше лудо влюбена в живота.

И в онзи, предишния живот присъстваше желанието, тази „загадъчна мощ под повърхността на нещата“. Как обичаше тези думи на Алфред дьо Мюсе! Желанието, което кара цялата ти кожа да заблести, привлечена към нечия непозната кожа. Ставате интимни, преди да сте се опознали. И повече не можеш без погледа, без усмивката, без ръката, без устните му. Чувстваш се загубен. Объркан. Искаш да го последваш накрай света, а разумът ти говори: „Какво знаеш за него?“ Нищо, нищо, до вчера не знаеше дори името му. Каква хитроумна примка е изплела биологията за човека, който се мисли за много силен! Каква подигравка на сетивата с ума! Желанието прониква в невроните и ги обърква. Оковани сме във вериги, лишени сме от свобода. Поне що се отнася до леглото…

Равенството в секса не съществува. Не сме равни, понеже се връщаме назад към дивото. Женското животно ляга под мъжкото животно, кожа до кожа. Какво каза Жозефин онзи ден? Говореше за брачния девиз на XII век и от приказките й ме побиха тръпки. По навик се преструвах, че я слушам, и изведнъж тя сякаш ме съсече с брадва между краката.

Габор, Габор…

Гигантският му ръст, дългите му крака, дрезгавият му и груб английски. Iris, please listen to me… Iris, I love you, and it’s not for fun, it’s for real, for real, Iris…

Само как произнасяше „Ирис“, счуваше й се като Irish…

Това търкалящо се „р“ пораждаше у нея желание да се търкаля под него.

„С него и под него.“ Това гласеше брачният девиз на XII век!

С Габор и под Габор.

Габор се чудеше, когато се опъвах и упорито бранех статуса си на свободна жена, смееше се гръмогласно като истински горянин: „Искаш да премахнеш силата? Подчинението? Капитулацията? Но това е искрата, която прехвърча между нас. Нещастното ми глупаче, виж в какво се превърнаха феминистките в Америка — в самотни жени. Самотни! А самотата, Ирис, е нещастието на жената.“

Какво ли беше станало с него. Понякога, унасяйки се в сън, си представяше, че той звъни на вратата и тя се хвърля в прегръдките му. Зарязва всичко: кашмирените шалове, графики, рисунки, маслени платна, и поема с него по света.

Добре, само че… две еднакви цифри пробиха повърхността на съня й. Два яркочервени рака с разкривени щипки във вид на катинари, които препречваха с тежки окови открехнатата врата на съня й: 44. Тя беше на четирийсет и четири години.

Сънят й се пръсна на хиляди късчета. Много късно, хилеха се раците, размахали щипките си катинари. Много е късно, си каза и тя. Омъжена е и ще си остане омъжена! Точно такова беше намерението й.

Но се налагаше да си подсигури позициите. В случай че съпругът й се разпали и изчезне с младия мъж в тога! Длъжна бе да обмисли и този вариант.

В сегашния напрегнат момент най-важното беше да изчака.

Надигна чашата и въздъхна. Налагаше се да започне да се преструва още от тази вечер…

Жозефин с облекчение установи, че не се налага да вземат рейса (с две прекачвания) за вечерята у сестра й. Антоан й бе оставил колата. Изпита странно чувство, намествайки се на волана. Трябваше да набере кода, за да я изкара от гаража, и понеже досега не й се бе налагало да го ползва, пъхна ръка в чантата си за бележника, в който го бе записала.

— Две пет едно три — подсказа Ортанс, която седеше до нея.

— Благодаря, скъпа…

Снощи Антоан се бе обадил по телефона. Поговори с момичетата, първо със Зое, после с Ортанс. След като остави слушалката, Зое отиде в стаята при майка си, която четеше в леглото, и се мушна при нея с палец в устата и мечето Нестор, притиснато до брадичката. Останаха дълго, без да продумат, после Зое въздъхна: „Има толкова неща, които не разбирам, мамо, животът май е нещо още по-трудно и от училището…“ Жозефин изпита желание да й се тросне, че и тя като нея не разбира живота. Но потисна порива си. „Мамо, разкажи ми историята на Моята Кралица — помоли Зое, плътно притисната до нея. — Нали я знаеш, дето никога не изпитвала студ, нито страх, дето защитавала кралството си от вражеските орди и била майка на принцове и принцеси. Пак ми разкажи как взела за съпрузи двама крале и царувала едновременно над две царства.“ Зое обичаше най-много историята на Алиенор Аквитанска. „От самото начало ли да започна?“ — попита Жозефин. „Разкажи ми за първата сватба — отсече Зое и пак засмука палеца си, — разкажи ми за деня, в който петнайсетгодишна се омъжила за Луи VII, краля на Франция… Започни от банята и топлата вода с дъх на розмарин и мащерка, с която прислужницата напълнила дървената вана. Разкажи ми за житената каша, с която си намазала лицето, за да изглежда по-добре и да скрие дребните пъпчици… И за уханните треви, които разстлали покрай ваната, за да не се намокри подът! Хайде, разказвай, мамо, разказвай!“

Жозефин подхвана и магията на думите завладя стаята като коледна приказка: „Него ден целият град Бордо празнувал. Оттеглил се под пъстроцветните палатки на лагера, разположен на градските кейове, с развяващи се щандарти, Луи VII, наследник на короната на Франция, придружен от свитата си от благородници, лакеи и оръженосци, очаквал годеницата си Алиенор, която се приготвяла в замъка Омбриер.“ Тя продължи, описа подробно къпането, билките, помадите, благоуханията, които й поднасяли нейните камериерки и придворните дами, за да се превърне в най-ослепителната красавица на Аквитания. Както изреждаше подробностите, за да разпали въображението на Зое, в един момент Жозефин усети момичето да се отпуска върху ръката й, но продължи още малко да разказва. „През юли 1137 година високите укрепени стени на замъка се къпели в ярките слънчеви лъчи. Сватбените тържества щели да продължат дълги дни и нощи според обичая от онази епоха, и Луи, много млад и много влюбен, рамо до рамо с красивата девойка в карминена рокля с дълги бухнали ръкави на широки цепки, обточени с бял хермелин, изглеждал прекалено крехък за крал, покачен на подиума, заобиколен от огнегълтачи и свирачи, мечкари и жонгльори, пажове виночерпци, които поднасяли блюдата с поизстиналите вече мръвки, защото по онова време кухните се намирали далече от залите за гощавки. Красива и току-що изкъпана, Алиенор тананикала рефрена, на който я била научила бавачката й, отколешен рефрен още от времето на нейната сватба:

Сърцето ми ви принадлежи,

тялото ми ви принадлежи.

Когато сърцето ми ви се разкри,

тялото ми се отдаде и ви се покори.

Тя повторила няколко пъти стиховете, сякаш казвала вечерната си молитва, и си дала обет да бъде идеалната кралица, справедлива, добра и грижовна кралица за всичките си поданици.“

Жозефин говореше все по-тихо, накрая вече шепнеше, а сгушената до нея Зое се отпусна и натежа на ръката й — детето беше заспало и тя вече можеше да замълчи.

Ортанс говори дълго по телефона с баща си, след което си легна, угаси лампата, без да дойде да целуне майка си за лека нощ. Жозефин уважи желанието й за усамотение.

— Знаеш ли как се стига до Ирис? — попита Ортанс и свали сенника, за да провери блясъка на зъбите си и прическата.

— Ти си се гримирала? — попита Жозефин, забелязала лъскавите устни на дъщеря си.

— Сложих си малко блясък, една приятелка ми даде… Не бих го нарекла грим. По-скоро най-обикновен жест на вежливост към околните.

Жозефин пусна покрай ушите си наглата реплика и се съсредоточи върху маршрута. В този час авеню „Генерал дьо Гол“ беше задръстено, но нямаше откъде другаде да минат освен по моста на Курбвоа. След моста движението щеше да се разреди. Поне така се надяваше.

— Предлагам на вечерята да не споменаваме за татковото заминаване — обърна се тя към дъщерите си.

— Няма да стане — отговори Ортанс, — вече казах на Анриет.

Момичетата се обръщаха към баба си по име. Анриет Гробз не желаеше да чува никакви обръщения от рода на „баба“ и „маминка“. Смяташе ги за просташки.

— Но защо, Боже мой?

— Виж какво, мамо, нека бъдем практични. Ако има някой, който да може да ни помогне, е тя.

Има предвид Шефа. Парите на Шефа, помисли Жозефин. Две години след смъртта на баща им майка им се беше омъжила повторно за много богат и много добър човек. Именно той, Шефа, беше отгледал двете сестри, беше плащал за образованието им в престижни частни училища. Благодарение на Шефа ходеха на ски, караха лодка, яздеха, играеха тенис, пътуваха в чужбина. Шефа финансира обучението на Ирис, той плащаше наема на вилата в Мьожев, на лодката на Бахамите, на апартамента в Париж. Шефа, вторият съпруг на майка им. На сватбата Шефа се беше издокарал с ябълковозелено сако от изкуствена материя и кожена вратовръзка. Госпожата, тоест майка им, за малко да припадне! Припомняйки си сценката, Жозефин едва успя да потисна смеха си, но бе призована към ред и дисциплина от властен звук на клаксон, понеже не потегли веднага след като светофара светна зелено.

— И тя какво каза?

— Че изобщо не била учудена. Че дето си успяла да си намериш съпруг, бил истинско чудо, а дето си го задържала толкова години, било чудо на чудесата.

— Това ли ти каза?

— Цитирам я дословно… и ако питаш мен, нека ти кажа, че е права. Ти не умееш да се държиш с татко! Защото, честно казано, мамо, за да стигне дотам да се омете с…

— Ортанс, престани! Не желая да слушам такива приказки. Надявам се поне, че не си задълбала в подробности?

Жозефин се зачуди защо се унижава до такава степен. Разбира се, че е задълбала! И то без да пропусне и най-малката подробност: на колко години е Милен, колко е висока, какъв е цветът на косата й, какво работа, розовата й престилка, изкуствената усмивка, с която си крънка бакшишите… Сигурно е прекалила, за да бъде съжалена — тя, малкото клето изоставено момиченце…

— И без това ще се разчуе, по-добре е да си го кажем още сега… Така поне няма да изглеждаме толкова задръстени в очите на хората.

— Защото си убедена, че татко ни е напуснал, сигурна си? — попита Зое.

— Така ми каза вчера, когато говорихме по телефона…

— Наистина ли ти го каза? — попита Жозефин.

И отново се наруга. Пак падна в клопката на Ортанс.

— Според мен окончателно е загърбил миналото… Поне аз така го схванах. Оглеждал се за някакъв проект, който „другата“ щяла да финансира.

— Тя има пари?

— Наследени пари, които му била предоставила. Май е лудо влюбена! Татко каза, че била готова да го последва накрай света… Добави още, че си търсел работа зад граница, защото нямал бъдеще във Франция, тази държава била скапана, а той се нуждаел от нови пространства. Всъщност имал някаква идея, за която ми спомена. Стори ми се доста интересна! Пак ще я обсъдим по-нататък…

Жозефин беше смаяна — Антоан споделяше много по-свободно с дъщеря си, отколкото с нея. Да не я смяташе за свой враг? Тя предпочете да се съсредоточи върху маршрута. Дали да карам през Булонския лес, или да мина по околовръстното при Порт Майо? Кой маршрут щеше да предпочете Антоан? Когато той караше, никога не поглеждах откъде минаваме, осланях се изцяло на него, оставях се да ме вози, потънала в мечта за любимите ми дами, рицари, средновековни замъци, представях си сгодена млада девойка, която пътуват в затворената си носилка, полюшва се над изровените друмища на път към мъжа, когото не познава и който щеше да легне гол до нея… Тя се сепна, тръсна глава и се върна в настоящето. Ще поеме напряко през Булонския лес с надеждата, че движението няма да е много натоварено.

— Стореното сторено, но щеше да е по-добре, ако беше говорила с мен, преди да го разтръбиш — подхвърли Жозефин, докато колата навлизаше в парка.

— Слушай, мамо, да не издребняваме, не можем да си го позволим. Ще имаме нужда от парите на Анриет, затова по-добре да я спечелим, да се правим на нещастни малки патенца край пътя! Тя обожава някой да се нуждае от нея…

— Само това не. Няма да се правим на патенца край пътя. Ще се справим сами.

— Виж ти! И как смяташ да го постигнеш с мизерната си заплата?

Жозефин внезапно натисна спирачката и закова колата.

— Ортанс, забранявам ти да ми говориш така и ако продължаваш да се държиш невъзпитано, ще бъда принудена да те вкарам в правия път.

— Ох, ох, колко ме е страх! — злорадо захихика Ортанс. — Не можеш да си представиш само колко ме е страх.

— Не вярваш, че ще го сторя, но може да ти подрежа крилцата като едното нищо. Досега винаги съм се отнасяла внимателно и мило с теб, но ти минаваш всякакви граници.

Ортанс погледна Жозефин и забеляза в очите й някаква непозната досега строгост, която я накара да повярва, че майка й е напълно способна да осъществи заплахата си и да я изпрати например в пансион — нещо, от което открай време се боеше. Тя се дръпна към облегалката, направи се на обидена и високомерно изрече:

— Давай, приказвай си. Много те бива в приказките. Само че да се справяш с живота е съвсем друга работа.

Търпението на Жозефин се изчерпа и тя избухна. Удари волана с ръка и се разкрещя толкова гръмогласно, че малката Зое се стресна, разрева се и захленчи: „Искам у дома, искам си мечо! Много сте лоши, много сте лоши, плашите ме!“ Хълцанията й заглушиха гласа на майка й и малката кола, в която дотогава пътуваха тихо и кротко и в която обикновено се чуваше само гласът на Антоан, който обичаше да ги уведомява за произхода на имената на улиците, за датите на построяване на този мост или онази църква, за прокарването на този или онзи път, се разтресе от крясъци.

— Какво става с теб? От вчера просто не си ти! Отвратителна си! Сякаш ме мразиш, какво съм ти сторила?

— Сторила си ми това, че баща ми се омете, защото си грозна и досадна, и това, че се заклевам никога да не заприличам на теб. Както и това, че за да не стана като теб, съм готова на всичко, дори да се правя на послушна и да се подмазвам на Анриет, за да ни дава пари.

— А, значи това било? Готова си да пълзиш на колене пред нея?

— Отказвам да бъда бедна, изпитвам ужас от бедните, беднотията вони! Виж се на какво приличаш. Толкова си грозна, че повече няма накъде.

Смаяна, Жозефин я гледаше със зинала уста. Не можеше да мисли, не можеше да говори. Едва си поемаше дъх.

— Нима досега не си го забелязала? Не си забелязала, че единственото нещо, което днес интересува хората, са парите! Ами да, и аз съм като всички останали, само че не ме е срам да си го призная! Затова престани да се правиш на възвишена, защото си направо жалка, клета мамо, жалка си!

Трябваше да отговори, на всяка цена да издигне защитна стена между дъщеря си и себе си.

— Забравяш само едно нещо, малката, и то е, че парите не са на баба ти, това са парите на Шефа! Тя не разполага с тях както си ще. Не бързай толкова, не са ти кърпа вързани…

Откъде го измислих това, изобщо не трябваше да го казвам. Изобщо. Длъжна съм да й обясня, да й помогна да си изгради истински морал, за да си даде сметка, че тези пари не й принадлежат. Какво ми е? Какво става с мен? Всичко върви наопаки, откакто Антоан се изнесе. Вече не съм в състояние дори да мисля правилно.

— Парите на Шефа принадлежат и на Анриет. И тъй като Шефа няма свои деца, тя ще наследи всичко. Аз не съм невменяема, ясно ми е. Край, точка, не виждам какво да говорим повече! И престани да представяш парите така, сякаш са нещо лошо, те са само лесен и бърз начин да си щастлив, а аз, представи си, съм твърдо решена да не бъда нещастна!

— Ортанс, парите не са всичко в живота!

— Колко си жалка, клета мамо. Никак, ама никак не си в час, имаш нужда да си свериш часовника. Хайде, потегляй. Само това остава сега, да закъснеем. Тя мрази да се закъснява… — обърна се към Зое, която плачеше тихичко на задната седалка, запушила уста с юмрук, и й заповяда: — А пък ти престани да цивриш! Лазиш ми по нервите. Ама откъде се пръкнахте такива, какъв е тоя мой късмет! Ясно ми е защо татко се омете. — Тя смъкна сенника, огледа се в огледалото за сетен път и възнегодува: — Ето на, и блясъкът ми се изтри! На всичко отгоре нямам свой да си сложа отново. Ако видя някъде у Ирис блясък за устни, направо ще го свия. Заклевам се, ще го свия. Тя няма да усети, купува си ги на килограм. А аз съм се родила не където трябва. Това е положението!

Жозефин изгледа дъщеря си, сякаш беше престъпница, бе избягала от затвора и се бе оказала неочаквано на съседната седалка. Ужаси се. Дощя й се да възрази, но не намираше думи. Положението беше излязло от контрол. Шеметно се спускаше по някаква пързалка, без да знае къде ще я отведе. Останала без дъх и без аргументи, тя обърна очи към алеята и се загледа в разцъфтелите дървета, в яките дънери, в клоните, отрупани с нежни зелени млади листа, с пъпки, готови да се разпукат; клоните бяха надвиснали над нея и образуваха цветен свод, а светлината на лятната вечер пронизваше всяка вейка, всеки лист, всяка пухеста пъпка. Почерпи утеха от бавно полюшващите се клони, хвърли поглед към Зое, която, запушила уши с ръце, тихо плачеше със затворени очи и сбръчкано носле, завъртя ключа и потегли, молеше се да не е объркала пътя и да излезе на Порт дьо ла Мюет. След това ще трябва само да намери място за паркиране, което е пореден проблем, каза си тя с въздишка.

Семейната вечеря вървеше гладко.

Кармен следеше поднасянето на ястията да е на висота и младото момиче, което нае да й помага, се оказа много пъргаво и оправно. Ирис, с дълга бяла риза и ленен панталон с лавандулов цвят, мълчеше и се намесваше само колкото да съживи разговора, което се налагаше да прави доста често, тъй като никой не бе настроен за приказки. И тя също като че ли витаеше някъде, като че ли се насилваше, не приличаше никак любезната и отзивчива домакиня, какъвто образ си беше създала. Бе събрала дългата си черна коса и тя падаше на лъскави гъсти вълни по раменете й.

„Каква прекрасна коса!“ — възхищаваше се наум Кармен, когато пръстите й се губеха и потъваха в гъстата грива. Понякога Ирис й позволяваше да я среши и тя обичаше да се вслушва в лекото пращене на косъма, докосван от четката. Ирис прекара целия следобед затворена в кабинета си, без изобщо да поговори по телефона. Кармен следеше лампичката, тъй като телефонът майка беше инсталиран при нея в кухнята. Нито едно копче не светна. Какво ли прави затворена, съвсем сама? Случваше й се все по-често напоследък. Преди, когато се прибираше, натоварена с пакети, се провикваше: „Карменсита, приготви ми хубава топла вана! Бързо, бързо! Довечера ще излизаме!“ Разтоварваше покупките, тичаше да целуне сина си, гръмко се осведомяваше: „Александре, как мина днес? Изкара ли високи оценки?“, а през това време Кармен пълнеше голямата вана от синя и зелена мозайка, смесваше масло от мащерка, розмарин и салвия. Опитваше с лакът водата, добавяше соли за вана от „Герлен“ и когато всичко станеше идеално, запалваше ароматизираните свещи и викаше Ирис. Случваше се Ирис да я задържи, да поиска от нея да й остърже ходилата и да й масажира пръстите на краката с уханно розово масло. Яките пръсти на Кармен вещо и предано обхващаха глезени, прасци и ходила, стискаха, пощипваха, притискаха и накрая им възвръщаха свободата. Ирис се отпускаше и разказваше как е минал денят й, говореше за приятелките си, за картината, която била зърнала в някаква галерия, за блуза, на която много харесала яката, „сещаш ли се, Кармен, не просто обърната, а права и огъната, сякаш се крепи на скрити банели…“, за шоколадово-бадемовата сладка, която си хапнала, „правех се, че не ям наистина и не надебелявам!“, за някаква фраза, дочута на улицата, или за старицата, протегнала ръка на тротоара, която толкова я стреснала, че докато й давала милостиня, ръката й се разтреперила и разпиляла дребните монети в набръчканата шепа. „Ох, Кармен, толкова се боя един ден да не свърша и аз като нея. Не притежавам нищо. Всичко принадлежи на Филип. Притежавам ли нещо на мое име?“ Кармен, докато масажираше пръстите й и изглаждаше нежните ходила на дългите й фини крака с прекрасно закръглени бедра, въздишаше: „Това никога няма да го бъде, красавице, няма да свършите като старата сбръчкана жена. Не и докато съм жива, никога! Ще ходя да чистя по къщите, ще направя невъзможното, но вие никога няма да бъдете изоставена!“ — „Кажи ми го пак, Карменсита, повтори, искам да го чуя!“ И тя се отпускаше напълно, затваряше очи и се унасяше, опряла глава върху навитата хавлиена кърпа, която Кармен грижливо подпъхваше под тила й.

Тази вечер ритуалът по къпането не се състоя.

Тази вечер Ирис си взе бърз душ.

За Кармен беше въпрос на чест поднесените ястия да са съвършени, особено когато канеха на вечеря госпожа Анриет Гробз.

— Ох, и тая… — въздъхна Кармен, наблюдавайки я през открехнатата врата на кухнята, откъдето ръководеше операциите — дърта гадина!

Анриет Гробз седеше в края на масата, изправена и скована като каменна статуя, от косата й, опъната на кок и напръскана с лак, не стърчеше нито един косъм. „Дори светиците в църквата имат по-благ вид от нея!“ — помисли Кармен. Госпожата носеше костюмче от лека материя, което й стоеше като колосано. От дясната й страна бяха сложили Ортанс, от лявата Зое, тя им говореше, накланяше се леко ту към едната, тук към другата, както правят възрастните учителки. По бузите на Зое личаха следи от сълзи. Очите й бяха подути, миглите слепнати. „Със сигурност е плакала в колата на идване.“ Жозефин неохотно ровичкаше с вилицата яденето. Само Ортанс не спираше да бъбри, караше леля си и баба си да се усмихват и правеше комплименти на Шефа, който мъркаше от кеф.

— Уверявам те, че си отслабнал, Шефе. Когато влезе, си помислих: леле, как се е разхубавил, как се е подмладил! Освен ако… Да не си си направил някой лифтинг, а?

Шефа се разкиска и поглади черепа си с удоволствие.

— И заради кого да го правя, я ми кажи, мажа сладуранке?

— Ами не знам… За мое удоволствие например. Ще ми е мъчно, ако си стар и сбръчкан… Искам моят дядо да е силен и с бронзов загар като Тарзан.

Малката знае как да говори с мъжете, реши Кармен. Целият сияе дядката, чак кожата на плешивата му глава се е набръчкала от удоволствие. Както винаги на раздяла ще й даде някоя по-едра банкнота. Всеки път без изключение й бута по една в ръчичката, тайно, без другите да забележат.

В приповдигнато настроение от приказките на Ортанс Марсел се обърна към Филип Дюпен и подхвана темата за положението на борсата. Какви са прогнозите за следващите месеци, покачване или спад? Да продава ли, или да влага? В какво обаче? В акции или във валута? Какво се говори в средите на бизнеса? Филип Дюпен разсеяно надаваше ухо на думите на тъста си, който действително изглеждаше в много добра форма. „Бих казала дори, бодър и свеж, той видимо се подмладява, права е малката — каза си Кармен, — дъртата Гробз би трябвало да си отваря очите на четири!“

Наетата за вечерята сервитьорка прекъсна размишленията на Кармен с въпроса къде да поднесе кафето, в дневната или в трапезарията.

— В хола, мила… Оставете на мен, а вие ще вдигнете масата. Сложете всичко в миялната, но без чашите за шампанско, те се мият на ръка задължително.

Едва дочакаха да приключат с десерта, и Александър отмъкна в своята стая братовчедка си Зое, а Ортанс остана с възрастните на масата. Тя винаги предпочиташе компанията на възрастните. Свиваше се, правеше се на незабележима. И сега, нищо че допреди минута бе говорила смело и предизвикателно, умело се сливаше с фона и внимателно слушаше. Наблюдаваше, мислено довършваше някое недоизказано изречение, тълкуваше някоя неволна грешка на езика, възмутено възклицание, конфузно мълчание. „Това момиченце е същинска конска муха — нервира се Кармен. — И никой не си дава сметка! Ясна ми е играта й. Ама и тя усети, че я разкрих. Не ме харесва, но се страхува от мен. Тази вечер трябва да й намеря занимание, ще я заведа в малкия хол да гледа някой филм.“

Понеже разговорът замираше, Ортанс лесно се остави да бъде отведена от Кармен.

В големия салон Жозефин си пиеше кафето, молейки се наум да не попадне под кръстосания огън на въпросите. Опита се да поведе разговор с Филип Дюпен, но той се изплъзна с оправданието, че мобилният му звънял, било важно и ако нямала нищо против… Затвори се в кабинета да си проведе разговора.

Шефа четеше някакъв икономически вестник, който взе от малката масичка. Госпожа майка им и Ирис обсъждаха смяната на завесите в спалнята. Поканиха с жест Жозефин да се присъедини, обаче тя предпочете компанията на Марсел Гробз.

— Как си, малка моя Жо, как върви животът, направо търчи като бесен, а?

Ама и той как само се изразява — с отдавна излезли от употреба изрази. Разговорът с него я връщаше в шейсетте-седемдесетте години. Сигурно е единственият ми познат, който продължава да казва „екстра файн“ или „животът търчи като бесен“!

— Може и така да се каже, Шефе.

Той й намигна и отново потъна в четивото си, но като забеляза, че тя продължава да седи до него, се принуди да завърже разговор.

— А какво става с мъжа ти, сушата продължава ли?

Тя кимна.

— Трудно стана сега. Трябва да си налягаме парцалите и да чакаме да отмине…

— Продължава да търси въпреки всичко… Преглежда всички обяви за работа в сутрешните вестници от начало до край.

— Ако не намери, да дойде при мен… Ще измисля нещо като за него.

— Много си добър, Шефе, но…

— Само че трябва малко да се пречупи. Щото мъжът ти е много наперен, Жо, да си го кажем открито. Стана вече така, че не бива много-много да вириш нос. Свиваш си перките и казваш: благодаря, началник! Дори и дебелакът Марсел се бъхти като грешен дявол — да намира нови пазари, да ражда нови идеи. И благодари на Господа, когато уреди някоя сделка. — Той се потупа по корема, докато говореше. — Така му кажи на Антоан. Достойнството е лукс. А този лукс мъжът ти не може да си го позволи! Щото, Жо, мен ме спасява единствено това, че съм дошъл от беднотията. Затова не се боя да се върна обратно там, ако се наложи. Една сенегалска поговорка казва: „Когато не знаеш къде отиваш, спри и се обърни да видиш откъде си тръгнал.“ И понеже аз съм тръгнал от калта…

Жозефин потисна желанието да признае на Марсел, че и тя не е много далече от калта.

— Обаче като се позамисля, Жо… ако се наложи да взема на работа някой от семейството, предпочитам да взема тебе. Защото смятам, че теб работата не може да те уплаши… За тебе съм убеден, но за мъжа ти, да ти кажа, не съм много сигурен, че ще иска да си цапа ръцете. Абе знам аз… — и избухна в дебелашки смях. — Не го карам да става автомонтьор.

— Не, разбира се, Шефе, разбира се, че не…

Тя го погали по ръката, гледаше го доброжелателно. Той се почувства неловко, спря да се киска, прокашля се и отново потъна в четене на вестника.

Тя поседя до него с надеждата, че разговорът ще се поднови и ще я спаси от любопитството на майка й и на сестра й, но Марсел не даваше вид, че желае да разговаря. „С Шефа винаги става така — помисли Жозефин, — след като поговори с мен десет минути, решава, че е изпълнил дълга си. Не представлявам интерес за него. За него тези семейни сбирки сигурно са истинска тегоба, каквато бяха и за Антоан. Мъжете са изключени от тях. По-точно казано, отредена им е роля на фигуранти. Чувства се, че истинската власт е в ръцете на жените. Е, не на всички жени! На мен ми е отредено да седя в ъгъла.“ Жозефин се почувства изолирана. Хвърли бърз поглед на Ирис, която говореше с майка си, играеше си с дългите си обици и клатеше краката си с лакирани в зелено нокти също както ноктите на ръцете. Каква грация! „Не е възможно — каза си тя — и аз да съм от същия пол като това ослепително, изискано и изтънчено същество. Би трябвало да има категории и в двата пола. Женски пол, категория А, Б, В, Г… Ирис щеше да спада към категория А, докато аз съм от категория Г.“ Жозефин нямаше сладострастната и непринудена женственост, която излъчваше всеки жест на сестра й. Всеки опит за подражание завършваше с провал. Веднъж си купи светло-зелени сандали от крокодилска кожа — беше видяла същите на краката на Ирис — и важно закрачи с тях из дневната в очакване Антоан да я забележи. Той се задоволи единствено да възкликне: „Каква смешна походка! Приличаш на травестит с тези неща!“ Сладките сандалки станаха „неща“, а тя — травестит…

Стана от дивана и се приближи до прозореца, искаше да е колкото може по-далече от майка си и сестра си. Загледа се към дърветата на площад „Мюет“. Клоните им леко се поклащаха във влажната привечер. Масивните жилищни сгради от дялан камък розовееха на светлините на заника, високите порти от ковано желязо свидетелстваха за охолството, над нежнозелените градини, сякаш посипани с жълта и снежнобяла пудра, се издигаха пъстроцветни изпарения. Всичко излъчваше богатство и красота, богатство рафинирано, пречистено от материалното и сублимирало с времето, за да се превърне в безплътна субстанция, в наслада, във внушение. „Шефа е богат, но недодялан и грубоват. Ирис е богата и ефирна като елф. Придобила е изисканата лежерност, която придават парите. Колкото и да се старае да се издигне до нивото на първородната си дъщеря, госпожа майка ни ще си остане парвеню. Кокът й е прекалено стегнат, червилото прекалено тежко, дамската чанта прекалено лъскава и защо непрекъснато я стиска, а не я остави на стола? Като всички бивши бедняци, и тя се опасява да не й я откраднат. Докато вечеря, си държи чантата в скута. Подлъгала е Шефа, но не би могла да прилъже никой друг! Принудена е да се задоволи с Шефа, ужасно облечения Шеф, който си бърка в носа и се чекне, за да отлепи залепналия за задника му панталон. Тя осъзнава ситуацията и му се сърди. Той й напомня постоянно, че и тя не е идеална, че е ограничена еснафка. Ирис, напротив, със своята непринуденост, с тази смесица от загадъчност и необяснима лекота се е издигнала над останалите човешки същества, превърнала се е в рядък и почти уникален екземпляр. Ирис е успяла да проникне във висш свят и да се прероди.

Това именно караше Антоан да се чувства несръчен, недодялан и да се облива в пот — невидимата граница между него и Филип, между него и Ирис. Тънка, неуловима отлика, която няма нищо общо с пола, произхода, образованието, която отграничава истинската от парвенюшката елегантност и отпраща Антоан при смотаняците.

Първия път, когато Антоан плувна в пот, сякаш току-що бе излязъл изпод душа, беше тук, на този балкон, в една майска вечер… Заедно съзерцаваха дърветата по авеню «Рафаел» — сигурно се бе почувствал толкова смотан, толкова безсилен, изправен пред съвършенството на дърветата, на сградите, на завесите в хола, че беше изпуснал контрола над вътрешния си терморегулатор и буквално стана вир-вода. Двамата се затвориха заедно в банята и се наложи да измислят някакво внезапно опръскване от чешмата, за да обяснят плачевното състояние на сакото и ризата му. Възможно е онази първа вечер да са повярвали, но с времето стана немислимо. Аз пък го обичах още повече именно заради това! Разбирах го толкова добре, защото и аз се изпотявах, само че вътрешно.“

Дълбоката тишина се нарушаваше единствено от шумоленето на страниците, които прелистваше Шефа. „Какво ли прави сега сладкото ми захарно пиленце — се питаше той развеселен. — В каква ли поза лежи? По корем, на канапето в хола, захласната в някой от глупавите комедийни филми, които обожава? Или се е пльоснала в леглото като бухнала златиста палачинка, в леглото, в което се премятахме двамата целия следобед и където… Хайде, стига фантазии. Престани веднага. Виж го как щръкна, ще забележат!“ По заповед на Клечката за зъби си бе обул лек сив габардинен панталон, който му беше тесен, и сега нямаше как да скрие несвоевременната си възбуда. Разтресе се от безмълвен смях при мисълта, че може да бъде разкрит, и се стресна, когато Кармен, надвесена над него, го попита:

— Да ви предложа сладка с кафето, господине?

Поднесе му пълна чиния сладкиши: бадемови, шоколадови, карамелени.

— Не, благодаря, Кармен, натъпках се до пръсване!

Като чу тези думи, Анриет Гробз потръпна от отвращение и усети стягане в тила. Колко му е весело! Не трябваше да забравя за кого е омъжена! Той не пропускаше постоянно да й го напомня. За да изрази безмълвното си неодобрение и да увеличи разстоянието между Шефа и себе си, Анриет Гробз стана и отиде при Жозефин до прозореца. Вулгарността на този човек беше нейното наказание, кръстът, който трябваше да носи. Бяха престанали да споделят общ работен кабинет, имаха отделни спални, но тя продължаваше да се опасява да не я зарази, сякаш беше някакъв опасен вирус. Сигурно е била в амок, та се е омъжила за такъв дръвник! Най-ужасното беше, че бе як като бик. Силата и енергията му я дразнеха още повече. Понякога страхотно се нервираше, като го виждаше колко е ведър и могъщ, чак дъхът й секваше и сърцето й се качваше в гърлото. Гълташе хапчета за успокоение. Колко ли дълго още ще се бъде принудена да го търпи? Тя дълбоко въздъхна и предпочете да се насочи към дъщеря си, която, облегната на прозореца, наблюдаваше как се поклащат клоните от лекия ветрец, който носеше дългоочакваната прохлада.

— Ела да седнем да си поговорим, скъпа — поведе я тя към канапето в дъното на хола.

Ирис мигновено се озова до тях.

— Е… Жозефин — откри огъня Анриет Гробз, — сега какво смяташ да правиш?

— Да продължа… — отвърна Жозефин упорито.

— Да продължиш — изненада се Анриет Гробз. — Какво има за продължаване?

— Ами… ами… да продължа живота си…

— Сериозно ти говоря, скъпа…

Винаги когато майка й я наричаше „скъпа“, работата беше сериозна.

Сетне идеше ред на жалостта, проповедите, снизхождението, все куплети на стара изтъркана песен.

— В края на краищата… Не е твоя работа! — заекна тя. — Проблемът си е мой.

Жозефин й отговори бързо, агресивно, за да я прекъсне, с необичаен за нея тон, затова Анриет се начумери.

— Виж я само как ми говори! — възкликна тя засегната.

— Какво си решила? — осведоми се Ирис с нежния си предразполагащ глас.

— Ще се справя… и то сама — отвърна Жозефин по-троснато, отколкото възнамеряваше.

— Каква неблагодарност само, да отказваш помощта, която ти се предлага — подхвърли намусена Анриет Гробз.

— Може би си права, но това е положението. Не искам да обсъждаме въпроса, ясно? — тя повиши тон и направо изкрещя края на изречението, викът й разби на хиляди парченца спокойната атмосфера на безметежната вечер.

„Я да видим каква е тази врява? — наостри слух Шефа. — Никой нищо не ми казва! Аз действително съм последната дупка на кавала в това семейство.“ С небрежен жест остави вестника на ниската масичка и се присламчи към трите жени.

— Ще се справиш, а по какъв начин, може ли да попитам?

— Ще работя, ще давам уроци… Откъде да знам! В момента се мъча да изплувам и ми е доста трудно, повярвайте ми. Все още не съм го осъзнала.

Ирис погледна сестра си с възхищение.

— Ти какво мислиш, Ирис? — обърна се госпожа майка им към нея.

— Жо е права, толкова е прясно. Да я оставим да се окопити, преди да я разпитваме какво смята да прави.

— Благодаря ти, Ирис… — въздъхна Жозефин и дръзна да помисли, че бурята е отминала.

Но не взе предвид упорството на госпожа майка им, която никак не беше удовлетворена.

— Когато аз останах сама и трябваше да се грижа за вас, да ви отгледам, запретнах ръкави и неуморно работех…

— И аз работя, мамо, и аз работя! Ти като че ли винаги го забравяш.

— Това, моето момиче, не е никаква работа.

— Защото нямам офис, началник, не получавам купони за стол, затова ли? Защото не е като онова, с което си свикнала? Искам да ти кажа, че си изкарвам хляба, мамо, колкото и да не ти се вярва.

— Работиш за някаква мизерна заплата!

— Интересно ми е ти колко изкарваше при Шефа, когато те назначи. Сигурна съм, че не е било повече.

— Не ми дръж такъв тон, Жозефин.

Заинтригуван, Шефа вдигна глава. „Положението става натопорчено“ — отбеляза той наум. Сбирката най-накрая започваше да става забавна. Херцогинята се подготвя за големия удар, сега ще започне да реди лъжа след лъжа, ще рови в спомените, ще изтупа прашасалия образ на благочестива вдовица и забележителна във всяко отношение майка, пожертвала се в името на дъщерите си! Знаеше наизуст репертоара й на жертва.

— Вярно е, времената бяха много тежки. Живеехме много пестеливо, но Шефа скоро оцени качествата ми и така успях да преодолея…

Тя се наду, развълнувана от невероятната победа, която бе удържала над неволята, рисуваше трогателния образ на млада, красива, стройна жена, героиня, която цепи бесните вълни на живота досущ като онези женски фигури на носа на корабите, повела двете сирачета със зачервени от рев нослета. Това беше нейната слава, нейната гордост, че сама е отгледала двете си дъщери, нейната „Марсилеза“, нейният Орден на Почетния легион.

„Преодоля, защото с най-невероятни претексти ти бутах пликове с пари, които ти се преструваше, че не забелязваш, за да не се налага да ми благодариш — припомни си Шефа, плюнчейки пръст и прелиствайки вестника. — Преодоля, защото си кисела по рождение, защото се оказа по-продажна и по-жестока и от най-изпечената курва! Защото аз бях паднал вече в примката и бях готов на всичко, за да ти се харесам и да ти помогна.“

— … С времето получих признание за работата си от всички, дори и от конкурентите на Шефа и той положи усилия, за да ме задържи…

„Умирах да те съблазня, така че бях готов да ти отпусна заплата на генерален директор, без дори да ми я поискаш. Накарах те да повярваш, че всички те харесват, за да приемаш парите, които ти бутах, и да не се чувстваш унизена. Какъв тъпак съм бил, какъв невероятен тъпак! Заслепен лапнишаран! И сега си седнала да ми се правиш на добродетелна. Хайде де, разкажи на дъщеря си как ме подмами! Как ме впримчи! Въобразявах си, че съм ти съпруг, а се бях превърнал в твой лакей. Умолявах те да ми родиш дете, а ти ми се изсмя право в очите. Дете! Малък Гробз! Изкривяваше уста, когато произнасяше името ми, все едно че помяташе. А как се смееше! Толкова си грозна, когато се смееш! Разкажи им и това! Кажи им истината! Нека да я знаят! А тя е, че мъжете са бавноразвиващи се деца! Че се оставят да ги водят с размахан червен парцал пред носа им! Че войнишки изпълняват заповедите! Впрочем трябва да си отварям очите на четири с душичката… Нещо не ми се нрави тази работа с Шавал.“

— Ще последвам примера ти. Ще работя. И ще се справя сама.

— Ти не си сама, Жозефин! Да ти припомня ли, че имаш две дъщери.

— Няма нужда, мамо, не съм забравила. Изключено е да забравя.

Ирис ги слушаше с мисълта, че и тя може би много скоро рискува да се окаже в същото положение. Ако Филип в изблик на безразсъдна смелост поиска да си върне свободата… Тя си го представи като безстрашен мускетар и се усмихна. Не! Той и тя са оплетени в обща мрежа, мрежата на благоприличието. Тя няма от какво да се бои. Тогава защо непрекъснато се терзае от мисълта, че нещастието я дебне?

— Струва ми се, че не си даваш сметка колко сериозни са нещата, Жозефин. Винаги съм знаела, че си прекалено наивна за истинския живот, прекалено беззащитна, клето мое дете!

Жозефин най-накрая кипна. Жалният тон, с който говореха по неин адрес години наред, внезапно изсвистя като куршум, който разкъса сърцето й, и тя избухна:

— Стига, мамо! Стига лицемерни приказки! Остави ме на мира. Да не мислиш, че се хващам на поучителните ти дрънканици за изстрадалата вдовица? Да не смяташ, че не знаех как се увърташе на Шефа, че не бях наясно с жалките ти хитрувалия? Омъжи се за него заради парите му! Това е начинът, по който преодоля всичко и овладя положението, нали! Не защото си била смела, работлива и с изсмукани от пръстите заслуги. Затова не ме поучавай. Ако Шефа беше беден, нямаше да го удостоиш с поглед. Щеше да си намериш някой друг. Само че аз никога не съм се заблуждавала, държа да ти кажа. Щях да го приема, щях да разбера, ако го правеше за нас двете, дори щях да го одобря като изява на великодушие и доброта, ако не се правеше непрекъснато на жертва, ако не ми говореше с този снизходителен тон, с който обикновено се обръщаш към мен, сякаш съм някаква несретница или нищожество… До гуша ми дойде от лицемерието ти, от лъжите ти, не понасям молитвено скръстените ти ръце, приказките ти за саможертва… Начина, по който всеки път ме поучаваш, докато всъщност самата ти, да си го кажем направо, си упражнявала най-стария занаят на света! — сетне каза на Шефа, който вече слушаше, без да си дава труд да се прикрива: — Съжалявам, Шефе… — и като видя добродушната му изумена физиономия със зяпнала уста, която беше смешна, но излъчваше цялата му доброта и великодушие, тя заповтаря, жегната от угризения: — Съжалявам, съжалявам, съжалявам… Не исках да те обидя.

— Не се притеснявай, моя малка Жо, не съм вчерашен.

Жозефин пламна от срам. По-добре да му го беше спестила, но не успя да се сдържи.

— Изля се от само себе си! — обясни тя очевидното, а майка й, безмълвна и пребледняла, се беше свлякла на канапето и си вееше с ръка, сякаш щеше да припадне и да стане отново център на вниманието.

Жозефин я изгледа с раздразнение. Сега ще поиска чаша вода, ще се изправи, ще помоли да й подпъхнат възглавничка зад гърба, ще се разхленчи, ще се разтрепери, ще я погледне на кръв с онзи убийствен поглед, в който вървяха познатите до втръсване надписи: „След всичко, което направих за теб, да се държиш по този начин; не знам дали ще имам сили да ти простя; ако искаш да ме умориш, няма да чакаш дълго; предпочитам да умра, отколкото да понасям дъщеря като теб…“ Нямаше равна в умението си да внушава на околните жестоко чувство за вина, та да се затъркалят в краката й, да умоляват за прошка, задето са се осмелили да й противоречат, да й се противопоставят. Жозефин беше свидетел на това държане навремето с баща й, а сега и с Шефа.

Хрумна й мисълта да се махне, да отиде в кухнята при Кармен, за да се поуспокои. Да си наплиска лицето, да я помоли за аспирин. Беше буквално като изцедена. Изцедена, но… щастлива, че за пръв път в живота си тя, Жозефин, се бе осмелила да бъде истинската Жозефин, жената, която не познаваше много добре, с която бе живяла четирийсет години, без истински да й обръща внимание, но която искаше да опознае. За първи път тази жена се опълчваше на майка си, за първи път повишаваше тон, осмеляваше се да каже на висок глас какво мисли. Не стана по най-елегантния начин, дори се получи малко грубо, объркано — признаваше си го, — но беше възхитена от съдържанието. Заради тази жена реши, преди да се оттегли от полесражението, да нанесе съкрушителния удар. Обърна се към майка си, която хълцаше на канапето, и спокойно, но неумолимо заяви:

— Мамо, за малко да забравя… не ти искам нищо, нито грош, не искам и никакви съвети. Ще се оправям сама, съвсем сама, пък ако ще да пукнем с момичетата! Добре ме чуй. Днес ти давам обещание: никога вече няма да бъда малкото грозно безпомощно патенце, което да поучаваш и да вкарваш в правия път! Защото знаеш ли какво ще ти кажа? Аз съм жена, зряла и отговорна, ще ти го докажа!

Трябваше да внимава — ето че не можеше да се спре.

Анриет Гробз извърна лице рязко, сякаш физиономията на Жозефин й беше непоносима, и измърмори нещо като: „Да се маха от главата ми, не искам да я виждам! Не мога повече! Ще умра…“

Жозефин сви рамене и излезе от хола, развеселена, че беше предвидила безпогрешно реакцията на майка си. Бутна вратата и чу как някой тихо възкликна. Ортанс — беше подслушвала.

— Какво правиш зад вратата, скъпа?

— Браво! — сопна се дъщеря й. — Нямаше нужда да се правиш на интересна! Дано сега се чувстваш по-добре.

Жозефин предпочете да запази мълчание и влезе в съседната до хола стая, кабинета на Филип Дюпен. Не го забеляза веднага, но чу гласа му. Стоеше изправен, полускрит зад тежката червена завеса, обточена с ширит, и тихо говореше по телефона.

— О, извинявай! — рече тя.

Той веднага приключи разговора. Чу го да казва: „Ще ти звънна пак.“

— Не исках да ти преча…

— Разговорът продължи по-дълго, отколкото предполагах…

— Исках само да си почина… по-далече от…

Тя обърса леко челото си, оросено с капчици пот, и запристъпва от крак на крак в очакване да я покани да седне. Не искаше да му се натрапва, но още повече не искаше да се връща при другите. Той я изгледа продължително, чудеше се какво да й каже и как да се прехвърли от прекъснатия телефонен разговор към тази непохватна жена, която заекваше, вперила поглед в него, и очевидно очакваше нещо. Той винаги се чувстваше неловко пред хората, които очакваха нещо от него. Те го отвращаваха. Не беше способен да изпита никаква съпричастност, когато някой му я налагаше или си я просеше. Дори най-незначителната намеса в личния му свят го подбуждаше да се държи студено и злобно. Жозефин провокираше у него чувство на съжаление. А фактът, че е способен на съжаление, го отвращаваше. Убеждаваше се, че трябва да се държи мило, да й помага, а всъщност желаеше само едно: да я отпрати веднага. Изведнъж му хрумна:

— Жозефин, знаеш ли английски?

— Английски ли? Разбира се, че знам! Английски, руски и испански.

Тя изпита огромно облекчение, че той най-сетне й задава някакъв личен въпрос, и звънко изброи езиците, които владееше. Закашля се и се сепна. Хвалеше се прекалено шумно. Нямаше навика да се тика напред, но тазвечерният гневен изблик беше отнесъл обичайната й свенливост.

— Разбрах от Ирис, че…

— А! Значи ти е казала?

— Бих могъл да ти намеря някаква работа, да си докарваш някакви допълнителни доходи. Имам предвид да превеждаш, преводи на важни договори, договори за големи сделки. Ясно е, че работата е много досадна! Обаче е доста добре платена. В кантората имаше една сътрудничка, натоварена с тази дейност, но тя напусна. Не спомена ли, че знаеш и руски? Достатъчно добре ли го владееш, за да улавяш нюансите на бизнес жаргона?

— Да, знам го доста добре, да…

— Бихме могли да видим как ще потръгне. Ще ти дам да опиташ…

Филип Дюпен потъна в продължително мълчание и Жозефин не се осмеляваше да го наруши. Този прекалено съвършен мъж я караше да се чувства неловко, но странно, досега не се беше проявявал пред нея в този аспект, толкова човечен. Мобилният му телефон звънна и той не отговори, за което Жозефин мислено му благодари.

— Единственото, за което ще те помоля, Жозефин, е да не споменаваш за това пред никого. Абсолютно пред никого. Да не казваш нито на майка си, нито на сестра си, нито на мъжа си. Бих желал това да си остане между нас. Между нас двамата, искам да кажа.

— И аз бих желала — въздъхна Жозефин. — Ако знаеш как ми е дошло до гуша непрекъснато да се оправдавам пред всички тях, защото ме смятат за мекушава и безгръбначна…

Думите „мекушава“ и „безгръбначна“ предизвикаха усмивка на устните му, от която напрежението помежду им спадна. „Права е помисли той. — У нея има нещо безлично. Това е точната дума, с която бих я характеризирал.“ Изпита смътна симпатия към тази непохватна, но всъщност мила жена.

— Аз много те харесвам, Жо, и много те ценя. Не се изчервявай! Намирам те много смела, много добра…

— Понеже не съм красива и загадъчна като Ирис…

— Вярно е, че Ирис е много красива, но ти имаш друг вид красота…

— О, Филип, престани! Ще се разплача… Станала съм прекалено емоционална. Да знаеш какво стана…

— Антоан те е напуснал — това ли?

За момент го беше забравила, но сега внезапно си спомни — Антоан я бе напуснал. И каза:

— Да…

— Случват се такива работи…

— Да — опита да се усмихне Жозефин, — както виждаш, дори нещастието ми не е особено оригинално.

Усмихнаха се един на друг и някое време помълчаха. След това Филип Дюпен стана и отиде да погледне бележника си.

— Значи се уговаряме така: утре в петнайсет часа в кантората. Устройва ли те? Ще те запозная с редактора на преводите…

— Благодаря, Филип. Много благодаря.

Той докосна с пръст устните й, за да й припомни даденото обещание. Тя кимна.

В хола Ортанс Кортес бе седнала в скута на Марсел Гробз, галеше го по плешивата глава и се чудеше за какво ли си говореха майка й и чичо й, затворени толкова време в кабинета му, и по какъв начин би могла да поправи огромния гаф на майка си от тази вечер.

Втора част

В кухнята Жозефин преглеждаше сметките, седнала на масата. Беше вече октомври, началото на учебната година. Всичко бе платила: учебни помагала, престилки за лабораторните занимания, чанти, екипи за часовете по физкултура, купони за стола на момичетата, осигуровки, данъци и вноски за апартамента.

— Съвсем самичка! — въздъхна тя и остави молива.

Истински подвиг.

Разбира се, благодарение на преводите за кантората на Филип, добре че бяха те, иначе… Беше работила къртовски през целия юли и август, без да си дава почивка, сама в апартамента в Курбвоа, единственото й развлечение бе да полива цветята на балкона! Най-голям зор видя с бялата камелия. Антоан взе децата през юли, както се бяха разбрали, а през август Ирис ги покани във вилата си в Довил. Около петнайсети Жо си даде една кратка седмица отдих и се присъедини към компанията. Момичетата бяха в суперформа. Загорели, отпочинали, пораснали. Зое беше спечелила първо място на конкурса за пясъчни замъци и се фукаше с наградата си — цифров фотоапарат. „Ау — възкликна Жо, — веднага си проличава, че се движим сред имотни хора!“, а Ортанс въздъхна неодобрително. „О, скъпа моя, толкова е хубаво да се отпуснеш и да дърдориш глупости!“ — „Съгласна съм, мамо, но може да засегнеш Ирис и Филип, а те са много добри с нас…“

Жозефин си обеща да си мери приказките и да не се изкушава да приказва каквото й хрумне. Чувстваше се много по-непринудено в компанията на Филип. Сякаш бе негова сътрудничка, въпреки че задълженията й далеч не отговаряха на тази функция. Една вечер двамата останаха сами на понтона. Той й разказа за делото, което току-що бе приключил и за което тя бе превела встъпителните бележки. По-късно се чукнаха за здравето на този нов клиент. Тя много се трогна.

Къщата беше красива, сякаш увиснала във въздуха между морето и дюните. Тук всяка вечер устройваха празненства, през деня ходеха за риба, изпичаха улова на големите скари, пробваха нови коктейли, а момичетата се въргаляха по пясъка и се хвалеха, че са се натряскали.

Не й се връщаше в Париж. Но когато видя чека, който й връчи секретарката на Филип, престана да се окайва. Помисли, че има някаква грешка. Подозираше, че Филип е надул хонорара й. Рядко го виждаше — обикновено я приемаше секретарката му. Понякога й драсваше кратка бележка, хвалеше я за работата й. На една от тях беше прибавил послепис: „Не съм и очаквал друго от теб.“

Сърцето й се разтуптя. Припомни си разговора им в кабинета му вечерта, когато… вечерта, когато се беше скарала с майка си.

Неотдавна сътрудничката на Филип, на която предаваше преводите, я беше попитала дали смята, че би могла да превежда англоезична литература. „За книги ли става дума?“ — опули се Жо. „Да, естествено…“ — „За истински книги?“ „Да… — отговори жената, леко изнервена от въпросите на Жо. — Един от нашите клиенти е издател. Има нужда от бърз и качествен превод на биография на Одри Хепбърн. Затова се сетих за вас.“ „За мен?“ — попита Жозефин удивена. „Да, да, за вас!“ — отвърна адвокат Каролин Вибер, която започваше наистина да се дразни. „О, ами да, разбира се — опомни се Жо. — Няма проблем! За кога ще му трябва преводът?“

Адвокат Вибер й записа телефона на човека, към когото трябваше да се обърне, и всичко се подреди много бързо. Дадоха й два месеца срок да предаде превода на „Одри Хепбърн, един живот“, 352 страници дребен шрифт! Два месеца, пресметна тя наум, това значи да съм готова в края на ноември!

Обърса челото си с ръка. Имаше куп други неща, които чакаха все нея. Беше се записала за участие в семинар в Лион, за който трябваше да подготви поне петдесетина страници, посветени на женския труд в тъкачниците през XII век. Жените от средновековието работели почти наравно с мъжете, но с тази разлика, че изпълнявали други операции. Според сметководните книги на тъкачите от четирийсет и един труженици двайсет били жени и двайсет и един мъже. Жените не били допускани до работа, която изисквали прекалено големи физически натоварвания. Например, когато станът бил вертикален и се налагало да се работи с вдигнати ръце. Наложените представи за тази епоха са съвсем неверни, смята се, че жените са били затворени в замъците, носели са засукани прически и колани на целомъдрието, докато всъщност те са били дейни, особено жените от народа и от занаятчийското съсловие. Констатацията не важеше в същата степен за благородните дами, разбира се. Жозефин се отнесе за миг, обмисляйки увода на доклада си. Как ли да започне: с анекдот, със статистически данни, с някакво обобщение?

Размишляваше с молива в ръка. В ума й една мисъл блесна като светкавица и избухна като бомба: забравих да попитам колко ще получа за превода на Одри Хепбърн! Поех работата като съвестна труженичка и забравих. Изпадна в паника, вече се виждаше попаднала в капан. Как да постъпи? Да се обади по телефона и да каже: „Всъщност колко ще ми платите?“ Тъпо! „Забравих да се договоря за хонорара.“ Не става. „Мекушава и безгръбначна, мекушава и безгръбначна, мекушава и безгръбначна. Всичко стана прекалено бързо — затръшка се тя. — Как не се сетих да си запиша всички въпроси, преди да отида на срещата. Трябва да реагирам по-бързо, да бъда по-оправна. Аз, която живеех в черупката си като малък прилежен охлюв…“

Шърли й помагаше за превода на биографията на Одри Хепбърн. Жозефин си отбелязваше думите и изразите, които я затрудняваха, и тичаше при Шърли. На площадката постоянно се чуваше как се отварят и затварят входните врати на двата апартамента.

Цифрите върху белия лист не лъжеха. Справяше се по-скоро добре. Изпита чувство на еуфория и разпери широко ръце, сякаш в опит да полети. Щастливка! Истинска щастливка! После се сепна и призова небесата да направят така, че чудото да продължи. Не помисли нито за миг: „Така е, защото работя, защото не спирам да работя.“ Не! Жозефин никога не свързваше положеното усилие и получената награда. Жозефин никога не зачиташе труда си. Тя благодареше на Бога, на небето, на Филип или на адвокат Вибер. През ум не й минаваше да се самопохвали за часовете, прекарани над речниците или над белия лист.

„Ще се наложи да си купя компютър, ако ще продължавам да превеждам, така поне ще пестя време. Още един разход“ — помисли тя, но махна с ръка.

От едната страна отбелязваше печалбите, от другата — харчовете. Преполагаемите постъпления и разходи вписваше с молив, а сто процента сигурните — с червена химикалка. Закръгляше. Закръгляше със замах. В свой ущърб. Самоуспокояваше се, че по този начин ще има само приятни изненади и малки печалби. Това, което я хвърляше в ужас, беше, че нямаше място за отстъпление. Ако изникнеше нещо непредвидено, настъпваше краят, пълна катастрофа!

Нямаше към кого да се обърне за помощ.

Сигурно в това се изразяваше истинското значение на думата „сама“. Преди бяха двама. И преди Антоан се бе грижил за всичко. Тя само се подписваше на мястото, което той й показваше. Той се смееше и казваше: „Мога да те накарам да подпишеш каквото пожелая!“, а тя отвръщаше: „Да, разбира се! Аз ти вярвам!“ Той я целуваше по врата, докато тя подписваше.

Вече никой не я целуваше по врата.

Досега не бяха споменавали нищо за раздяла и развод. Тя продължаваше послушно да подписва всички предоставени от него документи. Не задаваше въпроси. Затваряше очи в името на връзката помежду им. Съпруг и съпруга, съпруг и съпруга. В радост и в скръб.

Той все така продължаваше „да си поема въздух“ в компанията на Милен. „Минаха шест месеца, откакто се проветрява“ — рече си тя и почувства как я изпълва гняв. Все по-често я обземаха внезапни пристъпи на ярост.

Заболя я, когато в началото на юли дойде да вземе момичетата. Много я заболя. Затварящата се врата на асансьора и: „Довиждане, мамо, приятна работа!“ — „Приятно прекарване, момичета! Весела ваканция!“ Внезапно опустялото стълбище… После… после изтича на балкона и мярна Антоан, който товареше колата, отвори багажника, прибра двата куфара, а на прозореца до дясната седалка, на нейното място, се виждаше лакът. Лакът в ръкав на червена памучна блуза.

Милен!

Той я вземаше на почивката с децата.

Милен!

Тя седеше на нейното място.

Милен!

Дори не си даваше труда да се крие, беше се облакътила на отворения прозорец на колата.

Жо едва не хукна да прибере обратно дъщерите си, да ги захапе за вратлетата и да ги отърве от ноктите на баща им, но размисли. Антоан беше в правото си, това беше негово неотменно право. Тя нямаше думата.

Свлече се на бетонния под на балкона. Притисна силно очи със свити юмруци и избухна в сълзи. Плака дълго. Свита на бетона, неподвижна. В ума й се въртяха все едни и същи кадри от един-единствен филм. Антоан запознаваше Милен с дъщерите си, Милен им се усмихваше. Антоан шофираше, Милен следеше пътя по картата. Антоан предлагаше да спрат в ресторанта, избран от Милен. Антоан беше наел апартамент за момичетата и за тях двамата с Милен. Той спеше с Милен в една стая, момичетата спяха в съседната. Сутрин закусваха четиримата заедно. Всички заедно! Антоан ходеше на пазар с момичетата и с Милен. Тичаше по плажа с момичетата и с Милен. Водеше момичетата и Милен в увеселителния парк. Купуваше захарен памук за момичетата и за Милен. Думите звучаха като неспирен припев: „момичетата и Милен, Антоан и Милен“. Пое си дълбоко дъх и изкрещя: „Преобразувано семейство, майната им!“ Чак се учуди на крясъка си и това пресуши сълзите й.

В този ден Жозефин осъзна, че е дошъл краят на брака й. Един лакът в червено се беше оказал по-красноречив от всички думи, които биха могли да си кажат с Антоан. Край, реши тя и нарисува на лист триъгълник, който оцвети в червено. Край. Няма връщане назад.

Закачи червения триъгълник в кухнята, на стената над тостера, за да го вижда всяка сутрин.

На следващата сутрин отново се зае с преводите.

Когато отиде в Довил на гости на Ирис, разбра, че Зое много плакала целия юли. Каза й го Ирис, на която го бил казал Александър, довереникът на Зое. Антоан им заявил, че било по-добре да свикват с Милен, тъй като смятал да живее с нея, а освен това двамата имали общи планове за след ваканцията… Какви планове? Никой не беше в течение… Момичетата не говореха по въпроса. Жозефин захапваше устна, за да не се изкуши да ги разпитва.

„Горките дечица, нямат късмет! — заяви госпожа майка им пред Ирис. — Боже, на какви ужасии подлагат днешните деца! И се чудят, че обществото е болно. След като родителите не знаят как да се държат, какво може да се очаква от децата?“

Госпожа майка им. Не я беше виждала от май. Когато кръстосаха шпаги в хола на Ирис. Нито дума. Никакво телефонно обаждане. Никакво писмо. Нищо. Не мислеше непрекъснато за това, но когато на улицата случайно чуеше някоя своя връстница да нарича „мамо“ възрастна жена, коленете й омекваха и тя с поглед търсеше пейка, на която да седне.

Обаче не възнамеряваше да направи първата крачка. Обаче не съжаляваше за нито една дума, изречена онази вечер.

Питаше се дори дали тази разправия не беше отключила енергията й. Човек се чувства силен, когато не мами. „Онази вечер си била искрена и оттогава насам погледни само как напредваш!“ Това беше теорията на Шърли. Може би Шърли беше права.

Сама. Без Антоан, без майка си. Без мъж.

В библиотеката, по тесните проходи между рафтовете с книги, се бе сблъскала с един мъж, който вървеше насреща й. Тя носеше купчина книги. Не го забеляза. Книгите изпопадаха и с оглушителен шум се разпиляха по пода, а непознатият се наведе да й помогне да ги вдигнат. Гледаше я укорително и Жозефин не успя да потисне напушилия я смях. Наложи се да излезе от читалнята, за да се успокои. След като се върна, той й смигна съзаклятнически. Тя силно се смути. Целия следобед търсеше да срещне погледа му, но той не откъсваше очи от записките си. Когато по едно време вдигна поглед, той беше изчезнал.

Видя го отново и той леко й махна с ръка, усмихна се сърдечно. Беше висок, кльощав, кестенявата му коса падаше в очите, а бузите му бяха като всмукани, толкова дълбоко бяха хлътнали. Преди да седне, окачаше деликатно тъмносиния си дъфелкот на облегалката на стола, изтупваше и най-дребната прашинка по него, опъваше го и едва тогава се настаняваше. Краката му бяха много дълги и слаби. Жо си го представяше като танцьор, който потропва с токове. С черно трико, черно горнище, черен цилиндър. Лицето му често променяше израза си. Понякога й се струваше красив и романтичен, друг път блед и меланхоличен. Никога не беше сигурна, че ще го познае. На моменти образът му се губеше и тя упорито се опитваше да си го представи в плът и кръв.

Не намери смелост да разкаже на Шърли за случката с младия мъж. Шърли щеше да й се присмее. „Трябвало е да го поканиш на кафе, да го попиташ как се казва, да поразучиш в колко часа свършва работа! Страхотно си задръстена.“

„Ми да… Задръстена съм, нищо ново! — въздъхна Жозефин, драскайки по листа със сметките. — Всичко виждам, всичко чувствам, хиляди подробности се забиват в мен като тресчици и силно ме нараняват. Хиляди подробности, които останалите не забелязват, защото са с крокодилска кожа.“

Най-трудното беше да не отстъпи пред паниката. Тя винаги нанасяше ударите си нощем. Жо усещаше как в нея нараства тревогата, от която нямаше спасение. Въртеше се в леглото, а сънят не идваше: да плати вноските за апартамента, режийните, данъците, хубавите дрехи на Ортанс, за колата, осигуровките, телефона, картата за плуване, ваканциите, билетите за кино, обувките, зъбните шини… Изброяваше разходите и ококорена от ужас се захлупваше със завивките, за да не мисли повече. Случваше се да се събуди, да седне в леглото, да смята и пресмята отново и отново и да се убеди, че няма начин да се справи, докато през деня цифрите бяха показвали, че всичко ще е наред! Паникьосана, запалваше лампата, донасяше листа със сметките и започваше да пресмята пак, докато не си върнеше здравия разум. Тогава гасеше лампата, но вече изтощена до крайност.

Страхуваше се от нощите.

Хвърли последен поглед на цифрите, изписани едните с молив, другите с червена химикалка, и успокоена установи, че засега бяха запазили спокойствие. Мисълта й литна далеч напред към семинара, за който трябваше да се подготви. Припомни си един пасаж, който беше прочела. Каза си, че ще е добре да го препише и да го използва. Потърси го, откри го и реши да го сложи за увод на доклада си.

„Проучванията, направени от специалистите по икономическа история, сочат, че периодът между 1070 и 1130 година е много плодотворен за Франция. Мрежата от селища се разраства, настъпва подем в градовете, съчетан с разпространението на парите в селските райони и развитието на търговските връзки между градовете. Същевременно това динамично и новаторско време е белязано и от системното ограбване, на което феодалите подлагат крепостните селяни. Как е бил осъществен този икономически подем — въпреки феодалните владетели или благодарение на тях?“

Лакътят й се плъзна по мушамата на масата и Жо се почуди дали същият въпрос не се отнася и за нейния случай. Откакто остана сама, откакто сметките, които трябваше да плаща, не й даваха мира, тя придобиваше все повече опитност и мъдрост. Сякаш самият факт, че се оказа изложена на опасност, я караше да наваксва и да работи, да работи, без да спира…

Ако парите не се изпаряваха с такава скорост, би могла да наеме къща за момичетата следващото лято, да им купи красивите дрехи, които желаят, да ги води по театри и по концерти… Един път седмично биха могли да вечерят навън и да ходят на козметичка. Би могла да отиде на фризьор, да си купи красива рокля, за да не се срамува от нея Ортанс…

Тя се размечта за момент, след което се върна на земята — бе обещала на Шърли да й помогне при доставката на сладкишите за някаква сватба. Беше голяма поръчка. Шърли се нуждаеше от помощта й, за да не се разпилеят сладките в колата и за да остане на волана, докато тя си свърши работата, в случай че не намери място за паркиране.

Жо подреди нещата си, тефтера със сметките, молива и червената химикалка, поседя още малко, смучейки замислено капачката на червения „Бик“, после стана, облече си палтото и се запъти към Шърли.

Шърли я чакаше на стълбищната площадка, тропаше нервно с крак. Синът й Гари стоеше на вратата. Той махна за поздрав на Жо и се прибра. Жозефин тихо възкликна от изненада, но това не убягна на Шърли.

— Какво ти става? Призрак ли видя?

— Не, Гари… видях го като зрял мъж, мъжа, в който ще се превърне след някоя и друга година. Страхотен красавец!

— Да, знам, жените вече започват да го заглеждат.

— Той усеща ли го?

— Не! Пък и няма аз да съм тази, която ще му го каже… Не желая да се превърне в раздут самовлюбен пуяк.

— Да се превърне в надут самовлюбен пуяк, Шърли, не раздут.

Шърли сви рамене. Беше наредила една върху друга кутиите със сладките и ги бе покрила с бели памучни кърпи.

— Я ми кажи… Сигурно баща му не е бил за изхвърляне?

— Баща му беше най-големият красавец на света… Всъщност това беше единственото му качество! — тя смръщи вежди и махна с ръка, сякаш да прогони лош спомен. — Добре… Сега какво правим?

— Каквото кажеш… Ти знаеш, така че ти решавай.

— Смъкваме всичко долу, ти ще пазиш сладките, докато докарам колата, после товарим и айде, потегляме! Повикай асансьора и подпри вратата.

— Гари с нас ли ще дойде?

— Не. Учителят му по френски е болен, той е вечно болен. Вместо да учи в занималнята, нашият седи вкъщи и чете Ницше! Някои родители имат пъпчиви тийнейджъри, на мен ми се е паднал тийнейджър интелектуалец. Хайде! Губим си времето в приказки, move on!

Жозефин се подчини. Натовариха колата за нула време, подредиха сладките на задната седалка и Жо получи задачата да крепи с ръка кутиите, за да не се посипят на пода.

— Виж къде е на картата — изкомандва Шърли — и ми кажи дали няма друг маршрут освен по авеню „Бланки“.

Жозефин вдигна от пода картата и се зае да я проучва.

— Колко си бавна, Жо!

— Не аз съм бавна, а ти си припряна. Трябва ми време да се ориентирам.

— Права си. Толкова мило от твоя страна, че ме придружаваш. Вместо да ти благодаря, аз те навиквам.

„Затова обичам тази жена — си каза Жо, докато изучаваше картата. — Признава си, когато прекалява, и когато греши, пак си признава. Винаги е точна. Думите, жестовете, постъпките отразяват точно мисълта й. В нея няма капка фалш или преструвка.“

— Можеш да минеш по улица „Артоа“, да завиеш по „Марешал Жофр“, да свърнеш по първата вдясно и излизаш точно където трябва, на улица „Клеман Маро“…

— Благодаря. Уговорката беше за пет часа, но изненадващо ми позвъниха, за да ми кажат, че трябва да съм там в четири и ако не съм, да си навра сладките сещаш се къде. Важен клиент е и е убеден, че ще направя всичко, което ми прииска от мен…

Когато се ядосваше, Шърли правеше грешки, иначе френският й беше безупречен.

— Обществото се подиграва с хората. Краде им цялото време, единственото нещо, за което няма определена тарифа и с което всеки разполага както намери за добре. Получава се така, сякаш човек е длъжен да жертва най-хубавите си години на олтара на икономиката. И какво ни остава след това, я ми кажи? Някоя и друга година отвратителна старост, подсладена с ченета и украсена с памперси! Не ми казвай, че няма нещо долно в цялата работа.

— Може и така да е, само че не виждам как да го променим. Освен ако не променим обществото. Други преди нас са правили опити, но без особено убедителни резултати, не може да не признаем. Ако пратиш фирмата по дяволите, те ще си намерят някой друг, а ти ще изпуснеш пазарната ниша за сладките.

— Знам, знам… Обаче като се възмущавам, ми олеква! Изпускам парата! Освен това защо човек да не си помечтае.

Мотопед засече колата на Шърли и тя избълва порой ругатни на английски.

— Цяло щастие е, че Одри Хепбърн не е говорела като теб! Иначе щях доста да се изпотя, докато я превеждам.

— Как можеш да си сигурна? Вероятно и тя понякога за разтоварване е казвала нецензурни думи! Но те просто не фигурират в биографията й.

— Изглежда толкова съвършена, благовъзпитана. Не ти ли направи впечатление, че няма любовна история, която да не завърши със сватба?

— Така се разказва в твоята книга! Когато е снимала „Сабрина“, е имала връзка с Уилям Холдън, който е бил женен.

— Да, обаче тя го е разкарала. Защото й признал, че се подложил на операция, за да не може да има деца, а тя искала много деца. Обожавала децата. Брака и децата… — „Също като мен“ — спомена полугласно Жо.

— Ами след всичките изпитания, през които е минала в юношеските си години, сигурно си е мечтаела за home, sweet home…

— А, и теб ли те впечатляват изпитанията? Не мога да повярвам, че е понесла всичко това, била е такава мъничка и крехка.

Петнайсетгодишна по време на Втората световна война, Одри Хепбърн е участвала в съпротивата в Холандия. Разнасяла бележки, скрити в подметките на обувките й. Един ден, връщайки се от акция, била арестувана от нацистите заедно с десетина жени и отведена в германското комендантство. Успяла да избяга и се скрила в мазето на някаква къща. В ученическата си чанта носела ябълков сок и парче хляБ.прекарала в мазето цял месец в компанията на семейство изгладнели плъхове. Било два месеца преди освобождението на Холандия. Примряла от ужас и изтощена от глад, тя излязла посред нощ на улицата, дълго бродила и се лутала, докато най-накрая успяла да се добере до дома си.

— Обожавам теста за най-сексапилната млада жена на света! — добави Жо.

— Това пък какво е?

— Тест, който правела на вечеринките в началото на кариерата си в Англия. Имала ужасен комплекс заради големите си ходила и малкия бюст. Заставала в един ъгъл и си повтаряла: „Аз съм най-желаната девойка на света! Мъжете падат в краката ми, остава само да се наведа и да си избера…“ Толкова много пъти си го повтаряла, че така и ставало! В края на вечеринката се превръщала в център на вниманието и около нея кръжал рояк от обожатели.

— Защо не вземеш и ти да опиташ?

— О, аз…

— Да, знаеш ли… У теб има нещо, което напомня на Одри Хепбърн.

— Престани да ми се подиграваш.

— И през ум не ми минава… Ако свалиш няколко кила! Имаш големи ходила, малки гърди, големи лешникови очи, права кестенява коса.

— Ужасна си!

— Изобщо не съм. Познаваш ме — винаги казвам това, което мисля.

Жозефин се поколеба, после се престраши.

— В библиотеката ми направи впечатление един мъж…

Тя разказа на Шърли за инцидента, за падналите на пода книги, за неудържимия смях и за внезапно възникналото съучастничество между нея и непознатия.

— Как изглежда?

— Има вид на застаряващ студент… Носи дъфелкот. Общо взето, мъжете не носят дъфели, освен ако не са от типа на вечните студенти.

— Или кинаджия, зает да търси терен за снимки, или зиморничав изследовател пътешественик, или историк, който пише дисертация за сестрата на Жана д’Арк… Твърде много хипотези, не мислиш ли?

— За пръв път поглеждам мъж, откакто… Антоан се изнесе…

— Виждахте ли се оттогава?

— Един-два пъти… и той ми се усмихва всеки път. В читалнята разговорите са забранени, всички пазят тишина… Затова си говорим с очи… Той е красив, истински красавец е! И е романтичен!

Светофарът светна червено, Жо припряно извади от джоба си лист и молив и се обърна към приятелката си:

— Знаеш ли, в един филм Одри Хепбърн си партнира с Гари Купър, а той говори някакъв странен английски.

— Той е истински каубой. Родом от Монтана. Не казва yes или no, а yup и nope! Мъжът, по когото въздишаха милиони жени, говореше така, сякаш не беше напускал фермата си. И без да желая да те разочаровам, беше доста посредствен!

— Той казва също: Am only in film because ah have a family and we all like to eat! Ти как би го превела това каубойско нещо, я помисли…

Шърли се почеса по главата и потегли. Завъртя волана надясно, после наляво и след като наруга двама-трима шофьори, успя да се измъкне от задръстването.

— Можеш да напишеш: „Честно казано, праъ филми, щот тря си храня семейството и щот сички обичаме да ядем…“ Нещо такова! Погледни картата, виж дали може да завия вдясно, защото задръстването е страхотно.

— Може… След това обаче ще трябва пак да се върнеш вляво.

— Ще се върна. Сърцето е вляво, лявото ми е любимото място.

Жозефин се усмихна. Покрай Шърли животът вървеше на високи обороти. Тя не се подчиняваше на условностите и предразсъдъците. Винаги знаеше точно какво иска. Преследваше неотклонно целта си. Шърли твърдеше, че животът бил прост. Жо се шокираше понякога от начина, по който тя възпитаваше Гари. Със сина си говореше така, сякаш беше възрастен. Не криеше нищо от него. Казала на Гари, че баща му се изпарил след неговото раждане, както му беше казала и че в деня, в който поиска да узнае името му, тя ще му го каже, за да го намери и да го види, ако има желание. Пояснила, че била лудо влюбена в баща му, че Гари е бил желано и чакано дете, че днес животът е труден за мъжете, че жените изисквали много от тях и че мъжете невинаги били достатъчно силни, за да поемат цялото бреме на плещите си. Поради тази причина в някои случаи предпочитали да офейкат. Тези обяснения очевидно бяха достатъчни за Гари.

Шърли прекарваше лятната ваканция в Шотландия. Искаше Гари да опознае родината на прадедите си, да говори английски, да попие тамошната култура. След като се върнаха тази година, Шърли беше мрачна и намръщена. Отрони: „Догодина ще отидем на друго място…“, и повече не се върна на темата.

— За какво мислиш? — попита Шърли.

— Мислех си за твоите тайни, за всичко, което не знам за теб…

— Така е по-добре! Научиш ли подробности за другия, той ти става безинтересен.

— Права си… Но понякога си казвам, че ми се иска да съм стара жена, защото вече ще съм открила коя съм всъщност!

— Според мен, но това си е мое лично мнение, твоята загадка се крие в детството ти. Нещо се е случило, нещо, което не си успяла да преодолееш… Често се питам защо се подценяваш толкова, защо си толкова неуверена…

— Представи си, че и аз си задавам същите въпроси.

— Тогава всичко е наред! Щом си задаваш въпроси, значи си подредила първото парченце от мозайката, която си захванала да нареждаш. Има хора, които никога не си задават никакви въпроси, живеят със затворени очи и никога нищо не откриват…

— За теб това не се отнася!

— Не… А все по-малко ще се отнася и за теб. Досега се криеше зад брака си, зад изследванията си, но сега, след като си показа носа навън, ще видиш как ще започнат да ти се случват разни неща! В момента, в който човек се раздвижи, и нещата край него се раздвижват. Ти няма да бъдеш изключение от правилото. Още много ли ни остава до въпросното място?

Точно в шестнайсет часа спряха пред оградата на „Парнъл Кетъринг“. Шърли паркира на островчето, препречвайки пътя на влизащите и излизащите коли.

— Ще останеш в колата, за да я преместиш, ако се наложи. Аз ще ги пренеса.

Жозефин кимна. Седна на шофьорската седалка и погледна към Шърли, която се зае с кутиите със сладките. Нареждаше ги една върху друга, докато й стигнат до брадичката, и така натоварена, сновеше напред-назад с широки крачки. В гръб изглеждаше като мъж. Носеше работен гащеризон и някакво размъкнато сако. В момента, в който застанеше с лице към Жо, се превръщаше в Ума Търман или в Ингрид Бергман, висока русокоса жена с широки рамене, с обезоръжаваща усмивка, светла кожа и косо поставени котешки очи.

Върна се, подтичвайки радостно, и звучно млясна Жозефин по двете бузи.

— Кинти! Кинти! Замогнах се! Тоя клиент ми лази по нервите, но пък добре плаща! Да пием по една бира, искаш ли?

На връщане, докато се чудеше как да направи реферата си, Жозефин беше изтръгната от размишленията си от някакъв мъж, който пресичаше пред тях.

— Виж! — викна тя и дръпна Шърли за ръкава. — Точно пред нас.

Мъж с дъфел, с доста дълга кестенява коса, с ръце в джобовете спокойно пресичаше, без да бърза.

— Определено може да се каже, че тоя не е от нервните. Познаваш ли го?

— Това е той, от библиотеката! За когото ти казах… видя ли колко е хубав! И такъв един небрежен.

— Колкото до небрежността, няма две мнения, наистина е небрежен!

— Каква походка! Още по-готин е, отколкото в библиотеката.

Жозефин се дръпна назад на облегалката от страх да не я забележи. Но понеже беше неспособна да се сдържи, после отново се наведе напред, долепи нос до стъклото. Младежът се беше обърнал и показваше с жест, че светофарът скоро ще светне зелено.

— Охо! — възкликна Шърли. — И ти ли виждаш, каквото аз виждам?

Една руса, слаба, очарователна девойка се затича към него. Пъхна ръка в джоба на палтото му, а с другата го погали по лицето. Мъжът я притегли към себе си и я целуна.

Жозефин увеси нос и въздъхна.

— Ето на!

— Какво ето на? — извика Шърли. — Та той понятие си няма, че ти си тук! Ето на, може да се преориентира! Ето на, ставаш като Одри Хепбърн и го прелъстяваш! Преставаш да ядеш шоколад, докато работиш, и ето на, отслабваш! И ето на, останала си само две огромни очи, тънка си като фиданка, той пада в краката ти и ето на! Ти си тази, която пъха ръката си в джоба на палтото му! И бясно се любите! Ето на! Така трябва да мислиш, Жо, само така.

Жозефин я слушаше, навела глава.

— Очевидно не съм създадена за велики любови.

— Не ми казвай само, че вече си беше съчинила цял роман?

Жо умърлушено кимна.

— Ами май бях…

Шърли стисна волана, настъпи педала до дупка и бясно потегли, оставяйки по асфалта следи от кипналия в душата й гняв.

Тази сутрин още с пристигането си в работата Жозиан беше изненадана от телефонно обаждане от брат й, който й съобщи, че майка им е починала. Въпреки че от майка си беше получавала само шамари, Жозиан си поплака. Плака и за баща си, който си отиде преди две години, и за детството си, белязано със страдания, за неполучената нежност, за несподелените луди смехове, за неизречените комплименти, за всичко, което й бе липсвало и заради което я болеше толкова силно. Почувства се осиротяла. Всъщност осъзна, че действително е осиротяла, и се разплака още по-неудържимо. Сякаш наваксваше пропуснатото време — когато беше малка, нямаше право на сълзи. Достатъчно беше да направи плачлива гримаса и шамарът изсвистяваше във въздуха и изгаряше бузата й. Обляна в сълзи, тя си даде сметка, че протяга ръка на онова момиченце, което никога не беше плакало, че по този начин го утешава, взема го в прегръдките си, отрежда му място до себе си. „Странно — помисли тя, — все едно съм двама души: трийсет и осем годишната Жозиан, хитра, решителна, която умее да се справя с живота и не си оставя магарето в калта, и малкото мърляво и непохватно момиче със свит от страх, от глад, от студ стомах.“ Докато плачеше, тя ги сля в едно и това й подейства добре.

— Какво става тук? Човек ще рече, че е в кантората на плача, да му се не види. На всичко отгоре не вдигате и телефона!

Права и вдървена като бастон, с огромна шапка, сплескана на пита върху главата й, Анриет Гробз се взираше в Жозиан, която внезапно осъзна, че телефонът действително звъни. Изчака за миг и след като звъненето спря, извади от джоба си смачкана книжна кърпичка и се изсекна в нея.

— Майка ми — подсмръкна Жозиан. — Починала е…

— Тъжно е наистина, но… Един ден всички губим родителите си, трябва да сме подготвени за това събитие.

— Добре, тогава да кажем, че аз не се бях подготвила…

— Отдавна не сте малко момиче. Вземете се в ръце. Какво ще стане с Франция, ако всички чиновници пренасят личните си проблеми в службата?

„Да се отдаваш на мъката си в службата е лукс, достъпен единствено за началниците, не за чиновниците“ — помисли Анриет Гробз. Длъжна е да преглътне сълзите си, пък нека ги пролива довечера вкъщи! Никога не беше харесвала Жозиан. Не й се нравеше наглостта й, кръшната й, гъвкава, котешка походка, закръглените й форми, хубавата й руса коса, очите й. Ах, тези нейни очи! Подканващи, дръзки, живи, а понякога изпълнени с нега. Често беше врънкала Шефа да я уволни, но той винаги отказваше.

— Тук ли е съпругът ми? — попита тя Жозиан, която беше изправила рамене и с обърнат настрани поглед се преструваше, че следи една муха, само и само да не гледа в лицето тази жена, която ненавиждаше.

— Отиде някъде по етажите, но ще се върне. Изчакайте го в кабинета му, няма да се забави… Знаете пътя!

— Бъдете малко по-вежлива, малката ми, не ви позволявам да ми говорите по този начин — сряза я Анриет Гробз с обидния си високомерен тон.

Жозиан отвърна на удара — просъска като гърмяща змия:

— Не съм „малката ви“. Аз съм Жозиан Ламбер, а не малката ви… За голямо мое щастие! Защото в противен случай бих предпочела да пукна.

„Не харесвам очите й — помисли си Жозиан. — Малките й студени очи, които излъчват твърдост, скъперничество, подозрителност и пресметливост. Не харесвам тънките й устни, сухи, стиснати до побеляване в ъгълчетата. Тази жена има гипс в устата! Не понасям да се държи с мен, сякаш съм й прислужница. Какво толкова се големее — заради брака си със свестен мъж, който я е измъкнал от беднотията? Намърдала си е задника на топличко, само да не вземе да изхвърчи на студа. Да видим кой ще се смее последен.“

— Внимавайте, драга ми Жозиан, имам влияние върху съпруга си и бих могла да реша, че не сте подходяща за бизнеса му. Секретарките с лопата да ги ринеш. Ако бях на вашето място, щях да внимавам какво приказвам.

— Аз пък нямаше да съм толкова самоуверена. По-добре ме оставете да си гледам работата и вървете в неговия кабинет — изкомандва я Жозиан така безцеремонно, че Анриет Гробз се подчини и се оттегли с походката си на механична курдисана играчка.

На вратата се обърна и заплашително насочи пръст към нея:

— Не мислете, че ще оставя така нещата, драга ми Жозиан. Няма да ги оставя без последствия и съвет от мен: подгответе се да напуснете.

— Не бъдете толкова сигурна, госпожо. Срещала съм и по-злобни от вас и досега никой не е успял да ме смаже. Запомнете го, забийте си го в тиквата под широкополата шапка.

Тя чу как се тресна вратата на кабинета на Шефа и доволно се усмихна. „Бясна е дъртата коза! Точка за мен.“ Не можеше да понася Клечката за зъби от момента, в който се запознаха. Изработи си навика никога да не свежда поглед пред нея. Предизвикваше я — око за око. Дуел на озверели женища. Едната суха, сбръчкана, мърмореща, другата пухкава, розова, мека. И двете жилави и упорити!

Тя набра номера на брат си, за да разбере кога ще бъде погребението, даваше заето, пак набра и изчака. „Дали наистина може да ме разкара? — почуди се, заслушана в сигнала. — Дали наистина е в състояние… Може и да е. Мъжете са толкова подли! Той ще се задоволи да ми обясни, че ме назначава другаде, в някой от филиалите. Така ще се озова далече от командния пост. Далече от всичко, което съм гласила с такова търпение и което е на път да даде плодове. Ту, ту… Трябва да си отварям очите! Ту, ту… Добрякът Марсел хич да не си въобразява, че ще ме баламоса с красиви думи, та по-лесно да преглътна хапа!“

— Ало, Стефан. Аз съм, Жозиан…

Погребението щяло да се състои в събота на гробището в селото, в което живееше майка им, и Жозиан в пристъп на неочаквана сантименталност реши да присъства. Искаше да е там, когато спуснат ковчега в гроба. Искаше да види как майка й завинаги ще потъне в дълбоката черна яма. Едва тогава щеше да се сбогува с нея и дори да й пошепне колко много би желала да я бе обичала.

— Поиска да я кремираме…

— Така ли, добре… Но защо? — попита Жозиан.

— Много се страхуваше да не се събуди в тъмното…

— Разбирам я.

Милата ми майчица се страхувала от тъмното. У нея се надигна чувство на обич към майка й. Пак се разплака. Затвори слушалката, издуха си носа и почувства как някой слага ръка на рамото й.

— Нещо не е наред ли, душко?

— Мама е умряла.

— И ти е мъчно, а?

— Ами да…

— Я ела…

Шефа я прегърна през талията и я сложи да седне на коленете му.

— Хвани ме през врата с две ръце и се отпусни… сякаш си малкото ми бебче. Знаеш колко много исках да си имам детенце, мое си детенце.

— Да — подсмръкна Жозиан и се притисна към добрия дебел чичко.

— Нали знаеш, тя не пожела да ми роди детенце.

— Толкова по-добре в края на краищата… — преглътна Жозиан и отново си издуха носа.

— Затова ти си всичко за мен… И жена, и бебе.

— Любовница и бебе! Жена ти те очаква в кабинета.

— Жена ми!

Шефа подскочи, сякаш му бяха забили ръждясал пирон в задника.

— Сигурна ли си?

— Разменихме някоя и друга дума…

Той потърка с ръка черепа си, много притеснен.

— Скарахте ли се?

— Тя ме предизвика и аз не й останах длъжна!

— Ама че работа! Точно сега, когато имам нужда от подписа й! Успях да пробутам на англичаните онзи скапан филиал в Мюрпен, нали го знаеш, дето исках да се освободя от него… Сега ще трябва да й се подмазвам, да пърхам покрай нея! Душко, не можа ли да се заядеш с нея някой друг ден! Как ще замазвам нещата сега?

— Тя ще ти поиска главата ми…

— Дотам ли стигнахте?

Изглеждаше разтревожен. Закрачи из стаята, започна да се върти в кръг, да ръкомаха, да се подпира с ръка на плота на бюрото, да се върти, да си приказва сам, отново да ръкомаха, накрая се тръшна на един стол.

— Толкова много ли се страхуваш от нея?

Той изкриви устни във вяла усмивка като победен войник с вдигнати ръце и смъкнати гащи.

— По-добре да отида при нея да видя какво иска…

— Да, върви виж какви ги върши сама в кабинета ти…

Шефа тръгна към вратата съкрушен, разперваше ръце и се пляскаше по бедрата, сякаш я молеше да го извини за позорното му оттегляне. Прегърбен, смазан, той се обърна и с тънък гласец, лишен от капчица смелост, я попита:

— Сърдиш ли ми се, душко?

— Хайде, отивай…

Ясна й беше мъжката смелост. Не очакваше той да вземе нейната страна. Колко пъти го беше виждала да трепери, след като бе разговарял с Клечката за зъби. Не очакваше нищо от него. Освен може би добро отношение, нежност в леглото. Тя му доставяше удоволствие на този добродушен дебелак, от което той беше лишен, и това я радваше, защото в любовта да даваш е също толкова хубаво, колкото и да получаваш. Какво прекрасно усещане — да се катериш по него и да го чувстваш как припада от удоволствие, заклещен между бедрата ти! Да го гледаш как подбелва очи, как изкривява устни. Вътре в стомаха й нещо пърхаше, създаваше й едва ли не усещане за майчинска сила. Като се сетеше само колко мъже се бяха изредили между бедрата й! Един повече, един по-малко! Поне този тук беше добричък. Тази сила, това любовно партньорство между нея и дундестото й бебче започваше да й харесва. Но дали все пак нямаше да е по-добре да се омете… Жозиан никога не беше имала доверие на мъжете. Както и на жените впрочем! От най-млади години не вярваше на никого освен на себе си! Понякога се объркваше и от собствените си реакции.

Тя се изправи, разкърши се и реши да си вземе едно кафе, за да си подреди мислите. Хвърли последен мнителен поглед към кабинета на Шефа. Какво ли става там вътре между жена му и него? Дали ще се огъне пред изнудването и ще я пожертва на олтара на мангизите? На цар Кинт. Така майка й наричаше парите. Обожественият цар Кинт. Само ние, бедните обикновените хорица, познаваме това преклонение пред парите! Не ги получаваме като нещо, което ни се полага по право, или като плячка, а ги превъзнасяме и им се кланяме като на идол. Спускаме се да грабнем и най-дребната монетка, паднала на тротоара. Вдигаме я, лъскаме я, докато заблести, и я поднасяме към носа си, за да я подушим. Гледаме с поглед на бито куче богаташа, който я е изпуснал и дори не си е дал труда да се наведе да си я прибере. Нима аз с превземките си на независима мадама цял живот не съм експлоатирана от цар Кинт, нима не дължа на него загубата на девствеността си, първите юмручни удари по тила, първите ритници в корема, нима не ме е унижавал и малтретирал? Заради него всеки път, когато видя богаташ, не мога да се сдържа да не го гледам като някакво висше същество, вдигам очи към него, сякаш е Господ, готова съм да му кадя тамян!

Ядоса се на себе си, стана, подръпна смачканата си рокля и отиде до кафе машината. Пусна монета и горещата струя потече в чашката, а тя стоеше и чакаше машината да изплюе черната си жлъч до последната капка. Обгърна чашката с длани и от топлината й се почувства по-добре.

— Какво ще правиш довечера? Ще се виждаш ли с Дъртия?

Брюно Шавал беше дошъл за кафе. Извади цигара и взе да почуква с нея по пакета, преди да запали. Пушеше серт тютюн, както беше виждал да пушат актьорите от старите филми.

— А, не го наричай така!

— Да не си го залюбила пак, пиленце?

— Не понасям да го наричаш Дъртия, това достатъчно обяснение ли е?

— Всъщност ти май си го обичаш дундестия дядко.

— Ами да…

— Я виж ти, не ми го беше казвала досега…

— За нас двамата разговорите никога не са били приоритет.

— Разбрано. Днес не си на кеф, затова си затварям устата.

Тя сви рамене и леко потърка буза в топлата чаша с кафе.

Постояха, без да говорят, без да се поглеждат, пиеха кафето си на малки глътки. Шавал се доближи, залепи бедро до бедрото на Жозиан и леко, сякаш без да иска, я побутна, за да разбере дали наистина е сърдита. И понеже тя нито помръдна, нито го отблъсна, той навря носа си във врата й и прошепна с въздишка:

— Хм! Как приятно ухаеш на сапун! Как ми се иска да те видя изтегната на леглото и бавно, без да бързам, да се потопя в аромата ти.

Тя се дръпна с въздишка. Сякаш се съобразяваше с нея! Сякаш я галеше! Истината беше, че той беше този, който се оставяше да бъде гален! Изтягаше се на леглото, а тя трябваше да подкара нещата, докато започне да скимти и да се върти! След като свършеше, едва му се откъсваше едно „благодаря“ и някоя и друга бърза ласка.

Циничен и очарователен, гордо изправен, без да я изпуска от очи, той запали цигарата си, отметна падащия над очите му кестеняв кичур и я огледа със задоволството на собственик. Знаеше как да я накара да отстъпи, как да я омае. Откакто я беше тикнал в малкото си джобче — по-точно в леглото си, — се беше възгордял. Сякаш беше извършил подвиг! Присвояваше си славата на завоевател и се вреше напред. Беше си осигурил достъп до директора благодарение на нея и смяташе, че властта му е на една ръка разстояние. Вече не беше прост чиновник, беше на път да стане съдружник! Такива са мъжете, неспособни да приемат успеха и славата, без да се фукат и да важничат. Откакто Жозиан му бе обещала да поговори с Дъртия и да му издейства повишение, той риеше с копита от нетърпение. Вървеше непрекъснато по петите й, спираше я по коридорите, из ъглите, в асансьорите, за да го успокоява. „Какво стана, подписа ли? Подписа ли вече?“ Тя го отблъсваше, но той неуморно повтаряше едно и също. „Какво си мислиш? Това напрежение ми се отразява зле на нервите! Да можех да те видя на моето място!“ — хленчеше той.

И сега пак му се прииска да попита: „Какво става? Той каза ли ти нещо?“, но виждаше, че моментът не е подходящ. Щеше да почака.

Жозиан не можеше да се сърди дълго време. Беше твърде мека с мъжете. „Как така не мога да им се разсърдя истински? — питаше се тя. — Как така винаги съм готова да се любя? Дори на дебелите, на грозниците, на диваците, които ме изнасилваха, и на тях не можех да се сърдя. Не че винаги ми е доставяло удоволствие, но съм готова да го правя пак и пак, и пак. Ако прикрият мръсния си порок зад нежност и доброта, направо търча като изоглавена. Достатъчно е да ми говорят тихичко, да се отнасят към мен като към човешко същество с душа, мозък, сърце, да ми отредят едно местенце в обществото и отново ставам малко дете. Гневът, злопаметството, отмъщенията, всичко забравям и съм готова да се пожертвам, за да продължават да ми говорят с уважение и да ме почитат. Само и само да ми казват мили думи. Да ме питат за мнението ми. Колко съм тъпа!“

— Хайде, малката ми душичка, помирихме ли се? — пошушна Шавал, сложи ръка на хълбока на Жозиан и я обърна към себе си.

— Престани, ще ни видят.

— Няма! Ще кажем, че сме добри приятели, които си правят майтап.

— Не, недей. Той е в кабинета си с Клечката. Ако излезе и ни види, ще ме изхвърли.

„А може вече да съм изхвърлена! Може вече да ме е пожертвал на олтара на фирмата! От доста време се напъва да се освободи от Мюрпен и е готов на всичко, само и само тя да подпише. Като нищо ще обещае главата ми на законната си половинка. Какво съм аз в сравнение с този договор? И тогава всичко ще се разсъхне. Шефа, Шавал, цар Кинт! Ще се ометат, а аз ще остана по гол задник в калта както обикновено.“ При тази мисъл смелостта й се изпари и тя се почувства съвсем отмаляла. Наклони се към Шавал.

— Обичаш ме все пак мъничко, нали? — попита тя с тон, който просеше нежност.

— Дали те обичам, красавице моя? Ама ти наистина ли се съмняваш? Да не си луда? Почакай още малко и ще видиш как ще ти го докажа. — И я хвана с две ръце за задника.

— Не, ама… ако случайно не се получи или нещо се обърка? Няма ли да ме изоставиш?

— Как така? Да не ти е казал нещо против мен? Кажи, кажи ми де…

— Не, но нещо се уплаших…

Направо виждаше как цар Кинт размахва голям нож, готов да й отреже главата. Разтрепери се и в душата й зейна огромна празнина. Затвори очи и се прилепи към него. Той леко се отдръпна, но като забеляза колко беше пребледняла, я хвана през кръста, за да не падне. Тя се отпусна и прошепна:

— Само няколко думи, кажи ми няколко мили думи, защото ужасно ме е страх, разбираш ли, много ме е страх…

Той започна да се изнервя. „Господи, колко сложно нещо са жените! — си помисли. — Преди по-малко от минута ме пращаше за зелен хайвер, а сега ме моли да я успокоявам.“ Объркан, той я притискаше до себе си, почти я носеше, защото чувстваше, че силите са я напуснали, че се е предала. Останала без капчица енергия, тя плетеше крака. Той разсеяно я галеше по косата. Не се осмеляваше да я попита дали Дъртия беше подписал заповедта за повишението му, но тази мисъл не му даваше мира. Придържаше я, сякаш беше някакъв обемист пакет, от който не знаеше как да се освободи — да я облегне на кафе машината? Да я сложи да седне? Но нямаше стол… „Ох — измърмори на себе си, — ето докъде я докарах, като оставих съдбата си в ръцете на жена.“ Искаше само едно, да се измъкне от ръцете й. Чукаш се, окей, но толкова, никакви цуни-гуни. Никакви любовни чувства, никакви сълзливи целувки. Отидеш ли малко по-далече, ще те залеят всички миазми на силните емоции.

— Хайде, Жози, стегни се! Наистина ще ни видят! Хайде, ще провалиш всичко!

Тя се поокопити, откъсна се от него, но краката й трепереха, очите й бяха зачервени от плач. Обърса си носа, извини се… Но вече беше късно.

Анриет и Марсел Гробз чакаха асансьора и онемели ги наблюдаваха. Анриет със стиснати устни, с изкривена физиономия под широкополата шапка. Марсел разкиснат, отпуснат, с потрепващи от мъка бузи, мъка, която личеше от целия му вид.

Анриет Гробз първа обърна глава, после дръпна Марсел за сакото и го набута в асансьора. След като вратата се затвори, злобната й радост се отприщи неудържимо.

— Ето, видя ли, нали ти казвах, че това момиче е пачавра! Като си помисля само с какъв тон ми говореше! А ти я защитаваше на всичко отгоре! Колко си наивен, Марсел, клети мой…

Забил поглед в мокета, Марсел Гробз броеше дупките, прегорени от цигари, и се бореше с давещите го сълзи.

На плика имаше шарена пощенска марка, а клеймото беше отпреди повече от седмица. Писмото бе адресирано до Ортанс и Зое Кортес. Жо разпозна почерка на Антоан, но се сдържа и не го разпечата. Остави го на кухненската маса между листовете и книгите, повъртя се напред-назад, вдигна го срещу светлината да го разгледа, опита се да отгатне дали има някакви снимки или чек… Напразно. Наложи се да изчака момичетата да се върнат от училище.

Ортанс първа го забеляза и го грабна. Зое заподскача: „И аз! И аз искам писмото!“ Жозефин ги накара да седнат и помоли Ортанс да го прочете на глас, после взе Зое в скута си, притисна я към себе си и се подготви да слуша. Ортанс разряза с ножа горната част на плика, извади шест листчета тънка хартия, разгъна ги и ги сложи на масата, обичливо ги погали с длан. Най-накрая зачете:

Любими мои красавици,

Сигурно сте отгатнали по марката върху плика, че съм в Кения. Вече стана един месец. Исках да ви изненадам и затова не ви казах къде отивам. Държа много да дойдете да се видим веднага след като окончателно се настаня. Може да стане през ваканцията. Двамата с мама ще се разберем.

Кения е (ако погледнете в енциклопедията) държава, заклещена между Етиопия, Сомалия, Уганда, Руанда и Танзания на източния бряг на Африка срещу Сейшелските острови в Индийския океан… Говори ли ви нещо? Не? Ще се наложи да си преговорите уроците по география. Крайбрежната ивица, където живея, между Малинди и Момбаса, е най-известният район в Кения. До 1890 г. е била зависима от султана на Занзибар. Арабите, португалците, по-късно и англичаните, са си оспорвали страната чак до 1963-та, когато Кения става независима държава. Но стига история за днес! Сигурен съм, че ви интересува едно-единствено нещо: какво прави татко в Кения? Преди да ви отговоря, малък съвет… Седнали сте, нали, скъпите ми мъничета? Удобно ли сте се разположили?

Ортанс снизходително се усмихна и въздъхна:

— Тоя татко, няма друг като него!

Жо беше смаяна — заминал е за Кения! Сам или с Милен? Закаченият над тостера червен триъгълник я предизвикваше. Стори й се, че примигва.

… Занимавам се с отглеждане на крокодили…

Момичетата зяпнаха от изненада. Крокодили! Ортанс продължи да чете, едва си поемаше дъх между думите, толкова се вълнуваше.

… за едни китайски индустриалци! Знаете, естествено, че Китай е на път да се превърне във високоразвита индустриална държава с изключително разнообразни търговски и природни ресурси, да произвежда от компютри до автомобилни двигатели и всичко останало, което се прави по цял свят, затова на китайците им дошло наум да използват за суровина дори крокодилите! Господин Уей, моят началник, е създал в Килифи образцова ферма и се надява, че скоро тя ще произвежда в големи количества крокодилско месо, яйца, чанти, обувки, портфейли от крокодилска кожа… Ще се смаете, ако ви разкрия всички инвестиционни проекти и ви опиша хитроумните съоръжения! С други думи, решили са да ги развъждат в индустриални количества сред дивата природа и са създали за целта огромен парк. Господин Ли, китайският ми заместник, ми разказа как натоварили на борда на огромни самолети Боинг 747 десетки хиляди крокодили от Тайланд. Ударени от азиатската криза, тайландските фермери се видели принудени да се освободят от тях — цената на крокодилите се била сгромолясала със 75%! Китайците буквално ги получили безплатно! Крокодилите се продавали с огромно намаление!

— Ама че е смешен татко! — отбеляза Зое, засмукала палец. — Само че на мен не ми харесва да работи с крокодили. Крокодилите са тъпи!

Пуснали ги в речните ръкави, изолирани в стоманени мрежи, и тръгнали да си търсят „заместник генерален мениджър“… Е, това съм аз, малки мои момиченца. Аз съм заместник генерален мениджър на „Кроко Парк“!

— Това е същото като генерален директор — заяви Ортанс след кратък размисъл. — Така написах във формуляра в началото на годината, когато имаше въпрос какво работи баща ми.

… И аз царувам над седемдесет хиляди крокодила! Представяте ли си?

— Седемдесет хиляди! — възкликна Зое. — Дано не падне във водата, като се разхожда из фермата! Тази работа никак не ми харесва.

Един стар клиент от времето, когато работех за „Гънман & Ко“, ми намери това място. Случайно го срещнах в Париж една юнска вечер, докато си пиех питието в панорамния бар на „Конкорд Лафайет“ при Порт Майо. Спомняте ли си, водил съм ви там много пъти. Казах му, че си търся работа, че ми се иска да се махна от Франция, и той се сетил за мен, когато чул за тази крокодилска ферма! Това, което ме накара да приема предизвикателството, е невероятният икономически подем на Китай. Също както стана с Япония през осемдесетте години на миналия век. Всичко, което китайците докоснат, се превръща в злато! Включително и крокодилите. Всъщност в това се състои работата ми — да докарам до процъфтяване фермата и — защо не — да изкарам крокодилите на борсата. Интересна идея, не намирате ли? Доведените тук китайски работници се трудят от сутрин до мрак и живеят наблъскани в кирпичени коптори. Винаги са усмихнати. Започвам да се чудя вече дали не се усмихват и когато спят. Толкова са смешни с малките си клечкави крака, щръкнали от прекалено широките им шорти. Единственият проблем е, че крокодилите често ги нападат и краката, ръцете, дори лицата им са набраздени от белези. Знаете ли, те сами се закърпват. С игла и конец. Направо са уникални! Има медицинска сестра, назначена за тази цел, но тя се грижи предимно за посетителите.

Забравих да спомена, че „Кроко Парк“ е отворен и приема посетители — туристи от Европа, Америка и Австралия, които идват на сафари в Кения. Нашата ферма е една от дестинациите, които предлага каталогът с екзотични екскурзии. Срещу минимална входна такса връчват на туристите бамбукова въдица и две обезглавени пилета, които закрепят към въдицата. Та те се забавляват, като пускат в блатистата вода парчета от пилетата и хранят крокодилите, които, да ви кажа, са твърде лакоми. А също и злобни! Въпреки че постоянно напомняме на туристите да бъдат предпазливи, понякога те стават прекалено самоуверени, доближават се и нашите питомци ги захапват, защото крокодилът е изключително бърз и зъбите му са остри като моторна резачка! Случва се също така да ударят посетител с опашка и да му строшат врата. Стараем се да не шумим около тези инциденти. Но след като са били жестоко ухапани, посетителите не горят от желание да идват отново, за което не бих могъл да ги упрекна!

— Много правилно — рече Ортанс, — като отида, ще ги наблюдавам отдалече с бинокъл!

Жо слушаше смаяна. Ферма за крокодили! А защо не и развъдник за калинки?

Искам веднага да ви успокоя: лично за мен риск не съществува, защото стоя далеч от тях! Не ги доближавам! За това имат грижа китайците. Начинанието се очертава като много рентабилно. Първо, защото Китай получава суровината, от която се нуждае, за да произвежда копия на всички известни италиански и френски модели на чанти, обувки и аксесоари. И второ, защото китайците много високо ценят вкусовите качества на месото и на яйцата от крокодили, които се обработват и експедират с кораби в Китай. Както виждате, зор ще видя, докато организирам целия търговски цикъл, и не мога да се оплача от липса на работа, повярвайте ми! Живея в така наречената тук „господарска къща“, голяма дървена едноетажна постройка в центъра на фермата с много спални и с ограден с бодлива тел плувен басейн, в случай че на някой крокодил му щукне да дойде да поджапа. Вече се е случвало! Предишният директор на парка се озовал веднъж лице в лице с един крокодил и оттогава мерките за сигурност са подсилени. На всеки ъгъл стърчи кула с въоръжени пазачи, които нощем осветяват цялата местност с мощни прожектори — нощно време се случва местните да опитат да откраднат някой крокодил заради вкусното му месо!

Малки мои любими момиченца, вече знаете всичко или почти всичко за новия ми живот. Зазорява се и трябва да отида да говоря със заместника си за задачите за деня. Много скоро пак ще ви пиша, ще ви пиша често, защото много ми липсвате и много, много мисля за вас. Сложил съм снимките ви на бюрото си и на всички, които ме питат: „Кои са тези хубави госпожици?“, гордо отговарям: „Това са моите дъщери, най-красивите момичета на света!“ Пишете ми. Кажете на мама да ви купи компютър, така ще мога да ви изпращам снимки на къщата, на крокодилите и на дребните китайци с къси панталонки! Вече се намират компютри на ниски цени и надали ще е много тежка инвестиция. Целувам ви силно, обичам ви, татко.

П.П. Добавям и писмо за мама…

Ортанс подаде последното листче на Жозефин, тя го сгъна и го пъхна в джоба на кухненската си престилка.

— Няма ли сега да го прочетеш? — попита Ортанс.

— Не… Искате ли да поговорим за писмото от татко?

Момичетата я гледаха в мълчание. Зое си смучеше палеца. Ортанс се беше замислила.

— Крокодилите са адски тъпи! — отсече Зое. — Защо татко не остана във Франция?

— Защото във Франция не се отглеждат крокодили, така да се каже — отвърна с въздишка Ортанс. — Освен това постоянно повтаряше, че искал да отиде в чужбина. Всеки път, когато го виждахме, го повтаряше… Само не знам дали тя е заминала с него…

— Да се надяваме, че му плащат добре и че харесва работата си — бързо вметна Жозефин, за да отклони вниманието на момичетата от темата „Милен“. — За него е важно да изплува, отново да има отговорности. Мъж, който не работи, не се чувства добре… Освен всичко друго той там е в свои води. Винаги е харесвал огромните открити пространства, пътешествията, Африка…

Жозефин се опитваше да преодолее страховете си с думи. „Каква лудост — мислеше тя. — Надявам се, че не е вложил пари в това начинание… А и какви ли пари би могъл да вложи? Парите на Милен? Защото на мен ще ми е доста трудно да му помогна. Само да не реши някой ден да ме помоли за пари.“ В този миг се сети за общата им банкова сметка. Реши да поговори с банковия чиновник г-н Фожрон.

— Отивам да прочета в книгата за влечугите какво по-точно представляват крокодилите — заяви Зое и скочи от скута на майка си.

— Ако имахме интернет, нямаше да ти трябва книгата.

— Тъй като нямаме интернет, ще погледна в моята книга — настоя Зое.

— Не е лошо да ни купиш компютър — подметна Ортанс. — Всичките ми приятелки имат.

„Ако е взел назаем пари от Милен, значи нещата помежду им са сериозни. Може би ще се оженят… Не, загубенячке, не може да се ожени за нея, след като нямате развод!“ — въздъхна Жозефин.

— Мамо, не слушаш какво ти говоря!

— Напротив… напротив…

— Какво казах?

— Че имаш нужда от компютър.

— И какво смяташ да предприемеш?

— Не знам, скъпа моя, трябва да помисля.

— С мислене няма да можеш да го купиш.

Сигурно е много красива като домакиня! Розова, свежа и слаба. Жозефин си я представяше на верандата как чака Антоан, обикаля парка с джипа, готви, прелиства вестника, седнала на люлеещ се стол… Когато той се прибира вечерта, прислужникът им прави вкусна вечеря, която споделят на запалени свещи. Сигурно има чувството, че отново започва живота си. Нова жена, нова къща, нова работа. Вероятно му изглеждаме съвсем безлични трите в малкия ни апартамент тук, в Курбвоа.

Тази сутрин г-жа Бартийе, майката на Макс, отново попита: „Имате ли новини от съпруга си, госпожо Кортес?“ Отговори й първото, което й хрумна, без да се замисля. Госпожа Бартийе беше ужасно отслабнала и Жозефин я попита дали е на диета. „Ще ви се види направо смешно, госпожо Кортес, като ви кажа, че съм на картофена диета!“ Жозефин се разсмя, но г-жа Бартийе продължи настоятелно: „Изобщо не се шегувам: един картоф всяка вечер три часа след ядене — и изобщо не помисляте за нещо сладко! Оказва се, че картофът преди сън освобождавал два хормона, които неутрализират желанието на мозъка за нещо сладко. Следователно губите тегло, научно е доказано. Макс го намери в интернет… Нали имате интернет? Защото ще мога да ви кажа сайта веднага. Диетата е странна, но има резултат, уверявам ви.“

— Мамо, това не е лукс, а инструмент за работа… Ти би могла да си помагаш за твоята работа, а и ние за училище.

— Разбирам, скъпа, ясно ми е.

— Така казваш, но всъщност не проявяваш никакъв интерес. Все пак става въпрос за моето бъдеще…

— Слушай, Ортанс, ще направя всичко за вас. Всичко! Като ти казвам, че ще си помисля, правя го, защото не искам да давам неизпълними обещания, но може би ще успея да купя компютър.

— Ох, благодаря, мамо, благодаря! Знаех си, че мога да разчитам на теб.

Ортанс се хвърли на врата на майка си и като Зое настоя да седне в скута й.

— Нали може, мамо, нали не съм прекалено голяма?

Жозефин се разсмя и я притисна към гърдите си. Беше по-развълнувана, отколкото трябваше. Да я притиска, да чувства топлината й, сладкия мирис на кожата й, лекото ухание, което излъчваха дрехите й, всичко това я накара да се просълзи.

— О, скъпа моя, ако знаеш само колко те обичам! Колко съм нещастна, когато се караме.

— Не се караме, мамо, а спорим. Просто виждаме нещата различно. Ако понякога се изнервям, то е, защото ми е мъчно, много ми е мъчно, че татко замина, затова си го изкарвам на теб, понеже ти си тук…

Жозефин едва сдържаше сълзите си.

— Ти си единственият човек, на когото разчитам, разбираш ли? Затова искам прекалено много, скъпа мамо, защото в моите очи ти можеш всичко… Толкова си силна, смела, действаш ми успокоително.

Постепенно Жо си възвръщаше смелостта, докато слушаше дъщеря си. Вече не се страхуваше, беше готова на всякакви саможертви, за да се гушка Ортанс в нея и винаги да се държи така нежно.

— Обещавам ти, скъпа, ще имаш компютър. За Коледа… Ще почакаш до Коледа, нали?

— О, благодаря, мила мамо. Не можеш да ми доставиш по-голямо удоволствие.

Ортанс обви с ръце врата на Жозефин и я притисна с такава сила, че тя се развика: „Милост! Милост! Ще ми счупиш врата!“ После изтича в стаята при Зое да я зарадва с хубавата новина.

Жозефин се почувства лека като перце. Радостта на дъщеря й я озари отвътре и я разтовари от грижите. Откакто започна да превежда, записа Зое и Ортанс в училищния стол, а вечер им правеше шунка и картофено пюре. Зое ядеше, но се цупеше, Ортанс ровичкаше в чинията си. Жозефин дояждаше недояденото, за да не хвърля храна. „И от това трупам килограми — помисли тя, — ям за трима.“ След вечеря измиваше съдовете, миялната се беше повредила, а нямаше пари да извика майстор или да я смени, почистваше мушамата на кухненската маса, изваждаше книгите си от шкафа и отново сядаше да работи. Оставяше момичетата пред телевизора… и продължаваше превода.

От време на време ги чуваше какво си говорят. „Ще стана дизайнер — заявяваше Ортанс, — ще създам своя модна къща…“ „А аз ще шия дрехи за куклите си…“ — отвръщаше Зое. Жо вдигаше глава с усмивка и отново се потапяше в живота на Одри Хепбърн. Прекъсваше само за да се увери, че добре са си измили зъбите, и отиваше да ги целуне за лека нощ, след като си легнеха.

— Макс Бартийе вече не ме кани у тях, мамо… Защо, как мислиш?

— Не знам, скъпа — отвръщаше Жозефин разсеяно. — Хората си имат грижи.

— Мамо, искам да стана дизайнер — уверяваше я Ортанс, — затова трябва да започна да се обличам много елегантно… Не е редно да се обличам с какво да е.

— Хайде, заспивайте, момичета! — провикваше се Жозефин, забързана да се върне при превода. — Утре ставате в седем.

— Как мислиш, дали родителите на Макс Бартийе ще се разведат? — любопитстваше Зое.

— Не знам, обич моя, заспивай.

— Мамо, може ли да ми дадеш пари да си купя тениска „Дизел“? — умоляваше я Ортанс.

— Спете! Не искам да чувам нито дума повече.

— Лека нощ, мамо…

Жо отново подхващаше превода. Как ли щеше да постъпи Одри Хепбърн на нейно място? Щеше да се труди, да брани достойнството си, щеше да мисли за благото на децата си. Да запази достойнството си и да мисли за благото на децата. Беше живяла именно така, достойна, обичлива и слаба като клечка. Същата вечер Жозефин реши да започне картофената диета.

През една студена и дъждовна ноемврийска нощ Ирис и Филип Дюпен се прибираха вкъщи. Връщаха се от вечеря, давана от един от съдружниците на Филип. Официална вечеря, двайсетина сътрапезници, блюда, сервирани от метр д’отела, пищни букети цветя, весело припукващ огън в камината на салона и толкова благоприлични разговори, че Ирис можеше да ги възпроизведе дума по дума предварително. Лукс, отлична храна и… отегчение, обобщи тя, потънала на предната седалка на удобната кола, която прекосяваше Париж. Филип шофираше мълчаливо. През цялата вечер не успя нито веднъж да хване погледа му.

Ирис гледаше Париж и не криеше възхищението си от сградите, паметниците, мостовете на Сена, архитектурата на големите булеварди. Навремето, когато живееше в Ню Йорк, Париж й липсваше. Улиците на Париж, светлият камък на сградите, алеите с дърветата, терасите на кафенетата, спокойните води на Сена. Тя затваряше очи и мислено гледаше снимки от града.

Това беше любимият й момент от вечерите, които прекарваха навън — обратният път с колата. Да си събуе обувките, да протегне дългите си крака, да подпре глава на облегалката, да притвори очи и да се любува на очарователните картини на минаващия покрай нея град, които потрепваха на светлината на фаровете.

Отегчи се до смърт на вечерята, седнала между ентусиазиран млад адвокат, едва навлязъл в занаята, и един от най-маститите парижки нотариуси, който я занимаваше със скока на цените на недвижимите имоти. Досадата предизвикваше у нея пристъпи на гняв. Идеше й да скочи и да прекатури масата. Вместо това се раздвояваше, оставяйки „другата“, красивата г-жа Дюпен, да играе ролята си на „съпругата“. Смееше се звънко със смях на щастлива жена, за да потуши вътрешния си гняв.

В началото на брака си съвестно се стараеше да участва в разговорите, интересуваше се от бизнеса, от борсата, от печалбите и дивидентите, от сливанията на едрите групировки, от стратегиите, изковани с цел да смачкат някой съперник или да спечелят нов съюзник. Ирис идваше от друг свят, света на Колумбийския университет, на разпалените спорове за филми, сценарии, книги, и в средите на съпруга си се чувстваше неловко като девойка на светския си дебют. С времето постепенно осъзна, че е аутсайдер. Канеха я, защото беше красива, очарователна, защото беше съпругата на Филип. И защото всички се движеха на двойки. Достатъчно беше сътрапезникът й да я запита: „А вие, вие с какво се занимавате, госпожо?“, и тя да отговори: „С нищо особено! Посветила съм се на детето си“, за да насочи той вниманието си към някоя друга дама. Отначало се чувстваше огорчена, наранена, но с времето свикна. Случваше се някои мъже да й отправят дискретни покани, но когато се водеха оживени разговори, тя се оказваше изолирана…

Тази вечер протече съвсем различно…

Когато седналият срещу нея привлекателен издател, който се славеше не само с книгите си, но и с успехите си сред жените, иронично й подхвърли: „Е, скъпа Ирис, продължаваш ли да играеш ролята на вярната Пенелопа край семейното огнище? Скоро може и да те забулим!“, тя отвърна, без да се замисли: „Ще се изненадаш: прописах!“ В мига, в който го изрече, погледът на издателя заискри. „Роман ли пишеш? Какъв роман?“ — „Исторически…“ Неволно се сети за Жозефин, за проучванията й върху XII век. „Да знаеш, заинтригува ме! Французите си падат страхотно по историята и особено по романизираната история… Вече си го започнала, така ли?“ „Да — отвърна тя самоуверено, призовавайки на помощ знанията на сестра си. — Действието на романа се развива през дванайсети век. По време на царуването на Алиенор Аквитанска. Хората имат много погрешна представа за онова време. То представлява възлова епоха за френската история… Епоха, която странно прилича на нашата: парите изместват натуралната размяна и заемат централно място в живота на хората, селата се обезлюдяват за сметка на градовете, които се разрастват, Франция се отваря за външни влияния, търговията завладява цяла Европа, младежта не може да намери мястото си в обществото, бунтува се и клони към насилие. Религията е на почит, превръща се в политическа, икономическа и законодателна сила. Духовенството е тесногръдо и от средите му се пръкват множество фанатици, които се месят във всичко. Това е и епохата на големите градежи, строят се катедрали, университети, болници, идват първите любовни романи, първите идейни спорове…“ Ирис импровизираше. Аргументите на Жо сега се лееха от устата й с брилянтна лекота и издателят, надушил доходоносната жила, не отлепяше от нея блеснал поглед.

— Направо изумително, драга моя. Кога ще обядваме заедно?

Колко беше прекрасно да съществуваш, да не си просто майка и „съпруга на“… Чувстваше се окрилена.

— Ще намина да те видя. Веднага след като напиша нещо, което става за четене…

— Няма да го показваш на никой друг преди мен, обещаваш, нали?

— Обещавам!

— Разчитам на теб… Ще подпишем изряден договор, защото не искам Филип да ми се сърди.

Даде й прекия си телефонен номер и преди да си тръгне, й припомни какво му беше обещала.

Филип я остави пред тях и отиде да паркира.

Тя бързо се скри в стаята си и докато се събличаше, си припомни фантазиите си по време на вечерята. Къде ми беше акълът! Сега какво ще правя? После се успокои: или той ще забрави, или ще му кажа, че съм съвсем в началото и ми е нужно време…

Бронзовият часовник на камината в стаята отброи дванайсет удара, полунощ. Ирис потръпна от удоволствие. Колко вълнуващо беше да играе някаква роля! Да се превърне в друга жена. Да си измисли друг живот. Сякаш се бе пренесла в миналото, по времето на следването си в Щатите, когато в групата разучаваха нечия режисура, обсъждаха дадена роля, говореха за ъгъла на камерата, за диалозите, за преливането от кадър в кадър. Тя показваше на бъдещите актьори как да представят героите си. Играеше първо мъжа, после жената, невинната жертва или извратената манипулаторка. Животът не й се струваше достатъчно голям, за да побере всички страни на личността й. Габор я окуражаваше. Двамата разработваха най-различни сценарии. Бяха чудесен екип.

Габор… Неизменно се сещаше за него.

Тръсна глава и се върна към действителността.

За пръв път от много време насам се бе почувствала жива. Излъга, разбира се, но не беше кой знае каква лъжа!

Седнала в долната част на леглото с кремавия ефирен пеньоар, Илис грабна четката и дълго разресва дългата си черна коса. Ритуал, който никога не пропускаше. Героините на романите от детството й четкаха косите си сутрин и вечер.

С отметната назад глава, Ирис премисляше дългия си и унило протекъл ден. Още един празен ден. От известно време често се затваряше в стаята си. Беше загубила вкус към суетните забавления. Обядва сама в кухнята, слушайки бърборенето на Бабет, чистачката, която сутрин помагаше на Кармен. Ирис наблюдаваше Бабет, сякаш разглеждаше под микроскоп амеба, предоставена й за лабораторно изследване. Животът на Бабет беше истински роман: изоставено дете, изнасилено, живяло в приемни семейства, по-късно бунтарка, с криминално досие, омъжена на седемнайсет, майка на осемнайсет, бягала и укривала се десетки пъти, престъпвала закона безброй пъти, тя никога не се беше отказала от дъщеря си Марилин, която даряваше с всичката любов, която самата тя не бе получила. На трийсет и пет решила да „престане с глупостите“. Да заживее нормално, да се труди честно, за да заплаща образованието на дъщеря си, която си била взела матурата. Решила да работи като прислужница, понеже не знаела да прави нищо друго. Да бъде отлична прислужница, най-добрата от всички. Да „таксува богатите“ по двайсет евро на час. Заинтригувана от дребната, откровено нахална блондинка, Ирис я беше взела. И оттогава за нея бе истинско удоволствие да я слуша! Често двете жени, които принадлежаха на два различни свята, но в кухнята бяха на равна нога, водеха странни разговори.

Тази сутрин Бабет захапа мощно ябълка и предният й зъб остана забит в плода. Смаяна, Ирис видя как тя издърпа зъба, изми го на чешмата, извади от чантата си тубичка лепило и го натъкми обратно на мястото.

— Често ли се случва?

— Кое? А, за зъба ли? От време на време…

— Защо не отидеш на зъболекар? Накрая ще останеш без него.

— Знаете ли колко струва зъболекарят! Явно нямате проблем с парите.

Бабет живееше без брак с Жерар, склададжия в някакво предприятие за електрооборудване. Тя снабдяваше къщата с електрически крушки, ключове, разклонители, тостери, чайници, фритюрници, фризери, миялни и всякакви електроуреди. На невероятни цени, с четирийсет процента намаление. Кармен беше много доволна. Любовните премеждия на Бабет и Жерар бяха истински филмов сериал, който Ирис жадно следеше. Непрекъснато се караха, разделяха се, събираха се, изневеряваха си и… се обичаха. „Би трябвало да разкажа живота на Бабет!“ — помисли Ирис, размахала четката за коса.

Сутринта Ирис закусваше в кухнята, докато Бабет почистваше фурната. Тя се пъхаше до кръста във фурната и излизаше от нея ритмично като добре смазана пружина.

— Как успяваш винаги да си весела? Що за жена си ти? — попита Ирис.

— Ами най-обикновена! Такива като мен ги има на път и под път.

— След всичко, което си преживяла?

— Не съм преживяла нищо повече от всяка друга жена.

— Напротив…

— По-скоро на вас нищо не ви се е случвало.

— Нямаш ли тревоги, притеснения?

— Никакви.

— Щастлива ли си?

Бабет се измъкна от фурната и погледна Ирис, сякаш я беше попитала дали Бог съществува.

— Що за въпрос! Довечера ще ходим у едни приятели да пийнем по чашка, а утре е нов ден.

— Как го постигаш? — въздъхна Ирис със завист.

— А вие нещастна ли сте?

Ирис не беше отговорила.

— Виж ти… Аз на ваше място щях да си гледам кефа! Никакви грижи как да закърпим месеца, много мангизи, красив апартамент, красив съпруг, красиво момче… През ум няма да ми мине да си задавам въпроси.

Ирис вяло се усмихна.

— Животът е малко по-сложен, Бабет.

— Може би… Щом казвате.

И пак се пъхна във фурната. Ирис я чуваше как мърмори срещу така наречените самопочистващи се фурни, които изобщо не се чистеха. Чу я да казва „ръка докато не пипне“, после нещо изхъхри. Накрая се измъкна и заяви:

— Сигурно човек не може да има всичко в живота. Аз си живея весело, но съм бедна, вие се отегчавате, пък сте богата.

По-късно, след като остави Бабет да търка фурната, Ирис се почувства ужасно самотна.

Ако можеше да звънне на Беранжер… Вече не се виждаха и се чувстваше така, сякаш й беше отнета част от самата нея. Естествено, не най-добрата част, но Беранжер й липсваше, не можеше да не го признае. Особено клюките й, зловонните й клюки.

„Гледах я отвисоко, казвах си, че нямам нищо общо с тази жена, но изгарях от желание да си бъбря с нея. Това е някакъв бяс, перверзия някаква, която ме кара да желая онова, което най-силно презирам. Не мога да го преодолея. Станаха шест месеца, откакто престанахме да се виждаме — пресметна тя, — шест месеца, откакто не знам какво се случва в Париж, кой с кого спи, кой се е разорил, кой е пропаднал.“

Голяма част от следобеда остана затворена в кабинета си. Препрочете една новела на Хенри Джеймс. Едно изречение я впечатли и го преписа в бележника си: „Коя е най-неотменната черта на мъжа? Ами способността му да прекарва неизброими часове в компанията на скучни жени — да ги прекарва не без да се отегчава, не твърдя такова нещо, а без да има нищо против, че са скучни, без да го извади от равновесие този факт, което фактически си е все същото.“

— Скучна жена ли съм? — прошепна Ирис на образа си в голямото огледало на вратите на гардероба.

Огледалото остана безмълвно. Ирис продължи още по-тихо:

— Дали Филип възнамерява да се спаси от мен?

Огледалото не успя да й отговори. Звънна телефонът. Обаждаше се Жозефин. Стори й се превъзбудена.

— Ирис… може ли да поговорим? Сама ли си? Знам, че е ужасно късно, но е абсолютно наложително да говоря с теб.

Ирис я успокои — не е късно.

— Антоан е изпратил писмо на момичетата. Намира се в Кения. Занимава се с отглеждане на крокодили.

— Крокодили? Той е изперкал!

— А, значи сме на едно мнение.

— Не знаех, че крокодилите се отглеждат.

— Работи за някакви китайци и…

Жозефин предложи да й прочете писмото на Антоан. Ирис я изслуша, без да я прекъсва.

— И какво мислиш по въпроса?

— Честно казано, Жо, той е полудял.

— Има още нещо.

— Влюбил се е в еднокрака китайка, която ходи с шорти?

— Не, не позна — Жозефин избухна в смях.

Ирис одобри. Предпочиташе да слуша как Жозефин се смее на този нов етап от брачния си живот.

— В плика има и един лист лично до мен… никога няма да се сетиш…

— Кое? Хайде, Жо… казвай!

— Бях го прибрала в джоба на престилката, нали знаеш, голямата бяла престилка, която слагам, когато готвя… След като си легнах, се сетих, че съм го забравила там… Бях го забравила… Не е ли чудесно?

— Обясни ми, Жо, бъди по-ясна… Понякога трудно следя мисълта ти.

— Ирис, забравих да прочета писмото на Антоан. Не се втурнах веднага да го чета. Което означава, че започвам да оздравявам, нали?

— Да, наистина. И какво пишеше в него?

— Чакай, ще ти го прочета…

Ирис чу шумолене на хартия, после ясния глас на сестра си:

— „Жозефин… Знам, че съм подъл, избягах, без да ти кажа нищо, не събрах смелост да застана очи в очи с теб. Но се чувствах много зле. Тук ще започна живота си от нулата. Надявам се, че ще си стъпя на краката, ще спечеля пари и ще мога да ти върна стократно това, което правиш за децата. Имам възможност да успея, да направя много пари. Във Франция се чувствах смазан. Не ме питай защо… Жозефин, ти си добра, умна, нежна и щедра. Чудесна съпруга. Никога няма да го забравя. Не се отнесох почтено с теб и ми се иска да компенсирам. Да ти улесня живота. Редовно ще ви пиша. В края на писмото ти давам номера на телефона ми, на който можеш да ми звъниш при необходимост. Целувам те, оставам със спомена за всичките ни хубави дни в живота, Антоан.“

Има и два послеписа. Първият гласи: „Тук ме наричат Тонио… ако решиш да ми се обадиш и попаднеш на някой от персонала.“ А вторият: „Странно, престанах да се изпотявам, а тук е много горещо.“ Това е. Какво ще кажеш?

Ирис веднага си помисли: „Горкият! Какви вълнения!“, обаче още не знаеше дали Жозефин се е отърсила от своята сантименталност, затова подхвана дипломатично:

— Важното е ти какво мислиш.

— Преди беше по-пряма.

— Преди той беше част от семейството. Можехме да си позволим да му посмачкаме фасона…

— Аха, това ли е твоето разбиране за семейство?

— Преди шест месеца и ти не се държа много мило с майка ни. Толкова се беше разбесняла, че тя не желае повече да чуе за теб.

— Не можеш да си представиш колко ми е добре от онази вечер насам!

Ирис се замисли за миг, после попита:

— Как се почувства, когато момичетата прочетоха писмото, адресирано до тях?

— Не се почувствах никак добре… Но все пак не се затичах да прочета моето, което е знак, че нещата започват да се оправят, не си ли съгласна? Че вече е престанал да ми е фикс-идея. — Жозефин помълча за секунда, след което добави: — Е, толкова съм заета с работата, че не ми остава време за мислене.

— Справяш ли се? Имаш ли нужда от пари?

— Не, не… добре съм. Приемам всички предложения за работа, които получавам, дори най-дребните. Всички! — след което, сменяйки внезапно темата, попита: — Как е Александър? Има ли напредък в диктовките?

През цялото лято, докато братовчедките му мързелуваха на плажа или ходеха на риба, Александър правеше дълги упражнения по диктовка.

— Забравих да го попитам. Толкова е резервиран, мълчалив. Странно, пред него се чувствам неловко. Не знам как се говори с момче. В смисъл — без да го омайвам! Понякога ти завиждам за двете момичета. Сигурно е доста по-лесно…

Изведнъж Ирис се почувства ужасно потисната. Майчината любов й се струваше като планина, която никога няма да може да изкачи. „Невероятно — каза си тя, — не ходя на работа, не върша нищо вкъщи, освен да избирам цветята и ароматизираните свещи, имам едно-единствено дете, за което почти не се грижа! Александър ме познава само по шума от пакетите, които оставям в антрето, когато се прибирам от покупки, или по шумоленето на роклята, когато се навеждам да го целуна за лека нощ, преди да изляза!“

— Налага се да затварям, миличка, чувам, че мъжът ми се прибира. Целувам те и не забравяй: Хрис и Хрус изхрускаха големия Храс, който си мислеше, че ще ги схруска!

Ирис затвори и вдигна поглед към Филип, който я наблюдаваше, застанал на вратата на стаята. „Ето, и него изобщо не го разбирам — въздъхна тя, подновявайки танца на четката си за коса. — Имам чувството, че ме шпионира, че стъпва в стъпките ми, че не отлепя очи от гърба ми. Случайно да не ми е организирал следене? Да не търси да ме пипне в грешка, за да си уреди развод?“ Мълчанието се беше настанило помежду им като нещо очевидно, като стена, която хиляди йерихонски тръби не можеха да срутят, тъй като те никога не викаха, не затръшваха вратите, не повишаваха тон. „Щастливи са брачните двойки, които си правят скандали — помисли Ирис, — всичко е по-лесно след хубава кавга. Крещят си, капват, хвърлят се в прегръдките си. Момент на примирие, в който оръжията падат, целувките смекчават сръдните, изтриват проблемите, въдворяват кратък мир.“ Двамата с Филип познаваха единствено мълчанието, студенината, нараняващата ирония, които с всеки изминал ден задълбочаваха отчуждението, знак за неминуема раздяла. Ирис не искаше да се замисля по въпроса. Успокояваше се, че не бяха единствената семейна двойка, която се носи по течението на любезното равнодушие. Не всички се развеждаха. Беше гаден момент, който щеше да отмине или да се проточи, естествено, но пък можеше да еволюира и бавно да поеме курс към кротката старост.

Филип се отпусна на леглото и си събу обувките. Първо дясната, после лявата. Всяко движение беше озвучено съответно с бум, бум, пуф, пуф.

— Сигурно утре те чака натоварен ден?

— Срещи, обяд, обичайните неща.

— Трябва да намалиш темпото… Гробищата са пълни с незаменими хора.

— Може би… Не виждам обаче как бих могъл да променя живота си.

Вече много пъти бяха спорили на тази тема. Беше се превърнала в задължителна прелюдия преди лягане, в разговор, който неизменно оставаше недовършен.

Сега ще отиде в банята да си измие зъбите, ще облече дългата тениска, с която спи, и като се върне да си легне, ще въздъхне: „Май моментално ще заспя.“ Тя ще каже… Тя няма нищо да каже. Той ще я целуне по рамото и ще добави: „Лека нощ, скъпа.“ Ще си сложи маската, ще я нагласи, ще се обърне на своята страна. Тя ще прибере четката си, ще запали нощната лампа, ще вземе някоя книга и ще чете, докато очите й започнат да се затварят.

После ще си измисли някаква история.

Любовна или друга. През някои нощи се увива плътно в чаршафа, притиска възглавницата, издълбава дупка в перушината и пред нея се появява Габор. Двамата са на фестивала в Кан. Вървят по пясъка край брега. Той е сам, със сценарий под мишница. Тя е сама и е вдигнала лице към слънцето. Разминават се. Тя изпуска черните си очила. Той се навежда да ги вземе, изправя се, погледите им се срещат… „Ирис!“ — „Габор!“ Прегръщат се и се целуват, той казва: „Колко ми липсваше! Нито за миг не съм преставал да мисля за теб!“ Тя прошепва: „И аз!“ Обикалят улиците и хотелите в Кан. Дошъл е да представи филма си, тя е навсякъде с него, качват се заедно по стъпалата с червения килим, ръка за ръка, тя иска развод…

Всеки път съчинява нова, различна история. Току-що е написала книга, пожънала огромен успех, дава интервюта на чуждестранните журналисти, събрани във фоайето на многозвездния хотел, в който е отседнала. Романът е преведен на двайсет и седем езика, филмовите права са откупени от MGM, Том Круз и Шон Пен си оспорват главната мъжка роля. Зелени купчини долари се издигат, докъдето ти видят очите. Коментарите не секват, снимат кабинета й, кухнята й, търсят мнението й по всякакви въпроси.

— Мамо, може ли да спя при вас?

Филип се обърна светкавично и отговорът му изплющя безмилостно:

— Не, Александър! Хиляди пъти сме говорили! Десетгодишно момче не спи с родителите си.

— Мамо, кажи: да… моля те!

Ирис долови тревожна сянка в погледа на сина си, приведе се към него и го прегърна с двете ръце.

— Какво има, скъпи?

— Страх ме е, мамо… Много ме е страх. Сънувах кошмар.

Александър се бе приближил и се опитваше да се пъхне под завивката.

— Заминавай в стаята си! — изръмжа Филип, повдигнал синята маска за сън от очите си.

Ирис видя паника в очите на сина си. Стана, хвана го за ръка и заяви:

— Отивам да го приспя.

— Детето не трябва да се възпитава по този начин. Какъв мъж ще израсне? Мамино детенце? Човек, който ще трепери от сянката си?

— Просто ще го сложа да си легне… Няма смисъл да правим трагедии. Хайде, ела, момчето ми.

— Ужасяващо! Направо ужасяващо! — възкликна Филип и се обърна в леглото. — Това дете никога няма да порасне.

Ирис хвана Александър за ръка и го заведе в стаята му. Запали малка лампа, закачена на таблата на леглото над главата на детето, повдигна завивките и му направи знак да си легне. Той се пъхна под тях. Тя сложи ръка на челото му и го попита:

— От какво се боиш, Александър?

— Боя се…

— Още си малко момче, но скоро ще станеш мъж. Ще живееш в свят на грубияни и трябва да си твърд. А това няма да стане, ако стоиш и плачеш до леглото на родителите си…

— Не съм плакал!

— Отстъпил си пред страха. Бил е по-силен от теб. Това не е хубаво. Трябва да го победиш, иначе ще си останеш бебе цял живот.

— Не съм бебе.

— Напротив… Искаш да спиш при нас, както когато беше бебе.

— Не, не съм бебе. — Лицето му се изкриви от яд и болка. Беше бесен на майка си, че не го разбира. — Ти си лоша!

Ирис не знаеше какво да му отговори. Погледа го, готова да му отвърне, но от устата й не излезе дума. Не знаеше как да говори с детето си. Стоеше на единия бряг, а Александър беше на отсрещния. Наблюдаваха се мълчешком. Това започна още от раждането му. Още в клиниката. Когато сложиха Александър в прозрачната люлка до леглото й, Ирис си каза: „Виж ти! Нов човек се появи в живота ми!“ Досега не беше произнасяла думата „бебе“.

Мълчанието и неудобството на Ирис разтревожиха още повече Александър. Сигурно има нещо страшно, щом мама не смее да ми го каже. Щом ме гледа така, без дума да обели.

Ирис целуна сина си по челото и се изправи.

— Мамо, можеш ли да останеш, докато заспя?

— Баща ти ужасно ще се ядоса…

— Мамо, мамо, мамо…

— Знам, мили, знам. Ще остана, но обещай ми следващия път да бъдеш силен и да не скачаш от леглото си.

Той не отговори. Тя взе ръката му.

Той въздъхна, затвори очи и тя нежно започна да го милва по рамото. Издълженото слабичко телце на момчето, кафявите му мигли, черната му чуплива коса… Той имаше крехката грация на тревожно дете. Дори когато спеше, веждите му бяха смръщени и гърдите му едва се повдигаха, сякаш притиснати от огромна тежест. Издаваше въздишки ту на страх, ту на облекчение, които затрудняваха дишането му.

„Дойде в нашата стая, защото е почувствал, че се нуждая от него. Децата долавят, отгатват.“ Тя видя малкото момиченце, което гръмко се смееше на шегите на баща си и се правеше на шут, за да разсее надвисналия черен облак между него и майката. Никога нищо страшно не се случваше помежду им, но въпреки всичко се страхувах… Татко — закръглен, добродушен, нежен. Мама — суха, сурова, много слаба. Двама души, абсолютни чужди помежду си, които споделяха общо легло. Тя продължаваше да се прави на смешник. Струваше й се, че е по-лесно да разсмива, отколкото да изразява чувствата си. Когато за пръв път пошушнаха в нейно присъствие: „Каква красавица е малката! Какви прекрасни очи има! Никога не съм виждала такива очи!“, тя замени клоунските си одежди с тоалети на красиво момиче. Просто смени ролите!

„Точно сега се чувствам зле. Грижливо поддържаната дълго време фасада на самоувереност и небрежност започва да се пропуква и на повърхността излизат куп противоречия. Ще се наложи да избирам. Да поема в някоя посока, но в коя? Само който е открил себе си, който е в мир със себе си, с вътрешната си истина, е свободен човек. Той знае какво представлява, за него е удоволствие да използва уменията си, затова никога не се отегчава. Щастието да живее в отлично разбирателство със себе си го прави почти еуфоричен. Той действително живее, докато другите оставят живота да изтича между разперените им пръсти.

Животът изтича между пръстите ми. Не успях да го осмисля. Аз не живея, а се движа слепешката. Което е лошо за другите и лошо за мен самата. Сърдя им се, че отразяват мой образ, който не ми харесва, а се сърдя и на моята неспособност да им наложа друг. Въртя се в кръг, без да имам смелост да се променя. Веднъж съгласим ли се да се подчиняваме на чуждите закони, да се съобразяваме с чуждите мнения, душата ни се поврежда, обезличава се. От нас остава само привидност, черупка. Обаче — внезапно се ужаси — не е ли вече прекалено късно? Не съм ли вече жената, която виждам отразена в очите на Беранжер?“ Потръпна при тази мисъл и хвана ръката на Александър, силно я стисна и в съня си той я стисна в отговор, пошепна: „Мамо, мамо.“ Очите й се насълзиха. Легна до сина си, сложи глава на възглавницата му и затвори очи.

— Жозиан, уредихте ли билетите ми за Китай?

Застанал срещу секретарката си, вторачен в някаква точка на метър над главата й, Марсел Гробз й говореше така, сякаш се беше превърнала в неодушевен предмет. Жозиан почувства силно стягане в гърдите и се вдърви на стола.

— Да… Всичко е на бюрото.

Чудеше се как да се обръща към него. Той й говореше на вие. Тя мънкаше, думите й убягваха, не знаеше как да се изрази. Беше премахнала всички лични местоимения от разговорите им и се изразяваше по възможно най-неопределен начин.

Той не вдигаше глава от работа, непрекъснато пътуваше, тичаше по бизнес срещи, по делови обеди. Всяка вечер Анриет Гробз идваше да го вземе. Минаваше покрай бюрото на Жозиан, сякаш не я забелязваше. Ходеща клечка, захлупена с мекица вместо шапка. Жозиан ги гледаше как си тръгват, той прегърбен, тя наперена, вирнала гребен.

Откакто я беше изненадал в компанията на Шавал пред кафе машината, той я избягваше. Минаваше покрай нея, затваряше се в кабинета си, откъдето излизаше забързан чак вечерта, провикваше се „До утре!“, извърнал глава. Тя едва успяваше да го проследи с поглед…

„Пак ще остана на улицата. Отново в изходна позиция. Съвсем скоро ще ме натири, ще ми плати отпуска, процента за прослужено време, неизползваните почивни дни, ще ми напише стандартните препоръки, ще ми пожелае късмет, ще си стиснем ръка на раздяла и хоп, готово, чао, пиленце! Аз бях дотук, оправяй се! — тя подсмръкна и преглътна сълзите си. — Този Шавал, какъв тъпанар! Ами аз, каква невероятна идиотка съм! Трябваше да си налягам парцалите! Да го давам кротко! Никога в службата, така му бях казала, без неуместни жестове, без намеци за въздушни целувки дори. Не ме познаваш, не те познавам, пълно затъмнение. Бачкане и само бачкане. А той каква я свърши, да си разиграва коня под носа на Марсел. Да надува перки пред него. Тестостеронът го е замаял. Тръгнал да се прави на Тарзан! Че да ме изтърве на земята, прелитайки от лиана на лиана.“

Щото красавецът Шавал я беше разкарал, без много да се церемони! След като обилно я беше полял с помия от обиди. Цветистите изрази я бяха оставили без дъх и без думи! Някои чуваше за първи път в живота си!

„А досега си мислех, че в това отношение по рождение съм много напред с материала.“

Оттогава си беше изплакала очите.

Оттогава прекарваше всяка вечер в еднообразна убийствена скука. Христоматиен пример за въздушна катастрофа. Катапултирана в пространството! „Само като си помисля, че ми бяха в ръцете и любимият сладък дядко, и младият буен любовник, а в краката ми — цар Кинт! Работата беше опечена, оставаше само да дръпна фльонгата и да затегна възела! Прекрасният живот ме очакваше на прага! В момента не съм в състояние дори да мисля, главата ми е пълна с пластилин. На погребението на старата си бях сложила черни очила и всички си мислеха, че съм се подула от плач. Добър ход!“

Погребението на майка й…

Жозиан отиде с влака, прехвърли се на Кюлмон-Шалендре, взе такси (трийсет и пет евро без бакшиша), прекрачи входа на гробището под дъжда и видя скупчени под чадърите всички ония, които беше напуснала с пренебрежение преди двайсет години. „Чао, пичове! Отивам да си живея царски в Париж! Ще се върна тъпкана с мангизи или с краката напред!“ Не е много сигурно, че беше разумно да се върне така, без да се изфука с нещо, за да им затвори устата! „С влака ли дойде? Нямаш ли кола?“ В нейното семейство колата беше признак за суперкласа, доказателство, че „си на върха“. Че спиш в Елисейския дворец. Че си избраник на съдбата. „Не, нямам кола, защото в Париж е шик да ходиш пеш.“ „Ами добре…“ — бяха отвърнали те и се бяха сгушили в черните си яки с подхилване: „Няма кола! Кръгла нула!“

Тя рязко се обърна и отиде до клетката, в която бяха поставили урната с праха. Изведнъж всичко някак се смеси и сълзите й отново рукнаха: „Марсел, мама, Шавал, никой не ми остана, сама съм, изоставена, без мангизи, без бъдеще, изцедена до шушка. На осем години съм и съм нащрек, пазя се от шамара, който всеки миг ще ми се стовари. На осем години съм и дупето ми се тресе, толкова треперя от страх. На осем години съм и дядо се промъква тихо в стаята, след като всички заспят. Или се преструват, че спят, защото така им изнася.“

Не за майка си плачеше, а за себе си. Сигурно са я заченали в някоя пиянска нощ, винаги я оставяха да се оправя сама, никога не беше имала детство. Заради тази тук, на която не й пукаше дали я бяха изнасилвали, експлоатирали или просто е била нещастна. Чудо голямо! „Като си натъпча джобовете с кинти, ще отида да легна на дивана на някой от онези шарлатани и ще му разправя за моите старци! Да видим какво ще каже.“

След гробищата падна як пир. Реки от червено вино, наденици и пръжки, пици и пастети, най-разнообразни сирена и чипс. Всички идваха, за да я огледат отблизо, да я проучат, да я изкоментират. „Как си? Как е животът в Париж?“ „Супер“ — отвръщаше тя, тикайки под носа им диаманта и рубина, подарък от Марсел. Протягаше шия, за да огледат огърлицата от трийсет и една перли, култивирани в Южните морета, със закопчалка от диаманти, монтирани на платина. „А какво работиш? Добри пари ли вземаш? А шефът ти добре ли се държи с теб?“ „По-добре от това — здраве“ — отвръщаше тя, стиснала зъби, за да не се разреве отново. Изреждаха се всички един по един с едни и същи въпроси, получаваха едни и същи отговори и кокореха очи, шашнати от успеха й. Дивяха се и си наливаха по още едно. „Виж ти — клатеха глави, — тука не можеш да станеш и касиерка в супермаркета, ако нямаш връзки! Тука само бачкаш! И се чудиш кога се е изнизал животът.“ Старците казваха: „По наше време започвахме да работим от тринайсетгодишни, без значение къде и какво, само че имаше работа, а сега няма.“ И пак пълнеха чаши. Скоро щяха да се натряскат и да запеят мръсни песни. Тя реши да си тръгне, преди да зазвучат пиянските рефрени. Всичко можеше да се очаква от тях, когато започнеха да се клатушкат. Караха се, държаха се разпасано, решаваха стари семейни конфликти, чупеха гърлата на бутилките, за да се колят.

След малко почувства как й се завива свят и помоли да отворят прозореца. „Защо, да нямаш горещи вълни? Да не си надула корема? Знаеш ли кой е бащата?“ Чуха се непристойни смехове, блъскаха се с лакти, кандилкаха се наляво-надясно като патоци. „Ама сякаш съм единствената ви тема на разговор — тросна им се тя и си пое дъх, — за нищо друго не говорите… Добре че дойдох, иначе щяхте да изпукате от скука!“

Те млъкнаха обидени. „Ей, не си се променила — каза братовчед й Пол, — все такава си агресивна. Не е чудно, дето никой не иска да ти надуе корема! Не се е родил оня, дето ще рискува! Двайсет години каторга във впряг с подобна нахалница! Трябва да има халюцинации или тотално да е изтрещял!“

Дете! Дете на Марсел! Защо досега не се беше сетила? Още повече че той си мечтаеше за дете. Не преставаше да говори за Клечката, дето му бе отказала тази радост, която му се полагаше по закон. Очите му се насълзяваха, щом видеше по рекламите някое ангелче, което пълзи с мокър памперс и омазано с пюре.

Времето спря и се изписа с главно В.

Участниците в банкета с пръжките застинаха, сякаш беше натиснала бутона „пауза“ на дистанционното, и думите придобиха плът и кръв. Бе-бе. Малко бе-бен-це. Мъничък Исус. Малък бузест Гробз. Със златна лъжичка в устата. Какви ги приказва, лъжичка, цял сервиз е по-правилно да се каже. Само да не се задави, горкото дете! Боже, колко е била тъпа! Точно така, именно от това има нужда: да си върне Шефа, да забременее, след което с топ няма да я мръднат! Лицето й се озари от ангелска усмивка, тя сведе глава блажено и гърдите й се развълнуваха в сутиена с гръдна обиколка 105 см и най-голям размер чашки.

Огледа разнежено своите братовчеди и братовчедки, братя и чичовци, лели и племеннички. Колко ги обичаше заради тази бляскава идея! Колко скъпи й бяха тяхната дребнавост, посредственост, пиянските им сурати! Прекалено дълго беше живяла в Париж. Беше се излъскала. Загубила тренинг. Забравила борбата на класите, на половете, битката за парите. Трябва да се връща тук по-често, да продължава да се учи. Да се връща при изпитаната стара истина: как да задържиш мъжа до себе си? С дете в корема. Как можа да забрави тази хилядолетна рецепта, която раждаше династиите и пълнеше сейфовете?

Идеше й да ги прегърне, но се въздържа, доби вид на обидена девственица, „Не, не, не исках да ви обидя — извини се за избухването си. — Споменът за мама дълбоко ме разстрои! Като оголен нерв съм“, и понеже братовчедът Жорж се прибираше с колата си в Кюлмон-Шалендре, тя го помоли да я вземе, за да не й се налага да сменя влака.

„Вече тръгваш? Не можахме да се видим. Остани да преспиш!“ Тя благодари с мазна усмивка, разцелува ги, мушна по една банкнота на племенниците и племенничките си и изчезна в старата симка на братовчеда Жорж, като не забрави да провери дали някой не се бе изкушил да свие подаръците от любовника й, докато мислено бе разигравала сценката с „благата вест“.

Най-трудното обаче й предстоеше: да завоюва отново любовта на Шефа, да го убеди, че авантюрата й с Шавал е била мимолетна, толкова мимолетна, че не си я спомня вече, миг на объркване, на глупост, на женска слабост, да измисли някаква лъжа, която да представи приемливо опакована: принудил я е, заплашил я е, пребил, упоил, хипнотизирал, омаял — за да си върне мястото на фаворитка, да си присвои малък Гробзов сперматозоид и да го приюти на топло в себе си.

Когато се качи на влака в Кюлмон-Шалендре, в купето на първа класа на влака за Париж, Жозиан се замисли и си каза, че трябва хитро да изиграе картите си, да се сниши и да стъпва на пръсти. Всичко започваше от нулата: да мъкне търпеливо всеки камък, без да мрънка, без да се нервира, без да се издава. Докато пирамидата се извиси и стане непреодолима.

Щеше да е трудно, много трудно, но това не я плашеше. Беше излизала победителка и от други корабокрушения.

Разположи се удобно на седалката, усети първите тласъци на влака, който излизаше от гарата, и обзета от вълнение, се сети отново за майка си, благодарение на която пак поемаше към света бодра и готова за битки.

— Ще ни чакат вътре, сигурна ли си? За нищо на света няма да пропусна такова нещо. Да прекарам цял следобед на басейна в хотел „Риц“, върхът на лукса! — въздъхна Ортанс и се протегна в колата. — Незнайно защо, след като изляза от Курбвоа, след като мина по моста, чувствам как се съживявам. Ненавиждам предградията. Мамо, защо живеем в предградие?

Седнала на волана, Жозефин не отговори. Заета беше да търси място за паркиране. Тази събота следобед Ирис им беше определила среща в клуба си. „Ще ти дойде добре, изглеждаш много напрегната, горката ми Жо“, и ето че се въртеше вече трийсет минути, въртеше се в кръг и не можеше да намери място за колата. Паркирането в този квартал не беше лесна работа. Повечето коли бяха подредени на две редици поради липса на място. Беше време за коледно пазаруване, тротоарите гъмжаха от минувачи, натоварени с тежки пакети. Носеха покупките си, сякаш бяха щитове, и внезапно без предупреждение се оказваха на уличното платно. Налагаше се да натиска клаксона, за да не ги прегази. Жозефин въртеше волана, оцъклила очи, за да не пропусне въжделеното място, а дъщерите й губеха търпение. „Тук, мамо, тук!“ — „Не, забранено е, не искам да ми лепнат глоба за неправилно паркиране!“ — „О, мамо! Колко си досадна!“ Това беше новата им любима дума: досадна! Повтаряха я непрекъснато за щяло и нещяло.

— Все още имам лек тен от лятото. Не искам да стана бледа като труп — продължи Ортанс, оглеждайки ръцете си.

„За сметка на това пък аз ще съм като труп“ — каза си Жо. Една кола потегли под носа й, тя натисна спирачка и пусна мигача. Момичетата затропаха с крака.

— Хайде, мамо, давай, давай… Направи показно паркиране.

Приела предизвикателството, Жо успя да се вмъкне на освободеното място. Момичетата изръкопляскаха. Жо избърса изпотеното си чело.

Отново се изпоти при мисълта, че трябва да влезе в хотела, да се подложи на оценяващите погледи на служителите, които ще се почудят какво търси тя тук. Ортанс невъзмутимо я поведе, хвърляйки пренебрежителни погледи на обшитите с галони ливреи на обслужващия персонал.

— Идвала ли си тук преди? — пошушна Жо.

— Не, но мисля, че басейнът трябва да е някъде в тази посока… в подземието. Ако се окаже, че сме сбъркали, няма страшно. Те са прислужници, плащат им, за да ни упътват.

Притеснена, Жозефин вървеше след нея и дърпаше Зое, която зяпаше витрините с луксозни бижута, чанти, часовници и други аксесоари.

— Ооо, мамо, колко са прекрасни! Сигурно струват ужасно скъпо! Ако Макс Бартийе ги види, ще ги свие всичките. Той казва, че като си беден, можеш да крадеш от богатите, без те дори да забележат. Така нещата се уравновесявали!

— Хайде сега — възмути се Жозефин, — накрая ще се окаже, че Ортанс е права и че Макс е много лоша компания за теб.

— Мамо, мамо, виж диамантено яйце. Да не би да го е снесла диамантена кокошка, как мислиш?

На входа на клуба изящна млада жена ги попита за имената им, провери в някаква голяма тетрадка и потвърди, че г-жа Дюпен ги очаква при басейна. На бюрото й гореше ароматизирана свещ. От високоговорителите се лееше класическа музика, Жозефин сведе поглед и изпита срам от евтините си обувки. Младата жена им показа къде е съблекалнята, пожела им приятен следобед и трите влязоха в отредените им кабинки.

Жозефин се съблече. Разтърка белезите от сутиена, грижливо го сгъна, събу си чорапогащника и го нави, подреди в шкафчето тениската, пуловера, панталона си. Извади банския си от найлоновия плик, в който го беше пъхнала през август, и сърцето й тревожно се сви. Беше надебеляла от лятото насам, не знаеше дали ще й стане. „Абсолютно е задължително да отслабна — укори се тя, — не мога да се понасям!“ Не смееше да сведе поглед към корема, бедрата, гърдите си. Без да се оглежда, припряно навлече банския, зяпнала крушката, вградена в дървения таван на кабината. Придърпа презрамките, за да повдигне бюста, опъна го на ханша, тръкна тук-там, за да се поразнесат тлъстините, които й тежаха. Накрая премести поглед и забеляза бялата хавлия на закачалката. Беше спасена!

Обу белите хавлиени чехли, които стояха до хавлията, затвори вратата на кабината и се огледа за дъщерите си. Те вече бяха отишли при Александър и Ирис.

Ирис се бе излегнала на дървения шезлонг с книга в скута, разкошна в бялата хавлия, опънала назад дългата си черна коса. Разговаряше с някаква девойка, която Жо видя в гръб. Тънка девойка с оскъдни бикини. Червеният бански, обшит с лъскави камъчета, пръскаше искри, които проблясваха като звездите на Млечния път. Добре оформено дупе, толкова плитко долнище, че все едно го нямаше. Боже, каква красавица! Тънка талия, стегнат ханш, предълги бедра, изправен гръб, горда осанка, косата прибрана в непретенциозен кок… Девойката излъчваше грация и хубост и идеално се вписваше в изтънчения декор на басейна, чиято вода рисуваше менливи отражения по стените. Всичките й комплекси се събудиха и Жозефин пристегна възела на хавлията. „Заклевам се! От този миг преставам да ям и всяка сутрин ще правя коремни преси. Едно време и аз бях слаба и източена девойка.“

Забеляза Александър и Зое във водата и им махна с ръка. Александър понечи да излезе, за да я поздрави, но тя му направи знак, че не е нужно. Той се гмурна и хвана Зое за краката. Детето стреснато извика.

Девойката с червения бански се обърна и Жо разпозна Ортанс.

— Ортанс, какво е това?

— О, мамо… Това е бански костюм. И няма нужда да викаш! Да не си в къпалнята на Курбвоа.

— Добър ден, Жозефин — поздрави я Ирис, която се надигна, за да предотврати спора между майката и дъщерята.

— Добър ден — тросна се Жозефин и отново се обърна към дъщеря си. — Ортанс, обясни ми откъде имаш този бански.

— Аз й го купих това лято и няма смисъл да се вълнуваш толкова. Ортанс е очарователна…

— Ортанс изглежда непристойно! И да ти припомня, Ортанс е моя дъщеря, не твоя!

— О, хайде сега и ти, мамо! Веднага големите думи.

— Ортанс, иди се преоблечи.

— И дума да не става! Това, че ти си се напъхала в някаква торба, не значи, че аз ще ходя маскирана като кит.

Без да мигне, Ортанс издържа гневния поглед на майка си. Няколко медноруси кичура се бяха изплъзнали от панделката, с която бе вързала косата си, и пламтящите бузи й придаваха детински вид, който определено контрастираше с банския й на съблазнителка. Засегната от думите на дъщеря си, Жозефин се сконфузи. Измрънка нещо, но толкова тихо, че изобщо не се разбра какво искаше да каже.

— Хайде, момичета, по-спокойно — намеси се Ирис с усмивка, за да разведри обстановката. — Дъщеря ти порасна, Жозефин, вече не е малко момиченце. Разбирам, че е удар за теб, но не можеш да го промениш! Освен да я затвориш между два от твоите речници.

— Мога да й попреча да се излага на показ по този начин.

— Тя е като повечето свои връстнички… очарователна.

Жозефин залитна и се наложи да седне на шезлонга до този на Ирис. Да се опълчи едновременно на дъщеря си и на сестра си беше свръх силите й. Извърна глава, за да преглътне сълзите на безсилие и на гняв, които напираха в очите й. Винаги така ставаше, когато се спречкаше с Ортанс — неизменно се излагаше. Страхуваше се от нея, от нейното високомерие, от нескритото й презрение, а и трябваше да признае, че често пъти Ортанс попадаше точно в целта. Ако беше излязла от кабинката горда с външния си вид, с чувството, че банския й стои добре, вероятно нямаше да реагира толкова яростно.

За миг остана разтреперана, вторачена в отраженията във водата на басейна, оглеждайки, без да ги вижда, растенията, беломраморните колони, сините мозайки. Сетне се изправи, пое си дълбоко въздух, за да пресече напиращите сълзи, само това оставаше, съвсем да се изложи, и се обърна, готова да застане очи в очи с дъщеря си.

Ортанс я нямаше. Кацнала на стъпалата на басейна, тя опитваше водата с върха на пръстите и се канеше да се гмурне.

— Недей да си изпускаш нервите пред нея, така няма да имаш авторитет — прошепна Ирис, обръщайки се по корем.

— Ще ми се да те видя на мое място! Тя се държи отвратително с мен.

— В такава възраст е. Това е пубертетът.

— Да бе, пубертетът е идеалното оправдание за всичко. Отнася се към мен, сякаш съм й подчинена!

— Може би защото винаги си ги оставяла да ти се качват на главата.

— Как така винаги съм ги оставяла да ми се качват на главата?

— Винаги си позволявала на другите да се отнасят към теб без особено уважение! Ти самата не се уважаваш, в такъв случай как искаш другите да те уважават?

Смаяна, Жозефин слушаше какво й говори сестра й.

— Спомни си… Когато бяхме малки… аз те карах да коленичиш пред мен и ти трябваше да сложиш на главата си това, което ти беше най-скъпо, и да ми го предложиш, накланяйки глава, като внимаваш да не го изпуснеш… Ако паднеше, те наказвах! Спомняш ли си?

— Онова беше игра!

— Не толкова невинна игра! Аз те проверявах. Исках да разбера докъде бих могла да стигна. Можех да ти поискам абсолютно всичко. Никога нямаше да ми откажеш!

— Защото те обичах! — запротестира Жозефин. — Това беше любов, Ирис. Чиста любов. Аз те боготворях!

— Ами… не е трябвало. По-добре да се беше защитавала, да ми беше крещяла! Ти не го стори нито веднъж. Сега не се чуди защо дъщеря ти се отнася с теб по този начин.

— Престани! Остава да ми заявиш, че вината е моя.

— Разбира се, че вината е твоя!

На Жозефин това вече й дойде в повече. Сълзите рукнаха по бузите й и тя заплака тихо, докато Ирис, легнала по корем, закрила глава с ръце, продължаваше да припомня случки от детството им, игрите, които бе измисляла, за да държи сестра си в подчинение. „Ето ме обратно в любимото ми средновековие — си каза Жозефин през сълзи. — Когато бедният крепостен селяк е плащал данък на господаря на замъка. Това били четирите монети, които той слагал на сведената си глава и предавал на феодала в знак на подчинение. Четири златни монети, с които не разполагал, но някак успявал да набави, иначе бил пребиван, лишаван от обработваема земя, от храна… Впоследствие идват двигателят с вътрешно горене, електричеството, телефонът, телевизията, но отношенията между хората са останали непроменени. Бях, съм и ще бъда покорната крепостна на сестра ми. И на другите! Днес на Ортанс, утре на някой друг.“

Решила, че темата е изчерпана, Ирис отново легна по гръб и продължи разговора, сякаш нищо не се беше случило.

— Какво ще правиш на Коледа?

— Не знам… — избъбра Жо през сълзи. — Не съм имала време да мисля за това! Шърли ми предложи да отида с нея в Шотландия…

— При родителите й?

— Не… тя не желае да се връща при тях, не знам защо. При някакви нейни приятели, но Ортанс се муси. Според нея Шотландия е „лайняна работа“…

— Можем да посрещнем Коледа заедно на вилата…

— Сигурна съм, че ще предпочете това. Тя е щастлива у вас!

— И аз съм щастлива да ви поканя…

— Не ти ли се иска да бъдете само вие, семейно? Постоянно съм залепена за вас… На Филип сигурно му е писнало.

— О, хайде и ти, да не сме младоженци!

— Ще трябва да го обмисля. Първата Коледа без баща им! — Жо въздъхна. В следващия миг неприятна мисъл я прониза болезнено и тя попита: — А госпожа майка ни ще дойде ли?

— Не… Иначе нямаше да ти предложа. Разбрах, че двете не бива да оставате заедно в една стая, защото положението става взривоопасно.

— Много смешно! Трябва да си помисля… — замълча, после каза: — Говори ли за това с Ортанс?

— Още не. Само я попитах, както попитах и Зое, какъв коледен подарък иска…

— И тя какво ти каза, че иска?

— Компютър… но рече, че ти си й предложила да й купиш, а тя не искала да те засегне. Виждаш ли, че и тя може да бъде тактична и деликатна…

— Може и така да се каже. Всъщност тя ме принуди да й обещая да й купя. И аз както обикновено се съгласих…

— Ако искаш, да й го подарим двете заедно. Компютрите са скъпо удоволствие.

— На кого го казваш! Ако направя такъв скъп подарък на Ортанс, какво ще трябва да подаря на Зое? Мразя несправедливостта…

— Значи мога да помогна… Да участвам… Нали знаеш, за мен не представлява никаква трудност!

— А после ще ми поиска мобилен телефон, айпод, DVD, камера… Искаш ли да ти кажа истината? Задъхвам се, не издържам! Уморена съм, Ирис, толкова съм уморена…

— Именно затова ме остави да ти помогна. Ако искаш, няма да казвам нищо на момичетата. Ще им подаря нещо малко и ще оставя овациите за теб.

— Много щедро от твоя страна, но не искам! Ще ми е ужасно неловко.

— Хайде, Жозефин, отпусни се… Голям си инат.

— Не, казвам ти, не! И този път няма да преклоня глава.

Ирис се усмихна и се предаде.

— Няма да настоявам… Само ще ти напомня, че Коледа е след три седмици и нямаш много време, за да спечелиш милиони… Освен ако не пуснеш фиш.

„Знам — ядосано си каза Жозефин. — Не ми излиза от ума. Още преди седмица трябваше да предам превода, но посветих цялото си време на конференцията в Лион. Не ми остана време да поработя и върху хабилитацията си, проучванията ми изостават, пропускам всяка втора научна сбирка! Лъжа сестра си, като крия, че работя за мъжа й, лъжа научния си ръководител, като се преструвам, че не мога да си събера мислите, откакто Антоан ни напусна! Животът ми, по-рано разграфен като нотен лист, се е превърнал в ужасна какофония.“

Докато Жозефин си говореше на себе си, кацнала на крайчеца на шезлонга, Александър Дюпен нетърпеливо чакаше малката си братовчедка да престане да лудува във водата и да се върне към по-спокойни занимания, за да може да й зададе въпросите, от които му беше бръмнала главата. Единствено Зое беше в състояние да му даде отговорите. Не можеше да сподели нито с Кармен, нито с майка си, нито с Ортанс, която се отнасяше с него като с бебе. Затова, когато Зое реши да се появи над водата и да се подпре на стената на басейна, за да си поеме дъх, Александър отиде при нея и я заприказва.

— Зое! Слушай… Важно е.

— Казвай, слушам те.

— Мислиш ли, че когато възрастните спят заедно, значи, че са влюбени?

— Мама спа с Шърли, пък двете не са влюбени.

— Да, но когато са мъж и жена… Мислиш ли, че като спят заедно, са влюбени един в друг?

— Не, невинаги.

— Ами когато правят любов? Тогава трябва да са влюбени, нали?

— Зависи какво значи според теб да си влюбен.

— Мислиш ли, че когато възрастните престават да правят любов, те вече не се обичат?

— Не знам. Защо?

— Защото мама и татко вече не спят в една стая… От петнайсет дни.

— Значи ще се разведат.

— Сигурна ли си?

— Общо взето… На Макс Бартийе татко му се изнесе.

— И той ли се разведе?

— Да. Та Макс ми разказа точно преди татко му да се изнесе, че той вече не спял с майка му. Той дори не спял у тях, спял някъде другаде, не знаеше къде точно, но не спял вкъщи…

— Ами моят, той пък спи в кабинета си. На едно много малко легло…

— Какви ги приказваш! Значи съвсем сигурно и твоите родители ще се разведат! И може да те накарат да ходиш на психиатър… Това е човек, който ти влиза в главата, за да разбере какво става вътре.

— Аз знам какво става в главата ми. Непрекъснато се страхувам. Точно преди той да отиде да спи в кабинета си, ставах нощем, за да подслушвам на вратата на спалнята, не се чуваше нищо и от тази тишина се страхувах ужасно! Преди понякога правеха любов, вдигаха шум, но шумът ме успокояваше…

— Изобщо ли престанаха да правят любов?

Александър кимна.

— И вече не спят в една стая?

— Не… от петнайсет дни.

— Значи и ти ще се окажеш като мен — разведен!

— Сигурна ли си?

— Ми да… Тъжна работа. Майка ти постоянно ще е нервна. Мама е мрачна и изморена, откакто се разведе. Вика, нервира се, не е хубаво, да ти кажа… Значи и с твоите родители ще стане същото!

Ортанс, която се опитваше да преплува басейна, без да показва глава над водата, внезапно изскочи до тях точно когато Александър повтаряше: „Татко и мама! Разведени!“ Тя се престори, че не чува, за да разбере какво си говорят. Зое и Александър й нямаха доверие и млъкнаха, щом я забелязаха да се носи по водата пред тях. „Ако мълчат, значи е нещо сериозно — каза си Ортанс. — Разведени, Ирис и Филип? Ако Филип я напусне, Ирис ще има много по-малко пари и няма да може да ме глези като сега. Този червен бански само го погледнах и тя веднага ми го купи.“ Сети се и за компютъра. Много тъпо стана, че отказа Ирис да й купи този, който й предлагаше — щеше да е двойно по-хубав от компютъра, който майка й щеше да избере. Тя постоянно говореше за икономии. „Колко е досадна с тези икономии! Сякаш татко се е махнал, без да й остави пари! Немислимо! Никога не би го направил. Татко е отговорен човек. Отговорният човек плаща. Плаща, без да го провъзгласява. Не говори за пари. Това е то класата! Животът е наистина лайняна работа — реши тя и се гмурна, за да продължи упражнението си под водата. — Единствено Анриет знае как да се справя. Шефа никога няма да я изостави.“ Тя се появи отново на повърхността и заоглежда хората наоколо. Жените бяха елегантни и сами, без мъжете си — те бяха заети да работят, да печелят пари, за да могат очарователните им съпруги да се излежават край басейна, издокарани с бански последна мода, наметнали луксозни хавлии. Мечтата й беше някоя от тези жени да й е майка! „Все едно коя — си помисли. — Всяка с изключение на майка ми. Сигурно са ме разменили в родилния дом.“ Ортанс бързо се преоблече в отредената за нея кабина, после отиде да целуне леля си и да се залепи за нея. За да помислят жените наоколо, че Ирис й е майка. Срамуваше се от майка си. Непохватна, зле облечена. Постоянно прави някакви сметки. Когато е уморена, си потърква ноздрите с палеца и показалеца. Ортанс ненавиждаше този неин жест. Баща й беше шик, обличаше се елегантно, дружеше с важни хора. Знаеше всички марки уиски, говореше английски, играеше тенис и бридж, имаше вкус… Погледът й отново спря на Ирис. Не изглеждаше тъжна. Може би Александър грешеше… Той е толкова смотан! Също като майка й, седнала неподвижно, опънала пристегнатата хавлия. „Няма да влезе във водата — реши Ортанс, — аз я засрамих!“

— Няма ли да влезеш във водата? — обърна се Ирис към Жозефин.

— Не… докато се събличах, видях, че имам… че не е моментът.

— Колко си стеснителна! Мензисът ти е дошъл, така ли?

Жозефин кимна.

— Добре тогава, отиваме да пием чай.

— А… децата?

— Ще дойдат, когато се уморят да киснат във водата. Александър знае пътя…

Ирис си върза хавлията, взе си чантата, пъхна фините си стъпала в елегантните чехли и потегли към чайната, скрита зад ограждение от зеленина. Жозефин я последва, с пръст посочи на Зое къде отива.

— Чай с торта или сладкиш? — осведоми се Ирис, сядайки. — Тук има чуден ябълков пай!

— Само чай! Откакто съм тук, реших да мина на диета и вече се чувствам по-слаба.

Ирис поръча два чая и един ябълков сладкиш. Сервитьорката взе поръчката и се оттегли, а в това време две усмихнати жени се приближиха до тяхната маса. Ирис се стегна. Жозефин се изненада от очевидното неудобство, което изпита сестра й.

— Добър ден! — бодро поздравиха двете в един глас. — Каква изненада!

— Добър ден — отговори Ирис. — Сестра ми Жозефин… Беранжер и Надя, мои приятелки.

Двете жени се усмихнаха бегло на Жозефин, след което се обърнаха към Ирис.

— Е? Какво научавам от Надя? Решила си да се пробваш в литературата? — попита Беранжер с израз на напрегнато внимание и лека завист.

— Мъжът ми го каза след онзиденшната вечеря, на която не можах да дойда, дъщеря ми беше вдигнала четирийсет градуса температура! Беше страхотно развълнуван! — заяви Надя Серюрие. — Съпругът ми е издател — поясни тя, обръщайки се към Жозефин, която се направи, че знае за какво става дума.

— Пишеш тайно! Значи затова не те виждаме в последно време — подхвана отново разпита Беранжер. — Чудех се защо не се обаждаш. Търсих те няколко пъти. Кармен не ти ли предаде? Сега разбирам! Браво, скъпа! Направо страхотно! От толкова време говориш за това! Ти поне го направи… и кога ще можем да я прочетем?

— Засега просто обмислям идеята… Не пиша — отвърна Ирис, играейки си с колана на бялата хавлия.

— Не говорете такива работи! — възкликна тази, която се казваше Надя. — Съпругът ми очаква ръкописа… Заинтригували сте го с вашите средновековни истории! Само за това ми говори. Идеята ви да сравните онези далечни времена с нашата действителност е блестяща! Направо блестяща! Като гледам какви успехи жънат историческите романи, такава история от средните векове… Просто няма начин да не успеете.

Жозефин хлъцна от изненада и Ирис я ритна под масата.

— Освен това си толкова фотогенична, Ирис! Дори само снимката с големите ти сини очи на корицата ще направи книгата бестселър! Нали, Надя?

— Засега, поне доколкото знам, не се пише с очи — отвърна Ирис.

— Малка шегичка…

— Беранжер е права. Мъжът ми винаги казва, че в днешно време не е достатъчно да напишеш книга, трябва и да умееш да я продадеш. И в това отношение очите ви ще са страхотна реклама! Очите ви, връзките ви, вие сте родена късметлийка, скъпа Ирис…

— Остава само да я напишеш! — възкликна Беранжер и запляска с ръце, за да покаже колко силно е въодушевена.

Ирис не отговори. Беранжер хвърли поглед на часовника си и извика:

— Опа, трябва да тичам, закъснявам! Ще се чуем…

Двете си взеха довиждане и изчезнаха, махнали приятелски с ръка. Ирис сви рамене и въздъхна. Жозефин не беше проронила дума. Сервитьорката донесе двата чая и ябълковия пай, полят с карамел и сметана. Ирис помоли да отбележат поръчката на сметката й и се подписа на касовата бележка. Жозефин изчака сервитьорката да се отдалечи и поиска Ирис да й обясни какво става.

— Видя ли? Сега цял Париж ще научи, че пиша книга.

— Книга за средновековието! Каква е тази шега? — повиши тон Жозефин.

— Не се ядосвай, Жо, успокой се.

— Все пак е изненадващо!

Ирис въздъхна отново, отметна назад тежката си черна коса и взе да обяснява на Жозефин какво се беше случило.

— Онзи ден на една вечеря се бях отегчила толкова жестоко, че наприказвах всевъзможни глупости. Заявих, че пиша, и когато ме попитаха какво, отворих дума за дванайсети век… Не ме питай защо. Беше съвсем неволно.

— Но ти винаги си твърдяла, че това време било безинтересно…

— Знам… Но бях неподготвена. Само че се оказа страхотно попадение! Да беше видяла физиономията на Серюрие, издателя! Клъвна на мига! Затова продължих, развълнувах се страхотно, също като теб, когато ми разказваш за тази епоха, учудващо, нали? Със сигурност съм повторила думите ти едно към едно.

— Толкова ми се подигравахте през всичките тези години и ти, и мама.

— На един дъх изложих всичко, което си ми казвала… Сякаш ти беше в главата ми и говореше… и той го прие на сериозно. Готов е да подпишем договор… Очевидно мълвата вече е плъзнала. Сега не знам какво да правя, ще се наложи да поддържам напрегнатото очакване…

— Вземи и прочети проучванията ми… Ще ти дам бележките си. Аз имам куп идеи за романи! Дванайсети век буквално гъмжи от истории, които стават за романи…

— Не се шегувай. Не ме бива да напиша роман… Умирам от желание, но не мога да скалъпя повече от пет реда.

— Опитвала ли си?

— Да. От три-четири месеца насам, резултатът е три-четири реда, и толкова. Не е за мен! — тя се изсмя саркастично. — Не! Това, което трябва да направя, е да поддържам илюзията… докато се забрави. Да се преструвам, да твърдя, че работя усилено и един ден да обявя, че съм унищожила всичко, защото не ми е харесало.

Жозефин гледаше сестра си с недоумение. Ирис красавицата, умницата, Ирис прекрасната е излъгала, за да се представи в по-различна светлина! Дълго я наблюдава смаяна, сякаш откриваше друга жена зад решителната и горда личност, която познаваше. Свела глава, Ирис режеше сладкиша си на малки правилни парченца, които подреждаше по края на чинията. Нищо чудно, че не надебелява, ако винаги се храни така, помисли Жо.

— Намираш, че съм смешна, нали? — подхвана Ирис. — Хайде, признай си. И ще имаш право.

— Не, не е това… Учудена съм. Изненадващо е от твоя страна, така е.

— Е, да! Изненадващо е, но няма да седна да се тръшкам сега. Ще се оправя. Ще измисля нещо. Не ми е за пръв път!

Жозефин се стресна.

— Какво искаш да кажеш? Не ти е за пръв път… кое, да лъжеш ли?

Ирис се ухили.

— Да лъжа? Колко пресилено! Ортанс е права, миличка Жо. Или си толкова наивна, че направо ме притесняваш… За теб има само добро и зло, черно и бяло, добри и лоши, порок и добродетел. Да де, така е много по-лесно! Веднага разбираме с какво си имаме работа.

Жозефин обидена сведе поглед. Не намери нужните думи, за да възрази. Нямаше и нужда, тъй като Ирис продължи ядосано:

— Не за пръв път съм затънала в лайна, клета моя загубенячке!

В гласа й прозвучаха злобни нотки. Нотки на презрение и на раздразнение. Жозефин не беше чувала досега този недоброжелателен тон от устата на сестра си. Но това, което повече я разтревожи, бе завистливата нотка, която й се стори, че дочува. Едва доловима нотка, която веднага отзвуча… но все пак я чу. Ирис да й завижда? На нея? Невъзможно, си каза Жозефин. Невъзможно! Ядоса се на себе си, че си го беше помислила, и се опита да спаси положението.

— Аз ще ти помагам! Ще ти намеря история, която да разкажеш… Следващия път, когато се видиш с твоя издател, ще го шашнеш с познанията си по медиевистика.

— Така ли? И как ще стане според теб? — сопна се Ирис, докато мачкаше с десертната виличка парчетата сладкиш.

„Не хапна трошичка — отбеляза Жо наум. — Наряза го на парчета и ги разпиля из чинията. Тя не яде, тя убива храната.“

— Как бих могла да впечатля културен мъж, аз, която съм толкова невежа?

— Изслушай ме! Нали знаеш историята на Ролон, предводителя на норманите, който бил толкова едър, че дори като яхнел коня, краката му стигали до земята?

— Не я знам.

— Той бил неуморен пътник и велик мореплавател. Дошъл от Норвегия и сеел ужас. Заявявал, че в рая отива само воинът, загинал в битка. Това нищо ли не ти напомня? Имаш пълна свобода да му разправиш каквото ти хрумне за този герой. Той е създателят на областта Нормандия!

Ирис сви рамене и въздъхна.

— Няма да стигна далеч. Не знам нищо за тази епоха.

— Или можеш да му кажеш, че заглавието на „Отнесени от вихъра“, нали знаеш, книгата на Маргарет Мичъл, е взето от една творба на Франсоа Вийон…

— Така ли?

— Отнесени от вихъра е стих от балада на Франсоа Вийон.

Жозефин беше готова на всичко, за да се появи усмивка на затвореното и враждебно лице на сестра й. Беше готова да разказва смешки, да размаже по лицето си крема от сладкиша, за да види как Ирис се усмихва и сините й очи заискряват, прогонвайки чернилката, която ги помрачаваше. Тя зарецитира, изпънала ръкава на бялата хавлия като римски трибун, който държи реч пред събраното множество:

Princes a mort sont destines

Et tous autres qui sont vivants

S’ils en sont chagrins ou courrouces

Autant en emporte le vent[2].

Ирис се подсмихна и я погледна заинтригувана.

Жозефин беше преобразена. Тя излъчваше мека светлина, която й придаваше необяснимо очарование. Изведнъж се беше превърнала в знаеща и уверена, нежна и доверчива жена, толкова различна от познатата й Жозефин! Ирис я погледна със завист. Мимолетна искра, която угасна мигновено, както се и появи, но Жо успя да я забележи.

— Слез на земята, Жо. На кого му пука за Франсоа Вийон!

Жозефин млъкна, въздъхна.

— Исках само да ти помогна.

— Знам, много мило от твоя страна… Много си мила, Жо. Абсолютно не си наясно с нещата, но си много мила!

„Обратно на изходна позиция — помисли Жозефин. — Пак аз съм смотанячката… Исках само да й помогна. Жалко.“

Жалко за нея.

Имаше го все пак онова раздразнение, онази завистлива нотка в гласа на Ирис, която бе доловила. На два пъти, само за секунди! „Не съм толкова загубена, щом тя ми завижда — помисли Жо и изпъна рамене, — не съм толкова смотана… Освен това не си поръчах ябълков сладкиш. Спестих си поне сто грама.“

Огледа се победоносно. „Тя ми завижда, завижда ми! Имам нещо, което й липсва, а го желае! Показа го за хилядна от секундата с поглед, с промяна на тона. И целият този лукс, палмите наоколо, стените от бял мрамор, синкавите отблясъци по стъклата на огромните прозорци, жените в бели хавлии, които се протягат и гривните им подрънкват — изобщо не ми пука от всичко това. Не бих сменила живота си за никой друг на света. Върнете ме обратно в X, XI, XII век! Възраждам се, страните ми порозовяват, изправям гръб, без седло яхвам коня зад Ролон Великана и бягам с него, обхванала съм го с двете ръце… Сражавам се редом с него край бреговете на Нормандия, разширявам владенията му чак до Мон Сен Мишел, приемам незаконородения му син, отглеждам го и той става Вилхелм Завоевателя!“

В ушите й прокънтяха тръбите на церемонията по коронясването на Вилхелм.

Или…

Името й е Арлет, майката на Вилхелм… Запретнала поли, тъпче прането на чешмата при Скалата, когато Ролон, Ролон Великана, я зърва, грабва я, прави й дете! От проста перачка става едва ли не кралица.

Или още…

Тя повдигна хавлията като полите на дълга рокля. „Аз съм Матилда, дъщеря на Балдуин, граф Фландърски, съпруга на Вилхелм. Много обичам историята на Матилда, истински роман. Матилда е обичала Вилхелм до сетния си час! Нещо изключително рядко за онова време. И той я е обичал. Отвъд портите на нормандския град Кан издигнали два големи манастира, мъжки и женски, в знак на благодарност към Господ за своята любов.“

Имаше за разказване толкова истории, ако някой издател й направеше предложение. Десетки, хиляди! Можеше да опише звъна на медните тръби, шума на галопиращите коне, потта от сраженията, тръпнещите устни при първата целувка… „Сладостта на целувките, примамката на любовта.“

Жозефин потръпна. Прииска й се да отвори тетрадките си, да прегледа бележките си, да преоткрие красивата история на тези векове, които я бяха омаяли.

Погледна часовника си и реши, че е време да се прибира.

— Работа ме чака — сбогува се тя.

Ирис вдигна глава и вяло отвърна:

— Аха!

— Ще прибера момичетата пътьом… не ставай. Благодаря ти за всичко!

Бързаше да си тръгне. Да се махне от това място, където внезапно всичко й се стори фалшиво и безсмислено.

— Хайде, момичета! Тръгваме! Без възражения!

Ортанс и Зое се подчиниха веднага, излязоха от водата и я последваха към съблекалнята. Жозефин се почувства пораснала с десет сантиметра. Тя вървеше с танцова стъпка, докосваше с върха на пръстите си дебелия белоснежен мокет, следеше отражението си в огледалата, същинска кралска особа. Ха! Само няколко килца по-малко, и ще бъда разкошна! Ха! Благодарение на знанията ми Ирис е блеснала на някаква светска вечеря! Ха! На мен да ми предложеха, щях да изпиша цели грамадни томове! Ха! Мина покрай младата изискана жена на входа и я погледна с победоносна усмивка. „Щастлива съм! Толкова съм щастлива. Да знаеше само какво се случи току-що! Щеше да ме погледне с други очи.“

Хавлията й се разгърна и младата жена я погледна сърдечно и приветливо.

— О! Не видях…

— Кое?

— Че чакате дете. Толкова ви завиждам! От три години с мъжа ми се опитваме, но…

Жозефин я изгледа смутено, после сведе очи към широката си талия и се изчерви. Не се осмели да опровергае изисканата млада жена, която с такава нежност я проследи, докато вървеше към кабината с натежали като топузи крака.

Ролон и Вилхелм Завоевателя отминаха, без да я удостоят с поглед. Перачката Арлет й се изсмя в очите и разплиска вода от коритото…

В съседната кабина Зое размишляваше върху чутото от Александър.

Ирис и Филип не биваше да се разделят! Бяха останали единственото й семейство — нейните чичо и леля. Изобщо не познаваше семейството на татко си. „Нямам семейство — шепнеше татко и я целуваше по вратлето, — вие сте единственото ми семейство!“ От шест месеца не беше виждала и Анриет. „Двете с майка ти имат някакъв спор“ — обясняваше Ирис, когато я питаше защо. Липсваше й Шефа: обичаше да се покатери на коленете му и да слуша разказите му от времето, когато бил бедно малко момче и бродел из парижките улици, предлагал почистване на комини за няколко монети или маджуносване на счупени прозорци.

Непременно трябваше да измисли някаква гениална идея, за да останат заедно Ирис и Филип. Ще го обсъди с Макс Бартийе. Усмивка озари лицето й. Макс Бартийе! Двамата с Макс са страхотен тим! Той я учи на куп неща. Благодарение на него вече не се чувства като жалка тъпачка. Чу нетърпеливия глас на майка си, викаше я; отговори: „Да, идвам, мамо, идвам…“

Антоан Кортес се събуди от силен вик. Милен се беше вкопчила в него, цялата трепереше и му сочеше с пръст нещо на пода.

— Антоан! Виж! Тук, тук!

Беше се лепнала за него с изкривени устни и ококорени от ужас очи.

— Антоан, ааа! Антоан, направи нещо!

Антоан се събуди трудно. Станаха повече от три месеца, откакто живееше в „Кроко Парк“, но след като чуеше звъна на будилника, търсеше в просъница завесите от стаята си в Курбвоа и гледаше Милен, учуден, че не вижда Жозефин с нощницата на дребни цветчета, учуден, че не чува момичетата да скандират, скочили в леглото му: „Ставай, татко, ставай!“ Всяка сутрин напрягаше паметта си, за да си спомни къде се намира. Намирам се в „Кроко Парк“ на източния бряг на Кения, между Малинди и Момбаса, и развъждам крокодили за голяма китайска фирма! Напуснах жена си, двете си дъщерички. Налагаше му се да си повтаря тези думи. „Напуснах жена си, двете си дъщерички.“ Преди… Преди, когато пътуваше, винаги се връщаше у дома. Отсъствията му бяха като кратки ваканции. „Сега — повтаряше си Антоан, — сега развъждам крокодили и ще стана богат, богат, богат. С удвояването на оборота ще се удвои инвестицията ми. Ще дойдат предложения за нови начинания и ще избирам, пушейки дебела пура, кое ще ме направи още по-богат! Едва тогава ще се прибера във Франция. Ще възнаградя стократно Жозефин, ще издокарам момичетата като руски принцеси, ще купя и на двете хубави апартаменти и продължаваме пълен напред! Ще бъдем щастливо и състоятелно семейство.“

Когато стане богат…

Тази сутрин нямаше време да довърши мечтата си. Милен бе изритала завивките на пода и тропаше с крак. Очите му затърсиха будилника — пет и половина!

Всяка сутрин будилникът звънеше в шест часа и точно в седем се чуваше свирката на Ли, застанал пред наредените като по конец работници, които отиваха на работа и се трудеха до 15 часа. Без прекъсване. „Кроко Парк“ работеше без прекъсване. Сто и дванайсетте работници бяха разделени на три екипа по управленските методи на тейлъризма. Всеки път, когато Антоан предлагаше на господин Ли да се дават почивки на работниците, неизменно получаваше един и същ отговор: But, sir, mister Taylor said[3]… — и знаеше, че няма смисъл да настоява. Независимо от жегата, от влагата, от тежката работа работниците не намаляваха темпото. Половината бяха женени. Живееха в колиби от плет, измазан с кал. Петнайсет дни годишен отпуск и нито ден повече, никакъв профсъюз, седемдесетчасова работна седмица, заплата сто евро на месец плюс жилище и храна. Good salary, mister Cortes, good salary. People are happy here! Very happy! They come from all China to work here! You don’t change the organization, very bad idea![4]

Антоан се беше отказал.

Всяка сутрин ставаше, вземаше душ, бръснеше се, обличаше се и слизаше да закуси. Закуската му правеше прислужникът Понг, който, за да му достави удоволствие, беше научил няколко френски думи и го поздравяваше с думите: „Bien domi, mister Tonio, bien domi? Breakfast is ready!“[5] Милен отново се унасяше в сън под мрежата против комари. В седем часа Антоан заставаше до господин Ли срещу строените в редица работници, които получаваха задачите си за деня. Изпънати, с широките шорти, с вечните усмивки на уста, с вирнати брадички, те на всичко отговаряха с yes, sir!

Тази сутрин явно нямаше да протече както обикновено. Антоан правеше усилия да се събуди.

— Какво има, скъпа? Да не сънува кошмар?

— Антоан… Тука, погледни… Не сънувам! Той ме облиза по ръката.

Във фермата нямаше нито куче, нито котка — китайците не ги харесваха за домашни любимци и ги хвърляха на крокодилите. Милен беше намерила на плажа в Малинди чаровно бяло котенце с остри черни ушички. Беше го кръстила Милу и му бе купила герданче от бели мидички. Намериха герданчето да плува в една от крокодилските реки. Милен бе избухнала в ридания, ужасена. „Антоан, котенцето е мъртво! Изяли са го.“

— Спи, мила, имаме още малко време…

Милен заби нокти в шията му и го принуди да се събуди напълно. Той разтърка очи, наведе се над рамото й и видя на паркета лъскав, тлъст и дълъг крокодил, който ги фиксираше с жълтите си очи.

— А — преглътна Антоан, — вярно… Имаме проблем. Не мърдай, важното е да не мърдаш, Милен! Крокодилите нападат, ако мърдаш. Ако си неподвижна, нищо няма да ти се случи!

— Ама виж, той ни гледа!

— Ако не мърдаме, значи сме му приятели.

Антоан погледна животното, което го държеше на прицел през тесните жълтеникави процепи на очите си, и потръпна. Милен усети и го разтърси.

— Антоан, той ще ни изяде!

— Няма… — отвърна Антоан, за да я успокои. — Няма…

— Видя ли му зъбите? — изкрещя Милен.

Крокодилът ги наблюдаваше, прозяваше се и демонстрираше острите си зъби.

Понг — провикна се Антоан. — Понг, къде си?

Животното подуши края на висналия бял чаршаф, захапа го и го задърпа, повличайки Антоан и Милен, които се вкопчиха в пръчките на леглото.

— Понг! — изрева Антоан, вече губеше самообладание. — Понг!

Милен викаше толкова силно, че крокодилът започна да реве и да тресе туловището си.

— Милен, млъквай! Той надава любовния призив на мъжкаря! Ти го възбуждаш, ще ни скочи.

Милен пребледня и прехапа устни.

— О, Антоан! Ще умрем…

— Понг! — извика Антоан, опитвайки се да не шава и да не издава паниката си. — Понг!

Крокодилът гледаше Милен и гъргореше с някакви странни писукащи звуци. Антоан не можа да се сдържи и избухна в неистов смях.

— Милен… струва ми се, че той те ухажва.

Бясна, тя го ритна в бедрото.

— Мислех, че спиш винаги с карабината под възглавницата…

— Така беше в началото, но после…

Думите му бяха прекъснати от забързани стъпки нагоре по стълбите. На вратата се почука. Беше Понг. Антоан му каза да махне животното и придърпа завивката върху гърдите на Милен, понеже Понг я зяпаше, а се преструваше, че е свел очи към пода.

— Бамби! Бамби! — изписка Понг като стара беззъба китайка. — Come here, my beautiful Bambi. Those people are friends![6]

Крокодилът бавно извърна главата си с жълти очи към Понг, поколеба се няколко секунди, после с въздишка извърна тяло и изпълзя към прислужника, който го потупа и го погали между очите.

— Good boy, Bambi, добро момче… — извади от джоба на шортите си пилешка кълка и я подаде на животното, което с рязък жест я хвана.

Милен не издържа.

— Pong, take the Bambi away! Out! Out! — изкряска тя на примитивния си английски.

— Yes, mam, yes… Come on, Bambi[7].

Крокодилът се заклатушка подир Понг и се омете.

Пребледняла и разтреперана, Милен погледна Антоан и погледът й обяви недвусмислено: „Не желая НИКОГА повече да виждам това животно в къщата, ясно ти е, надявам се!“ Антоан потвърди, взе си шортите и тениска и изчезна подир Понг и Бамби.

Откри ги в кухнята в компанията на Мин, жената на Понг. Понг и Мин гледаха Бамби, който гризеше крака на масата, там Понг беше закрепил скелета на пържено пиле. Антоан беше разбрал, че никога не трябва да заговаряш китайците директно. Китаецът е чувствителен, дори мнителен и може да приеме всяка забележка като унижение, което дълго ще затаи в ума и сърцето си. Затова попита Понг откъде се е взело това без съмнение очарователно животно, на което все пак мястото му не е вкъщи. Понг разказа историята на Бамби, чиято майка открили мъртва в боинга, с който ги докарали от Тайланд. Не бил по-голям от едра попова лъжичка, увери Понг, и толкова сладък, господин Тонио, толкова сладък… Понг и Мин се привързали към клетия малък Бамби и го опитомили. Давали му рибена чорба и оризова каша с биберон. Бамби пораснал и никога досега не бил нападал. Случвало се да захапе, но на игра, което си е напълно в реда на нещата. Обитавал едно оградено езерце, което до днес не бил напускал. Тази сутрин се измъкнал. „Сигурно е искал да се запознае с вас… Няма да се повтори. Не би ви наранил — гарантира Понг, — не го хвърляйте при другите, те ще го изядат, той ни е като дете!“

„Сякаш нямам достатъчно проблеми“ — въздъхна Антоан и си избърса челото. Беше само шест и половина сутринта и вече плуваше в пот. Накара Понг да обещае да заключва Бамби и да не го изпуска от очи.

— Не искам това да се повтори, Понг, никога вече!

Понг се усмихна и с поклон благодари на Антоан за проявеното разбиране.

— Nevermore, mister Tonio, nevermore! — изграчи той, като се кланяше безспир в знак на подчинение.

Плантацията се състоеше от няколко подразделения: птицевъдна ферма за пилетата, с които хранеха крокодилите и персонала, развъдник за крокодили, който започваше от кораловия риф и се простираше на стотици хектари навътре в сушата в специално пригодени речни участъци, фабрика, където преработваха месото и го консервираха, и фабрика за обработка на кожите, там ги подготвяха за експедиране в Китай, където щяха да се превърнат в пътни чанти, куфари, дамски чанти, визитници, портфейли е марките на известни френски, италиански и американски дизайнери. Последната част от сделката тревожеше Антоан, който се боеше да не открият, че нелегалната продукция тръгва от неговия развъдник. Когато собственикът китаец дойде в Париж да го вземе на работа, той скри от него този етап. Ян Уей говори предимно за развъдника и за месопреработването, които трябвало да бъдат организирани в съответствие с най-стриктните хигиенни норми. Собственикът спомена и за някакви „съпътстващи“ дейности, но без да навлиза в подробности, обеща му да получава процент от всичко, което ще произлиза от плантацията „живо или мъртво“. „Живо или мъртво, господин Кортес! Живо или мъртво!“ И се усмихваше с канибалска усмивка, която предвещаваше фантастични приходи. След като се озова на място, Антоан разбра, че отговаря и за кожарската фабрика.

Беше късно да протестира — оказа се въвлечен в авантюрата. Морално и финансово.

Антоан Кортес имаше големи планове. Опарен от провала си в „Гънман & Ко“, той беше инвестирал в „Кроко Парк“ и си бе дал дума никога вече да не е бурмичка в машината, а човек, с когото другите да се съобразяват. Държеше десет процента от акциите. За целта беше взел банков заем. Беше посетил господин Фожрон, комуто показа експлоатационните проекти на „Кроко Парк“ и предвижданията за печалби за следващите пет години и от когото поиска заем от двеста хиляди евро. Господин Фожрон се бе поколебал, но тъй като познаваше Антоан и Жозефин, предположи, че кредитът ще е подсигурен от парите на Марсел Гробз и авторитета на Филип Дюпен. Така че се съгласи да отпусне исканата сума. На 15 октомври Антоан трябваше да погаси първата вноска, но не го стори, тъй като все още не бе получил заплата. Имало някакви управленски проблеми, обясни му господин Уей, с когото след множество неуспешни опита бе успял да говори лично по телефона. Уей го успокои, че скоро ще получи заплатата си, и го увери, че ако в края на тримесечието има добри резултати, ще вземе висока коледна премия за първите месеци тежък труд! „You will be Superman![8] Защото вие, французи, има много идеи, а ние, китайци, много пари да осъществи!“ — гръмогласно се разсмя господин Уей. „Ще погася наведнъж трите месечни вноски — обеща Антоан на господин Фожрон — най-късно на 15 декември.“ По тона на банкера усети, че онзи започва да се притеснява, и пусна в действие най-убедителния си глас. „Не се тревожете, господин Фожрон, става дума за сериозен бизнес! Китай се раздвижи, развива се и просперира. Това е страната, с която трябва да се прави бизнес. Ако бяхте видели какви суми имам предвид и какви документи подписвам, вашите служители щяха да ми завидят! Всеки ден през ръцете ми минават милиони долари!“ „Надявам се, че това не са мръсни пари, заради вас се безпокоя, господин Кортес“ — бе отговорил господин Фожрон.

Антоан едва се сдържа да не му затвори телефона.

Обаче всяка сутрин се будеше, изпълнен с тревога, и фразата на Фожрон за мръсните пари звучеше в ушите му. Всяка сутрин преглеждаше пощата, а заплатата му още се бавеше…

Не беше излъгал момичетата, наистина отговаряше за седемдесет хиляди крокодила! Най-големите хищници на Земята. Влечуги, които са на върха на хранителната верига от двайсет милиона години. Праисторически животни от времената на динозаврите. Всяка сутрин след разпределяне на задачите за деня двамата с господин Ли тръгваха да проверяват дали всичко се изпълнява според инструкциите. В момента Антоан изучаваше поведението на крокодилите, целта бе да се повиши рентабилността и да се подобри възпроизводството им. Налагаше се да изчита купища книги по въпроса.

— Знаеш ли — обясни той на Милен, която гледаше влечугите с подозрение, — те не са агресивни без причина. Това е инстинктивна реакция — елиминират най-слабите и като съвестни боклукчии почистват грижливо природата. В реките действат като истински прахосмукачки, не пропускат и най-малката мръсотия.

— Да, но хванат ли те, ще те глътнат за част от секундата. Това е най-опасното животно на планетата!

— Много предвидимо обаче. Знае се защо и как напада. Когато някой се бухне във водата и я разплиска шумно, крокодилът мисли, че е умиращо животно, и му се нахвърля. Ако влезеш бавно във водата, той не помръдва. Не искаш ли да опиташ?

Тя го бе погледнала стреснато и Антоан се беше разсмял.

— Понг ми показа оня ден. Плъзна се леко до един крокодил, без да вдига шум, без да разплисква водата, и животното не го докосна.

— Не ти вярвам.

— Така беше, уверявам те! Видях го с очите си.

— Нощно време, Антоан… Понякога ставам, за да ги погледам, и виждам очите им в тъмното… Сякаш са джобни фенерчета над водата. Плаващи светулки… Никога ли не заспиват?

Нейната наивност го развеселяваше. Смееше се на любопитството й на малко момиченце и я притискаше към себе си. Приятно му бе да живее с Милен. Все още не беше свикнала с живота в плантацията, но преливаше от добри намерения. „Може би бих могла да ги науча на френски… или да пишат и да четат“ — заявяваше тя, когато обикаляха заедно колибите на работниците. Казваше някоя и друга дума на жените, поздравяваше ги за чистотата на жилищата, вземаше на ръце първите бебета, които се бяха родили в „Кроко Парк“, и ги люлееше.

— Много бих искала да бъда полезна… Като Мерил Стрийп в оня филм, „Извън Африка“, спомняш ли си го? Толкова беше красива. Бих могла да последвам примера й — да отворя лечебница. В училище изкарах курсове за първа медицинска помощ и имам свидетелство… ще се науча да дезинфектирам рани, да ги шия. Поне ще имам занимание… Или да развеждам туристите, които идват да гледат…

— Само че престанаха да идват, станаха много злополуки! Туроператорите не искат да поемат такъв риск…

— Жалко… Можех да отворя магазинче за сувенири. Щеше да носи парички…

Беше се пробвала в лечебницата. Опитът не се оказа много успешен. Появи се с бели дънки и дантелена прозрачна блуза, та работниците се втурнаха да й показват дребните рани, които сами си бяха нанесли, за да ги докосва, да ги лекува, да ги преглежда.

Така че се отказа.

Понякога Антоан я вземаше със себе си на обиколки с джипа. Един ден по време на обиколката забелязаха крокодил, който разкъсваше със зъби почти двестакилограмова антилопа гну. Крокодилът се търкаляше и въртеше, влачеше плячката си в така наречения от работниците „търкал на смъртта“. Милен ужасена се разкрещя и оттогава предпочиташе да си остава вкъщи да го чака. Антоан й бе обяснил, че няма защо да се опасява от този крокодил, защото след такъв обилен обяд той няма да търси храна поне няколко месеца.

Изхранването на крокодилите в развъдника беше най-големият проблем за Антоан. Отклонените за целта реки навлизаха дълбоко навътре в територии, богати на дивеч, но дивите животни страняха от тях и ходеха на водопой нагоре по течението. Крокодилите започваха да стават все по-зависими от храната, раздавана от работниците. Господин Ли се принуди да организира „хранителни обиколки“, по време на които работниците се движеха по бреговете и влачеха във водата навързани пилета. Когато преценяха, че никой не ги наблюдава, те рязко дръпваха връвта, откъсваха някое пиле и го изяждаха. Оглозгваха го и изплюваха костите, без да спират да вървят.

Заключението се налагаше от само себе си: трябваше да се отглеждат все повече пилета.

„Непременно трябва да направя нещо, за да върна дивеча по-близо до реките, иначе ме чака изключително сериозен проблем. Не може крокодилите да чакат само на служителите за храна, ще престанат да ловуват, ще станат мързеливи и ще загубят тонус. Накрая ще престанат и да се размножават.“

Притесняваше го и това, че мъжките екземпляри бяха по-малко. Трудно беше да им се определи полът само на око. Трябвало е да ги приспят и маркират още при пристигането им, но никой не се беше сетил да го стори. Може би някой ден щеше да се наложи да се проведе подобна акция.

Във вътрешността имаше и други развъдници на крокодили, чиито собственици нямаха подобни проблеми. Условията там бяха такива, каквито са в дивата природа, и крокодилите сами си намираха храна, нападаха и отмъкваха плячката, дръзнала да се приближи до водата. Когато ходеше до Момбаса, най-близкия град до „Кроко Парк“, Антоан отиваше в „Крокодил Кафе“, където се обменяха последните новини за курса на месото, за котировките на кожите. Слушаше разговорите на възрастните мъже със спечена от слънцето, от житейския опит и от Африка кожа. „Това са много умни животни, Тонио, да знаеш, макар че мозъчетата им са малки. Направо са като високотехнологични подводници. Не са за подценяване. Те ще ни надживеят със сигурност! Общуват помежду си чрез дискретен, но обширен звуков и мимически репертоар. Когато вдигат глава във водата, значи, че преотстъпват лидерската си роля. Когато извиват опашката на дъга, предупреждават: не съм на кеф, изчезвай! Непрекъснато си сигнализират, за да се вижда кой командва. Това е от изключително значение при тях — кой е най-силният. Също като при хората, нали? Ти как я караш с твоя собственик? Спазва ли поетите ангажименти? Плаща ли ти както сте се уговорили, или те кара да чакаш, мотае те и ти разправя врели-некипели? Винаги искат да ни прецакат. Тропни по масата, Тонио, тропни по масата! Не се оставяй да те заплашват или да те баламосват с празни обещания. Научи се да ги накараш да те уважават!“ Те гледаха Антоан е усмивка. В такива моменти той само наблюдаваше как устите им се отварят и затварят и във врата му потичаше студена пот.

Гръмогласно поръчваше почерпка за цялата компания и вдигаше чашата с ледената бира до напуканите си устни. „За ваше здраве, момчета! И за крокодилите!“ Всички пиеха и си свиваха цигари. „Тук има добра трева, Тонио, трябва и ти да пропушиш, ще ти облекчи каръшките моменти, когато сметките не ти излизат и си тотално сдухан!“ Антоан отказваше. Не се осмеляваше да ги попита какво знаят за господин Уей, какъв е бил предшественикът му и защо се е махнал.

„При всички положения няма да умреш от глад — смееха се мъжете. — Винаги можеш да си опържиш крокодилски яйца на очи, да си направиш омлет от крокодилски яйца, крокодилски яйца с майонеза! Гадните животни непрекъснато снасят!“

Гледаха го, премрежили жълтите си очи… като крокодили. Най-трудното беше да се преструва на спокоен пред Милен вечер, когато се прибираше от Момбаса. Тя го разпитваше какво е видял, какви новини носи. Ясно му беше, че търси успокоение. Даде му всичките си икономисани пари, за да платят пътуването и настаняването. Заедно купиха „най-необходимото“, както тя се изрази. Къщата беше съвсем празна, тъй като предишният обитател бе отнесъл всичко, дори пердетата в стаите и хола. Газова печка, хладилник, столове и маса, музикална стереоуредба, легло и килими, чинии и тенджери — наложи се да купуват всичко. „Толкова съм щастлива да участвам в това приключение“ — възкликваше тя, подавайки му кредитната си карта. Не се спираше пред никакъв харч за тяхното „любовно гнезденце“ и благодарение на нея къщата придоби приятен вид. Купи си стара шевна машина „Сингер“, беше я открила на пазара, и по цял ден шиеше завеси, покривки за леглото, за масата, кърпи за кухнята. Работничките китайки свикнаха да й носят работа и Милен я приемаше на драго сърце. Когато се прибираше ненадейно и искаше да я целуне, тя винаги стискаше в устните си карфици! През уикендите ходеха до плажовете с бял пясък на Малинди. И двамата обичаха да се гмуркат.

Сега, след като бяха минали три месеца, Милен престана да възкликва. Всеки ден очакваше с тревога пощата, а Антоан четеше в очите й собственото си безпокойство.

Дойде 15 декември, а заплатата му я нямаше.

Беше навъсен, безмълвен ден. Понг сервираше мълчаливо. Антоан не докосна закуската си. Вече не можеше да понася яйца. „Коледа е след десет дни, а аз не съм изпратил нищо на Жозефин и на момичетата. Коледа е след десет дни и двамата с Милен ще изпием чаша изстудено шампанско с попарени надежди. Довечера ще се обадя на господин Уей и ще му повиша тон…“

Довечера, довечера, довечера…

Вечерта реалността не изглеждаше чак толкова ужасна, жълтите очи на крокодилите в басейните святкаха с хиляди обещания. Тази вечер, сигурен беше, ще успее да се свърже с господин Уей поради часовата разлика.

Вечерта излизаше вятър над сухите треволяци и езерата и жегата намаляваше. Вдигаше се лека омара. Дишаше се по-леко. Очертанията се размазваха и всичко наоколо изглеждаше по-успокояващо.

Вечерта си каза, че началото винаги е трудно, че да работиш с китайци е като да те шамаросват, но с времето кожата ти ще загрубее и ще стане твърда като гьон. Няма начин да станеш богат, ако не рискуваш, господин Уей не би инвестирал в седемдесет хиляди крокодила, ако не се надяваше да извлече апетитна печалба. Много бързо падаш духом, Тонио! Я горе главата! Намираш се в Африка, не във Франция. Тук трябва да се бориш. Пощата, сделките, всичко отнема повече време. Чекът ти сигурно е у някой инспектор, който го върти насам-натам и проверява откъде е издаден, преди да ти го препрати. Ще пристигне утре, вдругиден или най-късно по-вдругиден. Потърпи още ден-два. Премията е огромна и затова проверките изискват повече време! Коледната ми премия…

Той се усмихна на Милен, която си отдъхна, като го видя разведрен. На свой ред и тя му се усмихна.

„Осем хиляди и дванайсет евро! Чек за осем хиляди и дванайсет евро. Четири мои заплати в НЦНИ. Осем хиляди и дванайсет евро! Спечелих осем хиляди и дванайсет евро с превод на биографията на сладураната Одри Хепбърн. Осем хиляди и дванайсет евро! На чека го пише. Когато счетоводителят ми го връчи, не казах нищо, не погледнах сумата, просто го пъхнах в джоба си, сякаш си беше напълно в реда на нещата. Изпотих се от страх. Чак после, в асансьора, разтворих леко плика, отлепих единия край, доразширих с пръст. Имах време, слизах от четиринайсетия етаж, откачих чека от писмото, към което беше прикрепен с кламер, и погледнах… Видях! Ококорих очи и се взрях: осем хиляди и дванайсет евро! Наложи се да се облегна на стената на асансьора. Всичко наоколо ми се завъртя. Сякаш бях в окото на буря от банкноти. Тя повдигаше полата ми, влизаше ми в очите, в ноздрите, в устата. Край мен летяха осем хиляди и дванайсет пеперуди! Когато асансьорът спря, седнах в просторното остъклено фоайе. Гледах чантата си. В нея имаше осем хиляди и дванайсет евро… Абсурд! Бях сбъркала! Не бях видяла добре! Отворих чантата, извадих плика, започнах да го опипвам, действаше ми успокояващо, както шумолеше тихо и с копринена мекота, вдигнах го към очите си, без да ми личи какво правя, и отново погледнах: осем хиляди и дванайсет евро на името на г-жа Жозефин Кортес.

Жозефин Кортес съм аз. Самата аз. Жозефин Кортес е спечелила осем хиляди и дванайсет евро.

Стиснах чантата под мишница и реших да отида да внеса парите в банката. Веднага. Добър ден, господин Фожрон, познайте какво ме води при вас? Осем хиляди и дванайсет евро! Е, какво ще кажете, господин Фожрон, край на конфузните разговори по телефона, край на «как смятате да се справите, госпожо Кортес». Ами ей така, господин Фожрон! Като работя с прекрасната, чудесна, очарователна Одри Хепбърн! След което при същите условия бих могла да ви поразведа из живота на Лиз Тейлър, Катрин Хепбърн, Джийн Тиърни, а защо не и Гари Купър или Кари Грант? Те са ми приятели. Споделят с мен тайните си. Искате ли да кажа нещо с просташкия акцент на Гари Купър? Не? Добре… А този чек, господин Фожрон, дойде точно навреме! Тъкмо преди Коледа.“

Жо ликуваше. Вървеше по улицата и продължаваше мислено да разговаря с господин Фожрон. Движеше се с танцова стъпка по тротоара, но изведнъж се смръзна и се вкамени от ужас с ръка на сърцето. Пликът! Ами ако го е загубила? Отвори леко чантата си и видя белия плик, спокоен, дебеличък, благодатен, сгушен между връзката ключове, пудрата, пакетчето дъвки и кожените ръкавици, които никога не слагаше. Осем хиляди и дванайсет евро! „Я да взема такси — каза си тя. — Ще отида до банката с такси. Не искам да се притеснявам в метрото и да се боя да не ме оберат…“

Обир в метрото!

Сърцето й се разтупа неудържимо, гърлото й пресъхна, по челото й изби пот. Пръстите й пак затършуваха в чантата за плика, намериха го, опипваха го отново и отново. Тя въздъхна с облекчение, сърдечният й ритъм се нормализира, докато прекарваше ръка по плика.

Спря такси, каза адреса на банката си в Курбвоа. Първо ще скъта на сигурно място осемте хиляди и дванайсет евро, а после… после ще поглези момичетата! Коледа, Коледа! Джингъл белс! Джингъл белс! „Благодаря ти, Господи, благодаря ти, Господи! Който и да си, където и да си, ти, който бдиш над мен, който ми даде смелостта и силата да работя, благодаря, благодаря.“

В банката попълни вносната бележка и докато изписваше сумата от осем хиляди и дванайсет евро, не се сдържа и се усмихна с гордост. Отиде при касиера и се осведоми дали господин Фожрон е тук. Нямало го, излязъл да се види с клиенти, но щял да се върне към седемнайсет и трийсет. „Кажете му да ми се обади, аз съм госпожа Кортес“, помоли Жозефин и щракна закопчалката на чантата си.

Щрак! Госпожа Жозефин Кортес привиква господин Фожрон.

Щрак! На госпожа Жозефин Кортес не й пука от нищо.

Щрак! Госпожа Жозефин Кортес е ВИП.

Издателят, на когото предаде превода си, беше във възторг. Отвори папката, потри ръце с думите:

— Да видим… да видим. — Наплюнчи пръст и прелисти една-две страници, прочете ги и доволен вдигна глава. — Добре е, четивно, елегантен изказ, изискан като рокля на Ив Сен Лоран!

— Одри ме вдъхнови — изчерви се Жозефин, която не знаеше какво да отговори на всичките тези комплименти.

— Недейте да скромничите, госпожо Кортес. Вие сте истински талант… Ще приемете ли друга подобна поръчка?

— Да… разбира се!

— Възможно е да ви се обадя съвсем скоро… Сега може да се качите на етажа над нас в счетоводството, за да си вземете парите.

Подаде й ръка, тя я хвана като корабокрушенец, който се вкопчва в спасителна лодка насред бурното море.

— Довиждане, госпожо Кортес…

— Довиждане, господин…

Беше забравила името му. Пое към асансьора, към счетоводството. И…

Не повярва на очите си.

„А сега — каза си тя на излизане от банката — пълен напред към търговския център в Дефанс и щедри подаръци за момичетата. Скъпите ми дъщерички няма да бъдат лишени от нищо за Коледа, нещо повече, ще бъдат облагодетелствани наравно с братовчед си Александър!“

Осем хиляди и дванайсет евро! Осем хиляди и дванайсет евро…

Минаваше покрай витрините на магазините, кокореше очи, стиснала портфейла с кредитната си карта. Да поглези Зое, Ортанс, да ги шашне с подаръци, да разведри с усмивки децата, останали без татко си за коледните празници. С едно махване на магическата карта аз, Жозефин, ще им бъда и майка, и татко, и Дядо Коледа. Ще им върна вярата в живота. Не искам и те като мен да изживеят същите тревоги. Искам да заспиват вечер с мисълта, че мама е тук, мама е силна, мама бди над нас, нищо лошо не може да ни се случи. Господи, благодаря за тази сила! Жозефин говореше все по-често с Господ. „Обичам те, Господи, пази ме, не ме забравяй, мен, която те забравям толкова често.“ Понякога й си струваше, че той слага ръка на главата й и я гали.

Разхождаше се край украсените с гирлянди и коледни елхи магазини, в които сновяха белобради дебелаци с червени пелерини, и редеше благодарности към Господ, звездите, небесата, но не се осмеляваше да влезе. Трябваше да задели сума за данъците!

Жозефин не беше от жените, дето лесно губят съзнание.

И все пак… Само за час похарчи една трета от чека. Зави й се свят. Колко е приятно да се поддадеш на изкушението да купуваш всичко: изгодни предложения, гаранции, промоции. Продавачите се въртят на пета около вас, омагьосват ви, припяват ви като сирените, омайвали Одисей. Несвикнала на подобно отношение, Жо не се осмеляваше да откаже, червеше се, питаше нещо, на което продавачът, надушил лесната плячка, само махваше с ръка и я притискаше неумолимо.

За още няколко евро отгоре ще инсталират необходимите програми на компютъра, за още няколко евро в повече ще нагласят DVD-то, за още няколко евро ще й доставят стоката у дома, за още няколко евро допълнително ще има петгодишна гаранция, за няколко евро допълнително… Опиянена, Жозефин отвръщаше: „Да, разбира се, да, с удоволствие, да, имате право, можете да го доставите през деня, да, аз работя вкъщи. За предпочитане, докато дъщерите ми са на училище, за да бъде изненада за Коледа.“ — „Няма проблем, госпожо, ще го доставим, докато са на училище, щом така желаете…“

Тръгна си леко замаяна, леко притеснена и забеляза в тълпата едно момиченце, което й заприлича на Зое, то стоеше с блеснал поглед пред витрина с играчки. Сърцето й прескочи. Точно така щяха да гледат и дъщерите й, когато разопаковат подаръците си, изражение, което ще я направи най-щастливата жена…

Прибра се пеша, вървеше срещу вятъра, който духаше по широките авенюта в Дефанс. Зимно време се стъмва рано. В четири и половина следобед беше вече тъмно и бледите жълтеникави улични лампи светваха една подир друга по пътя й. Тя вдигна яката на мантото си, как не се сети, можеше да си купи топло палто, и наведе глава, за да се предпази от ледения вятър. Той спомена за друг превод, с парите от него ще си купи ново палто. „Станаха десет години, откакто Антоан ми подари това! Току-що се бяхме нанесли в Курбвоа… Той няма да се върне за Коледа. Първата Коледа без него…“

Оня ден в библиотеката разгледа някаква книга за Кения. Провери къде се намират Момбаса и Малинди, прочете за белите плажове, за старите къщи на Малинди, за малките занаятчийски дюкянчета и сърдечните кенийци, както ги представяше пътеводителят. А Милен? Тя дали е сърдечна? Жо рязко затвори книгата.

Мъжът с дъфела повече не се появи. Вероятно беше приключил проучванията си. Разхождаше се из парижките улици с красивата блондинка, пъхнала ръка в джоба му…

Когато отидеше в библиотеката, оставяше книгите си на масата и го търсеше с поглед. После потъваше в работа. Вдигаше глава с надеждата, че той е пристигнал и че тайно я наблюдава…

Но го нямаше.

Пред входа срещна госпожа Бартийе, която я блъсна, без да я забележи. Жозефин се стресна от вида й. В очите й гореше ужасът на преследвано животно. Сведе поглед, щом видя Жозефин, и продължи напред, забила взор в краката си. Разминаха се мълчаливо. Жозефин не се осмели да я заприказва за семейството й. Разбра, че господин Бартийе ги е напуснал.

Хубавото й следобедно настроение се изпари. С уморен жест вдигна слушалката на звънящия телефон, който чу, докато отваряше вратата на апартамента.

Беше господин Фожрон. Поздрави я за внесения чек, след което й каза нещо, което тя не схвана на момента. Помоли го да я изчака да си съблече палтото и да си остави чантата, след което отново грабна слушалката.

— Чекът идва тъкмо навреме, госпожо Кортес. От три месеца сте на червено…

С пресъхнало гърло, с побелели пръсти от стискане на слушалката Жозефин недоумяваше за какво й говори. На червено! От три месеца! Но тя си водеше отчет за всеки разход и в сметката си имаше пари.

— Съпругът ви откри сметка на свое име, преди да тръгне за Кения. Получи голям заем и не е изплатил нито една вноска от петнайсети октомври, както предвижда договорът…

— Заем, Антоан? Но…

— На личната му сметка, госпожо Кортес, обаче и двамата споделяте отговорността. Беше ми обещал да го погасява, но… Сигурен съм, че сте подписали документите, госпожо Кортес! Налага се да си спомните…

Жозефин направи усилие и действително си спомни, че Антоан я накара да подпише разни формуляри за банката, преди да отпътува. Говори й за някакъв свой проект, за вложения, за подсигурено бъдеще, за предизвикателство, което трябва да поеме. Това стана в началото на септември. Тя подписа на юнашко доверие със затворени очи.

Сякаш сънуваше кошмар. Изслуша обясненията на банковия служител. Потрепери в слабо осветеното антре. Трябва да засили отоплението, много е студено. Стиснала зъби, седеше свита на стола до масичката с телефона, втренчила поглед в протрития мокет.

— Вие носите отговорност от негово име, госпожо Кортес. Съжалявам, че се налага да ви го припомня… Вижте, ако искате да наминете към банката, може да преразгледаме условията за погасяване на дълга… Може да потърсите помощта на пастрока си…

— Никога, господин Фожрон, никога!

— Но, госпожо Кортес, ще се наложи да…

— Ще имам грижата, господин Фожрон, ще имам грижата…

— Засега чекът от осем хиляди и дванайсет евро ще компенсира неизплатеното съпруга ви… Месечните погасителни вноски са на стойност хиляда и петстотин евро, сама можете да си направите изчисленията…

— Днес следобед пазарувах — успя да каже Жозефин. — За момичетата, за коледните подаръци на момичетата… Купих им компютър и… чакайте, у мен са извлеченията от синята карта…

Тя изрови от чантата портфейла си, отвори го припряно и извади бележките. Бавно сборува направените разходи и съобщи цялата сума на господин Фожрон.

— Достатъчно е, ще покрие, госпожо Кортес… Особено в случай, че той не преведе вноската за петнайсети януари… Не бих искал да ви притеснявам по коледните празници, но останалата сума ще стигне точно колкото да покрие дължимото.

Жозефин не знаеше какво да отговори. Погледът й падна върху кухненската маса, където стоеше пишещата й машина, стара IBM с въртяща се печатаща глава, подарък от Шефа.

— Ще изплатя задълженията, господин Фожрон. Дайте ми малко време да си поема дъх. Тази сутрин ми обещаха друга добре платена работа. Въпрос на дни…

Тя говореше несвързано. Беше напълно объркана и не знаеше на кой свят се намира.

— Не е спешно, госпожо Кортес. Ако искате, можем да се видим пак в началото на януари, вероятно ще имате дотогава някакви новини…

— Благодаря, господин Фожрон, благодаря.

— Добре, госпожо Кортес… не се тревожете, всичко ще е наред! Пожелавам ви весели коледни празници. Имате ли някакви планове?

— Ще ходя при сестра ми в Мьожев — отговори Жозефин, която се чувстваше като нокаутиран боксьор.

— Хубаво е, че не сте сама, че имате близки… Хайде, госпожо Кортес, весела Коледа.

Жозефин върна слушалката върху вилката и се заолюлява към балкона. Беше й станало навик да се усамотява там. От балкона гледаше звездите. Всяко проблясване, всяка падаща звезда беше знак, че я чуват, че небето я закриля. Падна на колене на бетона, сплете ръце, вдигна очи към небето, помоли се:

„Звездици, моля ви, направете така, че да не остана сама, да не бъда бедна, направете така, че да не бъда тормозена. Уморена съм, толкова съм уморена… Звезди, човек не може да направи нищо хубаво, ако е сам, а аз съм сама. Дайте ми спокойствие и вътрешна сила, изпратете ми човека, когото тайно очаквам. Не е важно дали е висок или нисък, богат или беден, красив или грозен, млад или стар, за мен е без значение. Дайте ми мъж, когото да обичам и който да ме обича. Ако е тъжен, ще го развеселя, ако се съмнява, ще го успокоя, ако се сражава, ще бъда редом до него. Не искам от вас невъзможни неща, просто искам мъж, понеже, звездици, любовта е най-голямото богатство… Любовта, която даваме, и тази, която поучаваме. Не мога да се откажа от това богатство…“

Сведе поглед и смирено потъна в безкрайна молитва.

Административната сграда на Марсел Гробз се намираше на авеню „Ниел“ № 75. Не много далеч от околовръстното и не много далеч от площад „Етоал“. „Отсам — парите, оттам — красотите“ — обясняваше той през смях на посетителите на владенията си, а когато бяха само двамата с Рьоне, казваше: „На влизане един сантим, на излизане десет евро!“

Преди години беше купил двуетажна сграда с павиран двор, в който се виеше красива глициния. Сградата го бе впечатлила неимоверно. По онова време младият Марсел Гробз си търсеше свежо буржоазно местенце, за да настани в него фирмата си. „Боже мой — бе възкликнал той, оглеждайки парцела, който му предлагаха за нищо пари, — ще стане страшно ефектно! Човек ще рече, че се намира в кармелитски манастир! Тук ще ми говорят с уважение и ще ме изчакват, ако закъснявам с изплащането на вноската! Това място излъчва доброта, провинциална кротост, символ на честност и успех.“

Купи всичко: сградата и склада, двора с глицинията, старите потрошени обори, които преоборудва в допълнителни помещения.

Оттук, от авеню „Ниел“ № 75, фирмата му дръпна напред.

И пак тук в един прекрасен октомврийски ден на 1970-а се появи младокът Рьоне Льомарие, десет години по-млад от него, с моминска тънка талия и рамене на атлант, с бръснат череп, чупен нос, червено лице, опечено от слънцето, здравеняк! — реши наум Марсел, докато слушаше Рьоне, който търсеше работа. „Не искам да се хваля, но умея всичко. И не съм от мързеливите. Нито съм от видна фамилия, нито съм с престижно образование, но ще ви бъда много полезен! Вземете ме на изпитателен срок, после сам ще ме молите да остана.“

Рьоне беше младоженец. Жена му Жинет, дребна блондинка, която постоянно се усмихваше, Марсел назначи в склада. Началник й беше мъжът й. Тя сновеше напред-назад с автокара, пишеше на машина, броеше и проверяваше контейнерите, инспектираше стоката. Искала да стане певица, но животът бе решил вместо нея. Когато срещнала Рьоне, била беквокалистка на известната по онова време певица Патрисия Карли и се наложило да избира: или Рьоне, или пеенето. Беше избрала Рьоне, но когато я прихванеше, складът с високия стъклен покрив кънтеше от песните й: „О, спри, недей, не ме търси, поне за миг ме пожали, не мога аз да понеса със друга теб да те деля, тя е красива и с паррри, на теб тя всичко ще даррри, прости ти моята вина, че те обичам досега…“

Тя пееше и си представяше ревящата от възторг публика. Пяла бе и като беквокал на концертите на Силви Вартан, Дик Ривърс, Роки Волкано. Всяка събота вечер Жинет и Рьоне организираха вкъщи караоке представления. Жинет беше останала в шейсетте години, носеше леки обувки тип балеринки и тесни карирани панталони до глезена, прическата й беше като на Силви Вартан от онова време, с бретон и с маргаритка, затъкната над ухото. Притежаваше пълното течение на списанията „Салю ле копен“ и „Мадмоазел аж тандр“ и ги препрочиташе, когато я налегнеше меланхолията.

Марсел беше дал под наем на Рьоне и Жинет помещението над конюшните, което те бяха преустроили на жилище. Там бяха отгледали трите си деца Еди, Джони и Силви.

Когато Марсел взе Рьоне, той не уточни като какъв точно го назначава. „Аз започвам и вие започвате заедно е мен!“ Оттогава досега двамата останаха тясно свързани като преплетените възлести клони на глицинията.

Рядко се виждаха извън работата, което си беше нормално, но не минаваше ден, без Марсел да се появи и да повдигне каскета на Рьоне, който, в работен гащеризон, с фас, лепнат на устната, подхвърляше: „Как си, старче?“

Рьоне държеше точна сметка на всичката стока, отбелязваше какво влиза, какво излиза, промоциите, кои продажби не вървяха и от кои се налагаше спешно да се отърват. „Това го сложи на месечна промоция. Ще го пробуташ на баламите, загубеняците и разните сульовци, дето се мотаят из магазините ти, не искам да го виждам повече тук! Ако си започнал да го произвеждаш серийно нейде на майната си, дай заден, стоп машина. Инак ще ходиш да танцуваш в метрото по долни гащи. Не знам кво те прихвана оня ден и що реши да поръчаш трийсет палети от него, сигурно чавка ти беше изпила акъла.“

Марсел мигаше, слушаше и почти винаги следваше съветите на Рьоне.

Освен ръководството на склада на авеню „Ниел“ Рьоне имаше задача да разпределя стоката в магазините в Париж и в провинцията, отговаряше за всичко, правеше поръчки за изчерпаните количества или артикулите на привършване. Вечер, преди да си тръгне, Марсел отиваше в склада да пийнат по едно с Рьоне, който изваждаше салам, камамбер, хляб, солено масло, и двамата мъже потъваха в приказки, любувайки се на глицинията през прозореца на склада. Знаеха я от времето, когато беше мъничка, свенлива, колеблива, а сега, трийсет години по-късно, се извиваше и кипреше пред очарованите им погледи.

Стана вече месец, откакто Марсел не беше се отбивал при Рьоне.

Или се отбиваше, когато изникнеше проблем, когато от някой магазин се обадеха да се оплачат. Пристигаше намусен, излайваше въпроса си, изплюваше някоя заповед и си тръгваше, по възможност без да поглежда Рьоне.

Отначало Рьоне се засегна. Преструваше се, че не забелязва Марсел. Пращаше Жинет да му отговаря. Когато Марсел се появеше, той се качваше на електрокара, мърмореше ядно и отпрашваше към някой далечен край на склада да брои касите. Нелепата ситуация продължи три седмици. Три седмици без нарязано мезе и без червено винце. Без сърдечни разговори в компанията на извитите стъбла на глицинията. После Рьоне разбра, че се е подлъгал по номера на приятеля си и че Марсел няма да направи първата крачка.

Един ден преглътна гордостта си и се качи горе да попита Жозиан каква е работата. Какво му е на Стария? Страхотно се изненада, когато Жозиан го насмете.

— Питай го ти, вече не си приказваме! Минава покрай мен, сякаш съм невидима.

Тя беше олицетворение на нещастието. Отслабнала, бледа, беше си сложила на бузите малко розова пудра, която никого не можеше да измами. „Не е това руменецът на щастието — каза си Рьоне. — Руменецът на сърдечната радост.“

— Той в кабинета си ли е?

Жозиан кимна сухо.

— Сам?

— Сам… Използвай, докато Клечката не се е намърдала, станала е ужасна лепка напоследък. Постоянно виси тук!

Рьоне бутна вратата на кабинета и стресна Марсел, който се беше прегърбил на стола си и с наведено лице душеше някакъв парцал.

— Нов продукт ли тестваш? — попита го, заобиколи бюрото и издърпа парцала от ръцете на приятеля си. — Какво е това?

— Чорапогащи…

— Да не си решил да започваш търговия с чорапогащи?

— Не…

— Тогава какво правиш с този найлон?

Марсел го стрелна с поглед, изпълнен с жлъч и мъка. Рьоне седна насреща му и зачака, гледаше го право в очите.

Извън кабинета и финансовите успехи Марсел си оставаше грубоват и недодялан гамен, който вечер се шляе по парижките улици и не бърза да се прибира вкъщи, където никой не го чака. Беше успял да овладее пристрастията си, само и само да се издигне, да стане богат и силен. След като го постигна, житейската му интелигентност го изостави. Продължаваше да си играе с цифрите, заводите и континентите, както опитата домакиня, без да се замисля, с лекота разбива белтъците на сняг, за останалото обаче беше загубил усет. Колкото повече преуспяваше, толкова по-уязвим ставаше. Губеше селската си трезва мисъл, губеше ориентация. Дали беше заслепен от парите, от властта, която му даваше благосъстоянието, или напротив, се бе объркал и недоумяваше как е стигнал до това високо положение? Дали беше загубил умението и интуицията, които подклаждаха волята му за успех, или луксът и леснината го бяха размекнали? Рьоне не можеше да проумее как човекът, който не отстъпваше пред китайските и руските капиталист, се остави да го измами някаква си Анриет Гробз.

Рьоне гледаше с много лошо око на брака на Марсел с Анриет. Според него, като принуди Марсел да подпише предбрачен договор, тя го бе направила свой заложник. Марсел падна в капана с вързани ръце и крака. Съвладение на цялото състояние и отделна клауза, според която всеки от съпрузите разполага с личните си имоти, за да не носи тя отговорност в случай на фалит, но и друга, предвиждаща дарение в полза на преживелия съпруг, за да получи наследство в случай на реализирани печалби. А черешката на тортата беше титлата председател на Управителния съвет на фирмата, която той й поднесе на тепсия. Марсел не можеше да взема никакви решения без нея. Беше с извити ръце, стегнато овързан като салам! „Не бих искала да мислят, че се омъжвам за теб заради парите ти — го увери тя, — искам да работя заедно с теб. Да се превърна в част от фирмата. Имам толкова много идеи!“ Марсел захапа кукичката. „Лудост, жива лудост! — изрева Рьоне, щом научи за клаузите на договора. — Грабеж! Напълно законен грабеж! Това не е жена, а гангстер. И ти ми говориш, че те обичала, глупак нещастен? Та тя ти кръцна ташаците с ножички за маникюр! Човече, да не ти е паднал акълът в гащите?“ Марсел сви рамене: „Тя ще ми роди син и всичко ще остане за него!“ — „Щяла да му роди син! Ти сънуваш ли, или си мръднал?“

Обиден, Марсел бе треснал вратата на склада.

Тогава не си проговориха повече от месец. Когато се сдобриха, се разбраха повече да не засягат темата.

А сега Жозиан го беше подлудила до степен да си навира носа в някакъв стар чорапогащник.

— Още дълго ли смяташ да седиш така? Искаш ли да ти кажа на какво приличаш? На дърт киселак, дето са му потънали гемиите.

— Вече нямам желание за нищо… — отвърна Марсел с отчаяния тон на пречупен човек, ограбен от живота до шушка и примирен с нещастието си.

— Искаш да кажеш, че ще седиш така, докато умреш, без да си мръднеш пръста?

Марсел не отговори. Беше отслабнал, бузите му бяха провиснали като празни торбички. Превърнал се бе в оглупял старец с восъчно лице, готов всеки миг да се разреве. Зачервените му очи сълзяха.

— Стегни се, Марсел, виж се на какво приличаш. Ако продължаваш така, в скоро време ще започнеш да будиш съжаление. Покажи, че имаш достойнство!

Марсел Гробз сви рамене при думата „достойнство“. Погледна жално Рьоне и махна с ръка, сякаш искаше да каже: има ли смисъл?

Рьоне го гледаше и не вярваше на очите си. Това не можеше да е човекът, който го бе посветил в изкуството на бизнеса и който наричаше разговорите им вечерни курсове. Рьоне го подозираше, че говори отривисто на висок глас, за да си вдъхне увереност и смелост. „Колкото си по-хладнокръвно пресметлив, толкова по-далеч ще стигнеш. Никакви чувства, драги. Убивай, без да влагаш чувства! И за да се наложиш веднъж завинаги, удряй безмилостно от самото начало, например изхвърли някой неудобен, отстрани конкурент и ще треперят от теб, докато си жив!“ Или още: „По три начина можеш да успееш: ако си силен, ако си гений или ако си корумпиран. Корупцията не е по моята част, не съм гений, затова… остава ми само силата! Знаеш ли какво казва Балзак: «Трябва да връхлетите сред тая сган като снаряд или да се промъкнете като чума.» Добре казано, не намираш ли?“ — „И откъде знаеш такива неща, след като не си ходил на училище?“ — „Анриет, старче, Анриет! Тя събира за мен разни умни мисли и ми ги преписва на листчета, за да не изглеждам прекалено тъп на светските вечеринки. Уча ги наизуст и репетирам.“

„Дресиран пудел“ — каза си Рьоне и повече не отвори уста. По онова време Марсел много се беше възгордял. Фукаше се под ръка с Анриет и декламираше засукани цитати, за да прави впечатление на официалните вечери. Доброто старо време. Имаше всичко: успех, пари, жена. „Поправи ме, ако греша — подхвърляше той на Рьоне, потупвайки го по гърба. — Имам всичко, старче! Имам всичко! А след някой и друг ден кого ще дундуркам? Марсел младши!“ Със замах скицираше във въздуха сладка бебешка муцунка, лигавниче, дрънкалка и се усмихваше, унесен в мечти. Марсел младши! Наследник. Малък мъж, който един ден да поеме командването. Е, този мъж така и не го дочакаха!

Понякога Рьоне го улавяше как гледа неговите деца. Махаше им за поздрав едва-едва, сякаш вдигаше олово, беше се простил с мечтата си.

Рьоне тръсна цигарата, че пепелта се беше посипала върху гащеризона му, и си каза, че у всеки победител се крие един победен. Животът се изразява не само в това, което си придобил, а и в това, което си пропуснал по пътя. Марсел беше спечелил пари и беше успял, но бе останал без дете и без любов. А Рьоне си имаше Жинет и трите хлапета, но пък нямаше пукната пара за черни дни.

— Хайде, изплюй камъчето… Какво се е случило? Дано да оправдава факта, че се цупиш от цял месец.

Марсел се подвоуми, погледна приятеля си и най-сетне се отприщи. Разказа му всичко: за сцената между Шавал и Жозиан до кафе машината, за реакцията на Анриет, която оттогава не беше престанала да му повтаря да натири Жозиан, и че не му се живее и не му се занимава със сделки.

— Стигнах дотам да се колебая сутрин дали си заслужава да ставам. Искам само да лежа и да броя цветята по пердетата. Загубих желание за каквото и да е, друже. Много е просто: когато ги изненадах, притиснати един до друг, свидетелството ми за раждане все едно ме перна през физиономията! Докато я прегръщах, си въобразявах, че съм як мъжага, че ще преоткрия света, ще издигна нова китайска стена, ще им разкажа играта на милиард китайски дребосъци! Чувствах как отново ми никне коса. Но щом ги зърнах, щом видях моята душичка с друг, по-млад, по-строен, по-мускулест, се усетих, че съм плешив, че съм с пенсионерска карта за транспорт и други намаления за възрастни, достатъчен беше един миг, един-единствен миг! Предадох се, силите ме напуснаха… — със замах разчисти бюрото си, бутна на пода папки и телефони. — За какво ми е всичко това, можеш ли да ми кажеш, а? Вятър работа, блъф, лъжа и измама! — и продължи, тъй като Рьоне не обели нито дума: — Толкова години блъскане за нищо. За тоя, дето духа! Ти поне си имаш децата, Жинет, дом, в който вечер те чакат… А аз — счетоводство, клиенти, контейнери, пълни с евтини боклуци. Спя на канапе, ям на крайчеца на масата, пърдя и се оригвам тайно. Панталоните са ми тесни. Да ти кажа ли нещо? Още не ме е изритала, защото съм от полза, иначе… — направи жест с палеца и средния пръст, сякаш изстреля невидима прашинка, и се прегърби, отпусна се с цялата си тежест във фотьойла.

Рьоне помълча, после заговори с тих и спокоен глас, както се говори на сърдито дете, което се инати и не иска да слуша:

— Това, което виждам, е, че твоята душичка не е по-добре от теб. Вие двамата сте като тюлени на отцепен леден блок, които се сърдят един на друг. Нейният Шавал е нищо и половина! Кипнал хормон, мирис на пролет, апетитен сладкиш, който ти хваща окото и хоп, лапваш го на крак на тезгяха. Само не ми казвай, че не ти се е случвало.

— При мен е съвсем друго — възпротиви се Марсел и удари силно по масата.

— Защото си мъж, нали? Много изтъркан аргумент! Наполеоновски приказки! Само че жените са се променили, представи си. Сега и те са като нас и когато има някой лустросан Шавал, който им се натиска, се възползват, без да влагат абсолютно никакво чувство. За тях е без значение. Жозиан обича теб! Само й виж физиономията. Поглеждал ли си я поне? Надали. Минаваш покрай нея, вторачен в гордостта си. Не забеляза ли, че е отслабнала, че дрехите й висят като на закачалка и дори не се е сресала като хората? Не си ли забелязал как се е наплескала с розова пудра, щото без този руж, дето си го купува на едро от супера, е по-бледа от сянка?

Марсел клатеше глава, неотстъпчив и тъжен. И Рьоне отново го емваше, ту биеше на чувства, ту обръщаше разговора на шега, ту разчиташе на здравия му разум, та да живне старият му приятел и да не се задави с чорапогащника.

Изведнъж му хрумна една идея и очите му заблестяха.

— Ти дори не ме попита защо съм се качил тук, след като си бях обещал да не ти продумам повече. Толкова си свикнал всеки да ти се подмазва, че смяташ за нормално да ти се идва на крака. Най-накрая ще взема да се обидя, честна дума!

Марсел го погледна, потри тила си, поигра си с някаква писалка, избягнала бурното разчистване на бюрото, и попита:

— Извинявай… Значи имаш нещо да ми кажеш?

Рьоне скръсти ръце и без да бърза, му заяви, че това, от което най-много се е страхувал, май ще се окаже истина — китайците направили грешка в заявките. Били смесили сантиметри и инчове!

— Току-що забелязах, докато разглеждах най-подробно поръчките ти за пекинския завод. Разбрали са погрешно размерите и ако искаш да предотвратиш катастрофата, трябва веднага да дойдеш и да им звъннеш един телефон.

— Мили Боже! — изрева Марсел. — Там са поръчки за милиарди! А ти си траеш.

Той скочи, грабна сакото и очилата си и се спусна бързешком по стълбите към кабинета на Рьоне.

Рьоне го последва и минавайки покрай Жозиан, й нареди:

— Вземи си химикалката и бележника… С жълтурите нещо се е объркало!

Жозиан се подчини и двамата се втурнаха надолу.

Кабинетът на Рьоне беше тясно стайче, почти изцяло остъклено, което гледаше към склада. Отначало беше предвидено за съблекалня, но Рьоне се беше настанил там, защото му било много удобно, можел да наглежда движението на стоките. Оттогава мястото се беше превърнало в неговата светая светих.

След инцидента при кафе машината Жозиан и Марсел за пръв път се бяха събрали заедно. Рьоне отвори счетоводните книги на бюрото си, после се плесна по челото и възкликна:

— Мамка му! Забравих за другото… най-важното! Остана в антрето. Не мърдайте, отивам да го донеса.

Излезе от кабинета, извади ключа от джоба си и с едно завъртане ги заключи вътре. Пое нанякъде, потриваше ръце от задоволство и дрънчеше с катарамите на гащеризона си.

Застанали един срещу друг, Марсел и Жозиан чакаха. Тя сложи ръка на радиатора и веднага я дръпна — беше засилен докрай! Ахна от изненада и Марсел попита:

— Каза ли нещо?

Тя тръсна глава. Поне я беше погледнал. Най-сетне бе обърнал глава към нея.

— Не… Радиаторът не може да се пипне, толкова е горещ…

— Аха…

И пак млъкнаха. Чуваше се само шумът от електрокарите, виковете ма работниците, които даваха указания на водачите как да маневрират, наляво, надясно, от време на време някой изругаваше, когато при по-рязкото завиване стоката аха да изпопада по земята.

Къде отиде тоя? — измърмори Марсел и погледна през прозореца.

Никъде! Само искаше да ни събере и май го направи! Приказките за обърканите поръчки са пълна лъжа.

Така ли мислиш?

— Ами пробвай да излезеш… Имам чувството, че сме заключени. Хвана ни като лапнишарани!

Марсел бутна вратата, завъртя дръжката напред-назад, но вратата си остана заключена. Той се разбесня и я ритна.

Жозиан се подсмихна.

— Няма да вися тук, имам работа! — избухна Марсел.

— И аз щото. Да не мислиш, че съм тук на почивка?

Въздухът в стаята беше горещ и спарен. Миришеше на фасове, на надуто отопление и на вълнен пуловер, който съхне на облегалка на стол. Жозиан сбърчи нос и подсмръкна. Наведе се над бюрото и видя окачен стар пуловер. Забравил го е и сега ще настине! Обърна се в посока към глицинията и в същия миг видя Клечката за зъби, която пристигаше с маршовата си стъпка.

— Мамка му, Марсел! Клечката — прошепна тя.

— Скрий се — отвърна той, — ако случайно се е запътила насам.

— Защо да се крия? Не правим нищо лошо.

— Скрий се, ти казвам! Ще ни види през прозореца.

Той я придърпа и двамата клекнаха до стената.

— Защо трепериш от нея? — попита Жозиан.

Марсел сложи ръка на устата й и я притисна към себе си с другата ръка.

— Вечно забравяш, че завися от подписа й.

— Защото си бил достатъчно тъп, да й гласуваш такова доверие.

— Все искаш да вдигаш революции.

— А ти все се оставяш да те правят на глупак!

— Ох, стига вече, престани да ме поучаваш… Тогава при кафе машината не се правеше на толкова хитра, а? Беше се размекнала в прегръдките на оня хубостник, който ще продаде и майка си, стига да е изгодно!

— Отидох за едно кафе… нищо повече.

Марсел едва не се задави. Той тихо запротестира:

— Да не искаш да ме убедиш, че не се прегръщаше с Шавал?

— Малко се попритиснахме, вярно, и какво от това? Направих го само за да те накарам да ревнуваш.

— Е, успя…

— Да… успях. Оттогава престана да ми говориш!

— Защото не очаквах такъв номер, разбираш ли…

— А какво очакваше? Да ти плета вълнени шапки за стари години?

Марсел сви рамене, придърпа ръкава на сакото си и взе да лъска върховете на обувките си.

— Беше ми писнало, Марсел…

— Така ли? — каза той, уж погълнат от блясъка на патъците си.

— Писнало ми беше да те гледам как всеки ден си тръгваш с Клечката! Писнало ми беше! Писнало! Не си ли се замислял досега, че това ме влудява? Ти имаш уреден двойствен живот, а аз обирам трохите, които благоволяваш да ми подхвърляш. Събирам ги тихичко с върха на пръстите, за да не ме чуе тя. През това време животът ми минава, изнизва се и не мога да го спра. От колко години сме заедно! А продължаваме да се срещаме тайно! Нито веднъж досега не си ме показал официално, никога не си ме извел пременена с хубави дрехи, никога не сме се разхождали по слънчевите плажове на далечни острови! Не, с душичката само по тъмна доба… Евтините ресторанти с меню за двайсетачка и изкуствени цветя! Приятни прекарвания с вирнати крака, нашият си прави кефа и хайде, вдига гащите и търчи обратно вкъщи! Е, разбира се, когато вдигам пара и заплашвам да те оставя на сухо, ми замазваш очите с някоя дрънкулка. Колкото да мирясам за известно време… да укротя бурята в главата си. Само голи обещания! Вечните обещания! Затова оня ден не издържах и се поддадох… Още повече че същия ден тя ме нападна. Точно когато ми се обадиха, че майка ми е починала, тя ми забрани да плача на работното място. Заяви, че съм получавала даром заплатата си! Идеше ми да я убия…

Марсел слушаше, облегнат на стената. Потапяше се в музиката на думите й и малко по малко се отдаваше на нежността. Гневът му постепенно спадаше — като парашут, когато докосва земята. Доловила, че той се разнежва, Жозиан се развихри: раздипляше разказа си, добавяше сълзи, въздишки, благодарности, затъмняваше краските, просветляваше ги. Докато описваше шепнешком трагедията си, се накланяше към Марсел и се притискаше към него. Той все още се държеше, обгърнал с ръце коленете си, за да не се килне към нея, но вече леко поддаваше, поклащаше се и се доближаваше.

— Беше ми тежко, когато загубих майка си, наистина. Не твърдя, че беше светица, и ти го знаеш! Но беше моята майка… Смятах, че ще имам сили да го понеса, и изведнъж такъв удар, че ми изкара въздуха…

Тя взе ръката му и я положи между гърдите си, където я бе заболяло най-силно. Ръката на Марсел се стопли, преоткрила обичайното си място в меката и успокояваща бразда.

— Отново бях като на две години и половина… Когато вдигаш доверчив поглед към възрастния, който би трябвало да те пази, а те зашлевява и по двете бузи — нещо, от което повече няма да се оправиш… Такива рани никога не заздравяват, никога. Правиш се на горда, вириш брадичка, а сърцето ти бие до пръсване…

Гласът й беше изтънял, низ от нежно прошепнати тайни, които сякаш изпълваха с памук душата на Марсел Гробз. „Душко, мила моя, колко е хубаво отново да те слушам, момиченцето ми, красавицата ми, златната ми амазонка… говори ми, говори ми още, когато чуруликаш, когато заплиташ думите, както кукичката изплита вълнената прежда, аз се възраждам, животът без теб е пустиня, не си заслужава да ставам сутрин и да поглеждам през прозореца.“

Анриет Гробз се беше качила до кабинета на Марсел и понеже не откри там нито Жозиан, нито съпруга си, се упъти да търси Рьоне. Намери го в склада, погълнат от спор с един работник, който се почесваше по главата и се чудеше къде да реди палетите, защото вече нямало място на височина. Анриет изчака отстрани, докато й обърне внимание. Физиономията й беше изрисувана като току-що реставрирана фреска; шапката й, гордо кацнала на върха на черепа, приличаше на трофей, отвоюван в битка с врага. Рьоне се обърна и я видя. Бързият поглед към кабинета му го успокои — двамата скарани любовници се бяха покрили! Той се раздели с работника и попита Анриет с какво може да й бъде полезен.

— Търся Марсел.

— Трябва да е в офиса си…

— Не е там.

Тя се изразяваше с твърд и рязък тон. Рьоне се престори на учуден, къде ли може да се е дянал, не я изпускаше от поглед нито за миг.

Розовата пудра образуваше сухи петна по болнавата й кожа, подчертаваше ветрилото от бръчици край устата и отпуснатите бузи. На застаряващото й лице стърчеше нос като клюн на хищна птица, под който едва личеше устата й. Устните й бяха толкова тънки, че червилото беше излязло извън тях. Анриет Гробз лепна на лицето си двусмислената усмивка на сервитьорка, която се надява да бъде възнаградена със солиден бакшиш и с разочарование възнамерява да заплюе измамника, породил у нея подобна надежда. Искаше да чуе от Рьоне нужната информация, но след като не я получи, усмивката й се изпари и тя си възвърна обичайния фелдфебелски маниер. „Господи — каза си той, — какво женище! Безжалостно като удар с тояга!“ Човек лесно можеше да си представя по вида й, че нито хапването, нито пийването, нито дори най-лекото отпускане не й доставя капка удоволствие. Такова нещо се разбива само с динамит! Всичко у нея беше под контрол, интересът се долавяше от всеки жест, пресметливостта й подхождаше на скованото поведение и строгите костюми. Колосано съвършенство, пристегнато в безупречната отливка на финансовите сметки.

— Ще го почакам в кабинета му — просъска тя и си тръгна.

— Добре — отвърна Рьоне, — ако го зърна, ще му предам, че сте тук.

През това време, клекнали в тъмния кабинет на Рьоне, Марсел и Жозиан продължаваха шепнешком да се одобряват.

— Изневери ли ми с Шавал?

— Не, не съм ти изневерила… просто една вечер не успях да се преборя с черните мисли, които ме бяха връхлетели. Просто се случи той, оказа се подръка… Можеше да е всеки друг, без значение.

— Все пак ме обичаш мъничко, нали?

Беше се доближил и бедрото му се притискаше към бедрото на Жозиан. Поради неудобната и изморителна поза парещият му дъх излизаше на пресекулки.

— Не мъничко, а те обичам, мечо, дебеланко мой… — тя въздъхна и отпусна глава на рамото на Марсел. — Ох, ако знаеш само колко ми липсваше!

— И ти също! Представа си нямаш.

Двамата клечаха, учудени, притиснати един до друг, като избягали от час ученици, които се крият, за да пушат. Шушнеха си в тъмното и горещо помещение, пропито от тежката миризма на мокра вълна.

Останаха така дълго време, без да шукнат, без да отворят уста. Пръстите им се преплитаха, опипваха се, отново се опознаваха и Жозиан преоткриваше цялата нежност и топлина като познат пейзаж от детството. Очите им свикнаха с мрака и вече различаваха очертанията на предметите. „Пука ми, че е дърт, дебел и грозен, той е моят мъж, моето притежание, което обичам, което ме разсмива, кара ме да тъгувам, знам всичко за него, мога да го опиша от главата до петите със затворени очи, знам какво ще каже, преди още да си е отворил устата, знам какво се крие в главата му, в малките му хитри оченца, в дебелото му шкембе… Със затворени очи мога да разкажа какво представлява този мъж.“

Останаха дълго време така, потънали в мълчание. Бяха си казали всичко и най-вече се бяха намерили отново. Изведнъж Марсел се изправи. Жозиан му прошепна:

— Внимавай! Тя може да е зад вратата!

— Пука ми! Ставай, душко, ставай… Тъпо е да се крием. Нищо лошо не правим, нали, душко?

— Ела тук! Сядай!

— Не, изправи се! Искам да те питам нещо. Нещо прекалено важно, за да го чуеш клекнала на пода.

Жозиан се изправи, изтупа прахта от полата си и попита със смях:

— Може би ще ми поискаш ръката?

— Много повече от това, много повече, душко!

— Какво ли е може да е… Щото да знаеш, на трийсет и осем лазарника само това още не ми се е случило, да мина под венчило! Никой не ми е правил предложение за женитба. Вярваш ли ми? Като си помисля само колко съм мечтала… На заспиване си казвах, че в деня, в който някой ми направи предложение, ще кажа „да“. За да нося и аз халка и да не бъда повече сама. За да се храним двама на масата, покрита с мушама, да си разказваме как ни е минал денят, да си капем капки в носа, да теглим жребий на кого ще се падне крайчето на хляба…

— Не слушаш какво ти казвам, душко… казах „много повече“.

— Ами тогава… предавам се.

— Погледни ме, душко. Погледни ме в очите…

Жозиан го погледна. Той беше сериозен като папата, когато благославя множеството на Великден.

— Гледам те… в очите.

— Това, което ще ти кажа, е важно… Много важно!

— Слушам те…

— Обичаш ли ме, душко?

— Обичам те, Марсел.

— Ако ме обичаш, ако наистина ме обичаш, докажи го: роди ми дете, мое детенце, на което ще дам името си. Един малък Гробз.

— Какво каза, Марсел? Може ли да повториш?

Марсел повтори, потрети, продължи да повтаря. Тя го следеше с очи, сякаш думите вървяха на някакъв екран. Думи, които не смогваше да разчете. Той продължи да говори, обясняваше, че копнее за това дете от години, че го познава до най-малката подробност, познава формата на ушичките му, цвета на косицата, ръчичките, нашареното му с венички дупенце, гънките по крачетата, сладките ноктенца и мъничкото носленце, което се бърчи, докато бебето суче.

Смаяна, Жозиан чуваше всички тези думи, без да ги проумява.

— Може ли да седна пак на земята, Марсел? Коленете ми треперят и не ме държат…

Тя се тръсна по задник и той клекна до нея, свил вежди, защото коленете го боляха.

— Какво ще кажеш, душко, как ти се струва?

— Детенце? Наше дете?

— Точно така.

— А това детенце… ти ще го припознаеш, така ли? Ще му дадеш права? Няма да бъде нещастно копеле, което да се срамува?

— Ще го сложа на семейната трапеза. Ще носи моето име… Марсел Гробз младши.

— Обещаваш ли, заклеваш ли се?

— Обещавам, заклевам се в топките си! — и посегна към тестисите си.

— Ето, виждаш ли… майтапиш се с мен.

— Не, точно обратното! Така са правели едно време. Като полагал клетва, истинският мъж давал обет в името на мъжката си сила. Тестиси, тестамент, завет… това съм го научил от Жо.

— Ръбестата?

— Не, кръглата. Любезната. Когато се кълнеш в ташаците си, нещата стават много сериозни. Ще се скапят, ако не удържа на думата си. Е, това, душице, не искам да ме сполети.

Отначало Жозиан се разсмя, а после се разрева.

Прекалено много емоции в един ден.

Ръка с остри червени нокти се впи в ръката на Ирис, която извика и без да се обръща, ръгна жестоко нападателката с лакът в ребрата. Нахалницата изквича от болка. „Какво си въобразява тая! — изнегодува Ирис, стискайки зъби. — Хайде де! Аз бях преди теб. И това костюмче от кремава коприна, обточено с кафяво, очевидно обект на твоето желание, е за мен. Нямам наложителна нужда от него, но след като толкова драпаш, ще го взема аз. Ще взема и модела в розово и в бледозелено, щом продължаваш да напираш!“

Не можеше да види нападателката, понеже беше с гръб към нея насред жестокото меле, в което хиляди ръце и крака се блъскаха и ритаха, но беше твърдо решена да не допусне да бъде прецакана и продължаваше да рови, устремена напред, протегнала едната си ръка, докато с другата стискаше чантата, за да не я отнесат.

Докопа набелязаните тоалети, здраво ги стисна и започна да се измъква от настървената глутница, която атакуваше разпродажбата на първия етаж на „Живанши“. Изправи се, закрепи се здраво, извъртя се и взе да разблъсква женорята с лакти, с ханш, с колене, докато успя да се откопчи от тълпата, която я подмяташе като сламка. Пръстите с кървава маникюр продължаваха да шават в блъсканицата, опитваха да се вкопчат във всичко минаващо наблизо. Ирис ги зърна, бяха като щипки на неотстъпчив рак. С небрежен жест, пресмятайки удара си, тя притисна с все сила закопчалката на гривната си до алчната ръка и с рязък жест я раздра. Отвратителното същество нададе вик на ранен хищник и мигновено отдръпна ръка.

— Ей, вие луда ли сте! Пълна откачалка! — изкряска ранената собственичка на червените лакирани нокти и се опита да открие нападателката.

Ирис се усмихна, без да се обръща. Така й се пада! Дълго време ще ходи белязана и ще й се наложи да носи ръкавици. Белязаната от хайлайфа!

Изправи рамене, измъкна се от тълпата анонимни задници и размахала плячката си, се втурна към щанда с обувките, които за щастие бяха наредени на рафтовете по номера, а това значително облекчаваше достъпа.

С бръснещ полет грабна три чифта вечерни обувки на токчета, един чифт всекидневни ниски, за да обикаля на воля, и един чифт черни ботуши от крокодилска кожа, малко нещо рокерски, но не бяха никак лоши, напротив… качествена кожа, каза си тя, пъхайки ръка в ботуша. Може би трябва да отида да видя дали не е останал някакъв дамски смокинг, който ще подхожда на ботушите. Тя се обърна, но при гледката на развилнелите се фурии реши, че е по-добре да се откаже. Не си заслужаваше. Освен това… тя така или иначе имаше вече пълен гардероб! И то на Сен Лоран, не какви да е модели! Не си заслужаваше да поема риска да я разчекнат. Колко опасни стават жените, когато се развилнеят в джунглата на разпродажбите! Бяха чакали час и половина на дъжда, стиснали в ръка безценното картонче, което им даваше достъп до светая светих на изключително престижната разпродажба седмица преди Коледа. Само за отбрани клиенти, малки серии, неща, които не бяха за изпускане, на невероятни цени. Нещо като анонс за големите януарски разпродажби. Колкото да им потекат лигите, да им събудят апетита, да ги накарат да мислят през коледните празници за предстоящите покупки, за следващото сражение.

Тези тук съвсем не бяха обикновени клиентки, продължаваше разсъжденията си Ирис, оглеждайки опашката. Съпруги на индустриалци, на банкери, на политици, журналистки, пресаташета, манекенки, една актриса! В напрегнато очакване, отстояващи мястото си, за да не бъдат изтласкани назад при влизането. Приличаха на тръпнещи деца преди първо причастие с блеснали от алчност погледи. Лакомията, страхът да не пропуснат нещо, тревогата да не подминат някоя стока, която би променила живота им! Ирис познаваше директорката на луксозния магазин и се беше качила директно горе, без да се реди на опашка, само хвърли жалостив поглед към клетите овчици, скупчени под дъжда.

Телефонът й звънна, но тя не отговори. Разпродажбите изискваха пълна концентрация. Погледът й сканира рафтовете, щендерите и кошовете, поставени направо на пода. „Мисля, че обиколих всичко — реши тя, засмукала бузи. — Остават само няколко дреболии за коледни подаръци и съм готова.“

Пътьом награби разни обици, гривни, слънчеви очила, шалчета, гребенче от черупка на костенурка, вечерна чантичка от черно кадифе, цял наръч колани, ръкавици — Кармен е луда за ръкавици! — и разчорлена и задъхана застана на касата.

— Няма да е зле да доведете един звероукротител — обърна се тя с усмивка към продавачката. — С дълъг камшик! И от време на време да пускате лъвове, за да се отвори малко място…

Продавачката се усмихна вежливо. Ирис хвърли чудесния си улов на тезгяха, извади кредитната карта, повя си с нея, нагласи къдриците си.

— Осем хиляди четиристотин и четирийсет евро — обяви продавачката и се зае да прибира покупките в големи бели хартиени торби с емблемата на „Живанши“.

Ирис подаде картата си.

Телефонът отново звънна. Тя се поколеба, но реши да го остави да си звъни.

Преброи торбите, които трябваше да носи, и се почувства изцедена. За щастие си беше наела такси за целия ден. То я чакаше навън пред магазина. Ще натовари покупките в багажника и ще отиде да изпие едно кафе в някое заведение близо до моста Алма, за да се възстанови от изживените емоции.

Завъртя глава и зърна Каролин Вибер, която в момента плащаше, адвокат Каролин Вибер, една от сътрудничките на Филип. „Тази пък как ли се е снабдила с покана?“ — учуди се Ирис, дарявайки я с най-пленителната си усмивка.

От гърдите и на двете се изтръгнаха дълбоки въздишки като на изтощени докрай воини, но в знак на утешение си показаха една на друга огромните натъпкани торби. След това безмълвно взеха решение: отиваме заедно да пием кафе.

Отидоха „При Франсис“, далеч от развилнялата се глутница.

— Тези експедиции започват да стават рисковани. Следващия път ще си взема телохранител да ми разчиства пътя с автомат!

— Една буквално ми съдра ръката с гривната си, чакай да ти покажа, — възкликна Каролин. — Ще ми остане белег.

Тя си свали ръкавицата и показа на смутената Ирис опакото на китката си, през която минаваше дълбока бразда. Личаха няколко незасъхнали капки кръв.

— Луди жени! Способни са да се изпотрепят заради някакви парцали! — отвърна с въздишка Ирис.

— Или да изтрепят себеподобните си като в моя случай. И за какво? Гардеробите ни са препълнени с дрехи! Не знаем къде да ги дяваме.

— Обаче всеки път, когато излизаме, хленчим, че нямаме какво да си облечем — продължи Ирис и се разсмя.

— Пак добре, че всички жени не са като нас. Това лято например се запознах с Жозефин. Ти поне си наясно с нещата, нали сте сестри! Макар че никак не си приличате.

— А, виж ти! На басейна в Курбвоа ли се запознахте? — пошегува се Ирис и направи знак на сервитьора да донесе още едно кафе.

Той дойде до масата им и Ирис се обърна към него.

— Какво ще поръчаш? — попита тя Каролин Вибер.

— Фреш от портокал.

— Добра идея. Два портокалови фреша, ако обичате… Нуждая се от витамини след подобна експедиция. Докато не съм забравила да те питам, ти как се озова на басейна в Курбвоа?

— Никак, кракът ми не е стъпвал там.

— Не ми ли каза, че си се запознала със сестра ми това лято?

— Да… в кантората. Тя свърши една работа за нас… Не си ли в течение?

Ирис се престори, че е забравила, и се плесна по челото.

— Ами да бе. Колко съм разсеяна…

— Филип я нае да превежда. Много добре се справя. Работи за нас цялото лято. В края на ваканцията я свързах с един издател, който й дал за превод биографията на Одри Хепбърн. Наляво и надясно я хвали. Елегантен стил. Безупречна работа. Преводът предаден на деня и часа без нито една правописна грешка, и прочее, и прочее! На всичкото отгоре срещу скромен хонорар. Не се пазари предварително колко ще й се плати. Да си виждала досега нещо подобно? Взема си чека и само дето не целува краката ти на тръгване. Малка, скромна и тиха мравка. Заедно ли сте израснали, или тя е била в пансион при монахините? Представям си я в манастир, при кармелитките. — Каролин Вибер се разсмя.

Неочаквано Ирис изпита желание да й натрие носа.

— Права си наистина, съвестно свършената работа, добротата, скромността в наши дни по-скоро предизвикват смях… Но такава си е тя, моята сестричка.

— О, не исках да кажа нищо лошо!

— Не, но говориш за нея като за загубенячка…

— Не исках да те засегна, надявах се просто да се поразведрим.

Ирис съжали. Не биваше да си разваля отношенията с Каролин Вибер. Неотдавна я повишиха, беше станала съдружник във фирмата. Филип говореше за нея с голямо уважение. Когато имаше съмнения по някое дело, обръщаше се само към Каролин. „Тя стимулира мозъчните ми клетки — казваше той с вяла усмивка, — изслушва ме по интересен неин си начин, сериозно, сякаш си води бележки, кима, отсява информацията с два въпроса и нещата се изчистват. Освен това отлично ме познава…“ Дали Каролин Вибер знае нещо за Филип? Ирис се успокои и реши да пипа по-предпазливо.

— Не, няма нищо… Не се притеснявай! Много обичам сестра си, но се налага да призная, че понякога изглежда доста старомодна. Знаеш ли, тя работи в Националния център за научни изследвания, съвсем различен свят.

— Често ли се виждате?

— На семейни сбирки. Тази година например ще прекараме Коледа заедно във вилата.

— Ще се отрази добре на мъжа ти. Струва ми се напрегнат в последно време. Има моменти, в които е направо отнесен. Онзи ден влязох в кабинета му, след като почуках няколко пъти на вратата, и той сякаш не беше ме чул. Стоеше до прозореца и гледаше дърветата…

— Прекалено много работи.

— Една седмица в Мьожев е достатъчна, за да влезе отново във форма. Забрани му да работи. Конфискувай му компютъра и мобилния телефон.

— Няма начин — въздъхна Ирис. — Той спи с него, даже върху него!

— Това е от преумора, защото по отношение на делата си е такъв, какъвто го знаем, няма грешка. Той е студенокръвно животно. Много е трудно да отгатнеш какви мисли се въртят в главата му, но е честен и праволинеен. А това не може да се каже за всеки от кантората.

— Има ли ново попълнение от хищници? — поинтересува се Ирис, разкъсвайки едно резенче портокал.

— Един младок, невероятно амбициозен… адвокат Бльое. Пише се също както „синчец“, но те уверявам, че изобщо не отговаря на името си. Постоянно ходи по петите на Филип, за да покаже колко е старателен. Такъв мазен, внимателен, но чувствам как тайно точи сатъра. Натиска се да работи само по големите дела…

Ирис я прекъсна.

— А Филип харесва ли го?

— Смята, че е полезен, културен, опитен… обича да разговаря с него, с една дума, гледа го с влюбени очи. Нормално като за начало, но затова пък аз, каквато съм баракуда, го разкрих и го дебна, готова съм всеки момент да го захапя.

Ирис се усмихна и тихо попита:

— Женен ли е?

— Не. От време на време някаква приятелка идва да го взема от работа вечер… А може и да му е сестра. Не знам. Дори и нея я гледа отвисоко! За Филип най-важното е да се бачка. Той иска да вижда резултати. Въпреки че… от известно време се е очовечил. Не е вече толкова суров… Онази вечер по време на съвещанието беше напълно изключил. Бяхме се събрали десетина души, готови за старт, оживено приказвахме, очаквахме той да си каже думата… а той се беше отнесъл нанякъде. Пред него беше отворената папка с документи, десет души очаквахме с нетърпение решението му, а той се беше зареял с такъв един сериозен и болезнен вид. Имаше странен поглед като на нещастен човек… От двайсет години работим заедно и за пръв път го видях такъв. Беше много необичайно, свикнала съм с образа му на безпощаден воин.

— Аз пък никога не съм го възприемала като безпощаден.

— Нормално… Той е твой съпруг и е луд по теб. Обожава те! Когато заговори за теб, очите му светват като Айфеловата кула. Според мен ти направо си му взела акъла!

— О, преувеличаваш!

„Искрена ли е, или гледа да се държи приятелски?“ — чудеше се Ирис, загледана в Каролин, която пиеше портокаловия си сок на малки глътки. Не долови никакво лицемерие у адвокатката, която се беше отпуснала след изтощителната надпревара по време на разпродажбата.

— Каза ми, че си възнамерявала да започнеш да пишеш…

— Така ли се изрази?

— Вярно ли е, наистина ли си започнала?

— Не точно… върти ми се някаква идея, обмислям.

— Той ще те подкрепи при всяко положение, това е очевидно. Не е от мъжете, които се дразнят от успехите на половинките си. Не е като адвокат Изамбар, жена му написа книга и той е бесен, само дето не я замъкна в съда, за да й забрани да я публикува с НЕГОВОТО име…

Ирис запази мълчание. Това, от което се беше опасявала, вече се случваше: нейната книга беше в устата и в мислите на всички. С изключение на нея самата. Нямаше абсолютно никаква идея. Най-страшното беше, че се чувстваше поначало неспособна да измъти каквото и да било! Представяше си как говори, как се преструва, как философства на тема писане, самотата на писателя, изплъзващите се думи, страха от белия лист, бяла дупка, черна дупка, герои, които заживяват свой живот и водят ръката ти… Но да седне над листа в пълна самота, къде я търсиш, не е за нея! Просто е невъзможно. По време на една вечеря пробута тази невинна лъжа, за да се самоизтъкне — а ето сега лъжата я беше застигнала.

— Иска ми се и аз да намеря мъж като твоя — въздъхна Каролин, която продължаваше разсъжденията си, без да забелязва смущението на Ирис. — Трябваше да го пипна преди теб.

— Все още ли си сама? — насили се Ирис да прояви интерес към съдбата на Каролин Вибер.

— Повече от всякога! Животът ми е безкраен празник. Излизам от къщи сутрин в осем, прибирам се в десет вечерта, изпивам една готова супа, скачам в леглото и гледам телевизия или вземам някой роман за разтоварване… Избягвам криминалетата, за да не ми се налага да чета до два сутринта, докато разбера кой е убиецът. Какво да ти кажа, животът ми е страхотно интересен! Нямам съпруг, деца, любовник, домашен любимец, само престаряла майка, която не ме разпознава, когато й се обаждам по телефона! Последния път ми затвори с твърдението, че никога не била имала деца. Смях се до сълзи…

Тя избухна в горчив смях. Смях, с който се опитваше да прикрие колко беше самотен и празен животът й. „С Каролин сме връстници, но аз имам съпруг и дете. Съпруг, който си остава загадка, и дете, което на свой ред се превръща в загадка! Какво е нужно да имаш в живота, за да е интересен? Бог? Декоративна рибка? Някаква страст? Средновековието като Жо… Защо не ми е казала нито дума за тези преводи? Защо Филип не ми е споменавал? Животът ми се разпада, разяжда го невидима киселина, а аз безсилно наблюдавам отстрани този разпад. Единствените сили, които са ми останали, ги влагам в битките по време на разпродажбите на модна къща «Живанши». Аз съм луксозна куртизанка с мозък на бройлер, такива като мен с лопата да ги ринеш в нашия свят на привилегированите.“

Каролин беше престанала да си играе със сламката от портокаловия сок.

— Чудя се защо рискувам живота си на тези разпродажби, след като никога не излизам или излизам по анцуг в неделя сутрин, за да отида до хлебарницата!

— Не си права. За хлебарницата трябва да се обличаш в „Живанши“. Има голяма вероятност да срещнеш някого в хлебарницата, понеже в неделя сутрин всички минават през хлебарниците.

— Страхотно място за социални контакти! Домакини, които купуват кифлички, баби, които се колебаят хилядолистно тесто ли да вземат, или бисквитено от страх да не си счупят ченето, и дебели хлапета, които си тъпчат джобовете със сладкиши. Няма опасност да попадна на Бил Гейтс или на Брад Пит. Не, остава ми само интернет. Само дето не смея да пробвам. Приятелките ми са опитвали и според тях понякога ставало… Ходят по срещи.

Каролин Вибер продължи да приказва, но Ирис не я слушаше. Гледаше я със смесица от съжаление и нежност. Свита на стола, с тъмни сенки под очите, с изкривени в горчива гримаса устни, Каролин Вибер приличаше на нещо старо, изхабено, смачкано, а само допреди половин час се вихреше като истинска фурия, готова да пръсне мозъка на всяка съперничка заради някаква си копринена блузка от „Живанши“. „Къде е грешката? — помисли си Ирис. — Коя е истинската? Скрита в клоните на дървото като в старите картинни ребуси от детството, които обожавах да разгадавам. Злият вълк е стаен в тази картинка и трябва на всяка цена да спасим нищо неподозиращата Червена шапчица!“ Тя винаги откриваше големия лош вълк.

— Ох, трябва да престана да говоря с теб — въздъхна Каролин, — ужасно се потискам. Обикновено не мисля за тези работи. Питам се дали да не се върна в магазина и отново да рискувам живота си. Това поне закалява характера… Ако лудата с острието се е омела!

Двете жени се разцелуваха и се разделиха.

Прескачайки локвите, Ирис стигна до наетото за деня такси. Сети се за ботушите от крокодилска кожа и се поздрави за удачната покупка.

След като се настани удобно в колата, погледна в посоката, в която бе поела Каролин Вибер, и я видя да се нарежда на опашката за таксита на площад „Алма“. Валеше и опашката беше набъбнала. Тя беше скрила покупките под разкопчаното си палто, за да не ги намокри дъжда. Отдалече приличаше на грейките, с които се захлупват керамичните чайничета, за да не изстива чая. Ирис реши да я покани в своето такси и се наведе към прозореца, но телефонът й звънна и този път отговори.

— Да, Александър, какво има, скъпи? Защо плачеш, обич моя? Кажи…

Било му студено, бил мокър и вече цял час я чакал пред училище, за да го заведе на зъболекар, както се били разбрали.

— Какво има, Зое? Кажи на мама… Знаеш, че майките всичко разбират, всичко прощават и обичат децата си, дори да са кръвожадни убийци… Нали го знаеш?

Застанала насреща й с панталона си на шотландско каре, Зое старателно човъркаше носа си с показалец.

— Не е хубаво човек да си бърка в носа, любов моя… Дори когато е много тъжен.

Разочарована, Зое извади пръста си, огледа го внимателно и го обърса в крачола си.

Жозефин обърна поглед към часовника в кухнята. Показваше четири и половина. След половин час имаше среща с Шърли да я води на фризьор. „Ще идем на фризьор да ти направи прическа, подарък от мен, платиха ми добре. Ще те превърна в сексбомба.“ Жозефин се беше ококорила като извънземна, на която й размахват под носа ролка за коса. „Ще ме превръщаш в сексбомба? Да не ме направиш платинена блондинка? Не, не, само лека подстрижка и тук-там някой по-светъл кичур. — Жо се страхуваше. — Нали няма да ме променяш много, обещай ми.“ — „Не бе, ще станеш красива като кукла и после ще празнуваме Коледа заедно, преди да потеглиш за купона на баровците!“ Разполагаше едва с половин час, за да накара Зое да си развърже езика. Ортанс не беше вкъщи и трябваше да се възползва от случая.

— Може ли да се направя на бебе? — попита Зое, намествайки се в скута на майка си.

Жо я притисна в прегръдката си. Същите кръгли бузи, разчорлени къдрици, същото подуто коремче, същият недодялан вид, същото свежо и смутено изражение като нейното някога. Жо отново се видя на семейните снимки. Момиченце, опънало пуловера, изпъчило коремче, взряло се недоверчиво в обектива на фотоапарата. „Любов моя, малкото ми момиченце, обичам те до полуда — прошепна тя, притиснала Зое към себе си. — Знаеш, че мама е винаги насреща, нали? Винаги, винаги.“ Зое кимна и се сгуши в нея. „Сигурно в главата й се въртят някакви черни мисли — реши Жо. — Коледа наближава, а Антоан е далече. Детето не смее да ми признае.“ Момичетата никога не споменаваха баща си. Не й показваха писмата, които им изпращаше всяка седмица. Понякога звънеше вечер. Винаги Ортанс вдигаше слушалката, после я подаваше на Зое, която, притеснена, отговаряше само с „да“ и „не“. За тях мама и татко бяха отделни хора, които те не смесваха. Жо залюля Зое и нежно й запя.

— О, колко е пораснало моето бебче! Вече не е бебче! Станало е красива момиче с красива коса, красив нос, красива уста… — редеше думите, докосваше леко с пръст косата, носа, устата на Зое и пак тихо припяваше: — Красиво момиче, в което много скоро младежите ще се влюбват до полуда. Момчетата от цял свят ще катерят стълбите към стената на кулата в замъка, където живее Зое Кортес, за да измолят от нея целувка. Кажи ми, бебчо… Кажи на мама, защо си толкова тъжна.

— Не е вярно, лъжеш, аз не съм красиво момиче и няма никакви момчета, които да се катерят по стълби, за да стигнат до мен!

„А, ето каква била работата — си каза Жо. — Първата любовна мъка. Аз също бях на десет години. Мацах си миглите с желе от касис, за да пораснат дълги-предълги. А той целуна Ирис.“

— Първо, любов моя, на мама никога не се казва „ти лъжеш“…

Зое кимна.

— И второ, изобщо не лъжа, както ти казваш — ти си много хубаво момиче.

— Не! Защото Макс Бартийе не ме включи в списъка си.

— Какъв списък?

— Списъкът на Макс Бартийе. Той е от големите и ги знае тези работи. Направили са списък двамата с Реми Потирон и мен ме няма в списъка! Сложили са Ортанс, а мене не.

— Списък с какво, миличка моя?

— Списък с момичета, които може да бъдат употребявани вагинално, а мен ме няма в него.

Жо едва не изпусна Зое. За първи път една от дъщерите й се споменаваше в подобен „вагинален“ контекст. Устните й затрепериха и тя прекара език по зъбите си, за да успокои треперенето.

— Знаеш ли поне какво означава това?

— Означава, че това са момичетата, които стават за чукане! Той ми го каза…

— На всичко отгоре ти обясни за какво става дума?

— Да, и ми каза да не се впрягам чак толкова, щото някой ден и аз съм щяла да имам вагина, която да влезе в употреба… само че нямало да бъде много скоро.

Зое подръпваше ръкава на пуловера си и дъвчеше крайчеца му с печална физиономия.

— Първо, скъпа — започна Жозефин, чудейки се как най-правилно да отговори, — момчетата не делят момичетата според вагината им. За чувствителните момчета момичетата не са някаква стока.

— Да, но Макс ми е приятел…

— Затова трябва да му кажеш, че се гордееш, дето те няма в списъка.

— Дори да е лъжа?

— Как така лъжа?

— Ми… иска ми се и аз да съм в списъка.

— Наистина ли? Тогава… ще му кажеш, че е нетактично да се правят такива списъци, че между мъжа и жената не става въпрос за вагина, а за желание…

— А какво представлява желанието, мамо?

— Това е, когато си влюбен в някого и много искаш да го целунеш, обаче не го правиш и изчакваш, изчакваш, и това очакване е… това е желанието. Все още не си го целунала, но мечтаеш да го сториш, докато се унасяш в сън, и си представяш как го правиш, разтреперваш се от вълнение и това очакване е толкова прекрасно, Зое, казваш си, че можеш да го целунеш, обаче все пак не си много сигурна…

— Затова си тъжна.

— Не. Чакаш, сърцето ти тръпне в очакване… и когато той те целуне… Това е като искрящ фойерверк, сърцето ти прелива, вие ти се свят, иска ти се да пееш, да танцуваш, влюбена си.

— Значи аз съм влюбена?

— Още си много малка, трябва да почакаш… — Жо затърси някакво убедително сравнение, в смисъл че Макс не е за нея. — Това е все едно ти да говориш на Макс за пишката му. Да му кажеш: нямам нищо против да те целуна, но първо ми покажи пишката си.

— Той вече ми предложи да ми я покаже! Значи и той е влюбен, така ли?

Сърцето на Жозефин заблъска. Да запази самообладание, да не разкрива смущението си, да не си изпуска нервите и да не се издава, че е ядосана на Макс.

— И… показа ли ти я?

— Не. Защото аз не исках…

— Ами ето… Била си права! Ти, най-малката! Защото, без да го съзнаваш, не си искала да му гледаш пишката, искала си нежност, внимание, искала си той да е до теб и да изчакате заедно, преди да направите каквото и да е…

— Да, мамо, но после я е показвал на други момичета и оттогава ме нарича лепка и бебе.

— Зое, трябва да разбереш нещо. Макс Бартийе е на четиринайсет, почти на петнайсет, той е колкото Ортанс, затова е по-нормално да е неин приятел. Не твой! Може би трябва да си потърсиш друг…

— Ама аз него искам!

— Да, разбирам, но двамата изобщо не си подхождате. Трябва да се отдръпнеш от него, за да му домилее за теб. Да се преструваш на загадъчната принцеса. Тези неща винаги впечатляват момчетата. Нужно е малко време, но един ден ще се върне при теб и ще се научи да бъде по-деликатен. Това е твоята задача: да научиш Макс как да бъде наистина влюбен.

Зое се замисли за миг, пусна ръкава си и заяви разочаровано:

— Това значи, че ще си остана сама.

— Или че ще си намериш други приятели.

Тя въздъхна, смъкна се от коленете на майка си и придърпа надолу крачолите на панталона си.

— Искаш ли да дойдеш с мен и Шърли на фризьор? Ще ти направи красиви букли, каквито харесваш…

— Не, не обичам на фризьор, много ми скубе косата.

— Добре, тогава ще ме чакаш тук и ще си учиш. Да ти имам ли доверие?

Зое доби сериозен вид. Жозефин се усмихна и я погледна в очите.

— По-добре ли си сега, миличка?

Детето отново задъвка ръкава на пуловера си.

— Знаеш ли, мамо, откакто татко си замина, животът никак не е весел…

— Знам, любов моя.

— Мислиш ли, че ще се върне?

— Не знам, Зое. Не знам. Но ти трябва да си намериш много приятели, след като повече няма да сте заедно с Макс. Сигурна съм, че има куп момчета и момичета, които искат да ти бъдат приятели, но си мислят, че за тях няма място заради Макс.

— Животът е труден не само заради това — въздъхна Зое. — Той е труден изобщо.

— Хайде сега — засмя се Жозефин в желанието си да я окуражи, — по-добре си мисли Коледа, за подаръците, които ще получиш, за снега, за това, че отиваме на ски… Не е ли приятно?

— Предпочитам да се пързалям с шейната.

— Добре тогава, ще се пързаляме двете с шейната, искаш ли?

— Не може ли да вземем с нас Макс Бартийе? И на него му се карат ски, обаче майка му няма пари за…

— Не, Зое! — кресна Жозефин на ръба на нервна криза, но успя да се овладее и добави: — Няма да вземем с нас Макс Бартийе в Мьожев! Поканени сме от Ирис и не можем да водим други хора.

— Макс Бартийе, не други!

Две кратки позвънявания спасиха Жозефин от избухване. Беше енергичната Шърли, така че Жо се наведе да целуне Зое и й каза да си преговори урока по история, докато чака сестра си, която скоро трябваше да се прибере.

— Ще си напишете домашните и довечера ще празнуваме Коледа с Шърли и Гари.

— И ще си получа подаръците предварително?

— Да, ще си получиш подаръците предварително…

Зое заподскача към стаята си. Жозефин я проследи с поглед и в главата й се завъртя опасната мисъл, че скоро няма да може да се справя с дъщерите си.

И с живота изобщо.

Да се върне във времето на „Ерек и Енида“. При любовните описания на Кретиен дьо Троа, романиста на онази епоха.

Рицарската любов с нейните тайни, докосвания, въздишки, страдания, магии, откраднати целувки и с високото мнение за жената, чието сърце рицарят брани с копие. „Не случайно съм толкова запалена почитателка на онова време. Тогава е трябвало да живея. Загадъчната принцеса! Съвсем не ми подхожда да карам дъщеря си да се държи по този начин, след като самата аз не владея подобно поведение.“

Тя въздъхна, грабна си чашата, ключовете и хлопна вратата.

Чак когато се остави в ръцете на фризьорката и седна да чака с кичури, увити във фолио, пак се върна към темата и разказа на Шърли, която поиска фризьорката да изруси почти до бяло късата й като на момче коса.

— Изглеждам странно в главата, нали? — попита Жо, зяпнала в огледалото черепа си с таралежово щръкнали сиви лентички от фолио.

— Досега не са ли ти правили кичури?

— Никога.

— Пожелай си нещо, щом ти е за пръв път.

Жозефин погледна клоуна в огледалото и му пошепна:

— Пожелавам си дъщерите ми да не страдат много в живота.

— Ортанс ли имаш предвид? Пак ли те огорчи?

— Не, Зое… любовни терзания заради Макс Бартийе.

— Любовните мъки на децата ни са най-странното нещо. Страдаме колкото тях, но сме безсилни. Първия път, когато се случи на Гари, имах чувството, че ще умра. Идеше ми да изкормя момичето.

Жозефин й разказа за „списъка с момичетата, които може да бъдат употребявани вагинално“. Шърли избухна в смях.

— Не ми се вижда смешно, а по-скоро притеснително!

— Не е толкова притеснително, след като ти го е казала. Освободила се е от това нещо и е страхотно, че споделя с теб. She trusts you! Радвай се, че си обичана майка, вместо да се вайкаш заради сегашните нрави. Сега е така, навсякъде е така, едно и също. Във всички среди, във всички квартали… Просто се примири с положението и следвай моя пример: винаги бъди на разположение, но не се натрапвай. Имаме късмет, че и двете работим вкъщи. Винаги сме подръка, за да изслушаме и най-дребната болка и да коригираме нещата.

— Не си ли шокирана?

— Толкова много неща ме шокират, че дъх не мога да си поема! Затова съм решила да виждам всичко от добрата страна, иначе ще се побъркам.

— Вървим на провала, Шърли, след като петнайсетгодишни хлапаци подреждат момичетата според достъпа до вагината им.

— Успокой се. Хващам се на бас, че дори Макс Бартийе ще се превърне в срамежлива мимоза в деня, в който истински се влюби. Дотогава ще си придава важност и ще се перчи наляво и надясно! За известно време дръж Зое по-далеч от него и ще видиш, че отново ще се сприятелят, сякаш нищо не е било.

— Не искам да й скочи!

— Нищо няма да й направи. Ако ще прави нещо, ще е с друга. Бас държа, че го е казал, за да впечатли… Ортанс! Всички без изключение си фантазират за малката ти хитруша. Моят син — на първо място! Мисли, че не забелязвам, направо я изяжда с поглед!

— Когато бяхме деца, същото ставаше с Ирис. Момчетата бяха луди по нея.

— Видяхме какво излезе.

— Ми какво… според мен тя доста добре си подрежда живота, какво ще кажеш?

— Да. Сполучливо омъжена… ако това наричаш подреждане. Само дето без мангизите на съпруга си е нищо!

— Много си строга към нея.

— Не! Просто съм реалистка… И според мен трябва да направиш нужното усилие, за да станеш и ти поне малко реалистка.

Жо си спомни агресивния тон на Ирис онзи ден на басейна. И вечерта, когато говориха по телефона… когато Жо се бе опитала да й даде някакви идеи за книгата… „Ще ти помагам, Ирис, ще изровя всякакви истории, документи, за теб ще остане само да ги опишеш! Знаеш ли как са наричали данъците по онова време?“ И понеже тя не отговори, Жо изтърси: „Баналности“, наричали са ги „баналности“! Не е ли забавно? И тогава… тогава Ирис, любимата й сестра, я наемете безмилостно… „Не ми надувай главата, Жо, много си досадна! Прекалено си…“ И тресна слушалката. „Прекалено какво?“ — зачуди се объркана Жо. Бе доловила в тези думи истинска злоба. Нямаше да ги каже на Шърли, така щеше да признае, че Ирис е права. „Ирис трябва да е ужасно нещастна, за да реагира по този начин. Точно така, тя е нещастна…“ — повтори си тогава Жо, докато слушаше пиукането на телефона.

— Сърдечна е с момичетата.

— Защото не й струва нищо!

— Ти никога не си я харесвала, не знам защо.

— Обаче твоята Ортанс… ако не я стегнеш, ще стане същата като леля си. Да бъдеш „жената на…“ не е никаква заслуга! Ако Филип я зареже, на Ирис ще й останат само гащите да си попива с тях сълзите.

— Няма да я напусне, той е лудо влюбен в нея.

— Откъде си толкова сигурна?

Жо не отвърна. Беше опознала Филип, откакто работеше за него. Когато отиваше в адвокатската кантора на авеню, „Виктор Юго“, хвърляше бърз поглед към кабинета му, ако вратата беше открехната. Последния път го развесели… „Трябва ли да натисна бутона на дистанционното, за да вдигнеш глава от преписките си?“ — попита го тя, застанала на прага. Той я покани с жест да влезе.

— След четвърт час ще ви измия — обяви Дьониз и мушна гребена под увитите в сиво фолио кичури. — Добре е хванало, ще стане чудесно! А вас — обърна се тя към Шърли — ще ви измия след десет минути.

И се оттегли, въртейки задник под розовата престижа.

— Я кажи… — попита Жо, проследила с поглед задника на Дьониз — тук не работеше ли и онази Милен?

— Да. Един път ми направи ноктите. И то добре. Имаш ли новини от Антоан?

— Не. Момичетата обаче имат…

— Това е по-важното. Антоан не е лош. Малко мекушав, слаб. Още едно непораснало момче.

При името на Антоан на Жо й се сви стомахът. Нещо огромно и черно й се нахвърли и я стисна за гърлото: заемът! Хиляда и петстотин евро ежемесечна погасителна вноска! Господин Фожрон… Търговска кредитна банка! Ако погаси задължението за януари, няма да й остане нищо от осемте хиляди и дванайсет евро. Беше похарчила последните си пари за подаръци на Гари и на Шърли. Каза си, че в нейното положение няколко евро повече или по-малко… представяше си физиономията на Гари, когато разопакова подаръка.

Отпусна се на стола, разбърка подредените кичури.

— Добре ли си?

— Да, да…

— Пребледня като платно… Искаш ли вестник?

— Да… Благодаря!

Шърли й подаде списание „Ел“. Жо го разлисти. Не можеше да чете. Хиляда и петстотин евро. Хиляда и петстотин евро. Дойде редът на Шърли за миене на косата.

— След пет минути сте вие — обърна се към Жо девойката.

Жозефин кимна и си наложи да гледа списанието. Не четеше вестници. Хвърляше по един поглед на първата страница на витрините на вестникарските будки или в метрото, прочиташе по диагонал някоя диета, началото на хороскоп, търсеше с поглед снимката на любима актриса. Случвало й се бе да вдигне вестник, забравен на седалката, и да си го вземе за вкъщи.

Сега отвори списанието, прелисти го и изведнъж викна:

— Шърли, Шърли, погледни!

Скочи от стола и отиде до умивалника, размахала списанието.

С отметнала назад глава и затворени очи, Шърли отвърна:

— Нали виждаш, че не мога.

— Само снимката погледни! Рекламата за парфюм.

Жозефин седна до нея и тикна изданието под носа й.

— Да, видях, и какво? — отвърна Шърли с гримаса. — Влезе ми пяна в очите.

Жозефин размаха списанието, а Шърли изви врат.

— Погледни мъжа на снимката…

Шърли се ококори:

— Бива си го!

— Само това ли?

— Казвам, че си го бива… You want me to fall on my knees?[9]

— Това е мъжът от библиотеката, Шърли! Мъжът с дъфела! Той е манекен. А русата мадама на снимката е същата от зебрата. Снимали са се, когато ги видяхме. Какъв красавец! Страхотен красавец!

— Добре де, какво толкова…

— Ти не харесваш мъжете.

— Sorry. Прекалено много ги харесвах, затова сега ги държа на разстояние.

— Както и да е. Той е красив, жив е и се снима в реклами.

— А ти ще припаднеш!

— Не, ще изрежа снимката и ще си я сложа в портфейла… О, Шърли, това е знак!

— Знак за какво?

— Знак, че ще се върне в живота ми.

— Да не би да вярваш в подобни тъпотии?

Жо кимна. „Да, и разговарям със звездите“ — отвърна тя наум, но не посмя да го изрече на глас.

— Хайде, госпожо, елате с мен да ви измия — намеси се Дьониз. — Ще видите колко сте променена…

„И русата коса на Изолда, лъскава и златна, няма да може да се сравни с моята.“ — помисли си Жозефин и седна до умивалника.

Стрелките на часовника сочеха пет и половина. Ирис с изненада откри, че не откъсва разтревожен поглед от вратата на кафенето. Ами ако не дойде? Ако в последната минута е решил, че не си заслужава? Докато разговаряха по телефона с директора на агенцията, той й се стори учтив и точен. „Да, госпожо, слушам ви…“

Обясни му какво иска. Той й зададе няколко въпроса и добави: „Имате ли представа какви са нашите такси? Двеста и четирийсет евро на ден за работните дни, двойно за уикенда.“ — „Не, за уикенда няма да имам нужда.“ — „Чудесно, госпожо, значи може да насрочим първата ни среща за след, да кажем, седмица.“ — „Седмица, сигурен ли сте?“ — „Абсолютно, госпожо… За предпочитане е да се видим в някой квартал, в който не ходите и няма опасност да се натъкнете на познати.“ „В такъв случай някъде към авеню «Гоблен»“ — предложи Ирис. Прозвуча й загадъчно, дори малко опасно. „Авеню «Гоблен» ли, госпожо? Добре. Да кажем, в седемнайсет и трийсет в кафене «Гоблен» на авеню «Гоблен» близо до улица «Пирандело». Лесно ще познаете нашия човек: ще носи карирана шапка «Бърбъри», напълно подходяща за сезона, и няма да бие на очи. Ще ви каже: «Кучешки студ», а вие ще отговорите: «Наистина.»“ „Чудесно — отвърна Ирис невъзмутимо, — ще бъда точна, довиждане, господине.“ Оказа се толкова лесно! Доста се беше колебала, докато вдигне телефона, и ето, нещата се задвижиха! Уговори срещата.

Огледа насядалите на околните маси. Студенти с книга в ръка, една-две жени, които също като нея очевидно чакаха някого. До ушите й стигна шум от кафе машина, някой даваше нареждания, гласа на Филип Бувар, който разказваше виц — беше часът на сатиричното радиопредаване „Умниците“. „Знаете ли го този за мъжа, дето казва на жена си: «Скъпа, ти изобщо не ми казваш кога свършваш», а тя му отвръща: «Как бих могла, теб никога те няма!»“ Сервитьорът на бара се изкикоти.

Точно в седемнайсет и трийсет в кафенето влезе мъж, нахлупил прословутата шапка на шотландско каре. Хубав, млад, гъвкав и усмихнат. Той бързо се огледа и тя му направи знак с очи; той с вид на изненадан пристъпи към нейната маса и тихо произнесе паролата:

— Кучешки студ…

— Наистина.

Той протегна ръка за поздрав и показа с жест, че би искал да седне до нея, ако тя няма нищо против да махне чантата и мантото си от съседния стол.

— Твърде непредпазливо сте оставили чантата си на стола, всеки може да мине и да я грабне…

Тя не знаеше дали и това не е някаква кодирана фраза, тъй като той я произнесе със същия шепот като преценката за времето.

— О, не нося нищо ценно в нея…

— Да, но чантата е скъпа — отбеляза той, поглеждайки щампованите инициали на Луи Вюитон.

Ирис направи жест, че за нея това не е проблем, че не държи особено на чантата, а той с леко мръдване на брадичката изрази неодобрение.

— Съветвам ви да сте по-предпазлива. Да ти откраднат нещо е винаги болезнено преживяване, не предизвиквайте съдбата!

Ирис го слушаше, без да го чува. Леко се прокашля, за да подскаже, че е време да говорят по същество, и понеже той очевидно не я разбра, открито погледна няколко пъти часовника си.

— Нетърпелива сте, госпожо, затова започвам… — направи знак на сервитьора и поръча студена оранжада без лед.

— Не обичам ледените напитки. Много са вредни за черния дроб…

Ирис разтри китки под масата, сърцето й биеше учестено. Все още би могла да стане и да си тръгне, незабавно да се махне…

Той се прокашля и пристъпи:

— Та в съответствие с вашата заръка бях натоварен със задачата да проследя съпруга ви, господин Филип Дюпен. Поех проследяването в четвъртък, единайсети декември, в осем сутринта от входа на вашето жилище, и осъществих наблюдението с помощта на двама колеги без прекъсване до вчера вечерта, двайсети декември, в двайсет и два часа и трийсет, когато се прибра у вас.

— Точно така — потвърди Ирис тихо.

Сервитьорът донесе оранжадата и помоли да уредят сметката, понеже му приключвала смяната. Ирис плати и направи знак, че не желае ресто.

— Животът на вашия съпруг е строго подреден. Очевидно няма нищо за криене. Следователно проследяването се оказа много лесно. Успях да разпозная хората, с които се срещаше, с изключение на един събеседник, който ме затрудни…

— А! — промълви Ирис и усети как сърцето й спира.

— Мъж, с когото се срещна два пъти за три дни в кафене на летище „Роаси“. Първо сутринта в единайсет и половина и после следобед в петнайсет часа. И двете срещи бяха кратки, приблизително по около час… Мъжът беше около трийсетгодишен, носеше черно куфарче, изглежда, водеха с него сериозни разговори. Той показа снимки, някакви документи, изрезки от вестници. Вашият съпруг кимаше; и при двете срещи го остави да говори, след което му задаваше много въпроси, а човекът слушаше и си водеше бележки…

— Водеше си бележки — повтори Ирис.

— Да. Затова реших, че е делова среща… Няма да ви казвам как успях да се добера до календар-бележника му и да го фотокопирам, но в него не открих нищо за въпросните срещи. Не ги е отбелязал, не е споменавал за тях на секретарката си, нито на най-близкия си сътрудник адвокат Вибер…

— Как успяхте да разберете всичко това? — попита Ирис, смаяна от нахлуването в живота на мъжа й.

— Това ми е работата, госпожо. Накратко казано, без да разкривам пред вас тайни от кухнята на професията, знам, че това не са делови срещи…

— Имате ли снимки на въпросния човек?

— Да — отговори той и извади от една папка цяло тесте.

Нареди ги пред нея и с разтуптяно сърце Ирис се приведе да ги разгледа. Човекът наистина изглеждаше около трийсетте, с късо подстригана кестенява коса, тънки устни и очила с рогови рамки. Нито хубав, нито грозен. Най-обикновен. Напрегна паметта си, но установи, че никога не го е виждала.

— Вашият мъж му даде пари и двамата си стиснаха ръцете на раздяла. Извън тези две срещи животът на мъжа ви със сигурност се върти единствено около работата му. Никакви разговори на четири очи, никакви тайни срещи, никакви срещи по хотели… Желаете ли да продължавам следенето?

— Бих искала да разбера кой е този мъж — отговори Ирис.

— След въпросните две срещи проследих непознатия. Единия път той взе самолета за Базел, другия път за Лондон. Само това успях да установя. Бих могъл да проуча, но ще се наложи по-задълбочено, по-продължително проследяване… Ходене в чужбина. Което, естествено, ще изисква допълнителни средства…

— Пристигнал е специално в Париж… за да се срещне с мъжа ми — предположи Ирис.

— Да, и в това е загадката.

— Но наближават коледните празници. Мъжът ми ще замине на почивка с нас за няколко дни и…

— Не ви притискам, госпожо. Проследяването изисква средства. Помислете и се обадете, ако желаете да продължим.

— Да — отвърна Ирис, разтревожена. — Така може би ще е по-добре.

Имаше обаче един въпрос, който не се осмеляваше да зададе и който я изгаряше. Тя се поколеба. Пийна глътка вода.

— Бих искала да ви попитам… — смънка тя. — Бих искала да знам… дали между тях е имало някакви жестове…

— Жестове, предполагащи известна интимност?

— Да — преглътна Ирис, засрамена от мисълта, че разкрива съмненията си пред непознатия.

— Няма такова нещо… но помежду им съществуваше очевидно единомислие. Говореха си ясно, открито, точно. И двамата сякаш знаеха точно какво искат един от друг.

— Но защо мъжът ми му дава пари?

— Нямам представа, госпожо. Ще ми е нужно повече време, за да разбера.

Тя вдигна очи към часовника в кафенето. Шест и петнайсет. Нямаше да разбере нищо повече. Заля я чувство на огромно разочарование. Беше разочарована и в същото време успокоена, че не бе научила нищо. Но долавяше някаква опасност.

— Вероятно ще имам нужда да обмисля — промълви тя.

— Отлично, госпожо. Оставам на ваше разположение. Ако пожелаете да продължа, обадете се в агенцията, за да ми възложат отново вашия случай. — Той изпи напитката, млясна няколко пъти с език, сякаш опитваше хубаво вино, и с доволен вид додаде: — Ще чакам решението ви и ви желая хубави празници и…

— Много благодаря — прекъсна го Ирис, без да го удостои с поглед. — Много благодаря…

Подаде му ръка разсеяно и го проследи с очи, докато той се отдалечаваше.

Предишната вечер Филип се бе върнал в семейната спалня с думите: „Мисля, че Александър се тревожи, за него не е добре да ни вижда, че спим отделно.“ Не каза нищо повече.

Мълчанието може да е израз на голяма радост, която не намира думи да се изрази. Но може и да е начин за демонстриране на презрение. Точно това почувства вчера Ирис. Презрението на Филип. За първи път в живота си.

Видя карираната шапка да завива зад ъгъла и си каза, че трябва да спечели отново уважението на мъжа си — на всяка цена.

Беше шест и половина, когато Жозефин и Шърли излязоха от фризьорския салон. Шърли дръпна Жо за ръката и я обърна към витрината на един мебелен магазин от веригата „Конфорама“, блеснала от червения неон, с който бяха изписани едрите букви.

— Легло или шкаф да купя? — попита Жо.

— Да видиш колко си красива!

Жозефин се взря в отражението си във витрината и с ръка на сърце призна, че не изглежда никак зле. Фризьорката беше изсветлила косата й и я бе подстригала на етажи — прическа, която я подмладяваше. В същия миг се сети за мъжа с дъфела и си каза, че ако отново се появи в библиотеката, вероятно ще я покани на кафе.

— Права си… идеята ти беше добра. Никога не ходя на фризьор. За мен са пари на вятъра…

Веднага съжали за думите си, защото мисълта за липсата на пари я стисна за гърлото.

— А мен как ме намираш? — попита Шърли, завъртя се и поглади с ръка платинената си коса.

Беше вдигнала яката на дългото си палто и се въртеше в кръг с отметната глава като грациозна и нежна балерина.

— О! Според мен ти винаги си красива. Толкова красива, че си способна да вкараш в грях всички светци без изключение — отвърна Жо, само и само да пропъди мисълта за безпаричието.

Шърли се разсмя звънливо и запя стар хит на „Куин“, подскачайки по тротоара. We are the champions, my friend, we are the champions of the world… We are the champions, we are the champions! Затанцува по пустите улици, покрай дългите сиви и студени жилищни блокове. Подскачаше с дългите си крака, кълчеше се, имитираше свирене на електрическа китара, изразяваше радостта си, че бе успяла да направи Жозефин истинска красавица.

— Отсега нататък всеки месец ще те водя на фризьор, аз плащам.

Внезапно извилият се леден вихър сложи край на музикалното й изпълнение. Тя пъхна ръка под ръката на Жо, за да се стопли. Вървяха дълго време, без да продумат. Беше притъмняло и редките минувачи, с които се разминаваха, се движеха слепешком, с наведени глави, бързаха да се приберат у дома.

— Очевидно тази вечер няма как да проверим дали имаш успех — промърмори Шърли, — всички си гледат в краката.

— Мислиш ли, че мъжът с дъфела ще ме погледне? — попита Жо.

— Ако не те погледне, значи очите му са слепнати с лайна — отвърна тя толкова уверено, че Жозефин се почувства окрилена.

„Възможно ли е да съм се разхубавила?“ — почуди се тя и потърси с очи витрина, за да се огледа пак.

Притисна ръката на Шърли към себе си. И понеже за пръв път в живота си се чувстваше красива, се осмели да попита:

— Може ли да ти задам един въпрос? Нещо лично е. Ако не искаш, не ми отговаряй…

— Опитай де.

— Твърде е лично, предупреждавам те… да не ми се разсърдиш.

— О, Жозефин, давай…

— Добре… Защо нямаш мъж?

В мига, в който попита, Жозефин съжали. Шърли помръкна и рязко издърпа ръката си, продължи напред с широка крачка, увеличавайки бързо разстоянието между себе си и Жозефин.

Жо се затича, за да я настигне.

— Извинявай, Шърли, извинявай… не трябваше да питам, но и ти ме разбери, толкова си красива и като те гледам винаги сама, ме…

— От доста време се опасявах, че ще ми зададеш такъв въпрос.

— Уверявам те, изобщо не е нужно да ми отговаряш.

— И няма да ти отговоря! Разбрахме се, нали?

— Да, разбрахме се.

Нов вихър ги удари в лицата и двете наведоха глави едновременно, хващайки се една за друга.

— Ужасно — възнегодува Шърли. — Сякаш е дошъл денят на Страшния съд!

Жозефин се насили да се засмее, за да разсее чувството на неудобство помежду им.

— Имаш право. Можеше да сложат повече улични лампи, нали? Трябва да изпратим писмено предложение до кметството… — говореше несвързано, без да се замисля, само за да разведри приятелката си. — И още един въпрос… По-лесен.

Шърли промърмори нещо.

— Защо се подстригваш толкова късо?

— И на този въпрос няма да ти отговоря.

— А… Той изобщо не беше личен.

— Не, но е пряко свързан с първия.

— О, съжалявам… В такъв случай си затварям устата.

— За предпочитане е, ако възнамеряваш да ми задаваш подобни въпроси!

Продължиха да вървят мълчаливо. Жозефин се чувстваше неловко. Така става винаги: когато човек се почувства добре, става по-смел и започва да плещи каквото му щукне. По-добре да си беше мълчала!

Потънала в мисли, не забеляза, че Шърли е спряла, и се блъсна в нея.

— Искаш ли да ти кажа нещо, Жо? Едно-единствено нещо… I give you a hint[10]…

Жо кимна, признателна, че Шърли не й се сърди.

— Дългата руса коса носи нещастие… Извода оставям на теб…

И продължи напред сама.

Жозефин я последва на няколко метра разстояние. Дългата руса коса носи нещастие… Беше ли донесла нещастие на Шърли? Представи си я руса дългокоса девойка, подир която тичат всички селски момчета, преследват я, досаждат й… Дългата й руса коса се вее, разпалва желания, апетити. Затова я е отрязала къса.

В този момент, внезапно изникнали сякаш от нищото, три момчета им се нахвърлиха, задърпаха чантите им. Жо получи жесток юмручен удар и с изохкване вдигна ръка към кървящия си нос. Шърли изригна на английски куп ругатни и ги подгони. Жо смаяна наблюдаваше тупаника, който гамените си изпросиха от Шърли. Сама срещу трима. Бърза като светкавица, тя зараздава ритници, юмруци, просна ги на земята и ги нападна с неподозирана жестокост. Едното момче размаха нож, но с един скок и извъртане Шърли му го изби от ръката.

— Достатъчно ли е, или искате още? — заплаши ги тя, наведена да прибере двете чанти.

Трите момчета се бяха натръшкали на тротоара и виеха от болка.

— Изби ми един зъб, тъпачко — изкрещя най-якият.

— Само един ли? — отвърна Шърли и го ритна отново право в устата.

Той изрева и се сви на кълбо, за да се предпази. Другите двама се надигнаха и си плюха на петите. Лежащият на тротоара хленчеше. Взе да пълзи на лакти. „Мръсница, курвенско изчадие!“ — измрънка той, като забеляза, че плюе кръв. Шърли се надвеси над него, хвана яката на якето и му го свали, притиснала момчето на плочника. Издърпа му и останалите дрехи една по една, както се съблича малко дете, докато остана по чорапи и слип да клечи насред площада. С един замах скъса верижката от шията му и му нареди да я погледне право в очите.

— Сега, келеш такъв, чуй добре какво ще ти кажа… Защо ни нападна? Защото сме две сами жени?

— Ама, госпожо… Не бях аз, аверчето го измисли…

— Бъзльо, подлец, засрами се!

— Върнете ми верижката, госпожо, върнете ми я…

— А ти върна ли ни чантите, а? А!

Тя го хвана за главата и я блъсна няколко пъти в тротоара. Той се разкрещя, обеща, че повече няма да прави така, че няма да посяга на самотни жени. Гърчеше се като гол червей на тъмния плочник.

Притиснала момчето, Шърли го завлачи до решетката на канализацията и пусна вътре верижката. Тя с издрънчаване политна надолу. Момчето изкрещя нещо обидно и Шърли го удари отново по тила, този път ребром с китката. Той се сгърчи от божа и остана проснат долу без капчица сила, направо изцеден.

— Видя ли какво стана, няма ти я верижката… Сега изчезвай и си помисли. Разбра ли, задник такъв!

С вдигната ръка, за да се предпази, момчето се надигна и залитайки, понечи да събере дрехите си. Шърли обаче поклати глава.

— Ще си тръгнеш както си… по слип и по чорапи. Хайде, тъпако.

Той се омете безропотно. Шърли изчака да се махне. Събра дрехите му, направи ги на топка и ги запрати в контейнер за строителни отпадъци. След това се пооправи, подръпна си панталона, облече си палтото и пусна поредна ругатня на английски.

Жозефин не откъсваше поглед от нея, смаяна от насилието, на което току-що бе станала свидетел. Стоеше, загубила ума и дума, и не можеше да си поеме дъх. Вдигна безмълвен поглед към Шърли, която се задоволи да свие рамене.

— Това също е част от обяснението защо си нямам приятел… Аргумент номер две!

Тя пристъпи към Жо, огледа кървящия й нос, извади от джоба си хартиена кърпичка и почисти лицето й. Жозефин се сви от божа.

— Няма страшно… — успокои я Шърли. — Не е счупен. Просто яко те е фраснал! Утре ще грейне във всички цветове на дъгата. Ще казваш, че си се блъснала в остъклената врата на излизане от фризьорския салон. Нито дума на децата довечера, ясно?

Жозефин кимна. Искаше й се да попита Шърли къде се е научила да се бие, но не се осмеляваше да й задава повече въпроси.

Шърли отвори чантата си и провери дали не липсва нещо.

— При теб всичко ли си е на мястото?

— Да…

— Да тръгваме тогава!

Хвана я за ръка и я побутна напред. Жозефин помоли да изчакат малко, за да се окопити. Коленете й трепереха.

— Нормално — каза Шърли. — Това е първият бой, на който присъстваш. После човек свиква… Как мислиш, можеш ли да премълчиш случката пред децата?

— Бих пийнала малко алкохол… Главата ми се замая!

Във входа видяха Макс Бартийе, седнал на стълбите до асансьора.

— Нямам ключ, а майка още не се е прибрала…

— Остави й бележка, че ще я чакаш у нас — заповяда му Шърли с такъв безпрекословен тон, че момчето се подчини без гък. — Имаш ли с какво да пишеш?

Той потвърди с кимване и посочи ученическата си чанта, после изкачи пеша двата етажа, за да сложи бележката на вратата.

Жо и Шърли влязоха в асансьора.

— Не съм го предвидила, нямам подарък за него! — обяви Жо, разглеждайки носа си в огледалото на асансьора. — Ужас, направо съм обезобразена!

— Жозефин, кога ще кажеш „мамка му“ като всеки нормален човек! Ще му дам някакви пари в плик, защото в момента семейство Бартийе се нуждае най-много от това. — Тя обърна лицето на Жо към себе си, огледа обстойно носа й. — Ще ти сложа малко лед на носа… И помни: блъснала си се в стъклената врата на фризьорския салон. Да не сгафиш! Коледа е, няма нужда да им разваляме празника и да ги тревожим!

Жозефин отиде да доведе момичетата и да вземе подаръците, които беше скрила на най-високия рафт в гардероба си. Дъщерите й се разсмяха, като видяха подутия й нос: познаваха нейната непохватност. Когато звъннаха на вратата на Шърли, чуха английски коледни песни и тя им отвори вратата, широко усмихната.

Ортанс и Зое нададоха радостни викове, отваряйки пакетите с подаръците. Като видя айпода, който му беше купила Жо, Гари подскочи от радост. „Yes, Жо! — извика той. — Мама не искаше да ми купи! Ти си страхотна!… Направо си върхът!“ И той й се хвърли на врата, размазвайки носа й. Зое гледаше смаяно филмите на Дисни и поглаждаше с длан чисто новото си дивиди. Ортанс беше шашната: майка й беше взела последния модел на „Епъл“, не нещо втора ръка! А Макс Бартийе се радваше на банкнотата от сто евро, която Шърли бе сложила в плик и придружила с мила бележчица.

— Не е истина! — благодари той, грейнал. — Страшно си готина, Шърли, сетила си се за мен! Затова мама не дойде… Знаела е, че правиш тържество, но не ми е казала, за да е изненада за мен.

Жозефин погледна съзаклятнически Шърли и поднесе своя подарък: оригинално издание на „Алиса в страната на чудесата“ на английски, което беше открила на битака. Шърли пък й подари чудно кашмирено черно поло.

— Да се киприш в Мьожев!

Жо силно я прегърна. Шърли се разчувства, отпусна се и се разнежи. „Двете сме страшен тандем“ — пошушна й тя и понеже Жо не знаеше какво да отговори, я прегърна още по-силно.

Гари показваше на Ортанс как се работи с компютъра. Макс и Зое бяха погълнати от филмите на Уолт Дисни.

— Още ли гледаш анимационни филми? — го попита изненадана Жо.

Макс я погледна с искрящи от възторг детски очи и Жо отново почувства, че ще се разплаче. Трябва да внимавам да не изригна като фонтан. Събирането, от което толкова се опасяваше, защото го нямаше Антоан, беше надминало най-смелите й мечти. Шърли беше окичила елхата и украсила празничната трапеза с клонки имел, снежинки от памук, златни звезди от станиол. Големи червени свещи в дървени свещници хвърляха ярки отблясъци и правеха празника вълшебен.

Гръмнаха шампанското, излапаха пуйката с кестени, коледното руло с крем от кафе и шоколад, направено по тайна рецепта от Шърли, и след като приключиха с гощавката, избутаха масата настрани и дойде ред на танците.

Гари и Ортанс се завъртяха в любовен блус пред погледите на двете майки, които на малки глътки отпиваха бавно от шампанското.

— Колко са сладки — заяви леко пийналата Жо. — Забеляза ли, Ортанс веднага прие поканата. Струва ми се дори, че танцува прекалено долепена до партньора!

— Защото знае, че той ще й помогне за новия компютър.

Жозефин я ръгна с лакът в ребрата и Шърли се изненада.

— Долу ръцете от каратистката, ако не искаш да ти излезе през носа!

— А ти престани да гледаш на всичко песимистично!

На Жозефин й се искаше времето да спре, да хване този щастлив миг и да го запечата в бутилка. „Щастието — каза си тя — е в дребните неща. Винаги чакаме щастието с главна буква, а то идва при нас съвсем мъничко и може да мине под носа ни, без да го забележим.“ Тази вечер тя го хвана и повече не го изпусна. Погледна през прозореца звездите и вдигна чашата си към тях.

Дойде време за сън.

Все още стояха на площадката, когато госпожа Бартийе дойде да си прибере Макс. Очите и бяха зачервени, но тя заяви, че й била влязла прашинка в метрото. Макс показа стоте евро. Госпожа Бартийе благодари на Шърли и Жо, че са се погрижили за сина й.

С много усилия Жо успя да сложи момичетата да спят. Те скачаха по леглата и весело кряскаха, предвкусвайки сутрешното пътуване с влака до Мьожев. Поне десет пъти Зое повери дали е сложила всичко необходимо в куфара си. Най-сетне Жо я спипа, накара я да си облече пижамата и я сложи да легне. „Пияна съм, мамо, аз съм пияна!“ Беше пила доста шампанско.

В банята Ортанс почистваше лицето си с памуче, натопено в тоалетно мляко, което й беше купила Ирис. Изтриваше лицето си и оглеждаше почернялото от нечистотия памуче. Обърна се към Жо:

— Мамо… Всичките подаръци с твои пари ли ги купи!

Жозефин кимна.

— В такъв случай… вече сме богати, така ли?

Жозефин се разсмя, отиде до ваната и седна на ръба.

— Намерих си допълнителна работа — правя преводи. Само не казвай на никого, защото е тайна… И защото, ако се разчуе, няма да получавам повече преводи. Обещаваш ли?

Ортанс тържествено обеща.

— Получих осем хиляди евро за превода на една биография на Одри Хепбърн и е възможно да ми дават и други занапред…

— И ще имаме много пари?

— Ще имаме много пари…

— И ще ми вземеш мобилен телефон? — осведоми се Ортанс.

— Може би — отвърна Жозефин, щастлива от радостта, блеснала в очите на дъщеря й.

— И ще се преместим в друг апартамент?

— Толкова ли ти тежи да живееш тука?

— О, мамо… толкова е еснафско! Как искаш да си създам среда на такова място?

— Имаме приятели. Виж само какъв прекрасен празник си направихме. Той струва колкото цялото злато на света!

Ортанс се намуси.

— На мен ми се иска да живея в Париж, в някой от изисканите квартали… Нали знаеш, че познанствата са толкова важни, колкото и образованието.

Беше свежа, висока и хубава с възкъсата си фланелка с тесни презрамки и розовото долнище на пижамата. Изглеждаше сериозна и съсредоточена. Жо се чу да казва:

— Скъпа, обещавам ти, че когато спечеля достатъчно пари, ще се преместим в Париж.

Ортанс остави памучето и я прегърна.

— О, мамо, мила моя мамичко! Харесва ми да те виждам такава! Силна! Решителна! И да ти кажа: новата прическа и светлите кичури много ти отиват! Толкова си хубава! Прекрасна си…

— Значи поне мъничко ме обичаш все пак? — попита Жозефин уж между другото, за да не излезе, че си проси комплимент.

— О, мамо, обичам те страхотно, когато побеждаваш! Не мога да те гледам свита и тъжна. Обземат ме мрачни мисли, още по-лошо, започвам да се страхувам…

— От какво се страхуваш?

— Че при първата голяма трудност ще се огънеш.

— Обещавам ти, нежна моя красавице, че няма да се огъна. Ще работя като луда, ще спечеля много пари и никога повече няма да допусна да се страхуваш!

Жозефин прегърна топлото и меко тяло на дъщеря си и си помисли, че този споделен миг на близост и обич с Ортанс е най-хубавият й коледен подарък.

На другата сутрин трите стояха на перон F на лионската гара до влак 6745, който щеше да ги откара в Саланш, и с продупчени билети в ръка чакаха Ирис и Александър. Зое се оплакваше, че я цепи главата, Ортанс се прозяваше, а Жозефин привличаше погледите с носа си, обагрен във виолетово, жълто и зеленикаво.

Побутвани оттук-оттам от забързаните пътници, и трите стискаха здраво дръжките на куфарите си, защото се страхуваха да не им ги откраднат. Чакаха, без да изпускат от поглед стрелката на часовника, която неумолимо отмерваше времето.

Оставаха десет минути до потеглянето на влака. Жозефин я заболя вратът да се оглежда във всички посоки с надеждата да зърне сестра си, която тича към тях, хванала за ръка малкия Александър. Това, което забеляза обаче, никак не я успокои, а я парализира.

Обърна глава към дъщерите си, помоли се пламенно да не са видели онова, което мярнаха очите й: на същия перон Шефа страстно целуна по устата секретарката си Жозиан, след което й помогна да се качи във вагона с хиляди напътствия и безкрайни мляскания и глезотии. „Колко е смешен“ — помисли Жозефин. Огледа се за последен път, колкото да се убеди, че не й се е привидяло, и видя пастрока си и пищната Жозиан.

Даде на момичетата заповед да се качват и побутна дъщерите си към вагон номер 33, който беше в началото на композицията.

— Няма ли да изчакаме Ирис и Александър — обади се недоволно Зое. — Боли ме главата, мамо, пих много шампанско.

— Ще ги изчакаме в купето. Те си знаят местата, ще ни намерят. Хайде — нареди Жозефин с решителен тон.

— А Филип, той няма ли да дойде? — попита Ортанс.

— Не, много е зает в работата си, ще пристигне утре.

Тътрейки куфарите, следейки номерата на вагоните, покрай които минаваха, те се отдалечиха от мястото, където Шефа прегръщаше Жозиан.

Когато се обърна за последно, Жо зърна в далечината Ирис и Александър, които тичаха презглава към тях.

Настаниха се на местата си в момента, в който влакът бавно потегли. Ортанс съблече пухенката си, грижливо я сгъна и я остави на мястото за дрехите. Зое и Александър припряно започнаха да си разказват как са изкарали снощи, придружаваха думите си с безброй гримаси, като изнервиха Ирис и тя им направи строга забележка.

— Ще се видиотят, истина ти казвам! Я, какво ти се е случило? Ти си обезобразена! Да не си тренирала джудо? Одъртяла си за подобно нещо, да знаеш!

След като влакът потегли, тя се обърна към Жо.

— Ела да пием кафе.

— Веднага ли? — попита Жо, която се опасяваше да не налетят на Шефа и Жозиан във вагон-ресторанта.

— Трябва да поговорим, налага се. Веднага!

— Ами да си приказваме тук, в купето.

— Не — процеди Ирис през зъби. — Не искам децата да слушат!

В този момент Жо си спомни, че Шефа и майка й щяха да карат Коледата в Париж. Значи той не можеше да е във влака. Примирено последва Ирис. Щеше да пропусне любимата си гледка — когато влакът минава през парижките предградия, набира скорост и пронизва като стоманена стрела пейзажа с накацалите тук и там къщички и малки гари. Тогава започваше да чете имената на спирките. Отначало всички, после започваше да пропуска букви, всичко се завърташе и надписите прехвърчаха пред очите й, не успяваше да прочете нито един. В този момент затваряше очи и се отпускаше на седалката — пътуването можеше да започне.

Подпряха се на бара във вагон-ресторанта и Ирис не преставаше да бърка кафето си с пластмасовата лъжичка.

— Нещо не е наред ли? — попита Жо, изненадана от мрачния и изнервен вид на сестра си.

— Затънала съм в едни лайна, Жо, направо ужас, не ти е работа!

Жо запази мълчание, но си каза наум, че не само сестра й е затънала. „И аз ще съм в лайна след две седмици. Точно след 15 януари.“

— Само ти можеш да ме измъкнеш!

— Аз? — прошепна Жозефин объркана.

— Да… ти. Затова слушай и не ме прекъсвай. Достатъчно сложно е за обясняване и ако ме прекъсваш…

Жозефин кимна. Ирис пийна глътка кафе, погледна сестра си с огромните си синьовиолетови очи и заговори:

— Спомняш ли си, разправях ти за оная официална вечеря, дето се изфуках, че пиша книга?

Жозефин отново кимна. Също както едно време очите на Ирис продължаваха да я омайват — беше като хипнотизирана. Искаше да я помоли да не я гледа така, да извърти леко глава встрани, обаче Ирис беше приковала в сестра си дълбок и потъмнял от напрежението поглед. Когато отваряше широко очи, дългите й мигли ги засенчваха с перлен или златен оттенък в зависимост от осветлението.

— Ами ето, реших да пиша!

Жозефин се слиса, каза:

— Това е добра новина.

— Не ме прекъсвай, Жо, не ме прекъсвай! Повярвай ми, нуждая се от всичките си сили, за да ти кажа това, което искам. Никак не ми е лесно. — Тя дълбоко си пое въздух, после нервно го издиша, сякаш й бе прогорил дробовете, и продължи: — Ще напиша исторически роман за дванайсети век, както се похвалих на въпросната вечеря… Вчера се обадих по телефона на издателя. Той е във възторг… За да го заинтригувам, му подхвърлих една-две историйки от тия, които ти любезно ми беше разказала, за Ролон, за Вилхелм Завоевателя, за майка му перачката, за „баналностите“, навързах ги криво-ляво и той лапна въдицата! Направо ме попита: „За кога можеш да ми го напишеш?“… Отвърнах, че не знам, че нямам никаква представа. Тогава ми обеща солиден аванс, ако му предам двайсетина страници възможно най-бързо. За да види как пиша и дали съм в състояние да поддържам жив интерес… Защото, както ми обясни, за да се пише по тези теми, са нужни познания и вдъхновение.

Жозефин слушаше и кимаше.

— Единственият проблем, Жо, е, че съм далеч и от познания, и от вдъхновение. Затова ти влизаш в играта.

— Аз ли? — Жозефин посочи себе си с пръст.

— Да… ти.

— Не те разбирам, дано това не те обижда…

— Ти се намесваш, защото двете с теб ще подпишем таен договор. Спомняш ли си… както когато бяхме малки и си давахме кървави клетви за вярност?

Жозефин потвърди отново с кимване. „И после ти правеше с мен каквото си искаше. Ужас ме обземаше при мисълта, че ако се отметна от клетвата, ще умра на място!“

— Договор, за който никой няма да знае. Нали? Никой. Договор, който е в интерес и на двете ни. Ти имаш нужда от пари… Не казвай, че нямаш. Аз имам нужда от уважение и нов имидж… няма да ти обяснявам подробно, защото ще стане много сложно, а и не съм сигурна дали ще разбереш. Едва ли ще схванеш колко ми е напечено положението.

— Бих могла, ако ми обясниш — колебливо промълви Жозефин.

— Не! Още повече че нямам желание да ти обяснявам. Затова ще постъпим по следния начин: ти ще напишеш книгата и ще прибереш парите, аз ще бъда официалният й автор и ще организирам представяне по радиото, телевизията, вестниците… Ти произвеждаш стоката, аз поемам разпространението. Защото в наше време не е достатъчно да напишеш книга, трябва и да умееш да я продадеш! Да се появяваш, да караш хората да говорят за теб, да си с красива лъскава коса, да си изкусно гримирана, да имаш свой стил, какъв точно, все още не съм уточнила, да позираш на фотографите, когато избираш продукти на пазара, когато си в банята, под ръка със съпруга или с приятеля си, пред Айфеловата кула, всякакви такива неща, знам ли? Купища неща, които нямат нищо общо с книгата, но й гарантират успех… Аз съм много добра в тези изпълнения, ти, напротив, си кръгла нула! А аз съм нула в писането, докато ти там си направо ненадмината! Ще обединим най-доброто от всяка от нас и двете заедно ще направим фурор! Пак ти повтарям: мен парите не ме интересуват, всичките пари ще са за теб.

— Но това е измама! — възпротиви се Жозефин.

Ирис я изгледа нервно. С големите си очи стрелна Жо, веждите й се свъсиха, после отново заби в очите на сестра си своя поглед на хищна птица.

— Сигурна бях. И къде виждаш измамата, след като ще пипнеш всичките пари? Няма да взема нито грош за себе си. Давам ти всичко. Чуваш ли, Жо? Всичко! Не те мамя, давам ти това, от което имаш най-остра нужда в момента: пари. А те моля само за мъничка лъжа… дори не е лъжа, а тайна.

Жозефин я изгледа с подозрение.

— Не искам от теб да го правиш цял живот. Искам да го направиш само веднъж и после го забравяме. После всяка отново си гледа работата и продължава тихо и кротко да си живурка. Само дето…

Жозефин я гледаше изпитателно.

— Само дето ти ще си напечелила пари, а пък аз ще съм си решила проблема…

— И какъв е твоят проблем?

— Нямам желание да обсъждам тази тема. Имай ми доверие.

— Както когато бяхме деца…

— Точно така.

Жозефин се загледа в пейзажа отвън и не отговори.

— Жо, умолявам те, направи го заради мен! Какво губиш?

— Двете имаме различни представи…

— Я престани! Само не ми казвай, че си вода ненапита и че не вършиш нищо тайно! Научих, че работиш за кантората на Филип, а не си ми казала. Това правилно ли е според теб? Въртиш някакви скришни работи с мъжа ми!

Жозефин се изчерви и замънка:

— Филип ме помоли да не казвам нищо и тъй като имах нужда от пари…

— И аз те моля за същото. Моля те да не казваш никому, а ще ти дам парите, от които се нуждаеш…

— Трудно ми беше да го крия от теб.

— Да, но го скри! Направи го, Жозефин. Излиза, че можеш да го направиш за Филип, а за мен — не. За собствената ти сестра!

Жозефин започна да поддава и Ирис го почувства. Тонът й се промени, стана по-нежен, почти умоляващ, и очите й, без да изпускат и за миг лицето на Жо, я заляха с безмълвна обич.

— Слушай, Жо! Освен всичко останало ще ми направиш услуга. Огромна услуга! На мен, твоята сестра… Аз винаги съм била насреща, винаги съм се грижила за теб, никога не съм те оставяла в нужда. Храс и Хрус… спомняш ли си? От съвсем малки… Аз съм единственото ти семейство. Вече нямаш нито един близък човек! Не се виждаш дори с майка и тя НАИСТИНА не е благоразположена към теб, нямаш никого, нямаш съпруг… Имаш само мен.

Жозефин потръпна и скръсти ръце пред гърдите си. Самотна и изоставена. Покрай еуфорията от първия чек си беше въобразила, че предложенията ще завалят едно след друго, а фактите я принудиха да види ясно, че няма нищо такова. Онзи, който я поздрави за отлично свършената работа, не я потърси повече. На 15 януари трябваше да плати вноската. Както и на 15 февруари, и на 15 март, и на 15 април, и на 15 май, и на 15 юни, и на 15 юли… Свят й се завиваше от тези цифри. Черният облак на нещастието пак я затули и стегна гръдния й кош като в менгеме. Не можеше да си поеме дъх.

— Освен това — продължи Ирис, която виждаше как погледът на Жозефин се замъглява от безпокойство — не става дума за малка сума! Става дума поне за петдесет хиляди евро!

Жозефин възкликна от изненада.

— Петдесет хиляди евро!

— Двайсет и пет хиляди, когато предам първите двайсет страници и план на повествованието…

— Петдесет хиляди евро! — повтори Жозефин, която не вярваше на ушите си. — Твоят издател е превъртял!

— Не, не е превъртял. Обмислил е. Пресмята, изчислява. Издаването на книга струва осемстотин хиляди евро. След продажбата на петнайсетхилядния екземпляр той ще си възвърне вложените пари. Включително издателските разходи и аванса. А той твърди, и сега слушай добре какво ти казвам, Жо, той твърди, че с моите връзки, с моя външен вид, с големите ми сини очи, с острия ми език ще възпламеня медиите и книгата ще се носи на гребена на успеха! Предавам ти дословно неговите думи.

— Да, но… — опита се плахо да възрази Жозефин.

— Ти я написваш… Знаеш си темата на пръсти, играеш си с историческите факти, обстоятелствата от онова време, лексиката, действащите лица и герои… За теб ще е удоволствие! Детска игра!

И за шест месеца, чуваш ли какво ти говоря, Жо, за шест месеца си слагаш в джоба петдесет хиляди евро! И край на грижите! Връщаш се при старите си ръкописи, при стиховете на Франсоа Вийон, при северняшките ти и провансалските ти диалекти.

— Всичко обърка! — опита се да я поправи Жозефин.

— Пука ми, че обърквам всичко. Аз само ще представя написаното от теб! Правим го веднъж и край, нито дума повече…

Жозефин почувства приятно трепване под лъжичката. Петдесет хиляди евро! С тях ще плати… Бързо пресметна наум… поне трийсет вноски! Трийсет месеца спокойствие! Трийсет месеца, през които ще спи спокойно през нощта, ще разказва приказки през деня, толкова обичаше да разказва на момичетата, когато бяха малки, знаеше как да накара да оживеят и Ролон, и Артур, и Хенри II, и Алиенор, и Енида! Да се вихрят по балове и по турнири, да въртят меча в сражения, да обитават замъци, да заговорничат…

— Само един път, сигурна ли си?

— Един-единствен път! Ако лъжа, нека ме схруска големият Храс.

Когато влакът влезе в Лион, „Спирка Лион-Пераш, три минути престой“, Жозефин отрони дълбока въздишка и промълви:

— Да, но само един-единствен път… нали, Ирис, нали ми обещаваш?

Ирис обеща. Само един път. Също както правеха, сключили пръсти, когато бяха мажи момиченца: „Да не мръдна оттук, ако лъжа!“

Трета част

Следователно се налагаше да пише!

Нямаше връщане назад. В мига, в който каза „да“ на спирката „Лион-Пераш“, три минути престой, Ирис прошепна: „Благодаря, сестричке, не си представяш от какво блато ме измъкна! Пропилях си живота, напълно и тотално го обърках, но вече е прекалено късно, няма връщане назад, мога само да спася жалките останки, да им придам приличен вид за пред хората. Важното обаче е да свикна с мисълта, че са останки и нищо повече, че сама съм се докарала до това положение! Няма повод за гордост, признавам.“

Беше я целунала, но веднага се съвзе и я удави в сините си, потъмнели от напрежение очи. „Разхубавяваш се, Жозефин, тези руси кичури много ти отиват, да не си влюбена? Не си? Няма да се наложи дълго да чакаш, предричам ти красота, талант, късмет — и щракна с пръсти, сякаш предизвикаше съдбата. — Отсега ти поемаш щафетата. Аз получих много по рождение, повече от теб наистина, но изцедих живота като лимон и ми остана само кората, която се опитвам да подсладя. Известно време се надявах да умея да режисирам, да пиша. Спомняш ли си, Жо… отдавна, преди много години, имах талант… Казваха: Ирис има дарба, тя е артистична, ще стигне далече, ще успее в Холивуд! Холивуд! — тя горчиво се изсмя. — А стигнах доникъде! Наложи се да осъзная положението: може и да имам дарба, но съм ощетена откъм енергия. Между идеята и нейното осъществяване зее пропаст, която съм неспособна да прескоча, застанала съм на ръба като глупачка и се взирам в празното пространство. Имам желание да пиша, неистово желание, в ума ми се въртят някакви истории, но в момента, в който опитам, думите се разбягват като гнусни хлебарки с тънките си лепкави крачка! Докато ти… ти ще съумееш да ги хванеш, да ги подредиш в красиви изречения, без дори да понечат да бягат. Ти толкова увлекателно разказваш… Спомням си писмата, които ми пишеше от летните лагери, четях ги на приятелките си и те наричахме Мадам дьо Севинье!“

Развълнувана от изненадващите признания на Ирис, развеселена от предсказанията й, Жозефин се почувства нужна. Нужна, да, обаче не успяваше да пропъди мисълта, че е изложена на опасност. Хвалебствените думи на Ирис я ласкаеха и в същото време в ушите й звучеше тревожен сигнал: щеше ли да има достатъчно сили, за да изпълни ролята на литературен негър? Да, умееше да пише реферати, дисертации, обичаше да разказва приказки, но разликата е огромна между историите, които редеше, седнала вечер на леглото при дъщерите си, и историческия роман, който Ирис беше обещала на издателя. „Ще ти осигуря всички условия — беше продължила Ирис, изваждайки я от вцепенението й, — ще ти взема компютър, ще платя да ти прокарат интернет.“ Жо се бе възпротивила: „Не, не искам нищо, докато не се докажа“, но Ирис настоя и Жо отново се подчини.

Сега трябваше да запретне ръкави и да действа.

Погледна компютъра, много красив бял лаптоп, който я чакаше отворен на кухненската маса, зарината с книги, сметки за плащане, флумастри, химикалки, листове и непочистени трохи от закуската; после премести поглед на жълтия кръг, оставен от чайника, на капачката от бурканчето конфитюр от праскови, на салфетката, навита на руло като бяло змийче… Трябваше да си разчисти място, за да седне да пише. Да зареже временно хабилитационния труд. Има толкова много за вършене, въздъхна тя, внезапно изтощена от мисълта за усилията, които й предстояха. Как се избира тема за книга? Как се изграждат героите, интригата, перипетиите? Кое задвижва действието — външните събития или развитието на героите? Как да започне първата глава? Как да я построи? Нужно ли е да рови в проучванията и писанията си, да пресъздаде яркия свят на Ролон, Вилхелм Завоевателя, Ричард Лъвското сърце, Хенри II, да разчита да я осени духът на Кретиен дьо Троа? Или да търси вдъхновение от Шърли, Ирис, Филип, Ортанс, Антоан и Милен, да си ги представи с шлемове, с високи старинни прически, с остроноси обувки или сабо, да ги настани в замък или в сламените колиби на феодалните имения? Декорът се мени, сърдечните трепети остават непроменени. Сърцето тупти еднакво в гърдите на Алиенор, Скарлет или Мадона. Бухналите рокли с обръчи, железните ризници изтляват с времето, но чувствата са неизменни. Откъде да започне? — чудеше се Жозефин, докато гледаше как яркият януарски ден бавно чезне от кухнята, блясва в ръба на мивката и капва в сушилката. Съществува ли книга с рецепти за писане? Петстотин грама любов, триста и петдесет грама интриги, триста грама приключения, шестстотин грама исторически факти, едно кило пот… сложете да ври на тих огън, засилете огъня, разбърквайте, за да не загори и да стане гладка смес, оставете да почине три месеца, шест месеца, една година. Стендал бил написал „Пармският манастир“ за три седмици, Сименон майсторял романите си за десетина дни. Но колко ли време преди това са ги носили в себе си и са ги подхранвали, когато са ставали от сън, обували са се, пиели са кафе, преглеждали са си пощата, наблюдавали са утринната светлина, която залива постепенно масата, сервирана за закуска, брояли са прашинките прах в слънчевия лъч? Оставяли са нещата да узреят. Намирали са собствения си начин на писане. Балзак е пиел кафе. Хемингуей е пишел прав. Колет е работила, когато съпругът й Уили я заключвал вкъщи. Зола е правил проучвания. Някои са били на опиум, други на хашиш, трети са се наливали с червено вино. Крещели са като Флобер. Бягали са, бълнували са, спели са. Или не са спели като Пруст. Ами аз? Мушамата на кухненската маса, усамотението с умивалника, чайникът, тиктакането на часовника, трохите от закуската и вноските за погасяване! Леото казва: „Пишете така, сякаш пишете писмо, което никога няма да препрочетете. Не харесвам високата литература, повече ми се нрави написаният разговор.“ На кого би могла да изпрати писмо? Няма любовник да я чака в парка. Остана без съпруг. Най-близката й приятелка живее в отсрещния апартамент.

„Да пиша на въображаем мъж… Мъж, който ще ме изслушва.“ Компютърът продължаваше да чака със зинала паст. Ирис го бе купила на другия ден след пристигането им в Мьожев. „Ако сложа пръсти върху клавиатурата, сигурно ще ми ги отхапе.“ Жо нервно се изкиска и потръпна.

„С парите от преводите ли го купи?“ — бе пошушнал Филип в косата на Жо, която ужасно се изчерви. Ирис тъкмо разпалваше огъня в камината. „Във възторг съм от новата ми сътрудничка — добави той, изправяйки се, — спаси ни от голяма грешка в договора с Масипов.“ „Започвам да се превръщам в царица на лъжите и притворството“ — си беше помислила Жо. Можеше да превежда договорите на Филип, обаче ако издателството на Одри Хепбърн й предложи нова книга за превод, ако научният ръководител й поиска работния план на дисертацията, нямаше да смогне и щеше да й се наложи да потърси услугите на литературен негър. Избухна в смях. Ирис се обърна. „Нещо смешно ли ти разказва Филип? Кажи всички да се развеселим…“ Жо смънка някакво извинение. Доставяше й удоволствие да общува с Филип. Не бяха се сближили прекалено и вероятно никога нямаше да станат приятели, тъй като поведението на Филип не предразполагаше към отпускане и доверяване на тайни, но двамата чудесно се разбираха. Има хора, чието поведение ни прави по-добри. Срещат се рядко, но когато се случи, не бива да ги отминаваме. Понякога, когато спираше поглед върху нея, очите на Филип излъчваха странна топлота и някаква учудена нежност. „Обикновено, когато ме поглеждат — мислеше си тя, — е за да ми поискат нещо или да ми го отнемат. А Филип дава. И аз сякаш израствам пред добронамерения му поглед. Може би един ден ще се сприятелим?“

Слънчевият лъч беше угаснал и поставката за оцеждане на чиниите потъмня. Кухнята потъна в тъжната и студена януарска светлина. Жозефин въздъхна, налагаше се да подреди работното си място, иначе съвсем скоро нямаше да може да се обърне.

Когато отмести кухненската маса, видя червения триъгълник. Беше се плъзнал зад тостера. Наведе се, вдигна хартиения триъгълник, повъртя го между пръстите си, затвори очи и се върна във времето. Беше юли. Антоан дойде да вземе момичетата, за да ги заведе на курорт. Тя стои със скръстени ръце на входната врата. Хапе устна, за да прикрие вълнението си. Казва: „Приятна почивка, мили мои, хубаво да се забавлявате.“ Силно притиска с пръсти устните си, за да не се разплаче. Слуша шума от топуркащите по стълбите крачета. Затичва се към балкона. Навежда се. Зърва лакът в червен ръкав, подпрян на отворения прозорец на колата. Червения лакът на Милен… и Антоан, който нарежда куфарите в багажника, намества един, бута друг с внимателните движения на добър родител, потеглил на почивка. В ума на Жо проблясва светкавица и за част от секундата тя разбира, че това е краят. Някакъв мъж подрежда куфари в багажника, лакът в червен ръкав е опрян на отворения прозорец, една жена гледа от балкона. Семейната двойка се разпада и на жената й иде да скочи от балкона.

Жозефин скъса червения триъгълник и го хвърли в кофата за боклук.

„И аз имам вина. Досаждах му с любовта си. Изливах сърцето си в неговото. До последната капка. Той се пресити. Няма само любов, има и политика на любовта, казва Барбе д’Орвили.“

Вдигна очи към часовника и се сепна: седем! Четири часа, прекарани в размисъл. Четири часа, отлитнали като десет минути! Момичетата всеки момент щяха да се върнат от училище. Занималнята свършваше в шест и половина.

Не беше направила вечерята.

Взе тенджера, наля вода, сложи няколко картофа, ще ги обели сварени, извади от хладилника салата, натопи я, нареди масата, „не се паникьосвай — смъмри се, — ще се справиш, не е нужно да умваш, трябва да предадеш чувствата, да намериш думите, които изразяват емоциите. На кого бих искала да напиша писмо? Да прелъстиш с писане, само че аз не желая да прелъстявам никого, това е проблемът ми, намирам се грозна, дебела, въпреки че отслабнах…“ Започна да прави сос винегрет, олио ли да сложи, или зехтин, с парите от книгата ще купувам само хубав зехтин, студено пресован, първо качество, най-скъпия, спечелил най-много награди, няма да ми липсват пари, все пак петдесет хиляди евро, тия издатели са луди, наистина ли съм отслабнала, или не съм видяла добре цифрите на кантара, утре пак ще се претегля, „Ерек и Енида“, каква прекрасна история, каква хубава идея да започна романа със сватба и след това да проследя дали желанието се е запазило, обратното на това, което обикновено се случва в приказките, защо трябва да си слаба, за да те харесват мъжете, през XII век жените били едри здравенячки, непременно с тлъстинки, дали моята героиня да е внушителна, или да я направя крехка, във всеки случай ще бъде хубава и с бляскава от помадите кожа, грижливо почистена със смола от всякакви косми, защото космите не се харесвали, и как да я назова, да не прекалявам с горчицата във винегрета, Ортанс не обича, ще има ли деца в моя роман? Когато се оженихме с Антоан, искахме да имаме четири, спряхме на две, днес съжалявам, той прекали, да сключи заем, без да ми каже, трябваше да ме уведоми! Аз пък, баламата, подписвах със затворени очи, не, няма да прокопса той! Ами оная Милен, обзалагам се, че пръска моите пари, мразя я, пожелавам й да оплешивее, да й изпопадат зъбите, да се разплуе, да… А как ли се измислят имената, презимената? Алиенор? Не… прекалено предвидимо… Ема, Адел, Роз, Мари, Гертруд, Сесил, Сибил, Флоранс… Ами той? Ришар, Робер, Йосташ, Бодуен, Арну, Шарл, Тиери, Филип, Анри, Гибер… А защо да има само един любим, да не би да е загубенячка като мен! Или си е загубенячка, но жъне успехи… напук на себе си! Би било забавно, девойка, която се стреми към простичко щастие, а се оказва понесена от вихъра на големите успехи, славата и късмета, защото всичко, което докосва, се превръща в злато! В началото на историята иска да стане монахиня, но родителите й са против… трябва да се омъжи. За някой богат благородник, тъй като самата тя е от семейство на дребни благородници, разорени от междуособните войни, и е без петак. Трябва да се омъжи за Гибер, подлеца с раздвоената брада, но…

Вряла вода пръсна от тенджерата и й парна ръката, тя извика и отскочи назад. Бодна един картоф с върха на ножа, бяха се сварили.

— Мамо, мамо! Прибрахме се с госпожа Бартийе, слаба е като клечка! Мамо, ако стана дебелана, ще ме подложиш ли на диетата на госпожа Бартийе?

— Добър вечер, мамо — поздрави Ортанс, — казаха ни, че утре няма да има стол, може ли да ми дадеш пет евро за сандвич?

— Да, скъпа, подай ми портфейла… В чантата ми е — обясни Жо и посочи чантата си, оставена на кухненския радиатор. — А ти, Зое, не искаш ли сандвич утре за обяд?

— Ще обядвам у Макс. Той ме покани. Имам добър на контролното по история. Утре ни връщат и контролното по френски, мисля че съм изкарала висока оценка!

— Откъде знаеш, щом още не са ви ги върнали?

— Познах по очите на госпожа Портал, гледаше ме с гордост.

Жозефин извърна очи към дъщеря си, „непременно трябва да сложа една малка Зое в романа“. Представи си я като червенобузо селянче, което прибира сеното или готви супа в голямата тенджера, окачена на веригата в огнището. Ще промени името, за да не се познае, ще запази нейния ведър характер, жизнерадостта й, начина й на изразяване. А Ортанс? Ортанс ще бъде ослепително красивата принцеса, която ще живее в замъка… баща й е заминал на кръстоносен поход и…

— Ей, мамо, къде се отвя? Слез на земята… — каза Ортанс, която подаваше чантата на Жозефин. — Забрави ли за петте евро?

Жозефин извади портфейла. Отвори го, измъкна банкнота от пет евро и я даде на Ортанс. От него изпадна вестникарска изрезка. Жо се наведе да я вдигне. Беше снимката от списанието. Мъжът с дъфела. Тя поглади с ръка снимката. Вече знаеше до кого да напише дългото писмо.

Вечерта, след като момичетата си легнаха, тя се загърна в пухената завивка от леглото си и излезе на балкона да поприказва със звездите. Помоли ги да й дадат сили да започне книгата, да й подсказват идеи, да й простят, не беше много хубаво да се оставя да бъде въвлечена в комбината на Ирис, обаче има ли друг начин да оцелее? Нали така? Някой даде ли й право на избор? Взираше се внимателно в звездното небе и особено в последната звезда, в края на опашката на Голямата мечка. Тя беше нейната звезда, когато беше малко момиченце. Една вечер, когато беше особено тъжна, татко й я подари и й каза: „Виждаш ли, Жо, тази малка звезда в края на дръжката на черпака, тя е като теб, ако я няма, черпакът ще се прекатури, и ти си такава, ако те няма в семейството, то ще се разпадне, защото ти си олицетворение на радостта, на доброто настроение, на щедростта… въпреки че — беше продължил баща й — тя е съвсем скромна, тази звездица в края на съзвездието, едва се забелязва… Във всяко семейство има такива хора, които са като малки незабележими бурмички, но без тях няма живот, няма обич, смях, празници, светлина, която да огрява околните. Ти и аз сме малки обичливи бурмички…“ Оттогава всеки път, когато гледаше звездното небе, тя намираше малката звезда в края на дръжката на черпака. Тази звезда никога не мигваше. Жозефин би искала тя да мигва от време на време, за да си казва, че татко й прави знак. „Би било прекалено лесно — ядосваше се на себе си — да говориш със звезди те, да им задаваш въпроси и те да ти изпращат отговори направо от небето! С обратна разписка! Знам, че от портфейла ми изпадна снимката на мъжа с дъфела благодарение на вашата намеса, много съм ви признателна, защото той ми харесва, приятно ми е да мисля за него. Нищо че не ме забелязва. Заради него ще съчиня красива история…“ Тя придърпа пухената завивка, уви раменете си, подуха си на пръстите, хвърли последен поглед към осеяното със звезди небе и отиде да си легне.

— Ти криеш нещо от мен!

Шърли беше бутнала входната врата на апартамента на Жозефин и стоеше на вратата на кухнята с ръце на хълбоците. От час и половина Жозефин си играеше с компютъра и чакаше вдъхновението. Нищо, нито най-дребен намек за история, за която да се хване. Не помагаше дори снимката на мъжа с дъфела, залепена с тиксо отстрани на компютъра. Можеше да се каже, че напълно се бе провалил в ролята си на муза. Вдъхновение, дума от XII век, дошла от християнската лексика, която е донесла вълнуващи понятия като въодушевление, жар, възторг, екзалтация, възнесение, гений, възвишеност. Наскоро бе прочела прекрасен текст за поетичното вдъхновение и установи, че именно то жестоко й липсва. Закована за земята, тя с отчаяние установяваше пълното безсилие на мисълта си. Колкото и да го призоваваше, да го умоляваше, да го провокираше, да го пришпорваше, за да й даде сцени и думи, да извади на показ Красивото, Чудноватото, Безстрашното, вдъхновението се цупеше и седнала на кухненския стол, Жозефин нетърпеливо потропваше с пръсти по масата. Пълна липса на лиричен възторг, никакъв зачатък на творческа мисъл. Вчера й се стори, че е хванала някаква идея, но на сутринта се оказа, че е отлетяла. Да изчака, да изчака. Смирено да изчака зашеметяващата случайност, която полага в нозете ни онова, което напразно сме търсили часове наред. Вече й се беше случвало, докато пишеше дисертацията си, да види сблъсъка на две идеи, на две думи, сякаш от два кремъка прехвърчаха искри. Вдъхновението наистина съществуваше! Достатъчно е да се надзърне в поезията на Рембо или на Елюар… Съществуваше, но за другите! Като се сети за жалките опити на сестра си, изтръпна при мисълта, че тази суша може да порази и нея. Сбогом, крави, прасенца и купища евро! Гърнето с мляко щеше да се катурне и тя да остане като млекарката Перет от баснята на Лафонтен бедна както винаги. Внезапно взе решение, реши да се пребори с безсилието и да пише каквото й хрумне, да работи на всяка цена, да не се предава, да бъде упорита, да пренебрегне вдъхновението: тогава то ще се обиди, ще се предаде и ще я озари с проблясъка си. Тъкмо да нападне клавиатурата… влезе Шърли и я нападна.

— Отбягваш ме, Жозефин.

— Идваш в неудобен момент, Шърли… Затънала съм в работа.

— Много ме натъжаваш, Жозефин. Какво е станало, та ме отпращаш по този начин? Знаеш много добре, че двете можем да си споделяме всичко.

— Можем да си споделяме всичко, но не е задължително да си споделяме всичко постоянно! Съществуват мълчания, които също са част от приятелството.

„Точно в момента, в който щях да се хвърля в дълбокото! — избесня мислено Жозефин. — Тъкмо намерих решение, хитър ход, който да ме освободи от неизразимия страх на писателя пред белия лист.“ Тя вдигна глава, заби поглед в приятелката си и откри, че носът на Шърли е прекалено вирнат. Прекалено къс! Нос като копче, нос като на загубенячка! „Изчезвай с този вирнат и смешен нос“ — каза мислено и се ужаси от надигналото се в душата й ожесточение.

— Отбягваш ме… чувствам го, отбягваш ме. Откакто преди три седмици се върнахте от ски, престанахме да се виждаме… — тя протегна ръка към отворения лаптоп. — Този на Ортанс ли е?

— Не, този е моят… — тросна се Жозефин през зъби.

Стресна се от шума на счупения молив, който беше стиснала.

Трябваше да се успокои. Пое дълбоко въздух, завъртя глава и прогони с мощно издишване натрупалото се раздразнение.

— Откога имате два компютъра? Да нямаш акции в „Епъл“? Да не си гадже на Стив Джобс? Изпраща ти компютри вместо цветя?

Жозефин свали гарда, засмя се и се примири с мисълта да прекъсне. Шърли наистина изглеждаше много разгневена.

— Ирис ми го подари за Коледа… — каза тя и начаса съжали, че се е разприказвала.

— Има нещо съмнително в тая работа!

— Защо?

— Сестра ти никога не дава нещо, ако не очаква да получи друго. Дори не казва колко е часът просто ей така! Познавам я аз! Така че давай, разкажи ми всичко.

— Не може, тайна е…

— И смяташ, че не мога да пазя тайни?

— Смятам, че като е тайна, трябва да си остане тайна.

Шърли вдигна вежди, после се отпусна и се усмихна.

— Правилно, точка за теб. Ще ме почерпиш ли едно кафе?

Жозефин хвърли прощален поглед към черната клавиатура.

— Съгласна съм по изключение този път, но е за последно, иначе няма да ми стигне времето!

— Нека позная: пишеш писмо вместо сестра ти, официално и трудно за съчиняване писмо, с което тя не може да се справи?

С властен жест Жозефин насочи показалец срещу Шърли, предупреждавайки я, че е безсмислено са опитва.

— Няма да падна в тази клопка.

— Силно шварц кафе с две бучки кафява захар…

— Имам само бяла захар, не ми остана време да пазарувам.

— От много бачкане, предполагам?

Жозефин прехапа устна, припомняйки си взетото решение да не издава нищо.

— Значи не е писмо… Освен това никой не подарява компютър за писане на едно писмо! Това е известно даже и на красивата госпожа Дюпен…

— Престани, Шърли.

— Няма ли да ме попиташ как минаха почивните дни?

Гледаше я хитро, което подсказа на Жозефин, че предстои сериозна битка. Шърли не се отказваше лесно. Скри от нея новината за заема, сключен от Антоан, защото покрай Коледа умът на приятелката й беше зает с гирляндите, подаръците, пълнената пуйка, рулото. Но празниците отминаха и Шърли се върна в ежедневния живот с намерението да задейства своя „хитроумен радар“. Така наричаше носа си и го подпираше с пръст, за да покаже колко е безпогрешен.

— Как минаха почивните дни? — любезно се осведоми Жозефин.

— Много лошо… Гари не престана да се цупи. Откакто танцува с дъщеря ти, е превъртял! Къртеше дълбоки въздишки, с часове четеше любовни сонети. Бродеше из коридорите на къщата на приятелката ми Мери, декламираше печални поеми и заплашваше да се обеси с полото си. Казвам ти, Жо, трябва да му избием момичето от ума!

— Ще му мине, всички сме минали през някоя и друга невъзможна любов в юношеските години. И сме я преболедували!

— Аз съм тази, която няма да я преболедува. Открих в стаята му двайсет и четири чернови на любовни писма, ужасно пламенни и отчаяни! Някои в мерена реч. Не е изпратил нито едно.

— Съвсем правилно е постъпил. Ортанс проявява нетърпимост към хленчовците. Ако иска да спечели сърцето й, трябва да стане богаташ! Ортанс има много потребности, високи изисквания и нула търпение.

— Много благодаря.

— Тя харесва красивите рокли, красивите бижута, мощните коли, идеалът й за мъж е Марлон Брандо в „Трамвай желание“… За начало може да започне с упражнения за мускулатурата и е добре да ходи със скъсана фланелка, това поне не струва скъпо, може би ще успее да я впечатли.

— Скъпа Жозефин, днес ми се струваш доста саркастична. Да не би тази пламенност да се дължи на новата ти тайна?

„Час и половина напразно търсих у себе си малко плам за писането, а ето че си връщам дар словото за дрънканиците!“ — вкисна се Жозефин. Изпитваше непреодолимо желание да остане сама.

— Марлон Брандо! А пък аз Робърт Мичъм. Бях луда по него! Впрочем снощи гледах един много хубав филм. С Робърт Мичъм, Пол Нюман, Дийн Мартин, Джийн Кели и Шърли Маклейн. По време на снимките на филма Маклейн въртяла луда любов с Мичъм.

— Аха… — отвърна разсеяно Жозефин, докато се чудеше как да се отърве от Шърли.

„Невероятно, Шърли е най-близката ми приятелка, обичам я, но точно в този момент ми иде да я направя на нищо, ако не се омете.“

Шърли беше свършила с изброяването на имената на всички актьори във филма, не пропусна дори и художничката на костюмите, „Едит Хед, много е известна, да знаеш, Жо, велика е в бранша, обличала е най-големите красавци на Холивуд и по онова време нито един филм с елегантни актьори не е минавал без нейно участие.“ Беше се впуснала да разказва филма, когато Жозефин изведнъж наостри слух.

— … и тъй като изобщо не иска да става богата, си търси най-скромния, най-безличния съпруг, за да води спокоен, съвсем незабележим живот… Защото според нея щастието не е в парите, те по-скоро носят нещастие. Толкова е смешно, Жо! Защото колкото и смачкан, и скромен мъж да си избира, благодарение на нея той се издига неимоверно, печели много пари, буквално се претрепва от работа и тя остава вдовица пак и пак, което затвърждава убеждението й, че парите не носят щастие!

— Чакай — Жо спря Шърли насред разказа й. — Разкажи ми пак… Не внимавах.

Хвана Шърли за ръката и я стискаше, сякаш животът й зависеше от това. Гостенката се вгледа в нея, толкова развълнувана и напориста, и реши, че съвсем скоро ще разкрие тайната, която Жо криеше от нея. Всичко щеше да се изясни. Жозефин иска да разкаже някаква история. За да напише книга? Или сценарий? Обяснението на загадката все още й се изплъзваше, но тя не се отчайваше. Шърли заразказва наново филма на Джак Лий Томпсън, който беше гледала по телевизията.

— Но това е моята идея! Точно такава идея ми хрумна вчера! Историята на девойка, която не иска да бъде нито богата, нито властна и се омъжва за бедни мъже, които до един успяват: още щом се съберат, и те побеждават.

— Досега не съм те виждала в такъв възторг от филм по телевизията — отбеляза иронично Шърли.

— Не става дума за никаква телевизия! Точно това е историята, която искам да разкажа в проклетия роман. — Прехапа устна, осъзнала, че е казала прекалено много. Шърли не демонстрира бурно триумфа си, а скромно замълча. — Издадох се…

— На никого няма да кажа. Обещавам ти най-тържествено, заклевам се в Гари!

Шърли протегна ръка и сключи пръстите на другата зад гърба си, защото щеше да разкаже на Гари. Тя нямаше тайни от сина си. Разказваше му как хората се възползват едни от други, как се нараняват взаимно, как си създават чувство за вина. За да се научи да се предпазва и да не е доверчив. Говореше му и за всеотдайността, за любовта, за срещите. Не беше от хората, които смятат, че на децата не трябва да се казват „някои неща“. Твърдеше, че децата знаят всичко, преди да им го кажем. Надарени са с дяволска или ангелска интуиция, според случая, но знаят. Знаят, че родителите им ще се разделят, преди самите те да са го осъзнали, знаят, че мама тайно пие, че татко спи с касиерката от супера или че дядо не е починал от сърдечен удар в леглото си, а е издъхнал върху някаква от „Пигал“. Обидно е да ги смятаме за непросветени. Впрочем, заявяваше тя, мислете каквото искате, но аз не се отнасям към сина си като към умствено изостанал!

— Още с влизането надуших, че нещо не е наред — продължи Шърли, искаше да предразположи Жо, за да сподели нещо повече.

Не беше сигурна, че всичко е разбрала. Губеха й се някои подробности.

— Моя грешка — измънка Жо, — подцених те…

— Страшно силна съм в тези игрички, Жо. Много пъти са ме пързаляли в живота… развила съм определена склонност към надушване на шашмите.

— Само че нито дума!

— Няма…

— Ще побеснее, ако разбере, че знаеш…

Кого имаше предвид? Ирис ли? Шърли си придаде уверения вид на човек, комуто всичко е ясно, за да измъкне от Жозефин пълни признания.

— Трябва да се науча да лъжа.

— За което нямаш никаква дарба, Жозефин!

— Когато Ирис ми предложи да пиша вместо нея, отначало отказах, кълна ти се…

„Бинго! Право в десетката — възкликна наум Шърли. — Ирис стои зад комбината. Знаех си, знаех си, но каква е целта?“

— Да напишеш романа, за който търсеше идеята…

— Да. Тя ми предложи да разменим моя така наречен писател ски талант срещу пари… Петдесет хиляди евро, Шърли! Това са много пари.

— Но за какво са ти толкова много пари? — вече наистина се учуди Шърли.

— Има нещо, което не съм ти казала…

Гостенката я насърчи с поглед. И Жозефин си разказа всичко от игла до конец.

Шърли скръсти ръце и въздъхна.

— Няма да се промениш никога… Падаш в първата хитра клопка! Само не ми е ясно защо й е на Ирис да й пишеш роман…

— За да се изкара, че го е написала тя, и да се представя като писателка. В наши дни това е много престижно, не знаеш ли, всички са тръгнали да пишат, всички си мислят, че могат да пишат. Започнало оттам, че се изхвърлила пред един издател на някаква официална вечеря…

— Добре, но защо? Кого иска да впечатли? Какво ще й помогне този роман?

Жозефин сведе очи.

— Не пожела да ми обясни…

— И ти прие, без да разбереш защо й е?

— Реших, че това си е нейна работа.

— Но, Жо, ставаш съучастник в измама, а не питаш за мотивите й? Няма да престанеш да ме изумяваш!

Жозефин късаше със зъби кожичките на ноктите си и гледаше уплашено Шърли.

— Бих искала, когато я видиш следващия път, да й зададеш този въпрос! Важно е. Тя ще сложи името си на корицата на книга, написана от теб, и какво ще й донесе това? Слава? За целта вашата книга трябва да предизвика сензация… Богатство? Тя ти дава целия хонорар. Освен ако не смята да те измами… Което не е невъзможно. Обещала ти е парите, но ще ти даде само малка част от сумата. С остатъка ще избяга при любовника си във Венецуела…

— Шърли! Сега ти съчиняваш роман. Не ми пълни главата с такива хрумвания, и без това съм достатъчно притеснена…

— Или пък уж пише, за да има алиби… Подготвя някаква гадост зад гърба ти. Затваря се в стаята, преструва се, че работи, измъква се през балкона и…

Жозефин гледаше Шърли тотално объркана. Шърли се ядоса на себе си, че е посяла семето на съмнението в ума на Жозефин.

— Записах на касета снощния филм, ако искаш, можеш да го изгледаш — предложи й тя, за да си изкупи вината.

— Сега, веднага ли?

— Веднага… Имам урок в музикалното училище след час и половина, ако не е свършил, ще те оставя сама да си го догледаш.

Докато Шърли превърташе касетата, Жозефин й разказа всичко, до най-малката подробност: как Антоан е взел заем, как Ирис й предложила да пише вместо нея, как се бояла от писането. „Страх ме е, че няма да се справя; когато ти се появи на вратата на кухнята, се опитвах да примамя вдъхновението. Добре стана, че всичко ти разказах, вече няма да съм сама. Ще имам с кого да споделя, когато забуксувам… Още повече че Ирис дава зор, трябва да покаже първите двайсет страници на издателя в края на месеца!“

Настаниха се на канапето. Шърли натисна копчето на дистанционното и извика: „Камера!“ На екрана се появи Шърли Маклейн, сладка, прекрасна, трогателна, облечена в розово от глава до пети, с огромна розова шапка, в розова къща с розови колони отпред, която вървеше след розов ковчег, носен от осем мъже в черно. Жозефин забрави за книгата, забрави за сестра си, за издателя, за заема на Антоан, и не можеше да откъсне поглед от финия източен силует на жената в розово, която слизаше по стълбите, залитайки от мъка.

— Видя ли снимката на мъжа с дъфела, залепена отстрани на компютъра? — прошепна тя на Шърли, докато на екрана минаваха надписите.

— Да, и си казах, че вероятно се занимаваш с нещо важно, след като си залепила снимката да ти е пред очите, за да те вдъхновява…

— Не се получи. Изобщо не ме вдъхнови!

— Дай му ролята на единия от съпрузите и писането ще потръгне.

— Много благодаря, нали каза, че измрели до крак.

— С изключение на последния!

— Аха… — тихо се съгласи Жозефин. — Защото никак не ми се иска той да умре!

— Silly you, глупачето ми! Дори не го познаваш.

— Представям си го и това е прекрасно. Май е по-добре да изживееш любов в мечтите си, поне няма опасност от разочарование…

— А да се любиш насън?

— Все още не съм стигнала дотам — въздъхна Жозефин, приковала очи към екрана, където погребалните служители бяха изпуснали ковчега на покойния съпруг и той се запремята по стълбите, докато Шърли Маклейн невъзмутимо продължаваше да се движи, скрита под огромната си розова шапка.

Нощем не намираше покой. Фожрон го стряскаше в съня му, размахал заплашително пръст. Будеше се, плувнал в пот между мокрите чаршафи. Задушаваше се, не можеше да си поеме дъх, хъхреше, гърчеше се, докато най-после гърлото му се отпуснеше и си поемеше свеж нощен въздух. Ставаше, вземаше душ, обуваше чисто и сухо долнище на пижама и изправен до широко отворения прозорец, слушаше шумовете на африканската нощ. Крясъците на папагалите, накацали на покрива на къщата, писъците на маймуните, които се гонеха по клоните на огромните акации, бързият бяг на импалата през високите треви, всичко му се струваше чуждо, заплашително. И през деня се чувстваше като натрапник на тази земя… но нощем сякаш цялата природа му крещеше да се маха, да се връща при белите, при онези крехки потни малки човечета, дето не понасят африканската жега и се тъпчат с хинин.

Чуваше спокойното дишане на легналата до него Милен. Той обаче не можеше отново да заспи. Ставаше, слизаше в хола, наливаше си уиски и излизаше на дървената тераса, която опасваше къщата. Сядаше на стъпалата, пийваше глътка алкохол, сетне втора, трета. Очите му свикваха с тъмнината. Малко по малко започваше да различава в мрака трепкащите жълти петна, които светваха едно подир друго и сякаш се скупчваха около него — жълтите очи на крокодилите. Излезли на повърхността на водата, накацали като светулки по мазната черна вода, те го гледаха. Чуваше как пляскат с опашки, туловищата им бавно и тежко се размърдваха, те доплуваха до брега и застиваха в очакване. Точно срещу къщата. Един, два, три, четири, пет, шест, седем, осем… Безшумно разцепваха мрака, сякаш се гмуркаха. От време на време някой от тях разтваряше широко муцуна и ред бели зъби светваха в черната нощ. Внезапно зиналата уста щракваше рязко, затваряше се и той виждаше само жълтите процепи, които го фиксираха. „Двайсет милиона години са тук — размишляваше той, — оцелели са след всички природни катаклизми, земята се е разцепвала, нагъвала се е, разчупвала се е, пламтяла е и се е наводнявала, сковавала се е от ледовете. Били са свидетели на епохата на динозаврите, след това на приматите, видели са човеци на четири крака, полуизправени човеци, изправени човеци, убити от мълния човеци, и ето ги, все още са тук, нащрек. Не мога да им изляза насреща. Чувствам се толкова самотен. Няма с кого да си поприказвам. И досега никаква вест от господин Уей. Никаква вест, никакъв чек, никакво обяснение. Секретарката му все отговаря: да, да, mister Wei is going to call you back, но той никога не звъни. Don’t worry, mister Tonio, he’ll call you, he’ll call you, everything is all right[11], да, ама не! Нищо не е all right, не беше получил никакви пари, откакто пристигна. Живееше от спестяванията на Милен.“ Когато се обаждаше на дъщерите си във Франция, съчиняваше небивалици, говореше им за невероятни печалби, обещаваше да ги покани в най-скоро време, все едно е едва ли не въпрос на дни. Те вероятно долавяха смущението в гласа му, защото му отговаряха уклончиво, колкото да не го обидят. „Ами Жо?“ — прошепна той, забелязал един крокодил, който се присъедини към другите и добави две жълти лампички към множеството светлинки, които го следяха неотклонно.

Вероятно Фожрон я е уведомил. Тя не се обади. Не го укори за нищо. Антоан се засрами. Очите му отново се насочиха към жълтите петна в мрака. Доплака му се. Чувстваше се толкова подъл. По-силен от срама, в него се надигаше силен и непреодолим страх. Не го оставяше на мира нито за миг. Страхът беше изместил предишната му самоувереност, вече не се фукаше вечер след сафарито в палатката, наливайки се с уиски. Нямаше на кого да признае, че се страхува. Крокодилите обаче го знаят. От дълбините на езерото те надушват страха му и се скупчват, изчакват момента, когато ще го изядат. Да, изчакват. Няма закъде да бързат, времето е пред тях, без значение е, че убиват някои от тях, те знаят, че винаги ще надделяват, че грубата сила винаги побеждава. Те чакат, осветяват го с жълтите лампи. За да увеличат страха му. Страхът му… голям като пещера, която го поглъща.

Жозефин. Милен. Те укрепнаха, докато аз се размекнах, главите им стоят здраво на раменете, а моята се върти като ветропоказател. Милен посрещаше спокойно и ведро Понг, когато носеше пощата. Не казваше нищо, дори не смяташе за нужно да пита дали чекът е пристигнал, наблюдаваше го как взема пликовете от дървения поднос, който му подава Понг, и после срязваше шницела си от биволско месо с престъргване по чинията. Тръпки побиваха Антоан. Тя го питаше: „Вкусно ли е? Харесва ли ти?“ Беше се научила да приготвя биволското месо, като го киснеше в марината с джоджен и върбинка, които му придаваха чуден вкус. За да не ядат само пилешко.

Тя кроеше планове, защото не смяташе да бездейства. Да изучи китайската кухня, да научи китайски, да изработва гривни, гердани като жените по пазарите, да ги продава във Франция, да произвежда природни оцветители и козметични продукти от местните семена, да създаде киноклуб, рисувално ателие. Всеки ден раждаше нова идея. Жозефин не си беше направила труда да вдигне телефона, да го наругае, да му каже, че е подлец или крадец. Две бронирани жени. „Крокодилска кожа — каза си той и се усмихна на сравнението, което се бе осмелил да направи. — Жените толкова успешно са се научили да бъдат силни, че буквално са като бронирани. Имат право, в наши дни трябва да си безмилостен.“ Гледаше бреговете, каменните блокове, ограждащи езерата, телените мрежи, които не позволяваха на крокодилите да се разхождат на воля. Почувства подухналия лек бриз и приглади косата си. Един крокодил се опитваше да се измъкне от водата. Беше излязъл от езерото и се поклащаше на късите си яки крака, „краката му са като на недъгав“, помисли си Антоан. Крокодилът лепна муцуна на бодливата тел, опита се да я прегризе, нададе странен пресипнал вик, щракна няколко пъти челюсти. Сетне се излегна и затвори жълтите си очи, сякаш спусна неохотно кепенците.

Снощи Милен бе казала, че с удоволствие би заминала за малко до Париж. За една седмица. „Така и ти ще можеш да видиш момичетата.“ Страхът го прониза от глава до пети. Започна да се поти, потта буквално се стичаше по него на ручейчета — да се изправи очи в очи с Жозефин и момичетата, да им признае, че е сгрешил, че не е била чак толкова умна идеята да отглежда крокодили. Че отново се е провалил…

Гледаше високите треви и огромните акации, които леко се поклащаха на утринния ветрец. „Обичам ранната утрин и бляскавите капки роса по сочната трева, която слънцето още не е изсушило. Обичам мириса на върбинка, дърветата, открояващи се в дрезгавината на настъпващия ден, влагата, която се изпарява с първите слънчеви лъчи. Наистина ли това съм аз, Антоан Кортес, седнал на стъпалата?“ Крокодилът отново започна да блъска по телената мрежа. Не се отказваше. Големите му жълти очи бяха присвити от гняв и ноктите му деряха земята, сякаш искаше да прокопае тунел, за да избяга. „Сигурно е мъжкар — реши Антоан, — страхотен екземпляр! Тоя ще ми направи десетки малки. Длъжен е. Трябва да потръгне шибаната ферма! Станах на четирийсет, мамка му, ако сега не успея, свършено е с мен! Повече никой няма да ме вземе, минавам към старците, към губещите, а това е немислимо, мамка му!“ Разпсува се, за да подхрани омразата, която се надигаше в него, омраза към господин Уей, омраза към крокодилите, омраза към този свят, в който, ако не си успял на четирийсет, си за боклука, омраза към двете си женски, които нищо не можеше да пречупи! И отвращение от себе си. „Едва от шест месеца си тук, а вече си готов да се предадеш…“

Надигна се да си налее, после реши, че е по-добре да вземе бутилката и да пие направо от нея. Ако отиде в Париж, ще измисли с помощта на Фожрон някакъв начин ония да му плащат. Фожрон винаги е бил доброжелателен към него. Сигурно заради парите на Шефа и връзките на Филип, ухили се злобно той и надигна отново бутилката, няма значение, той е любезен, ще говори с него и двамата ще намерят начин да накарат дъртия китаец да плаща. Какво си е въобразил? Че е китайският император? Минаха онези времена!

Очакваше при името на господин Уей страхът отново да го стисне за гърлото, но нищо такова не стана. Не само че не изпита никакъв страх, ами буквално ликуваше. Обзе го луда радост, радост на мъжкар, който знае как ще размаже мутрата на типа, дето от месеци насам го ебава. Съвсем ясно виждаше какво ще направи: отива в Париж, обсъжда работата с Фожрон, изработва стратегия и си получава парите. Сто на сто има някакъв начин да измъкне мангизи от шибания „Кроко Парк“! В края на краищата кой управлява гадната ферма? Той, Тонио Кортес… И никой друг. Не малчуган с къси панталонки, дето се бои да се пусне от ръката на майка си, така де! Истински мъж, не пъзльо с празни гащи! Мъж, който като нищо ще отиде да целуне злобния крокодил… Той гръмогласно се изсмя, надигна бутилката и пи за здравето на крокодила.

Беше се развиделило и утринните лъчи угасиха жълтите светлинки на крокодилите. Слънцето се надигаше иззад покрива на къщата бавно и величествено и Антоан почувства странно вълнение, примесено с дълбока почит. Поклони се ниско, приведе се веднъж, втори път, загуби равновесие и се просна в прахоляка.

Изправи се, дръпна от бутилката, разкопча си дюкяна и изстреля силна златиста топла струя към влечугите. Нека видят, че се е освободил не само от срама, но и от страха, и че за тях ще е по-добре да кротуват.

— Искаш нещо да докажеш ли, като пикаеш срещу гадните животни? — осведоми се сънен глас зад гърба му.

Обърна се и видя Милен да слиза по стъпалата, увита в някакъв памучен плат. Изгледа я тъпо.

— Какъв стил! — разсмя се тя.

Зачуди се дали си въобразява, или бе доловил в тона й лека подигравка. Избухна в гръмогласен смях с усилие да звучи непринудено и се поклони отново с думите:

— The new Tonio is facing you![12]

— Говори на френски, ако обичаш! Бих искала да разбирам какво говориш…

— Притрябвало ти е! Трябва обаче да ти кажа, че нещата няма да продължат повече в същия дух…

— Точно от това се опасявах — въздъхна Милен и пристегна плата на ханша си. — Хайде, ела да хапнем, Понг прави закуска в кухнята…

И щом Антоан пое с олюляване към къщата, тя повиши достатъчно глас, за да я чуе, и с остър тон заяви:

— Бих искала да се държиш също толкова храбро и решително с онзи мошеник Уей. Като си помисля, че сме изхарчили почти всичките ми спестявания, изпадам в паника!

Антоан не я чу. Не можа да уцели стъпалото и се пльосна в цял ръст на верандата. Бутилката с уиски се изтъркаля надолу по стълбите и изля на земята локва, в която блеснаха първите слънчеви лъчи.

— Тогава й казах, че трябва да се видите, че е глупаво да не си говорите, и тя ми заяви, че не, докато не ми се извини, истински извинения, премислени, идващи от сърцето, не промърморени набързо, тя ме нападна, тя ми е дъщеря, дължи ми уважение! Уверих я, че ще ти предам…

— Не възнамерявам да й се извиня, бъди сигурна.

— Значи няма да се видите скоро…

— Чудесно си живея без нея. Не се нуждая от съветите й, нито от парите й, нито от любовта, която си въобразява, че дава, а всъщност е злоупотреба с власт. Ти вярваш ли, че ме обича скъпата ми майка? Наистина ли го вярваш? Аз пък не, според мен тя смята, че е изпълнила дълга си, като ни е отгледала, но не ни обича. Тя обича само себе си и парите. Теб те уважава, защото се омъжи за богаташ, парадира с прекрасния си зет, с големия ти апартамент, с приятелите ти, с начина ти на живот, обаче мен… мен ме презира.

— Жо, минаха почти осем месеца, откакто не си я виждала. Представи се, че й се случи нещо… Все пак ти е майка!

— Нищо няма да й се случи — проклетията е като консервант за нея! Татко почина на четирийсет от сърдечна криза, а тя ще откара до сто.

— Защо говориш така, това си е чиста злоба.

— Не, не съм злобна, просто съм жива! Откакто не я виждам, се чувствам отлично…

Ирис не отговори. Остро изгледа една очарователна блондинка, която влезе, смеейки се високо.

— Променяш се, Жо, променяш се. Закоравяваш… внимавай!

— Нали не си ме поканила в това кафене, за да ми говориш за майка и да ми четеш морал?

Ирис сви рамене с въздишка.

— Минах през Шефа, преди да дойда. Ортанс беше при него в кантората, търси си място, където да изкара месец стаж през юни, искат го от училището й. Да ти кажа, на момчетата от склада им беше кипнала кръвта. Животът спира в момента, в който се появи Ортанс…

— Знам, тя на всички въздейства по този начин…

Жо и Ирис обядваха в „Кафе де Карфур“. Стъклата на прозорците се тресяха от минаващите камиони, шофьорите удряха спирачки точно пред заведението, преди да завият и да поемат по околовръстното; редовните клиента влизаха, тряскайки вратите. Повечето бяха млади хора, които навярно работеха в близките кантори. Пристигаха, бутаха се, викаха, че умират от глад, и избираха менюто за десет евро, в което влизаше и четвъртинка вино. Ирис си поръча яйца на очи с шунка, Жозефин — зелена салата и кисело мляко.

— Видях се със Серюрие… издателя — подхвана Ирис. — Прочел е и…

— И? — попита Жозефин със свито сърце.

— И… във възторг е от идеята та, във възторг е от двайсетте страници, които ми даде, засипа ме с комплимента и… и… — отвори си чантата, извади плик и го размаха. — Даде ми първата част, аванса. Половината от петдесетте хиляди евро… ще ми даде останалите, когато му връча целия ръкопис. Веднага та написах чек за двайсет и пет хиляди евро, готово, пито, платено.

Тя подаде плика и Жозефин го пое с безкрайно уважение. Докато затваряше чантата си, в ума й изникна неочакван въпрос.

— Как ще подадеш данъчна декларация?

— Имаш малко салата по зъбите — прекъсна я Ирис. — Почисти ги.

Жозефин се подчини, но пак зададе въпроса си.

— Не се безпокой, Филип няма да разбере. Той не се занимава, попълва ги счетоводител, но така или иначе, плащаме толкова много данъци, че тази сума няма да промени кой знае колко нещата!

— Сигурна ли си? А мен ако ме питат откъде са тези пари?

— Ще кажеш, че са подарък от сестра та, която е фрашкана с мангизи.

Жозефин колебливо изкриви уста.

— Престани да се тревожиш, Жо. Възползвай се, възползвай се… Нима не е прекрасно? Нашият проект е одобрен, и то с поздравленията на комисията.

— Още не мога да повярвам. А та ми говориш за майка ни, тази проклетия! Представяш ли си, Ирис? Одобрил е идеята ми! И е подписал чек за двайсет и пет хиляди евро ей така, за едната идея!

— И за двайсетте страници текст… Началото е много интригуващо. Разпалва интерес към продължението…

За миг Жозефин изпита желание да си поръча едно кисело зеле с колбаси, за да отпразнува събитието, но не се поддаде на изкушението.

— Не е ли гениално моето сестриче? — попита Ирис, в очите й проблесна жълта светлина. — Ще станем богата и прочута!

— Богата аз, прочута та!

— Неприятно ли ти е?

— Не… Напротив. Ще напиша каквото ми е на сърце и никой няма да знае, че съм аз. Това ме освобождава от тонове притеснения, кълна ти се! Ако трябва да ме дават и по телевизията, направо бих се скрила под леглото.

— На мен пък ще ми е забавно. Омръзна ми да бъда скромната съпруга, Жо, не мога повече… — Ирис се замисли, умълча се като Жозефин, която бе вперила поглед в чантата си. След това продължи да яде и се плесна по челото. — За малко да забравя. Исках да ти покажа една статия, която нося за теб… — пъхна ръка в чантата си и извади сгънат на две вестник, който деликатно отвори и потърси с поглед нужния пасаж. — Ето, намерих! Става дума за портрет на Джулиет Луис, нали я знаеш, някогашната киноактриса… тоест тя е някъде към трийсетте, но никой не й предлага роли и си е сменила амплоато, станала е певица. Слушай какво пише във вестника! „Сега Джулиет Луис пее с рок група, наречена «Джулиет енд дъ Ликс», тоест «Джулиет и Близачите»“ — самото име предполага много емоции, особено ако се вярва на младия пресаташе на групата, който потвърди, че Джулиет се появява на сцената в оскъдни гащички, направо прашки. „Да, случва се тя да си покаже малко задника — твърди въпросният младеж Крис точно когато Джулиет се насочва към нас и го подканва да тръгват с дрезгавия глас, който добре познаваме…“

— Намирам го адски тъпо…

— А аз съм готова да се включа в играта!

— Да си показваш прашките?

— Да измислям разни такива работи, за да се продава книгата.

Жозефин изгледа сестра с притеснение: дали не прави огромна глупост, като й е станала съучастник.

— Ирис, сериозно ли говориш?

— Да, глупачето ми. Ще направя истинско шоу… Шоу, което ще изпипам до последната подробност, твърдо съм решена да се наложа. Серюрие непрекъснато ми повтаря: „С вашите очи, с връзките ви, с вашата хубост…“ Всичко това накуп струва доста повече от танцуващите ти по клавиатурата пръстчета и голямата ти ерудиция! За продажбите, искам да кажа, за продажбите… — тя отметна назад дългата си черна коса, разпери ръце нагоре, сякаш да благодари на небесата, и въздъхна. — Толкова се отегчавам, Жо, толкова се отегчавам…

— Затова ли го правиш? — плахо попита Жо.

Ирис се опули учудено.

— Ами да… За какво друго?

— Именно. Бих искала да разбера. Оня ден във влака ти ми каза, че те спасявам от някаква необмислена постъпка… Дори употреби думата „тресавище“, затова се чудя…

— А! Така ли съм казала? — тя сви устни, сякаш Жозефин й напомняше нещо неприятно.

— Точно това ми каза… и смятам, че имам право да знам.

— Как се палиш, Жо. Право да знам!

— Ами да… Набутвам се с теб в някаква авантюра и ми се струва справедливо да знам твоите козове.

Виж я ти Жозефин, колко се е променила! По-дръзка е станала, по-заядлива. Ирис разбра, че не може да запази тайната си, и с дълбока въздишка, без да поглежда към Жо, заобяснява:

— Правя го заради Филип… Имам чувството, че се е отчуждил от мен, че вече не съм осмото чудо на света… Страхувам се да не ме изостави и реших, че ако напиша книга, ще си го върна.

— Защото го обичаш, така ли? — попита Жозефин с надежда в гласа.

Ирис й хвърли поглед, в който се смесваха съжаление и раздразнение.

— Може и така да се каже. Не искам да ме напусне. На четирийсет и четири съм, Жо, няма да намеря друг като него. Кожата ми ще се набръчка, гърдите ми ще увиснат, зъбите ми ще пожълтеят, косата ми ще оредее. Държа на живота, който ми осигурява, държа на апартамента, на вилата в Мьожев, на пътуванията, на лукса, на златната кредитна карта, на общественото си положение като госпожа Дюпен. Както виждаш, честна съм с теб. Няма да понеса да се върна в най-обикновения незначителен живот без пари и без връзки, без пътешествия… А и в края на краищата може би го обичам! — тя отмести чинията си и запали цигара.

— Ти пушиш? — попита Жозефин.

— Това е част от ролята! Тренирам. Жозиан, секретарката на Шефа… Имаше някакъв стар пакет отпреди, отказала е цигарите, тя ми ги даде.

Жозефин си спомни перона на гарата: Шефа целуваше секретарката си, тържествено и благоговейно я настаняваше във влака, сякаш даваше свето причастие. Не беше споменала нито дума никому. Потръпна при мисълта за майка си — какво ще стане с нея, ако Шефа я напусне заради друга жена?

— Страх те е, че ще те напусне? — тихо попита тя Ирис.

— Подобна мисъл изобщо не ми беше минавала през ума… обаче от известно време, да, страхувам се. Чувствам как се отдалечава от мен, вече ме гледа с други очи. Дори изревнувах на Коледа, двамата се държахте като съзаклятници. На теб ти говори с повече уважение и сърдечност, отколкото на мен…

— Пълни глупости!

— Уви, не… Аз съм безжалостно трезвомислеща. Имам много недостатъци, но не съм сляпа. Чувствам кога съм интересна на някого и кога не съм. Не понасям да се отнасят към мен с безразличие.

Тя проследи с поглед виещия се дим от цигарата и се сети за срещата със Серюрие. За малкия кабинет, в който я прие. Устата му силеше похвали, очите му лъщяха от интерес. Почувства как отново живва. Той беше едновременно внимателен и почтителен. Подръпваше от дебелата пура, чийто тръпчив аромат изпълваше кабинета, и в същото време даваше точни оценки за историята, съчинена от Жозефин. „Отлична идея, девойката, която иска да стане монахиня, обаче я принуждават да се омъжи. Отлична идея, че всеки път попада право в целта и сключва печеливш брак, получава богатство и слава, но остава за кой ли път вдовица. Много добра е идеята за смирението, което преследва неотклонно и което й се изплъзва, много удачна промяна на обкръжението, това обвързване с рицар, трубадур, проповедник, принц от френската кралска династия…“ Крачеше из стаята, та й се замая главата. „Модерно, но и очарователно старомодно, забавно, наивно, хитроумно, разчупено, четивно! Ако добавите и лека загадъчна нотка, няма да има грешка… Хората са луди за интриги, в които се преплитат френската история, религията, падат си по истории за убийства и любов, за Бога и дявола… но вие ще се справите, няма да се опитвам да ви влияя! Това, което прочетох, ме заплени. Да си призная честно, не предполагах, че в толкова красива глава се крият толкова знания и талант… А откъде изровихте тази история със стъпалата на смирението! Направо е прекрасна! Прекрасна! Жена, подложила се на ужасни терзания в името на смирението, става героиня пряко личната си воля! Гениална идея!“ С широк жест, преливащ от ентусиазъм, той хвана ръцете й и с пламенен порив ги стисна. После й връчи чека с думите, че е готов да й преведе втората част по всяко време. Ирис предпочете да не споменава тази подробност пред сестра си. С разтреперани крака и разтуптяно сърце напусна кабинета на Серюрие.

— Откъде изкопа тази история със стъпалата на смирението? — попита тя, като се постара да не проявява възхищението си.

— От правилото на свети Бенедикт… казах си, че ще пасне добре, щом описвам девойка, която копнее да се посвети на Господ. Стреми се да се постави изцяло в услуга на ближния и смирено се възкачва към Бог стъпало по стъпало…

— В какво точно се състои това правило? Трябва да ми го разясниш…

— Според свети Бенедикт има много стъпала, които трябва да изкачим, за да се въздигнем до съвършенството и Бог. Това той нарича стъпала на смирението. В Библията се казва: „Който се смирява, ще бъде въздигнат.“ На първите стъпала от теб се иска да не се поддаваш на желанията, на егоизма и да се подчиняваш на Бог във всичко. После се научаваш да даваш, да обичаш онзи, който те укорява или те клевети, да бъдеш търпелив и добър. На шестото стъпало си стигнал, когато си доволен и от най-обикновеното положение в живота. Монахът смята, че във всяко нещо, което върши, се проявява като лош и неспособен труженик. Той повтаря, разкаян за вината си: „Аз съм нищо и не знам нищо. Аз съм като скот пред Теб, Господи. Ала съм винаги с Теб.“ На седмото стъпало не само казваш: аз съм най-долният, най-жалкият, но и го вярваш от все сърце. И тъй нататък… до дванайсетото стъпало, докато не станеш най-окаяния слуга на Господ и на хората и не се въздигнеш чрез самоунищожение. В началото на книгата, преди да се намесят родителите й, моята героиня мечтае да се въздигне по стъпалата на свети Бенедикт…

— Да, той ужасно хареса тази идея!

— Шарл дьо Фуко например цял живот се покайва и самоунижава. Света Тереза от Лизьо също…

— Жо, да не си станала случайно мистичка? Гледай да не свършиш в манастир!

Жозефин реши да не споделя повече.

— Кажи ми… — заговори Ирис след дълга пауза. — След като си решила да следваш пътя на светците, защо не простиш на майка ни?

— Защото съм още на първото стъпало… Аз съм само скромен чирак! А и нека ти припомня, че не става дума за мен, а за моята героиня. Не смесвай нещата!

Ирис тръсна глава и се засмя.

— Права си! Пак се обърках. Важното е, че той хареса написаното. Както и името на героинята! Флорин! Красиво звучи, Флорин… Ще изпием ли по чаша шампанско за здравето на Флорин?

— Не, благодаря. Трябва да запазя главата си бистра, защото ще работя следобед. Той кога ще ми издаде книгата?

— Нашата книга… Жозефин, не го забравяй! А след като излезе, ще бъде МОЯТА книга. Внимавай да не се изпуснеш.

Жозефин почувства как сърцето й замира. Беше се привързала към историята, към Флорин, към родителите й, към съпрузите й. Вечер за приспиване им измисляше имената, цвета на косата, на очите, мислено описваше характерите им, даваше им живот, минало, настояще, настаняваше ги в имение, замък, мелница, дюкян, препускаше заедно с конниците, учеше се да меси хляб, започваше да бродира голям гоблен, живееше техния живот, направо не й се заспиваше. „Това си е моя история“ — за малко да каже на сестра си.

— Сега сме февруари… Предполагам, че ще го издаде през октомври или ноември. Септември започва новият литературен сезон, излизат много книги! Ще трябва да предадеш ръкописа през юли. Имаш шест-седем месеца за писане… Достатъчно време, нали?

— Не знам — отвърна Жозефин, засегната, че сестра й говори с нея като със секретарка.

— Ще се справиш. Престани да се притесняваш! Най-важното е, Жо, никому нито дума! Ако искаме комбината да успее, не трябва да споменаваме за нея пред никого, абсолютно пред никого! Разбрано?

— Да — промълви Жо с изтънял гласец.

Сърбеше я езикът да поправи сестра си, че не става дума за „комбина“, а за „моята книга, ти говориш за моята книга“. Господи — помисли си тя, — прекалено съм чувствителна, всичко ме наранява.

Ирис махна на сервитьора и поръча чаша шампанско.

— Само една ли? — учуди се той.

— Да, само аз празнувам.

— И аз бих се присъединил към вас — заяви той, изпъчил гърди.

Ирис го изгледа с омайните си сини очи и той се оттегли, подсвирквайки си хабанерата от „Кармен“.

— Какво става, пак нищо?

— Нищо… отчаяна съм!

— Не, нормално е. Вземала си хапчета години наред, а сега смяташ, че с едно щракване на пръсти — хоп, — и ще прихванеш! Търпение, търпение! Благословеното дете ще се появи, когато му дойде времето.

— Сигурно съм много стара, Жинет… скоро ставам на трийсет и девет. А и Марсел полудя!

— Толкова сте ми смешни двамата, все едно сте младоженци. Едва от три месеца опитвате!

— Води ме на разни прегледи: да провери дали съм добре; дали всичко ми е на място и функционира както трябва. Аз, дето забременявам от поглед!

— Била ли си бременна досега?

Жозиан кимна с най-сериозен вид:

— И три пъти абортирах! Тъй че…

— Значи се страхува да не си се повредила…

— Луда ли си! Не съм му казвала. Нито дума!

— Абортирала си някой малък Гробз? — попита смаяна Жинет.

— А ти как си го представяш? Да не съм Дева Мария? Да нямам някой Йосиф подръка! А и Марсел, какъвто е бъзльо и се свива пред Клечката за зъби… Пред нея губи ума и дума! И сега дори не съм сигурна. Кой ще ми гарантира, че ако имам дете, той ще го признае?

— Обещал ти е.

— Сякаш не знаеш, че обещанията са важни само за тези, които ги получават.

— Без такива, Жозиан! Не и в този случай! Направо се е побъркал, само за това говори, на диета е, кара колело, храни се с екологични продукти, спрял е цигарите, мери си кръвното сутрин и вечер, изучил е от кора до кора всички каталози за бебешки дрешки, само дето още не е пробвал някоя ританка!

Жозиан я гледаше колебливо.

— Ами… Добре, ще видим какво ще стане, когато хвърли семенцето. Но ти казвам, само още веднъж да клекне пред Клечката, ще избухна и ще пратя всичко по дяволите, и таткото, и детето.

— Внимавай! Идва.

Марсел се качваше по стълбите, следван по петите от някакъв здравеняк, който спираше на всяко стъпало и пуфтеше. Марсел представи на Жозиан и Жинет господин бизнесмена от Украйна. Двете жени с усмивка кимнаха. Марсел нежно погледна Жозиан и се наведе да я целуне леко по темето, докато украинецът влизаше в кабинета му.

— Добре ли си, душко?

Сложи ръка на корема й и Жозиан я отмести.

— Престани да се държиш с мен като с кокошка носачка, ще взема наистина да снеса.

— Нищо, а?

— От сутринта ли? — отвърна тя с иронична усмивка. — Не, съвсем нищо. Хоризонтът е чист…

— Не се майтапи, душко.

— Не се майтапя, писна ми!

— Остана ли от уискито?

— Да, има и лед в минибара. Смяташ да го напиваш ли украинеца?

— Ако искам да подпише при моите условия, направо съм длъжен!

Изпъна рамене, влезе в кабинета и преди да затвори вратата, пошушна на Жозиан:

— А, да не забравя! Никой да не ни безпокои, докато не се хване на въдицата!

— Разбрано… И никакви телефони ли?

— Само ако е спешно… Обичам те, душко! Аз съм най-големият щастливец.

Изчезна зад вратата, а Жозиан погледна разочаровано Жинет. Кажи ми какво да го правя такъв мъж, сякаш питаха очите й. Откакто Марсел й предложи да й направи дете, тя не можеше да го познае. На Коледа я беше изпратил на зимен курорт. Звънеше й всеки ден, за да разбере дали диша правилно, тревожеше се, ако се закашляше, веднага я караше да отиде на лекар, заповядваше й да яде червено месо, да взема витамини, да спи по десет часа, да пие сок от моркови и портокали. Четеше „Аз чакам дете“, водеше си записки, коментираше ги по телефона, информираше се за различните пози на раждане, „А седнала, мислила ли си за това положение? По този начин са раждали едно време и за бебето по не е уморително, излиза по-бавно, не се мъчи да търси изхода, може да намерим акушерка, която да се съгласи, какво ще кажеш?“ Тя се разхождаше с часове в снега, замислена за детето. Чудеше се дали ще бъде добра майка. „Като се сетя каква беше моята майка… не знам дали майките се раждат, или се научават на майчинство? И защо моята майка никога не се държеше майчински? Ами ако повторя поведението й независимо от доброто ми желание?“ Потреперваше, гушеше се в яката си и отново поемаше. Изтощена се връщаше в четиризвездния хотел, в който я бе настанил Марсел, поръчваше да й донесат в стаята супа и кисело мляко, пускаше телевизора и се мушкаше под меките топли завивки на просторното легло. Случваше се да се сети за Шавал. За слабото му нервно тяло, за ръцете му на гърдите й, за устата му, която я хапеше, докато не го помолеше за милост… Тръскаше глава, за да го пропъди от ума си.

— Ще полудея! — възкликна Жозиан.

— Я ми кажи, да не ми се привижда — или Марсел си е присадил коса?

— Не ти се привижда. Освен това веднъж седмично ходи в някакъв институт за разкрасяване да му почистват кожата! Иска да бъде най-красивият татко на света…

— Колко сладко!

— Не, Жинет, обезпокоително е!

— Добре, ще ми дадеш ли бордерото за доставка, за което те бях помолила? Пристигна пратката и Рьоне иска да я проверя…

Жозиан порови из листовете, натрупани върху папката, откри формуляра, от който имаше нужда Жинет, и й го връчи. На излизане от стаята на Жозиан Жинет се размина с Шавал.

— Тя тука ли е? — попита той, без дори да я поздрави.

— „Тя“ си има име, ако не знаеш.

— О, я стига! Няма да я изям приятелката ти.

— Внимавай, Шавал, внимавай!

Той я избута с рамо и влезе при Жозиан.

— Е, хубавице, още ли си падаме по старците?

— Твоя работа ли къде си намествам задника?

— Спокойно! Не се пали толкова! Той тука ли е? Може ли да го видя?

— Изрично предупреди да не го безпокоя по никакъв повод.

— Дори в случай, че му нося важна новина?

— Точно така.

— Дори новината да е много важна?

— Става въпрос за голяма риба. Не можеш да се мериш с него, чироз такъв…

— Така си мислиш ти.

— И съм права! Ще дойдеш, когато пожелае да те приеме…

— Тогава ще се окаже прекалено късно…

Той се престори, че си тръгва, но очакваше Жозиан да го повика обратно. Тъй като тя не помръдна, засегнат се обърна и попита:

— Не искаш ли да разбереш за какво става дума?

— Ти не ме интересуваш вече, Шавал. Струва ми огромно усилие дори да вдигна поглед към теб. Тук си от десет минути и вече ме хващат спазми.

— О, какви ги приказва малката яребичка! Откакто се върна в леглото на великия шеф, се е самозабравила, ще се пръсне от необуздани претенции.

— Най-вече си живее спокойно. А това, малкият, е по-важно от всичките креватни гимнастики на света! Живея си и си гледам кефа!

— Една от радостите на старостта.

— О, я стига дрънка! Това, че си само три години по-млад от мен, хич не те прави сукалче! И теб няма да те подмине подаграта.

Той самоуверено се усмихна. Тънките мустачки, които оформяше със самобръсначката, се вирнаха и заприличаха на островърха шапчица.

— По-добре да те светна — небрежно подхвърли той. — Омитам се оттук! Предложиха ми да оглавя представителството на ИКЕА във Франция и вече дадох съгласието си…

— До теб ли допряха! Да не искат фирмата им да фалира?

— Хили се, хили се! Ти беше първата, която предложи да ме повишат. Значи не съм чак толкова зле. Те ме намериха, скъпа! Не се наложи да си мръдна дори малкото пръстче, дойдоха на крака да ми направят предложение. Двойно по-висока заплата, куп предимства, позлатиха ме и казах „да“. Понеже съм почтен човек, дойдох да предупредя Стария. Но ти ще му го кажеш, когато ви остане малко свободно време в леглото… И след това ще се разберем кога да уредим нещата. Колкото по-скоро, толкова по-добре, нямам желание да гния тук. Вече чувствам, че започвам да плесенясвам, и ставам много раздразнителен… Ще ви застрелям и двамата от упор, любима моя! От упор!

— Ужасно ме уплаши, Шавал, направо тръпки ме побиха. — Изгледа го високомерно.

— А! И като стана дума за тръпка… сутринта се запознах с госпожица Ортанс. Малката е готино парче! Така си върти задничето, че може кораб да потопи…

— Тя е на петнайсет.

— И к’во… изглежда като на двайсет! Кофти удар по самочувствието, а? Както си близо до критическата…

— Омитай се, Шавал, изчезвай! Ще му предам и той ще те повика…

— Както желаете, драга ми госпожо, и… внимавай, кротко с виаграта! — изхили се злобно и излезе.

Жозиан сви рамене и надраска бележка за Марсел: „Среща с Шавал. Има предложение от ИКЕА. Дал е съгласие…“ Спомни си, че преди по-малко от година се въргаляше в прегръдките на Шавал. „Има нещо злобно и порочно в него, което привлича и подлудява. Защо добродетелта не ми действа по същия начин? Сигурно и аз съм порочна…“

„Проблемът с изнасянето на производството в чужбина — разсъждаваше Марсел, без да изпуска от поглед присвитите малки очи на украинеца, седнал срещу него, смачкан в овехтялото си пепитено палто — е този, че се налага непрекъснато да се прибягва до него. Тъкмо си попаднал на някое изгодно място с ниски надници, където социалните осигуровки не съществуват и можеш да експлоатираш на воля работната ръка, и хоп, страната вземе, че се присъедини към Европа или нещо подобно и кранчето секва.“ Той се занимаваше само с това — да мести насам-натам заводите си, да търси посредници, които да му продават сградите заедно с персонала, да раздава подкупи наляво и надясно, да свиква с местните обичаи… Едва се настаняваше, и се налагаше да се изнася. Все по на изток. Движеше се в посока срещу слънцето. След Полша и Унгария дойде ред на Украйна. Най-добре направо да отиде в Китай! Само че Китай е много далеч. Вече беше направил няколко завода там и знаеше колко е трудно. Нуждаеше се от помощник. А Марсел младши се бави и го няма никакъв! „Не мога да издържа, докато стане пълнолетен.“

Въздъхна и отново нададе ухо за аргументите на украинеца. Наля му още уиски, добави две бучки лед и с широка усмивка му подаде чашата, побутвайки към него договора. Онзи леко привдигна кълка, за да поеме чашата, извади писалка, отвинти капачката: „Готово, каза си Марсел, готово! Ще подпише.“ Украинецът обаче се поколеба… измъкна плик от джоба на сакото си и му го подаде с думите: „Тук са пътни мои разходи, вие може ли да мине за ваша сметка?“ „Няма проблем“ — отвърна Марсел, отвори плика и хвърли бърз поглед на тестето смачкани листчета: сметки от ресторанти, прекалено висока хотелска сметка, фактури от луксозни бутици, бележка за цяла каса шампанско, парфюми „Ив Сен Лоран“, пръстен и гривна „Мобусен“. Всички сметки без изключение бяха на името на Марсел Гробз. Голям хитрец бил този украинец! Ще трябва да плати, с едно драсване на перото да уреди безумията на дебелата свиня! „Няма проблем — увери той и намигна на украинеца, който чакаше с писалката в ръка, — няма проблем, ще ги предам в счетоводството, поемам всички разходи.“ Усмихна се още по-широко, за да разбере онзи, че всичко е наред, че няма какво да чака и сега вече трябва да подпише, какво иска още? Човекът чакаше и малките му очички проблясваха с гневно нетърпение. „Няма проблем, вие сте ми приятел и… всеки път, когато дойдете в Париж, ще бъдете мой гост.“

Онзи се усмихна, отпусна се, очите му се притвориха като две тъмни цепки, той се наведе над договора и подписа.

Филип Дюпен вдигна крака на бюрото си и се зачете в делото, което му бе оставила Каролин Вибер. В бележката, приложена към него, се казваше: „Притиснати сме, не можем да се измъкнем, ще посъветваме клиента да откупи, но той не желае да инвестира, по всичко личи, че остава единствено сливане, на френския пазар няма място за двама конкуренти от такъв мащаб…“ Той въздъхна и започна да чете от началото. Очевидно идваше краят на текстилната промишленост във Франция, но предприятие от ранга на „Лабонал“ се държеше и реализираше печалби, защото се беше специализирало в производството на луксозни чорапи. Абсолютно задължително беше френските предприятия да се специализират в луксозните производства, във високото качество, а масовата продукция да оставят на китайците. Това изискваше пари: покупка на нови машини, получаване на нови патенти, инвестиции в развойната дейност, в рекламата. Как да накараме клиента да го разбере? Той си изхлузи обувките и размърда пръсти в чорапите. Марка „Лабонал“. Англичаните са го прозрели отдавна. Те са се отказали от тежката индустрия, запазили са си само услугите и държавата им върви прекрасно. Филип въздъхна. Обичаше страната си, обичаше Франция, но се беше превърнал в безсилен свидетел на крушението на най-успешните й предприятия, които загиваха, защото им липсваше динамичност, въображение, дързост. Нужно бе да се промени мисленето, да се разяснява, да се обучава, но никой ръководител не искаше да поеме риска. Риска да си докара четвърт час непопулярност в името на бъдещето. Телефонът звънна. Беше директната линия на секретарката.

— Някой си господин Гудфелоу. Иска да говори с вас, казва, че е важно… Настоява.

Филип свали крака от бюрото и смръщи чело.

— Свържете ме. Ще говоря с него…

Чу прещракване и гласа на Джони Гудфелоу, бърз насечен говор, полуфренски, полуанглийски.

— Hello, Johnny! How are you?

— Fine, fine. Разкрити сме, Филип…

— Как така разкрити?

— Следят ме, сигурен съм… Някакъв детектив постоянно върви подир мен.

— Сигурен ли си?

— Проверих… Той е частен детектив. И аз го проследих. Не е много добър. Любител. Разполагам вече с името му, с адреса на агенцията, за която работи, някаква парижка агенция, остава само да я открия… Какво смяташ да правим?

— Wait and see! — отговори Филип. — Just give me his name and the number where I can reach him and I’ll take care of him[13]…

— Продължаваме или приключваме? — попита Джони Гудфелоу.

— Продължаваме, Джони. Окей? Аз ще се погрижа за всичко… Следващия понеделник на „Роаси“, както сме се разбрали.

— Окей…

Ново изщракване и Филип затвори телефона. Значи го следят. Кой има интерес? С Гудфелоу не правеха нищо лошо на никого. Отношенията им бяха лични. Клиент, който иска да се намеси в личния му живот с цел изнудване? Всичко беше възможно. Някои от клиентите на адвокатската кантора им бяха поверили много важни дела. От него нерядко зависеха съдбите на стотици служители и работници. Погледна листчето, на което си беше записал името на детектива и телефона на агенцията, за която работи, и реши да звънне по-късно. Не се страхуваше.

Отново се зачете в преписката, но не успяваше да се съсредоточи. Често се изкушаваше да зареже всичко. На четирийсет и осем години нямаше вече какво да доказва. Беше спечелил много пари, подсигурил си бе живота, подсигурил бе живота на няколко поколения. Все по-често обмисляше идеята да продаде дяла си и да остане само консултант. Да се оттегли и да се отдаде на това, което обичаше. Искаше да бъде със сина си. Александър растеше и се превръщаше в чужденец. „Здравей, татко! Как си, татко?“ И толкова. Затваряше се в стаята си, дълъг и слаб като вейка, затъкнал слушалки в ушите си. Не чуваше, когато Филип се опитваше да го заговори. Как да му се сърди? Прибираше се вкъщи вечер най-често с папки под мишница. Затваряше се в кабинета си след кратка вечеря и излизаше оттам, когато Александър вече си беше легнал. Без да брои вечерите, в които двамата с Ирис излизаха. „Не искам да изпусна сина си“ — каза на глас, втренчил поглед в безупречната линия на чорапите си „Лабонал“. Ирис му ги купуваше на дузини: сини, сиви, черни. С удължен конч. Плътно прилепващи към крака. Не се отпускаха при прането. Оня ден го осени такава мисъл: ще напише дълго писмо на сина си. Всичко, което не може да му каже, ще го изложи писмено. Не е добре за него да вижда само жени. Майка му, Кармен, Бабет, братовчедките Ортанс и Зое… Беше заобиколен само от жени! „Скоро ще навърши единайсет години, крайно време е да го изведа от това женско царство. Да ходим двамата да ритаме топка, на ръгби мачове, по музеите. Досега не съм го завел нито веднъж в Лувъра! А майка му изобщо няма да се сети.“ Ще му напише дълго писмо, ще му каже, че го обича, че се укорява, задето не му отделя достатъчно време, ще му разкаже за своето детство, какъв е бил на неговата възраст, за момичетата и за топчетата, все още играеха на топчета по негово време, а той на какво ли играе? Дори това не знае. Филип си беше купил лаптоп за лично ползване. Искаше да се научи да пише, без да гледа клавишите. Бе наел машинописка, която да му покаже най-важното, след което да продължи със свои сили. Искаше да е перфектен във всичко, с което се захваща. „Писмо до сина ми“! Щеше да стане прекрасно писмо. Щеше да вложи в него цялата си любов. Да се извини, както никой баща не се е извинявал на сина си. Да му предложи да започнат от нулата. Разроши изрядно пригладената си коса. Усмихна се и се замисли за Александър. Отново се зачете в делото. Най-напред трябваше да намерят парите. Може би да убедят работниците да откупят предприятието, за да имат интерес да го възродят. Как ще започне писмото? Алекс, Александър, сине мой? Би могъл да се допита до Жозефин. „Харесва ми да говоря с нея. Харесвам нейната чувствителност. Винаги има интересни идеи. Блестяща е, а не го съзнава. И колко е дискретна! Винаги спира на прага, сякаш се опасява да не ме безпокои.“ Мисля да се отърва от кантората и да се оттегля, беше подхвърлил онзи ден пред нея, отегчавам се, занаятът става все по-труден, все по-трудно понасям сътрудниците си. Тя беше възразила: „Но вие сте най-добрите адвокати в Париж!“ Да, добри са, но започват да се превръщат в сухари, а и просто са загубили интерес, знаеш ли за какво си мечтая, Жо? Тя поклати глава, не знаеше. „Бих искал да съм консултант… Да давам мнението си от време на време и да имам време за себе си.“ — „И какво ще правиш през това време?“ Погледна я и подхвърли: „Уместен въпрос! Ще започна от нулата, ще си намеря нещо ново.“ Тя се усмихна и каза: „Странно е, че казваш «от нулата», ти, който печелиш суми с толкова много нули!“

Той отвори дума за Александър и тя му каза: „Той се притеснява, нуждае се от теб, иска да му отделяш повече време, да го прекарвате заедно. Ти си тук, но същевременно те няма… хората смятат, че времето, което отделят за децата си, трябва да е прекарано качествено, но и количеството е от значение, защото детето не говори по команда. Понякога може да сте заедно цял ден и чак вечерта, в колата, когато се прибирате, то неочаквано да се разприказва и да ти сподели някаква тайна, да ти каже какво го тревожи. Тогава разбираш, че през цялото време си чакал точно този момент, мислил си, че си губил напразно времето си, а се оказва, че съвсем не е така. — Изчерви се и добави: — Не знам дали се изразявам ясно.“ И си тръгна, леко прегърбена, отнасяйки три нови договора за превод. Имаше уморен вид. Ще й увеличи тарифата за превод.

Преди да си отиде, я попита:

— Имаш ли нужда от нещо, Жо? Сигурна ли си, че се справяш?

Тя отговори:

— Да, да. — Замисли се за миг и каза: — Ирис знае, че работя за теб…

— Откъде е разбрала?

— От адвокат Вибер… Били са заедно на кафе. Беше малко засегната, че нищо не си й казал, така че би трябвало може би да…

— Добре, обещавам. Не исках да смесвам семейството и работата. Имаш право. Глупаво постъпих. А не е някаква страшна тайна, нали? С теб май много не ставаме за конспиратори! Не можем да лъжем убедително…

Последното ужасно я смути.

— Няма от какво толкова да се изчервяваш, Жо! Ще й кажа, обещавам. Налага се, щом ще тръгвам от нулата! — и се разсмя.

Тя го изгледа смутено и излезе от кабинета му.

„Каква странна жена, помисли той. Толкова различна от сестра си! Сякаш са я подменили в родилното и семейство Плисоние са си тръгнали с чуждо бебе. Не бих се учудил, ако се окаже така. Как ли би реагирала Анриет! Направо ще й хвръкне вечната й шапка.“

Каролин Вибер бутна вратата и влезе.

— Е, подготви ли стратегия по случая?

— Не, размечтах се. Нямам никакво желание за работа. Смятам да поканя сина ми на обяд, защото е сряда!

Каролин Вибер го изгледа с увиснало чене и набра мобилния на Александър, който нададе радостен вик — баща му щеше да го заведе в любимия му ресторант. Филип Дюпен натисна бутона за високоговорителя, за да изпълни радостта на сина му цялата стая.

— А след това, момчето ми, ще отидем на филм по твой избор.

— Не — отсече Александър, — ще идем в Булонския лес, за да се упражнявам да вкарвам голове.

— В такова време? Да плонжираш в калта!

— Да, татко! Ще стреляш и ако успея да спасявам ударите във вратата, ще ми казваш браво!

— Добре, ти решаваш.

— Йес! Йес!

Адвокат Вибер допря пръст до слепоочието си и го завъртя, в смисъл че Филип напълно е откачил.

— Френските чорапи ще почакат, имам среща със сина си.

Отначало чу шума от стъпките си във входа. Стените с бледожълти фаянсови плочки, синият бордюр на голямото огледало, в което човек се виждаше в цял ръст, пощенската кутия, все още с визитната картичка с имената на двамата, господин и госпожа Антоан Кортес, Жозефин не беше я махнала. После миризмата на асансьора. Миризма на цигари, на стар мокет и амоняк. И най-накрая шумът от стъпките му на площадката на техния етаж. Ключовете му ги нямаше. Вдигна ръка и почука. Сети се, че когато напусна, звънецът май се беше повредил. Може вече да го е поправила. Понечи да звънне, за да провери, но Жозефин бе отворила вратата.

Стояха един срещу друг. Почти година, сякаш казваха очите им, докато се оглеждаха взаимно. Преди година бяхме прекрасна двойка. Семейство с две малки момичета. Какво се случи, та всичко стана на парчета? И двамата учудено си задаваха този въпрос. „Как се промениха нещата за една година — каза си Жозефин, загледана в набръчканата кожа около очите на Антоан, в тънките спукани венички по лицето, в гънките, набраздили челото. — Започнал е да пие, ясно, това подпухнало лице с червени петна…“ „И все пак нищо не се е променило — си помисли Антоан, посегнал да погали русите кичури, обрамчили по-стегнатото и отслабнало лице на Жозефин. — Красива си, любима“ — искаше да й прошепне. „Изглеждаш уморен, друже“ — щеше да му каже тя, но се въздържа.

От кухнята се носеше силна миризма на пържен лук.

— Правя пиле с лук за вечеря на момичетата, умират си за това ядене.

— Тъкмо се чудех тази вечер дали да не ги заведа на ресторант, от толкова време не…

— Ще се зарадват. Нищо не съм им казвала, не знаех дали…

Дали си сам, дали си свободен за вечеря, дали онази жена не е с теб… Тя замълча.

— Сигурно много са се променили! Добре ли са?

— В началото беше малко трудничко…

— А училището?

— Не получи ли бележниците им? Бях ти ги изпратила…

— Не. Може да са се загубили…

Искаше да седне и да помълчи. Да я наблюдава как прави пилето с лук. Жозефин винаги му действаше така, успокояваше го. Имаше тази дарба, както някои хора имат дарбата да лекуват с ръцете си. Искаше му се да си почине от заплашителния обрат, който вземаше животът му. Имаше чувството, че се разтрошава. Чувстваше как цялото му същество се рее и се разпада на хиляди отделни личности, които му се изплъзват. На хиляди непосилни отговорности. Идваше от среща с Фожрон. През десетте кратки минути на разговора им банкерът бе отговорил на три телефонни позвънявания. „Извинявайте, господин Кортес, но е важно…“ Защото аз не съм важен, едва не извика той в последен порив на негодувание. Беше се сдържал. Бе изчакал Фожрон да върне слушалката на мястото й, за да продължат разговора. „Но жена ви се справя много добре! Нямам никакви проблеми с вашите сметки. Най-добре ще е да говорите с нея… Защото това все пак е семейна работа, а вие изглеждате много сплотено семейство.“ След което бе прекъснат от ново позвъняване. „С ваше позволение.“ И даже не помисли да се извинява. При третото направо вдигна. Накрая стана и му подаде ръка, повтори, че „няма никакъв проблем, господин Кортес, след като жена ви е насреща“. Антоан си тръгна, без да му изложи проблема си с господин Уей.

— В Париж е още зима, а?

— Да — отговори Жозефин. — Март месец е, нормално.

В този час обикновено се стъмваше, лампите на авенюто светваха, към черното небе се издигаше безплътна белезникава светлина. От кухненския прозорец се виждаха светлините на Париж. Когато се бяха нанесли, гледаха големия град отдалече и крояха планове. „Като се преместим да живеем в Париж, ще вземаме автобуса, метрото, ще оставим колата в гаража… Като се преместим да живеем в Париж, ще ходим на кафе в задимени кафенета…“ Париж се беше превърнал в пощенска картичка, в олицетворение на всичките им мечти.

— В крайна сметка така и не заживяхме в Париж — прошепна Антоан с толкова тъжен глас, че на Жозефин й дожаля за него.

— Много съм си добре. Винаги съм се чувствала чудесно тук…

— Променила ли си нещо в кухнята?

— Не.

— Не знам… Намирам я променена.

— Книгите са повече, да… И компютърът! Пригодих си кътче за работа, преместих тостера, чайника и кафеварката.

— Това трябва да е…

Той поседя известно време мълчаливо, леко прегърбен. Опипваше мушамата на масата, махна няколко трохи. Тя забеляза побелелите коси на тила му и помисли, че обикновено най-напред се прошарват слепоочията.

— Антоан… защо сключи този заем, без да ме предупредиш? Не беше редно.

— Знам. Всичко, което правя от известно време, не е редно… Нямам какво да кажа в моя защита. Но когато си тръгвах, мислех, че… — преглътна, сякаш това, което искаше да каже, беше прекалено трудно за изговаряне. — Мислех, че ще успея да спечеля много пари, да ти върна дори повече, отколкото бях взел, да компенсирам. Имах големи планове, въобразявах си, че всичко ще върви по мед и масло, а ето че…

— Не е краят на света, може да се оправи…

— Африка, Жо! Африка! За нула време сдъвква и изплюва белия човек, разяжда го отвътре бавно и сигурно… В Африка оцеляват само едрите хищници. Едрите хищници и крокодилите…

— Не говори така.

— Отразява ми се добре, Жо. Изобщо не трябваше да те напускам, не го исках истински. Впрочем изобщо не съм искал истински нищо, което ми се случва… Това е най-голямото ми малодушие.

Жозефин видя, че е изпаднал в меланхолия. Не трябваше момичетата да го виждат в това състояние. Споходи я ужасно подозрение.

— Ти си пил… Пи ли, преди да дойдеш?

Той поклати глава, но тя се доближи, подуши го и въздъхна.

— Пил си! Сега ще си вземеш душ, ще се преоблечеш, тук има още твои ризи и едно сако. Ще се постараеш да се държиш изправен и да си по-весел, ако искаш да ги заведеш на ресторант…

— Запазила си ризите ми?

— Ризите ти са много хубави. Не съм си и помисляла да ги изхвърлям! Хайде, ставай и отивай в банята. Ще се приберат след един час, имаш време…

Почувства се по-добре. Предишната непринуденост се връщаше. Ще си вземе душ, ще се преоблече, дъщерите му ще се върнат от занималнята и той ще се държи така, сякаш никога не е напускал дома си. Може да излязат да вечерят навън четиримата, както преди. Застана под душа и се остави на силните струи.

Жозефин гледаше дрехите, които Антоан беше оставил на стола в стаята им, преди да влезе в банята. Изненадана бе от лекотата, с която се срещнаха. Още с отварянето на вратата разбра: той не беше чужд човек, никога нямаше да бъде, винаги щеше да е бащата на дъщерите й, но за жалост бяха разделени. Раздялата беше минала без плачове и крясъци. Спокойно. Докато тя се бореше сама, той бе изчезнал от сърцето й. Тихомълком.

— Винаги съм бил убеден, че има съвсем щастливи хора и винаги съм искал да съм от тях — призна той, след като се върна при нея изкъпан, обръснат и преоблечен.

Беше му направила кафе и го слушаше, подпряла глава с ръка в доверчивата поза на загрижен приятел.

— Ти например, като те гледам сега, ми се струва, че си от тези щастливи хора. Не ми е ясно как успяваш. Нищо не те плаши… Фожрон ми съобщи, че изплащаш заема съвсем сама.

— Взимам допълнителна работа. Правя преводи за кантората на Филип и той ми плаща добре, прекалено добре дори…

— Филип, мъжът на Ирис? — в тона му прозвуча недоумение.

— Да. Станал е по-човечен. Вероятно нещо се е случило в живота му, сега се държи много внимателно с околните…

„Трябва да задържа този миг. Да продължи още малко, за да се запечата в паметта ми. Сега той не е вече мъжът, когото обичам и който ме изтормози, а някакъв друг, добър познат, който още не ми е станал приятел. Трябва да не забравям времето, което ми е било необходимо, за да стигна до този резултат. Да се насладя на мига, в който се отделям от него. Да го възприема като етап. Да взема сили от този миг за по-късно, когато ще се колебая, ще се съмнявам, ще губя смелост.“ Нужно й беше да поговорят още малко, та този миг да се закрепи, да стане реалност. Той бележеше обрат в живота й. Бе нещо като километричен камък по житейския й път. Благодарение на него ще стане по-силна и ще може да продължи със съзнанието, че има смисъл, че всичката натрупана болка, откакто той си бе тръгнал, се е превърнала в невидимо движение напред. „Вече не съм същата, промених се, станах по-силна, страдах, но не е било напразно.“

— Жозефин, какво правят хората, които успяват? Дали просто имат късмет, или знаят някаква рецепта?

— Не вярвам да съществува рецепта… Това, което трябва да се направи в началото, е да се избере подходящ костюм, в който да се чувстваш удобно, и с годините постепенно да го уголемяваш, да го напасваш, за да ти е по мярка. Постепенно, Антоан… Защото ти си много припрян. Ти веднага си представяш работата завършена и прескачаш всички дребни подробности, които са от значение. Човек не успява отведнъж, реди камък по камък… Когато се прибереш при крокодилите, научи се да правиш нещата едно по едно, по реда, по който идват, и едва по-късно започни да мислиш за нещо по-голямо и още по-голямо… Ако напредваш бавно, ще издигнеш постройката, ако много бързаш, тя ще се срути…

Той следеше всяка нейна дума, както изпадналият в беда не изпуска от поглед движенията на спасителя, притекъл се на помощ.

— То е същото като с алкохола… Всяка сутрин, отваряйки очи, си казваш: няма да близна до довечера. Не си казваш: няма да близна никога. Това обещание е прекалено силно. По една малка крачка всеки ден… и ще се справиш.

— Работодателят ми, китаецът… не ми плаща.

— А как се издържаш?

— С парите на Милен. Затова не можех да плащам заема.

— О, Антоан…

— Смятах да се разбера с Фожрон, да ми помогне да намеря решение, а той изобщо не ме изслуша…

— А на китайците плащат ли им?

— Да, жълти стотинки, но им плащат. Те са на отделна сметка. Няма да тръгна да им крада от париците.

Жозефин се замисли, потраквайки с лъжичката по чашката с кафе.

— Трябва да се махнеш! Да го заплашиш, че ще напуснеш…

Антоан се смая:

— А какво ще работя, ако напусна?

— Ще започнеш работа тук или на друго място… нещо дребно… малко по малко…

— Изключено! Там съм поел изцяло нещата. Освен това съм прекалено стар.

— Добре ме чуй, Антоан: тези хора са свикнали да се подчиняват на силата. Ако останеш и продължиш да работиш, без да ти плащат, как искаш да те уважават? Ако се махнеш и го оставиш да се оправя с крокодилите, той начаса ще ти изпрати чека! Помисли… Очевидно е. Няма да рискува живота на хиляди крокодили… Защото той самият ще се окаже притиснат!

— Може да си права…

Той въздъхна, сякаш предварително изтощен от схватката, в която се налагаше да влезе с господин Уей, стегна се и повтори: „Права си, така ще постъпя.“ Жозефин стана да намали котлона, извади парчетата от пилето и ги сложи да се позапържат в тенджерата. Миризмата на пилешко извади Антоан от унеса.

— Толкова лесно изглежда, когато говоря с теб. Толкова лесно… Променила си се.

Хвана Жозефин за ръката. Силно я стисна, пошепна й няколко пъти „благодаря ти“. Звънна се. Момичетата се прибираха.

— Стегни се сега! Усмихни се, бъди весел… Не бива да разберат. Тази работа не ги засяга. Съгласен ли си?

Той кимна.

— Може ли да ти се обаждам, ако нещата не вървят?

За миг тя се поколеба, но понеже той я гледаше умолително, тя също кимна.

— Не оставяй само Ортанс да говори цяла вечер… Обръщай внимание на Зое. Тя винаги отстъпва пред сестра си.

Той леко се усмихна, пак кимна с разбиране.

Преди да излязат, Антоан я попита:

— Ще дойдеш ли с нас? — но Жозефин отговори:

— Не, имам работа, забавлявайте се и не закъснявайте много, утре момичетата са на училище!

Затвори външната врата и първо се разсмя. „Трябва да опиша тази сцена — си каза — и да я включа в книгата. Не знам точно на кое място, но знам, че изживях чудесен момент, когато емоцията на героя задвижва действието. Прекрасно е, когато действието идва отвътре, когато не е изкуствено привнесено…“

Седна на компютъра и започна да пише.

През това време Милен Корбие тъкмо влизаше в стаята си в хотел „Ибис“ в Курбвоа. Антоан бе направил резервация на името на господин и госпожа Кортес, нещо, което преди година щеше страхотно да я впечатли, а сега й беше съвсем безразлично. Едва успя да пъхне ключа в ключалката, толкова много се беше се натоварила. Бе обиколила всички големи супермаркети, за да се снабди с евтина козметика. От няколко седмици в ума й се въртеше идеята да научи китайките от „Кроко Парк“ да използват грим и да завърти бизнес с козметика. Да купува от Франция фон дьо тен, туш за мигли, лак за нокти, сенки за очи и пудра, червила всякакви и да ги продава там с печалба. Направи й впечатление, че когато беше гримирана, китайките вървяха подире й, шепнеха си зад гърба й и я питаха на неправилен английски как да се снабдят с червено, зелено, синьо, розово, с кремаво, бежово-розово, с „какао за миглите“. Сочеха с пръст очите, миглите, устните, кожата на Милен, хващаха я за ръката, за да помиришат крема й за тяло, докосваха косата й, мачкаха я, възклицаваха от вълнение. Милен ги гледаше, слаби и жалки в прекалено широките шорти, с груба кожа, сивкав тен, уморени лица. Бе забелязала, че са луди за гримове, за кутийките, на които пише „Paris“ или „Made in France“. Бяха готови да й платят висока цена за тях. Така се роди идеята й да отвори салон за красота в „Кроко Парк“. Щеше да им предлага почистващи маски и разкрасяващи процедури, да им продава донесените от Париж козметични продукти. Щеше да изчисли цените внимателно, за да покрива пътните разноски, а и да е на печалба.

Повече не можеше да разчита на Антоан. Той затъваше ден след ден. Започна да пие. Превърна се в кротък примирен алкохолик. Ако не вземеше нещата в свои ръце, скоро щяха да останат без пукната пара. Тази вечер отиде да се види с жена си и дъщерите си. Може би щеше да се стресне. Жена му изглеждаше симпатична. Свястна жена. Работлива. Не се оплакваше.

Милен остави торбите на голямото легло, отвори празна пътническа чанта и започна да ги нарежда в нея. Всъщност, продължи мисълта си тя, няма смисъл да се хленчи, така нищо няма да се оправи, човек се самосъжалява, вайка се за миналото време, а то не може да се върне, тогава какъв е смисълът? Отново преброи пакетите, записа на лист купените количества от всеки продукт и цената, която беше платила. „Забравих да взема парфюми! И шампоани оцветители! И лак за коса! Карай! — си каза. — Няма страшно, ще купя утре или при следващото идване. А и като за начало нека е по-скромно…“

Съблече се, извади нощницата си от куфара, разопакова сапуна, оставен в банята, и взе душ. Нямаше търпение да се върне в Кения и да отвори салона.

Заспа, изреждайки разни имена: „Парижка красота“, „Парижки шик“, „Парис Бюти“, за миг се уплаши: какво ще прави, ако нещата не потръгнат, беше изтеглила всичко от банковата си сметка, вече нямаше никакви пари. Потърси в тъмното дърво, за да чукне, и заспа.

Жозефин погледна календара в кухнята и зачеркна с черен флумастер двете следващи седмици. Беше 15 април, момичетата се връщаха на 30, което означаваше две седмици писане на книгата. Две седмици, четиринайсет дни с поне десет часа работа на ден. Може и дванайсет, ако пие повече кафета. Току-що се бе върнала от „Карфур“, беше се запасила солидно. Накупи само готови храни, консерви, кутии, пакети. Нарязан хляб за сандвичи, бутилки вода, нес кафе, разнообразни десертчета, тъпкани с витамини, кисели млека, шоколад. Имаше доста да пише всеки ден, за да завърши навреме.

Когато Антоан й предложи да вземе момичетата за Великден, тя се поколеба. Притесняваше я мисълта да ги изпрати в Кения под надзора само на Милен. Ами ако отидеха прекалено близо до крокодилите? Говори с Шърли и тя й предложи: „Бих заминала с тях, ще взема и Гари… Мога да отсъствам две седмици, нямам часове, нямам спешни поръчки и обожавам пътуванията и приключенията! Питай Антоан дали е съгласен.“ Антоан каза „да“ и снощи Жозефин закара на летище „Роаси“ момичетата, Шърли и Гари.

Да си определи часове за работа. Да не изпуска времето. Да се храни между две глави. Да пие много кафе. Спокойно ще подреди бележките и книгите си на кухненската маса, без да се опасява, че ще пречи някому. И ще пише, ще пише…

За начало да скицира декора.

Къде да се развие действието? В мъгливия север или някъде на слънце?

На слънце!

Село в Южна Франция близо до Монпелие. През XII век Франция наброява дванайсет милиона жители, Англия — само милион и осемстотин. Франция е разделена на две: кралството на Плантагенетите начело с Хенри II и Алиенор; и на Луи VII, крал на Франция и баща на бъдещия Филип Опост. Простият прав палешник на плуга е заместен с по-усъвършенстван и реколтата е по-богата. Мелниците са заместили хромела. Хората се хранят по-обилно, по-разнообразно и детската смъртност намалява. Търговията се развива по тържищата и панаирите. Парите са влезли в обръщение и стават все по-желани. В градовете търпят евреите, но не ги обичат. И тъй като християните нямат право да дават пари срещу лихва, евреите играят ролята на банкери. Най-често на лихвари. Имат интерес от хорското нещастие, затова са мразени. Задължават ги да носят жълта звезда.

Във висшето общество единствената ценност на жената е нейната девственост, която тя дарява в деня на брачната церемония. За бъдещия съпруг тя е детеродната утроба. За раждане на момчета. Той не проявява любовта си към нея. Както поучава църковният закон: който обича жена си с пламенна любов, се смята за прелюбодеец. Затова много жени искат да се оттеглят в манастир. През XI и XII век броят на манастирите се увеличава.

„Създаването на деца в брака е позволено, но сладострастието, присъщо на развратниците, е осъдително“ — проповядва свещеникът. Свещеникът, тази важна фигура! Той създава законите. Дори кралят му се подчинява. Ако е излязла от дома си без придружител и бъде изнасилена, девойката не може да се омъжи и всички я сочат с пръст. Банди от младежи, шайки от воини без водачи, рицари без замъци, без господари и без армии кръстосват страната на шир и длъж, търсят свежа плът или старци, които да ограбят. Време на жестоко социално насилие.

На Флорин всичко това й е пределно ясно. Тя не желае да е от жените, дето ги водят към олтара като на заколение. Въпреки че рицарската любов се лее от баладите на трубадурите, в нейното село никой не говори за любов. Отвори ли се приказка за сватба, казват, че младият рицар иска „да се задоми, да вземе жена и да има земя“. Тя отказва да е предмет. Предпочита да се отдаде на Господа.

Флорин започваше да придобива облик. Жозефин си я представяше ясно: висока, руса, снажна, с бяла като сняг кожа, красива дълга шия, зелени бадемовидни очи със смолисточерни мигли, високо изпъкнало чело, възхитителен тен, изписана уста с розови устни, румени бузи, къдрава коса, захваната с широка избродирана лента и спусната на масури покрай лицето. Наред с всички други съвършенства ръцете й са като от слонова кост, нежни, с дълги тънки пръсти с лъскави нокти. Ръце на аристократка.

Не като моите, помисли си Жозефин и погледна унило ноктите си с неизрязани кожички.

Родителите й са разорени благородници, живеят в разнебитена къща, в която свири вятърът и нахлува дъждът. Те мечтаят да си възвърнат загубения блясък чрез брака на единствената си дъщеря. Принадлежат към бита на селото и на града. Живеят в град, но се издържат от оскъдните приходи от земите си. Останали са им само кон, каруца, вол, няколко кози и овце. Обаче голям гоблен с герба им краси стената на стаята, в която се събират вечер край отъня.

Историята започва от една такава вечер край огъня…

Вечер край огъня в малко градче в Аквитания през XII век.

„Трябва да измисля име на градчето.“ Привечер близки и съседи си ходят на гости. Една вечер по време на такова събиране на баби, дядовци, деца, внуци, братовчеди и братовчедки научават, че граф Дьо Кастелно се е завърнал от кръстоносния поход. Гийом Дългата сабя е благородник храбър, богат и красив.

„Тук е мястото да опиша Гийом…“

Златните му къдрици искрят на слънцето и воините му го разпознават в разгара на сраженията по развятата като знаме грива. Кралят го е отличил и му е дарил земи, които Гийом е прибавил към своите графски владения. Има много красив замък, за който овдовялата му майка се е грижила в негово отсъствие, както и обширни плодородни земи. Търси си жена и всички се мъчат да отгатнат името на бъдещата графиня. Тъкмо тази вечер е избрала Флорин, за да съобщи на родителите си, че е решила да отиде в манастир, в ордена на бенедиктинките.

„Значи започвам от тази вечерна сцена и насъбралите се около огъня.“ Флорин изчаква подходящ момент, за да говори с майка си. Не, с баща си… Да натежи неговата дума.

Виждаме ги как чистят грах, кърпят дрехи, остъргват цвеклото, всеки върши нещо полезно. Но и разговарят. Приказват си за обичайните неща, обсъждат последните разправии в града (мъжете, обвинени в двуженство, фермерката, затрила новороденото си дете, свещеникът, който се навърта покрай девойките…), шегуват се, въздишат, отварят приказка за овцете, житото, заболелия вол, вълната, дето трябва да се разчепква, лозето, семената, които трябва да се купят; после разговорът се прехвърля на вечните теми: селскостопанските постройки за поправяне, децата за женене, многото данъци, честите бременности…

„Така преминавам към майката на Флорин.“ Алчна, безсърдечна жена, интересчийка — за разлика от бащата, по-скоро простодушен добряк, но под чехъл.

Флорин се опитва да привлече вниманието на баща си и да вземе участие в разговора. Напразно. Децата нямат право да говорят, когато не ги питат. Ритуалът изисква Флорин да направи лек поклон, преди да заговори с родителите си. Затова тя мълчи и чака сгодния миг, в който ще може да се включи в разговора. Някаква възрастна леля мърмори, че вместо за тези дреболии по-добре да говорят за великите неща. Флорин вдига поглед към нея с надежда, че лелята ще заговори за Господ и тогава тя ще каже. Напразно! Никой не обръща внимание на старата леля и Флорин запазва мълчание. Най-сетне господарят на дома, комуто всеки дължи уважение, се обръща към дъщеря си с молба да му донесе лулата.

„Както когато бях малка! Аз носех лулата на баща ми. Мама му забраняваше да пуши вътре. Той излизаше на балкона и аз го следвах по петите. Той ми показваше звездите и ми казваше имената им…“

Бащата на Флорин пуши вкъщи — Флорин му тъпче лулата. И му съобщава за намерението си. Майка й чува и категорично възразява. И дума да не става, тя ще се омъжи за граф Дьо Кастелно!

Флорин упорства, че Господ е нейният избраник. Баща й заповядва да се прибере в стаята си и да насочи вниманието си към първата Божа заповед: почитай баща си и майка си.

Флорин се оттегля.

„Сега описвам стаята й: раклите, завесите, столовете и табуретките, леглото.“ Раклите и сандъците имат много заключалки. Който държи ключовете на сандъците, се радва на голямо доверие в семейната йерархия. След като гостите се разотиват, от стаята си Флорин чува родителите й да си говорят в съседната стая. Майка й обича да се оплаква: „Нямам какво да облека, ти ме пренебрегваш… Еди-коя си е по-хубаво облечена от мен, друга е по-уважавана, станала съм за посмешище…“ Тя хленчи непрекъснато, а съпругът й мълчи. Тази вечер обаче говорят за нея. Всяка девойка от добро семейство меси хляба, оправя леглата, мие, готви, плете, шие и бродира кесии за пари. Всички решения се вземат от родителите, а тя е длъжна да им се подчинява.

„Тя ще се омъжи за Гийом Дългата сабя — повтаря майка й, — аз няма да отстъпя.“

Баща й мълчи.

На другата сутрин Флорин слиза в кухнята и бавачката й губи съзнание. Майка й притичва и припада на свой ред! Флорин си е обръснала главата и упорито повтаря: „Няма да се омъжа за Гийом Дългата сабя, искам да отида в манастир.“

Майка й се съвзема и я заключва в стаята й.

Всички са възмутени, силят се упреци и наказания. Отнемат й ключовете от сандъците с дрехите й, лишават я от свобода, натирват я в кухнята, окъсана и опърпана като последно слугинче. Флорин е много красива. Флорин е прекрасна. По неин адрес не плъзват никакви клюки, свещеникът е категоричен. Тя се изповядва три пъти седмично. Ще стане идеална съпруга. Окуражени, родителите й се надяват тя да има сполучлив брак.

Държат я заключена у дома. Майка й, баща й, прислугата не я изпускат от очи. Уединената и мълчаливо вършена домакинска работа ще прогони нелепите бълнувания от главата на малката лудетина. Държат я далеч от прозорците, които са под постоянно наблюдение, защото крият опасности за моминската добродетелност. Отворени към улицата, скрити зад щорите, те позволяват най-страшните волности. От прозореца се гледа, завързва се разговор, шпионира се.

Славата на Флорин стига до Гийом Дългата сабя. Той изразява желание да я види. Майка й я забулва с бродиран воал и безброй дрънкулки, за да не се забележи обръснатата й глава.

Срещат се. Гийом Дългата сабя е заслепен от безмълвната красота на Флорин и от фините й прекрасни ръце. Прави й предложение. Флорин е длъжна да се подчини. Тя решава, че това ще бъде първата й крачка към смирението.

Сватбата. Гийом прави голяма сватба. Заповядал е да издигнат огромен подиум с маси, на които петстотин души гуляят и се веселят в продължение на осем дни. Мястото е украсено с гоблени, скъпо обзавеждане, оръжия, източни тъкани. В разлати купи горят благовония. Над главите на гостите е опънато огромно светлосиньо покривало, избродирано с гирлянди от зеленина и рози. Поставката за съдовете е изработена от сребро с ажурни украси. Подът е застлан със зелени клонки. В кухните се трудят петдесет готвачи и помощници. Поднесените ястия са безчет. Младоженката носи диадема, украсена с паунови пера, на цена колкото пет-шест годишни заплати на майстор зидар. Тя прекарва целия сватбен ритуал със сведен поглед. Подчинила се е. Дала е обет пред Господ да бъде добра съпруга. Ще изпълни дадената дума.

„Тук — си казва Жозефин — ще опиша първите дни от живота на младоженката Флорин. Първата й брачна нощ!“ Тези жени, още деца, оставяни в ръцете на грубите воини, които нямали никаква представа за женските копнежи… Тя трепери, защото е само по риза. „Може би Гийом ще е нежен… ще видя дали да го опиша така, че да буди симпатия у читателя!“ Докато е женен за Флорин, Гийом Дългата сабя преуспява и става още по-богат. Как? Трябва да го обмисля…

Втория съпруг, тя го…

На вратата се звънна. Никак не й се отваряше. Кой ли идва да й досажда? На пръсти отиде до вратата и погледна през шпионката. Ирис!

— Отвори, Жо, отвори. Аз съм, Ирис.

Жозефин неохотно отвори. Ирис се разсмя.

— Как си облечена! Като слугиня.

— Ами… Работя…

— Идвам само да видя докъде си с книгата ми и как е нашата героиня.

— Обръсна си главата — измърмори Жозефин, която с удоволствие би обръснала главата на сестра си.

— Искам да прочета! Искам да прочета!

— Слушай, Ирис, не знам дали… Много съм заета.

— Няма да се заседавам, обещавам. Само минавах оттук.

Отидоха в кухнята и Ирис се наведе над екрана. Зачете се. Мобилният й телефон звънна и тя отговори. „Не, не, не ми пречиш, при сестра ми съм. Да! В Курбвоа! Представяш ли си! Взех си компас. И паспорта! Ха, ха, ха! Не! Наистина ли? Разказвай… Това ли казал! А тя, тя какво?“

Жозефин кипна. Не само ми пречи, но и спира насред четенето, за да бъбри по телефона. Тя издърпа лаптопа от ръцете на сестра си, прониза я с поглед.

— Оо! Трябва да затварям, Жозефин ме застреля с поглед! Ще ти звънна по-късно. — Ирис щракна капачето на телефона си. — Сърдиш ли се?

— Да. Сърдя се. Първо, идваш без предупреждение, прекъсваш ме, докато работя, после прекъсваш четенето, за да говориш с някаква кретенка и да ми се подиграваш! Ако не те интересува какво пиша, не идвай да ми пречиш, ясно?

— Мислех, че ще ти помогна с мнението си.

— Нямам нужда от твоето мнение, Ирис. Остави ме да пиша на спокойствие и когато аз реша, ще дойдеш да четеш.

— Добре, добре. Успокой се! Може ли да погледна само мъничко?

— Но повече няма да говориш по телефона.

Ирис кимна и Жозефин й подаде лаптопа. Ирис се зачете. Телефонът й звънна. Тя не отговори. После вдигна очи към сестра си и каза: „Добре е. Много е добре.“

Жозефин почувства как отново я изпълва спокойствие.

До момента, в който Ирис се усмихна и заяви:

— Чудесна идея е да си обръсне главата… Страхотно попадение! Жозефин не отвърна. Нямаше търпение да продължи романа си, само това я интересуваше.

— Да си отивам вече, нали?

— Но без да ми се сърдиш?

— Разбира се… Напротив, радвам се, че вземаш нещата толкова присърце.

Ирис си взе чантата, мобилния, целуна сестра си и си тръгна, оставила подире си ухание на парфюм.

Жозефин се облегна на входната врата, пое си дъх и се върна в кухнята. Искаше да продължи, но се отказа — нищо не й хрумваше.

Изкрещя ядно и отвори вратата на хладилника.

— Татко, крокодилите ще ме изядат ли?

Антоан стисна здраво малката ръчичка на Зое, за да я успокои. Крокодилите няма да я изядат. Само не бива да се приближава до тях и да ги храни. Тук не е зоологическа градина и няма пазачи. Просто трябва да внимава, нищо повече.

Бяха завели Зое на разходка покрай водните площи, в които плуваха крокодилите. Той искаше да й покаже къде работи, с какво се занимава. За да убеди самия себе си, че е имал сериозна причина да дойде чак тук. Не беше забравил съвета на Жозефин: „Отдели време за Зое, не оставяй Ортанс да те обсеби.“ Когато пристигнаха снощи, Шърли, Гари и момичетата бяха уморени от пътуването и топлината, но възбудени от мисълта, че ще видят „Кроко Парк“, морето, лагуната, кораловите рифове. Шърли бе купила пътеводител за Кения и в самолета им го прочете от кора до кора. Вечеряха на верандата. Милен изглеждаше щастлива, че има компания. Цял ден не излезе от кухнята, за да направи хубава вечеря. За пръв път, откакто беше в Кения, Антоан се почувства щастлив. Щастлив, че е с дъщерите си. Щастлив, че е отново в семейна среда. Милен и Ортанс, изглежда, се разбираха чудесно. Ортанс обеща на Милен да й помага да продава козметиката. „Значи ще те гримирам и ти ще си нещо като жива реклама, само внимавай да не подлудиш китайците!“ Ортанс направи гримаса на отвращение. „Много са дребни, слаби, много жълти, аз харесвам истинските, мускулестите мъже!“ Антоан слушаше, смаян от самочувствието на дъщеря си. Гари опипа бицепсите си. Беше стигнал до петдесет лицеви опори, сутрин и вечер. „Още малко усилия, джудже, и ще видим!“ Шърли помръкна. Не понасяше да наричат сина й джудже.

Сутринта Зое влезе в стаята им, без да почука. Татко й направи знак да не вдига шум и двамата отидоха да се поразходят.

Вървяха мълчешком. Антоан показваше на Зое различните уреди и приспособления в парка. Назоваваше птиците и дърветата. Беше се погрижил да я намаже с крем против изгаряне и бе сложил на главата й широкопола шапка да я предпазва от слънцето. Тя прогони една муха и въздъхна.

— Татко, нали няма да останеш дълго тук?

— Все още не знам.

— Като убиеш крокодилите и като ги сложиш в кутии или направиш от тях чанти, ще можеш да си тръгнеш, нали?

— Ще се появят други на тяхно място. Ще се народят малки…

— А малките, и тях ли ще ги убиеш?

— Ще се наложи…

— Дори и бебетата?

— Ще изчакам да пораснат… Или няма да изчакам, ако си намеря друга работа.

— Предпочитам да не изчакваш. А крокодилът кога става голям?

— На дванайсет години…

— Значи няма да ги чакаш! Нали, татко?

— Когато стане на дванайсет години, си избира женска и отива да живее на друга територия.

— Значи нещо подобно на нас.

— Нещо подобно, права си. Майката крокодилка снася петдесетина яйца и ги мъти три месеца. Колкото по-висока е температурата в гнездото, толкова повече мъжки крокодилчета ще се родят. Е, това не е като при нас.

— Значи тя ще има петдесет бебета!

— Не, защото някои ще умрат още в яйцето, други ще бъдат изядени от хищниците. Мангусти, змии, други животни. Те дебнат и когато майката отсъства, идват да претърсват гнездото.

— А след като се родят?

— Мама крокодилка ги взема много нежно с муцуната си и ги пуска във водата. Придружава ги в продължение на месеци, понякога една-две години, за да ги пази, но те сами си намират храна.

— Това са прекалено много деца, как се грижи за всичките?

— Деветдесет и девет процента от крокодилчетата умират в ранна възраст. Такъв е законът на природата…

— А майката, на нея мъчно ли й е?

— Тя е наясно със закона… затова се бори за оцелелите бебета.

— Ама сигурно й е мъчно. Изглежда добра майка. Прави големи усилия. Като мама, и тя прави големи усилия заради нас. Много работа…

— Имаш право, Зое, майка ти е страхотна.

— Тогава ти защо си отиде?

Тя беше спряла, бе вдигнала шапката си и го гледаше сериозно.

— Няма да разбереш. Когато сме деца, мислим, че животът е прост, логичен, но като пораснем, виждаме, че е нещо по-сложно… безкрайно много обичам майка ти, обаче…

Той не знаеше какво да каже. И той си задаваше същия въпрос като Зое: защо беше напуснал дома си? Щом онази вечер след ресторанта, като доведе момичетата, изпита желание да остане с Жозефин. Да си легне, да заспи и животът да продължи както по-рано, спокоен и приятен.

— Сигурно е сложно, след като дори ти не можеш да го обясниш… Аз не искам никога да пораствам! Щото ще имам само неприятности. Или пък да порасна, но да не ставам възрастна…

— Точно в това е проблемът, скъпа моя: да се научи човек как да стане и възрастен, и добър човек едновременно. Нужни са години, докато се научи, а понякога така и не се научава… Прекалено късно разбира, че е извършил някаква глупост.

— С дрехите ли спиш, когато спиш с Милен?

Антоан се сепна. Въпросът го свари неподготвен. Хвана отново дъщеря си за ръчичка, но тя я издърпа и пак го попита.

— Защо питаш? Има ли значение?

— Любиш ли се с Милен?

Той запелтечи:

— Е, Зое, не е твоя работа!

— Напротив! Ако се любиш с нея, ще имаш много бебета, а пък аз не искам…

Той клекна, прегърна я и нежно й пошепна на ухо:

— Не искам да имам други деца освен Ортанс и теб.

— Обещаваш ли?

— Обещавам… Вие сте двете ми любими момичета и изпълвате цялото ми сърце.

— Тогава трябва да спиш облечен!

Той не посмя да я излъже, просто реши да смени темата.

— Не си ли гладна? Не искаш ли хубава закуска с яйца, шунка, филийки с конфитюр?

Тя не отговори.

— Да се връщаме… А?

Тя кимна. Имаше съвсем сериозен вид. Сякаш се беше замислила. Антоан я наблюдаваше, опасяваше се от друг притеснителен въпрос.

— Милен меси хляба тук. Ужасно е вкусен, понякога е препечен, но…

— И Александър се безпокои за родителите си. По едно време престанали да спят заедно и Александър ми каза, че вече не правели любов!

— А как е разбрал?

Тя се засмя и хвърли на баща си поглед, който означаваше: „Да не ме мислиш за бебе?“

— Защото вече не чувал никакви шумове в стаята им! Така се разбира.

Антоан си отбеляза, че трябва да внимава, докато дъщерите му са тук.

— И това го обезпокоило, така ли?

— Да, защото след това родителите се развеждат…

— Не винаги, Зое. Не винаги… Ето, мама и аз още не сме разведени.

Той млъкна. По-добре да смени темата на разговор, за да избегне други смущаващи въпроси.

— Да, но то е все също… Вече не спите заедно.

— Как намираш стаята си тук, харесва ли ти?

Тя направи гримаса и отговори:

— Да, не е зле, става.

Върнаха се в къщата, без повече да разговарят. Антоан отново хвана Зое за ръка и този път тя не я издърпа.

Прекараха следобеда на плажа. Без Милен, тъй като тя отваряше магазинчето си в четири часа. Антоан се стресна, когато Ортанс съблече тениската и пареото — имаше тяло на жена. Дълги крака, фина талия, закръглено дупе, малко, нежно, но мускулесто коремче, гърдите й аха да изскочат от горнището на банския. Тяло и походка на жена. Начинът, по който вдигна дългата си руса коса и я завърза, по който намаза с крем бедрата, раменете и врата си, го смути. Извърна поглед и огледа плажа, за да види дали наоколо няма мъже, които да я зяпат. Въздъхна с облекчение, защото видя, че са едва ли не единствените на пясъка с изключение на няколко деца, които си играеха в морето. Шърли забеляза смущението му и заяви:

— Смайващо, нали? Ще подлуди мъжете! Само като я види, синът ми губи и ума, и дума.

— Когато си тръгнах, тя беше още дете.

— Трябва да свикваш! Това е само началото.

Децата се втурнаха към водата. Белият пясък лепнеше по краката им. Хвърлиха се с викове в морето. Седнали един до друг, Шърли и Антоан ги гледаха.

— Има ли приятел? — попита Антоан.

— Не знам. Много е потайна.

Антоан въздъхна.

— Като си помисля, че няма да съм там да я виждам.

Шърли се усмихна иронично.

— Тя те води за носа! Умее да омайва мъжете… По-добре се подготви за най-лошото.

Антоан се загледа в морето и в трите деца, които подскачаха във вълните. Гари хвана Зое и я хвърли в прииждащата вълна. „Внимавай!“ — едва не извика Антоан, но се сети, че не беше дълбоко и Зое стигаше дъното. Погледът му се върна отново на Ортанс, която се бе отдалечила от групата и се носеше по повърхността по корем, с ръце по тялото и събрани крака като дълга опашка на сирена, притворила очи.

Потръпна. Стана и предложи на Шърли:

— Да отидем при тях, а? Водата е прекрасна, ще видиш. Влизайки в морето, Антоан внезапно се сети, че откакто пристигнаха момичетата, не беше слагал в уста капка алкохол.

Анриет Гробз беше поела по пътеката на войната.

Застанала пред огледалото, тя нахлупи филцовата си шапка и здраво я прободе с дългата игла, за да стои права и да не литне от първия полъх на вятъра. Дръпна по една черта ярко червено червило на устните си, мацна си на бузите тъмночервен руж, щракна клипсовете на съсухрените си сбръчкани уши и се изпъчи, готова да започне разследването.

Днес беше първи май, на първи май никой не работи.

Никой освен Марсел Гробз.

На закуска й съобщи, че отива на работа и ще се върне късно, да не го чака за вечеря.

„На работа ли?“ — повтори тихо Анриет Гробз. Кокът й беше толкова силно опънат, че кожата на лицето й не се нуждаеше от лифтинг. Като си разпуснеше косата, се състаряваше с десет години — без фибите отпуснатата й кожа съвсем провисваше. На работа на първи май? Хайде де, тук имаше нещо гнило. Снощното й подозрение се потвърждаваше.

Втората бомба, пусната от добряка Марсел, беше, когато разчупваше черупката на свареното яйце и потапяше намазаното с масло залче хляб в жълтъка. Тя погледна тлъстия мъж, който се бе омазал с жълтък по брадата, и се потресе.

Първата бомба избухна вчера. Двамата вечеряха, седнали в двата края на дългата маса в трапезарията, и Гладис, прислужницата им от остров Мавриций, прислужваше, а Марсел, както обикновено на вечеря, попита: „Добре ли ти мина денят?“ Снощи обаче добави две думи, които изтрещяха като картечни залпове. Марсел не се задоволи с: „Добре ли ти мина денят“, а добави „скъпа моя“ в края на изречението! „Добре ли ти мина денят, скъпа моя?“

И заби поглед в задушеното телешко с картофи, без да осъзнава каква буря беше предизвикал.

От двайсет и повече години насам Марсел бе престанал да нарича Анриет „скъпа моя“. Първо, защото му беше забранила да я нарича така пред хората, и после, защото намираше подобно обръщение за смешно. „Смешно“ бе епитетът, който тя прикачаше към този знак за съпружеска обич. След като всеки път, когато се разнежеше, Марсел получаваше единствено укори, той свикна да се обръща към нея неутрално, само с „Анриет“.

Снощи обаче я нарече „скъпа моя“.

Сякаш я шибна с камшик през лицето. Това „скъпа моя“ очевидно не бе предназначено за нея.

Цяла нощ се въртя в бившето съпружеско легло, стана в три сутринта да пийне чашка червено вино, дано я приспи, бутна вратата на стаята на Шефа и видя празното легло.

Още един знак!

Случваше се да не си спи вкъщи, но само когато отиваше в командировка, не и в сегашния случай — снощи вечеряха заедно и както обикновено той си отиде в стаята си. Влезе в стаята на Шефа, запали лампата — нямаше никакво съмнение, птичката беше изхвръкнала, завивката беше непокътната! Изненадана огледа малката стаичка, в която по принцип не влизаше, тясното легло, паянтовото нощно шкафче, евтиното килимче, лампата с продупчения абажур, чорапите на пода. Инспектира и банята: бръснач, одеколон, гребен, четка, шампоан, паста за зъби и… цяла серия мъжка козметика. Дневен крем, почистващ крем за лице, омекотяващ крем, хидратантен крем, крем за очи, стягащ крем за кожата, крем за паласките. Разкрасяващата палитра кремове на Шефа, разположена под носа й, буквално й се подиграваше.

Тя извика от потрес. Шефа има любовница! Шефа нежно гука! Шефа пръска пари! Шефа бяга от къщи!

Върна се в кухнята да допие бутилката отлежало бордо, която бе наченала с вечерята.

Не мигна цяла нощ.

А на закуска приказките за работа на първи май затвърдиха подозренията й.

Трябваше да направи малко разследване. Първо да прескочи до кабинета на Шефа, за да се увери дали наистина е на работа. Да се порови в кореспонденцията, в бележника му, да прегледа записаните срещи, да проучи чековата му книжка, извлеченията от банковата карта. За да свърши всичко това, трябваше да мине през трупа на онази въшка Жозиан, обаче нали е първи май? Няма да има жива душа и необезпокоявана ще може да прерови всичко! Само трябва да внимава да не се натъкне на смотания Рьоне и онази пачавра жена му, двамата тъпаци, щедро издържани от наивника Марсел Гробз. Какво гадно име! „Като си помисля само, че го нося“ — избъбра тя и провери дали шапката й си стой здраво на мястото.

Какво ли не трябва да понася човек, за да отгледа децата си! Жертваш се в името на майчинството. Ирис беше благодарна, приятна, любезна. За разлика от Жозефин. Голям срам! И вироглава на всичко отгоре! Преживява пубертетска криза на четирийсет години, направо е смешно! „В края на краищата престанахме да се виждаме, което може би е за предпочитане. Не можех да я понасям! Не понасям посредствения живот, който избра: смотан съпруг, апартамент в блок в предградието и жалка научна заплата. Това пък ако е успех!“ Смехотворно. Единствена Ортанс й носеше някаква утеха. Прекрасно младо създание с красива външност и съвсем различни амбиции от тези на клетата й майка!

Пооглади бръчките на шията си и със свити устни излезе от апартамента. Натисна копчето на асансьора.

Когато минаваше покрай портиерката, кимна и я дари с приветлива усмивка. Портиерката й правеше много услуги и Анриет държеше да е в добри отношения с нея.

Анриет Гробз беше като мнозина други: сопната с близките си, любезна с първия срещнат. Понеже смяташе, че няма какво повече да изкопчи от хората, с които живееше, и понеже не признаваше саможертви, любов и щедрост, тя не си даваше труда да бъде приветлива и проявяваше към близките си най-безмилостно и грубо отношение, правеше всичко възможно да ги държи в подчинение. Но тъй като беше изключително себелюбива, изпитваше нужда от ласкателства, които й действаха като балсам и които можеше да получи само от непознати. Хората, които не я познаваха отблизо, я смятаха за очарователна и й приписваха всякакви качества. Качества, за които споменаваше до втръсване, и разказваше за всички тези хора, които толкова я обичали и били готови на всичко за нея, които виждали колко е достойна, изискана, ослепителна… Подозираше близките си и най-вече дъщеря си Жозефин, че са наясно с нейното бездушие, и полагаше похвални усилия, за да си спечели уважението на чуждите хора. Надяваше се да разшири кръга, в центъра на който се поставяше. Правейки услуги на напълно непознати, получаваше в отплата самолюбие, което затвърждаваше високото й мнение за собствената й особа.

Портиерката беше част от свитата й. Анриет й пробутваше старите си парцали с обяснението, че са от най-известните модни къщи, даваше по някоя и друга банкнота на сина й, задето й качваше горе покупките, когато беше натоварена, и позволяваше на портиера безплатно да държи колата си на празния паркинг. Подобни жестове на мнима щедрост й осигуряваха благодарност, която я издигаше в собствените й очи и й позволяваше да продължава да тероризира близките си. Тази мрежа от „приятели“ й действаше успокояващо. Пред тях отваряше сърцето си, разказваше им надълго и нашироко за тревогите, които й причиняваше малката й дъщеря. А Жозефин се чудеше защо портиерката я гледа така намусено, когато ходеше на гости у майка си.

Въпросната сутрин Анриет Гробз съвсем спонтанно предположи най-ужасното за съпруга си. Тя виждаше злото навсякъде, понеже го носеше в себе си.

Първо се изненада, че не вижда колата и шофьора, изпънат в стойка мирно, който да я чака пред входа на кооперацията, после си спомни, че е 1 май, неработен ден, пустоса празниците и неработните дни, които подтикваха французите да мързелуват и спираха развитието на страната, след което се принуди да вдигне ръка, за да спре такси.

— Авеню „Нил“ — излая тя на шофьора на един опел, който закова почти на милиметър от нея.

Както предполагаше, във фирмата нямаше жива душа.

Никаква следа от Шефа и от секретарката му. Както и от двамата кретени от склада. Злобно ухилена, тя пое по стълбите към кабинета, за който имаше ключ.

Настани се удобно и се захвана да проверява входящите преписки, отвори папка, после друга, прегледа отбелязаните срещи в бележника. Нито едно женско име, никакви подозрителни инициали. Смело започна да изпразва чекмеджетата, търсеше чекови книжки, извлечения от кредитни карти. Нищо не й се изясни. Започна да й омръзва, но неочаквано напипа дебел плик, заклещен в дъното на чекмеджето, на който пишеше „Разходи разни“. Отвори го и я обля вълна на злобна радост. Пипна го! Сметка от хотел, четири нощувки в „Плаза“ за двама души със закуска, виж ти, хайвер и шампанско на закуска, добре го дава с дамата си! Солена сметка от бижутер на площад „Вандом“ и още фактури за шампанско, парфюми, дрехи от известни дизайнерски марки! Дявол го взел, виж го как се престарава за мацките, дето ги забърсва, нищо не е достатъчно добро за тях! Когато си дърт, плащаш! Скъпо и прескъпо!

Тя стана и отиде в стаята на Жозиан да копира намереното. Докато машината си вършеше работата, се почуди защо ли Шефа пази всичките тези сметки. Дали не ги е плащал със служебни пари? Ако така се окаже, попада под ударите на закона. Злоупотреба с фирмени средства — щеше да го притисне поне по два параграфа!

Върна се обратно в кабинета и продължи да тършува. Може би имаше още съмнителни пликове. Кракът й докосна някакъв кашон под бюрото. Наведе се, издърпа го, отвори го и пред погледа и се разкри изумителна гледка: десетки бебешки ританки, сини, розови, бели, от памук и коприна, лигавничета, ръкавички без пръсти, за да не си драскат бебетата лицата, вълнени чорапки във всички цветове, луксозни одеялца, швейцарски, френски, английски каталози за люлки, бебешки колички, всевъзможни видове и форми дрънкалки за окачване над леглото на ангелчето. Прерови до дъно кашона и потъна в размисъл. Подготвя се да пусне на пазара колекция бебешки дрешки! Копия на най-прочутите марки, които щеше да произвежда евтино в Китай или другаде. На лицето й се изписа отвращение. Дъртият Гробз се насочва към нови пазари. Ориентирал се е към бебетата. Жалка работа! Тя затвори кашона и го натика обратно под бюрото с върха на елегантната си обувка. Нека така се утешава, че е останал без деца! Старостта е патетична възраст, човек губи чувство за благоприличие, а би трябвало, напротив, да се научи да се отказва от някои неща. Един Господ знаеше колко й бе досаждал с копнежа си за дете… Но тя не се поддаде! Остана по-твърда от стомана. Бездруго й беше трудно да понася мераците му, да чувства как късите му кебапчести пръсти мачкат гърдите й… Отвратена изкриви лице, но се сепна навреме. Карай! Онова време бе минало, беше го поставила на мястото му.

Слезе по стълбите. Страхуваше се да взема асансьора, когато беше сама. Един път остана заклещена в него и само дето не умря от ужас. Задушаваше се, отворила широко уста като риба на сухо, въртеше глава, хриптеше, не можеше да си поеме дъх. Наложи се да си свали шапката, да си разкопчае блузата, да махне една по една фибите от кока и да си разпусне косата, за да глътне малко въздух, и пожарникарите, повикани на помощ, извадиха от кабината паникьосана и агонизираща старица. Приключението продължи повече от час и тя никога нямаше да забрави обърканите погледи на служителите, когато излезе, залитайки. Дълго след това не стъпи в службата.

В двора чу дивашката музика, която се лееше от прозорците на жилището на Жинет и Рьоне, и някакъв мъж, вероятно натряскан, се показа и кресна по неин адрес:

— Ей, дърто! Ела да танцуваш туист с нас! Момчета, бързо елате да видите дъртачката с капела на главата как си плю на петите!

— Затваряй си устата, Режис! — изрева друг мъжага, очевидно Рьоне. — Това е баба Гробз.

Тя сви рамене и ускори крачка, стиснала под мишница изобличаващия плик с документи. „Подигравайте се колкото си щете, пипнах ви до един и няма да се отървете лесно.“ Изруга и се помоли веднага да хване такси и да скрие трофея на сигурно място в сейфа в своята стая.

— Затова ли не те виждаме никъде? Затворила си се и пишеш, така ли?

Ирис я погледна със загадъчна физиономия и кимна. Пренесе се мислено в кухнята на Жозефин и описа творческите си мъки на Беранжер, слисана от метаморфозата на своята приятелка.

— Изтощително е, да знаеш. Ако можеше да ме видиш само! Почти не излизам от стаята. Кармен ми носи храна. Принуждава ме да хапна, защото изобщо забравям да ям!

— Вярно е, отслабнала си…

— Всички тези действащи лица в главата ми! Напълно са ме обсебили. По-истински са от теб, Александър или Филип! Ето, седя насреща ти, но не съм тук! Всъщност съм с Флорин, това е името на моята героиня.

Беранжер слушаше със зяпнала уста.

— Не мога да спя. Нощем ставам, записвам си разни неща. Само за това мисля. Трябва да намирам за всеки собствен начин на изразяване, да развивам образа, защото така се развива и повествованието, така изглежда естествено, а не като лепнато. Разказът трябва да се лее, да не се чувства никакво усилие, та читателят да потъне в него и да се наслаждава. Да има недоизказани неща, елипси…

Беранжер не беше много сигурна, че разбира това с „елипсите“, но не се осмели да попита Ирис.

— А как пишеш за средновековието?

— За дванайсети век, мила! Истински обрат в историята на Франция. Накупила съм много книги и чета, чета. Жорж Дюби, Жорж Дюмезил, Филип Ариес, Доминик Бартелеми, Жак льо Гоф… чета и Кретиен дьо Троа, романите на Жан Рьонар и големия поет на дванайсети век Бернар дьо Вантадур. — На лицето й се изписа угриженост, тя сведе глава, сякаш това огромно знание натежаваше на крехките й рамене. — Един пример: знаеш ли как са наричали сластолюбието в онези времена?

— Нямам представа!

— Близачество. А как са абортирали? С отвара от мораво рогче.

„Още една дума, която не знам“ — помисли Беранжер, смаяна от познанията на приятелката си. Кой би повярвал, че високомерната, повърхностната Ирис Дюпен ще се захване с такава трудна задача — да пише роман. На всичко отгоре роман, в който действието се развива през XII век!

„Колко е лесно, колко е просто — радваше се Ирис. — Ако всички читатели са такива загубеняци, ще се нося на гребена на вълната в безоблачно щастие. Остава само да си изработя подходящия за целта образ: прическа, поведение, две-три клишета, които да пасват за всичко, изнасилване на единайсетгодишна възраст, малко дрога и бинго! — грабвам голямата награда.“ Обедите с Беранжер се оказаха отлична репетиция за предстоящите й изяви, затова тя редовно я канеше. Така се упражняваше да отговаря на въпросите, както се надяваше да го прави по-късно и с журналистите.

— А за „Декрета“? Чувала ли си за „Декрета“?

— Не си изкарах матурата — отвърна паникьосана Беранжер. — Дори не бях допусната до устен!

— Страхотен въпросник, съставен от Църквата и предназначен да регламентира сексуалното поведение на жените. С ужасяващи въпроси: „Притежаваш ли инструмент с подходящ за теб размер, прикрепвала ли си го на мястото на женския си орган или на някоя приятелка, прелюбодействала ли си с други скверни жени с помощта на този или на друг подобен инструмент?“

— Нима е имало вибратори по онова време? — Беранжер не вярваше на ушите си.

— „Прелюбодействала ли си с малкия си син? Слагала ли си го на женския си полов орган и имитирала ли си любовните движения?“

— Ау… — възкликна шашнатата Беранжер.

— „Предлагала ли си се на животно? Предизвикала ли си го към съвкупление посредством хитрост? Вкусвала ли си семето на мъжа си, за да пламне от любов по теб? Карала ли си го да пие менструална кръв, или да яде хляб, замесен на задника ти?“

— Никога — рече Беранжер, напълно ошашавена.

— „Продавала ли си тялото си на любовници, за да изпитат наслада, или тялото на дъщеря ти, или на внучката ти?“

— Човек би казал, че става въпрос за днешно време!

— Точно това ми помага. Обстановката, дрехите, храната, ритъмът на живота, всичко се променя, но чувствата и поведението в личния живот са същите за жалост…

Още един аргумент, изложен от Жозефин. Ирис беше напълно доволна от себе си. Бе научила наизуст цели пасажи от „Декрета“, които току-що издекламира, без да се запъне. „Тази гъска е идеалното оръжие, ще разкаже за обяда ни на всички познати и на целия парижки хайлайф и никой няма да заподозре, че не съм автор на книгата. После, след като романът излезе, тя ще се бие в гърдите: бях с нея, бях с нея, видях какви усилия хвърляше! Дали да спра дотук, или да нанеса още един съкрушителен удар?“

Реши да нанесе съкрушителния последен удар, наклони се към Беранжер, която беше направила няколко аборта, и прошепна заплашително:

— „Убивала ли си плода в утробата си? Изхвърляла ли си зародиша от матката със зли магии, или с билки?“

Беранжер закри лицето си с ръка.

— Престани, Ирис! Плашиш ме.

Ирис се разсмя.

— Нежеланите новородени ги удушавали или ги пускали във вряла вода. Ако били много ревливи, ги оставяли на бойниците и молели Господ или дявола да им ги смени с други, по-кротки.

Беранжер ахна ужасена и се примоли за пощада.

— Престани или никога повече няма да обядвам с теб.

— А! Прокълната душо, потъпквам секса и суетата на този свят и принасям тялото си в жертва!

— Амин — отвърна Беранжер, която едва издържаше. — А Филип, той как реагира?

— Доста е учуден, да ти кажа право… и напълно се съобразява с моето отшелничество. Страхотно е мил, посветил се е изцяло на Александър.

Последното беше самата истина. Филип с учудване научи за новоизмисленото занимание на жена си. Не говореше на тази тема, но наистина беше поел изцяло грижата за Александър. Прибираше се от работа всяка вечер в седем часа, прекарваше дълго време в стаята му и го изпитваше, обясняваше му задачите по математика, водеше го на футболни мачове и на ръгби. Александър сияеше. Подражаваше във всичко на баща си, важно пъхаше ръце в джобовете на панталона си, служеше си с думи, казани от Филип, и повтаряше „това е ужасно“ със същия сериозен тон като баща си. Ирис се беше обадила в агенцията, за да прекратят следенето. „Добре — бе отвърнал директорът на агенцията, — още повече че май сме разкрити.“ „О! Бях се паникьосала без причина, ставало е въпрос за нещо лично!“ — заяви Ирис, за да приключат възможно най-бързо.

„Едва ли е толкова просто“ — каза си директорът. Филип Дюпен го беше посетил и му бе заявил, че ако не разпореди на хората си да престанат да го следят, ще му бъде отнето разрешителното за работа. Имал си начини. Не се шегуваше. Беше се настанил с категорично движение в кожения фотьойл срещу бюрото. Разположи се удобно, кръстоса крака, подпря ръце, подръпна маншетите на ризата си. Поседя мълчаливо. След което заговори тихо с полупритворени клепачи, но погледът му безмилостно потвърждаваше, че не говори на вятъра. „Това е, надявам се, че бях пределно ясен…“ После се изправи, огледа стаята, сякаш искаше да запечата в паметта си обстановката. Директорът понечи да го придружи до вратата, но Филип Дюпен го отпрати, както се отпраща прислуга, и излезе, без да каже нито дума повече. Директорът предпочете да приключи случая още преди телефонното обаждане на красивата госпожа Дюпен.

След като обядва, Ирис се качи на колата си и отпраши към Курбвоа да види Жозефин. На всяка цена трябваше да й разкаже как бе измамила Беранжер. Не намери никого. Ядоса се на сестра си, че няма мобилен телефон и не може да се свърже с нея. Прибра се вкъщи да доизпипа ролята си на успешна романистка. Не биваше да оставя нищо на случайността, и най-малката подробност трябваше да се предвиди. Ще се упражнява да отговаря на всякакви въпроси, ще подготви зашеметяващи реплики. И ще чете, ще чете. Беше помолила Жо да й направи списък на най-необходимите трудове по темата, та ги проучваше и си водеше бележки. Кармен получи разрешение да й поднесе чая. Безмълвно.

Случваше се да се сети за Габор. Може би ще прочете книгата, кой знае? Може би ще поиска да я екранизира! Ще работят заедно по сценария… Както преди! Както преди… Тя въздъхна, потъна в удобното канапе срещу любимата си картина, която й напомняше за Габор. Така и не успя да го забрави.

Жозефин се беше приютила в библиотеката. През широко отворените прозорци към градината, оформена в типично френски стил, влизаше кротка светлина, светлина като в манастир, и настройваше към душевно спокойствие. Чуваха се птичи песни, равномерното свистене на въртящото се напоително устройство — пасторална атмосфера извън времето.

„Все едно съм в замъка на Флорин…“

Беше разстлала бележките си на масата и следваше съставения план. Флорин е вдовица за първи път. Посъветвала е Гийом Дългата сабя отново да се вдигне на кръстоносен поход. „Не говори добре за вас, драги мой, да си стоите в замъка, когато Божието име ви призовава да проявите храбростта си в далечни земи с нечестиви люде. Вашите хора се подиграват на любовния ви плам и дочувам да нашепват мерзости за вашата смелост, които ме оскърбяват и тревожат. Грабнете пак оръжието!“ Гийом е послушал младата си съпруга и след шест месеца любовно щастие е облякъл военните доспехи, яхнал е коня си и е тръгнал да се сражава на Изток. Там намира смъртта си, след като открива съкровище и го изпраща в родината, на Флорин. Става жертва на някакъв мавър, завидял му за смелостта и красотата. Флорин рони сълзи над купчината злато, не сваля траурния воал и не спира да се моли. Но положението й на млада безутешна вдовица разпалва страстите.

Отново искат да я омъжат насила. Досаждат й всякакви кандидати. Заплашват я да й отнемат богатството. Свекърва й страда и нарежда. Флорин трябва да предприеме нещо! Има своите задължения на жена и графиня. Умолява я и не я оставя на мира. А Флорин иска само едно: да живее спокойно в замъка и да се отдаде на пост и молитва — и на Бога. Не е имала време да зачене наследник, който да я закриля и да брани името на баща си…

В ония времена животът на младите вдовици е трудна битка за оцеляване. Флорин е принудена да приеме повторно венчило, ако не иска да й отнемат съкровището на Гийом и името на семейството й да бъде стъпкано в калта. Тя няма избор. На всичко отгоре Изабо, вярната прислужница, й съобщава за заговор, който се готви срещу нея. Владетелят на съседния замък, Етиен Черния, бил платил на наемници да я отвлекат, да я озлочестят, та да заграби земите й, без да вади сабя! Едно време отвличането било широко разпространена практика — така се сдобивали с владения. Накрая Флорин скланя да се омъжи. Избира най-кроткия жених, най-скромния, който няма да попречи на благочестивите й планове: Тибо дьо Бутаван с прякор Трубадура. Той произхожда от почтено семейство, честен и справедлив е, запълва дните си със съчиняване на поезия за „изисканата любов“, свири на мандолина и бленува за Флорин. Но този брак трябва да бъде приет от останалите благородници! Флорин ще ги постави пред свършен факт, като се омъжи тайно една нощ в параклиса на замъка. Срещу тлъста сума свещеникът извършва бракосъчетанието. На следващия ден дава банкет, на който представя новия си съпруг на измамените кандидати за ръката й. Виното се лее като река, гасконско вино, тъй като английското е толкова калпаво, че „трябва да се пие със затворени очи и стиснати зъби“, кандидатите се натръшкват под масата. Тибо издига родовото знаме над стената на замъка, за да покаже на всички, че тук той е господар.

В работата над романа Жозефин си служеше с прототипи. Използваше и характерни черти, и мимолетни впечатления. Нямаше нужда описанието да е съвсем точно. Беше използвала например образа на баща си, за да създаде бащата на Флорин. И най-сетне го опозна истински. Спомняше си как се беше възхищавала от него като дете и му прощаваше игрите на думи, защото бе разбрала, че той прибягва до тях за отпускане и отмора. Прибираше се вкъщи угрижен и уморен, затова се изкушаваше от лесните си каламбури. В съзнанието й изплуваха откъслечни спомени. Сега вече разбираше мълчанията, непонятните за нейната възраст думи. Казваше си, че почита труда, законите и авторитетите именно защото баща й олицетворяваше тези морални ценности. „Не съм бунтарка, не съм борбена, наследила съм неговото смирение. Уважавам този тип житейско поведение. Харесва ми да се възхищавам. Харесвам хората, които стоят по-високо от мен, вероятно защото съм дъщеря на баща си. Вече разбирам, че мълчанието му е било неговият начин на борба, на търсене. Като срещам хора, които не очакват нищо, не търсят нищо, си давам сметка чрез контраста за душевното богатство на баща ми. Той е от хората, които винаги се стремят към нематериалното. Затова изпитвам нужда от рицари, от крале просяци, от атмосферата на онези далечни времена, в които учението на свети Бенедикт е проповядвало смирението.“

Понякога изникваха спомени, които не можеше да си разтълкува. Те като плаващи по водата дървета създаваха картина, която тя не успяваше да разгадае. Мълчаливият и ужасен гняв на баща й през онзи бурен летен ден в Ландите… Единственият път, когато беше повишил глас на майка й, когато я бе нарекъл „престъпница“. Единственият път, когато майка й не беше отговорила. Спомняше си как баща й я отнесе на ръце. Той миришеше на солено — дали от морето, или от сълзите? Този спомен се появяваше и изчезваше, наслагваше всеки път нови пластове емоции, пълнеше очите й със сълзи, чиято причина не знаеше. Досещаше се, че тук се крие някаква загадка, но картината оставаше мъглява. „Някой ден ще разгадая тайната на плаващите по водата дървета“ — мислеше си Жозефин.

Гризеше химикалката и се чудеше кого да използва за образа на Тибо, нежния трубадур, когато погледът й падна на мъжа с дъфела, седнал на другия край на дългата маса. Беше само на метри от нея! Носеше черно поло с обърната яка, което не подхождаше на пролетния майски следобед. Преметнал бе на облегалката на стола синия си дъфел. „Той ще бъде моят трубадур! Но — сепна се тя — ще се наложи да умре, тъй като е едва вторият съпруг!“ Поколеба се. Продължи да го наблюдава. Той пишеше с лявата ръка, подпрян на лакът, с приведена глава, и не усещаше насочения към него поглед. „Ръцете му са дълги, бели, страните — синкави от наболата гъста брада, дълги мигли, кафяви очи, изпъстрени със зелени точици, той е блед и ужасно слаб. Колко е красив! Вдъхва любовта! Колко далеч изглежда от суетата на земния живот!“

Той ще бъде Тибо и няма да го убива — ще изчезне и ще се появи отново към края! Нека има допълнителна перипетия. Ще го смятат за умрял, Флорин ще си изплаче очите, ще се омъжи отново, но сърцето й ще принадлежи до края на дните й на Тибо Трубадура.

„Не… Той ще умре. Иначе се губи логиката на повествованието. Да не се отклонявам от плана си.“ Тибо е благородник, но и трубадур. Съчинява любовни романси, но и памфлети срещу властта на френския крал или на Хенри II. Пее за радостта от сраженията, за ударите на сабята, но и за военното плячкосване, за интригите на приближените, за алчността на завоевателите. Заклеймява политиката на двамата владетели, непосилните данъци, опустошените градове и села. Печели влияние, прекалено силно влияние. Парите, пише той, трябва да отиват за добруването на поданиците, а не за славата на принцовете. Разгласява на висок глас ропота на крепостните, на селяните, на васалите. Очарова и гневи. Разпалва полемики. Позлатяват го, за да го слушат как пее баладите на протеста. Хенри II обявява награда за главата му. Тибо умира отровен, познал славата.

С дълбока въздишка Жозефин се примири със смъртта на Тибо Трубадура.

Тя работи целия следобед, стимулирана от присъствието на мъжа с дъфела, отбелязваше жеста, с който той поглаждаше наболата си брада, начина, по който притваряше очи в размисъл, виждаше фината китка, отпусната върху белия лист, набъбналата вена на челото, хлътналите страни… и пренасяше видяното в образа на Тибо. Трогната от добротата му, Флорин открива любовта, загърбва своя Бог, а после се отдава на безкрайни молитви, търсейки опрощение… Тя открива и насладата в брачното ложе. Жозефин се изчерви, като започна описанието на първата брачна нощ, когато Тибо по риза ляга до Флорин на голямото легло, закрито от балдахина. Остави я за по-нататък — когато нямаше да е срещу него в читалнята!

Времето минаваше. Тя забеляза мимоходом как мъжът събра нещата си, за да си тръгне. За секунда Жозефин се поколеба между Тибо и човека с дъфела… и го последва към изхода, бутна подир него въртящата се външна врата. Настигна го на автобусната спирка, където стоеше, унесен в мислите си.

Тя застана до него и изпусна една книга. Той се наведе да я вдигне и докато й я подаваше, я позна и се усмихна:

— Явно ви е навик всичко да изпускате!

— Много съм разсеяна!

Той тихо се разсмя:

— Само че аз няма винаги да съм насреща.

Но в тона му нямаше нищо шеговито. Каза го просто като констатация и тя се засрами от постъпката си. Не знаеше какво да отговори. Ядоса се и затърси някакъв духовит отговор, но не успя да намери, продължи да мълчи и се изчерви.

— Вече е пролет, а вие не сваляте дъфелкота си — осмели се все пак да отбележи, за да прекъсне паузата.

— Още ми е студено…

Тя отново замълча и се прокле наум. Рейсът спря досами тях. Той я пусна да се качи и я последва, сякаш бяха в еднаква посока. „Боже мой! Аз изобщо не съм натам“ — каза си Жо, когато автобусът пое към площад „Бул“. Седна и му направи място до себе си. Забеляза как той се поколеба за миг, но благодари и се настани до нея.

— Преподавателка ли сте? — попита учтиво.

Имаше дълъг нос с красиво изрязани ноздри. Тибо Големия нос? Щеше да е по-оригинално от Тибо Трубадура.

— Работя в Националния център за научни изследвания, специалист съм по дванайсети век.

Той кимна.

— Хубава епоха, дванайсети век. Донякъде пренебрегната…

— А вие? — попита тя.

— Аз пиша история на сълзите… За един чуждестранен издател. Университетски издател. Както виждате, не е много весело.

— А! Но това трябва да е много интересно!

Мислено се наруга — какво идиотско изказване. Идиотско и тъпо. Не предразполагаше към никакъв отговор, към никакво продължение.

— Някога това е било тяхното кино — отвърна той. — Начин да изразиш емоциите пред другите и пред себе си. И мъжете, и жените са били много плачливи…

Той потъна в дъфела и в мислите си. Този човек наистина е зиморничав, помисли си Жозефин и веднага реши да използва тази подробност за Тибо, да му припише предразположение към бронхити.

Погледна навън — отдалечаваше се все повече! Време беше да се прибира. Момичетата щяха да си дойдат от училище и да се чудят къде е. Като си помисля, че преди бях неизменно вкъщи, когато си идваха, внимателна, грижовна. „Обичам да звъня и ти да ми отваряш“ — заявяваше Зое, увиснала на врата й.

— Често ли идвате в библиотеката? — попита тя, събрала смелост.

— Всеки път, когато искам да поработя на спокойствие… Толкова се съсредоточавам, че и най-лекият шум ме дразни.

Женен с деца, каза си Жозефин. Трябваше да научи повече. Чудеше се как да го попита, без да изглежда прекалено любопитна, когато той стана и каза:

— Слизам тук… Сигурно ще се видим пак. — И я погледна смутено.

Тя кимна, отвърна „да, довиждане“ и го проследи с очи, докато слизаше. Той не се обърна, вървеше като човек, който гледа навътре в себе си, а не в пътя, по който върви.

Не й оставаше нищо друго, освен да вземе автобуса в обратната посока. Забрави да го попита за името му. Той не беше от приказливите. За човек, който се снима в реклами, беше по-скоро необщителен.

Пред входа се беше събрала тълпа. Сърцето на Жозефин заблъска нещо се е случило с момичетата. Тя се затича, разбута зяпачите, които бяха наобиколили госпожа Бартийе и Макс, седнали на стълбите.

— Какво е станало? — обърна се Жозефин към съседката от третия етаж, която ги гледаше, скръстила ръце.

— Идва съдия-изпълнител. Запечатаха жилището им. Ще трябва да напуснат. Дължат много наеми!

— Но къде ще отидат?

Тя сви рамене. Не беше нейна работа. Само обясняваше, нищо повече. Жозефин се приближи до госпожа Бартийе, която тихо плачеше, навела глава. Срещна погледа на Макс, мрачен и безмълвен.

— Имате ли къде да отидете тази нощ?

Госпожа Бартийе отговори, че не.

— Няма да спите на улицата все пак.

— Защо не? — отвърна госпожа Бартийе.

— Нямат право да ви изхвърлят! На всичко отгоре не сте сама, имате дете!

— Никак не се трогнаха.

— Елате у нас. За тази нощ поне…

Госпожа Бартийе вдигна глава и прошепна:

— Наистина ли?

Жозефин кимна и хвана момчето за ръката.

— Ставай, Макс… Вземете си нещата и елате с мен.

Съседката от третия етаж мрачно тръсна глава и изкоментира:

— Не знае какво прави, горката! Не знае какви ядове си навлича.

— Мамо, аз кога ще чукам?

Шърли каза няколко думи на английски и затвори телефона. Налагаше се да излезе. Въпросът на Гари я свари неподготвена.

— Ами, Гари… Ти си на шестнайсет! Не е спешно, има време!

— За мен е спешно.

Тя изгледа сина си. Прав е, вече е станал мъж. Метър и осемдесет и пет, дълги ръце и крака. Глас на мъж, набола брада, рошава черна дълга коса. Бръсне се, прекарва цели часове в банята, отказва да излезе, ако има дори една-единствена пъпка, харчи за какви ли не кремове и лосиони. Гласът му мутира. Сигурно е притеснително да чувстваш как в детското ти тяло расте мъж. „Спомням си времето, когато гърдите ми започнаха да набъбват, как ги превързвах, и първата менструация, вярвах, че ако силно стискам бедра.“

— Влюбен ли си? Някое момиче ли имаш предвид?

— Толкова ми се иска, мамо… Стяга ме тук! — вдигна ръка към гърлото си и изплези език. — Само това ми е в ума.

Да си подреди куфарите, да вземе първия самолет за Лондон. Да помоли Жозефин да наглежда Гари. Моментът съвсем не беше подходящ за разговор на тема секс при подрастващите.

— Виж, моето момче, да си поговорим пак, когато се влюбиш…

— Задължително ли е да си влюбен?

— За предпочитане е! Не е нещо, дето се случва всеки ден… А и първият път е от голямо значение. Не е редно да бъде с кого да е и през куп за грош. Цял живот ще си спомняш за първия път, когато си го правил.

— Харесвам Ортанс, но тя не ми обръща внимание.

През великденската ваканция в Кения Гари непрестанно беше по петите на Ортанс — като нощна пеперуда, привлечена от светлината. Тя го отблъскваше: „Каква си лепка, Гари! Защо се тътриш след мен! Хайде изчезвай!“ Шърли много се притесняваше, но стискаше зъби. Смущението, обзело Гари, й развали почивката и тя безпомощно наблюдаваше неловките опити на сина си да привлече вниманието на Ортанс. Една вечер му заяви, че постъпва много неправилно: „Жените искат загадъчност. Те трябва да пожелаят мъжа, да са заинтригувани от него, да изпитват неувереност в силата си на съблазнителки. Как искаш да те пожелае, като я следваш неотлъчно като муха, предугаждаш всичките й желания и капризи, та тя не те уважава!“ — „Мамо, това е по-силно от мен, тя ме влудява!“

— Гари, сега не е най-подходящият момент за този разговор, спешно заминавам за Лондон! Ще отсъствам една седмица и ще се наложи сам да се оправяш…

Той нищо не каза, бръкна в джобовете на прекалено широкия си панталон, слипът му се показа. Шърли протегна ръка да му повдигне панталона, но Гари я отблъсна.

— Никога не е подходящият моментът да ти говоря за това!

— Прекаляваш… винаги съм готова да те изслушам, но точно сега нямам възможност.

Гари шумно издиша и се затвори в стаята си. Шърли беснееше. Ако се касаеше за нещо друго, тя щеше да седне, да го поразпита, да го изслуша, да му предложи някакво решение, но какво можеше да каже на шестнайсетгодишното момче в разгара на пубертета? Искаше си време, а тъкмо времето я притискаше. Трябваше да си нареди куфара, да си запази билет за самолета, да предупреди Жозефин, че ще отсъства.

Звънна на вратата на Жозефин. Отвори й госпожа Бартийе.

— Жозефин в къщи ли е?

— Да… В нейната стая.

Шърли забеляза двата големи куфара в антрето и продължи към стаята на Жозефин.

— Какво прави тук госпожа Бартийе?

— Изхвърлили са ги на улицата. Поканих я да дойде у нас, докато реши какво да прави.

— Лошо… тъкмо се канех да те помоля за нещо.

Жозефин сложи на леглото чаршафите, които беше извадила от шкафа.

— Казвай, слушам те.

— Трябва да отида до Лондон. Спешно… По работа! Исках да те попитам дали можеш да наглеждаш Гари, докато ме няма.

— Дълго ли ще отсъстваш?

— Само за седмица…

— Няма проблем. След като съм се докарала дотук! Ще си изрисувам червен кръст на челото.

— Съжалявам, Жо, но не мога да откажа. Като се върна, ще ти дам едно рамо за госпожа Бартийе.

— Надявам се да си е тръгнала дотогава. Ами книгата ми! Остават ми само два месеца и трябва да я предам! А съм стигнала едва до втория съпруг. Чакат ме още трима!

Двете седнаха на леглото на Жозефин.

— Тя в твоята стая ли ще спи? — попита Шърли.

— Двамата с Макс. Аз ще остана в хола и ще ходя да работя в библиотеката…

— Тя не бачка ли?

— Току-що са я уволнили.

Шърли силно стисна ръката на Жозефин в знак на благодарност.

— Ще ти се отплатя, обещавам ти!

Когато момичетата се прибраха от училище, Зое изръкопляска, щом разбра, че Макс ще живее с тях. Ортанс привика майка си в банята и попита:

— Това шегичка ли е?

— Не, чуй ме, Ортанс… Не можем да ги оставим да спят под моста.

— По дяволите, мамо!

— Нищо не искам от теб.

— Напротив. Ще се сгъчкаме, за да направим място на тези дебили. Знаеш ли какво е госпожа Бартийе? Тежък случай. Ще видиш, че ще съжаляваш! В никакъв случай не ги искам в стаята си! И да не са ми пипнали компютъра!

— Ортанс, става дума само за няколко дни — прошепна тя и понечи да я прегърне, — не ставай егоистка! Освен това стаята не е само ТВОЯ, тя е и на Зое…

— Не те понасям, когато се правиш на самарянка. Толкова си жалка!

Шамарът изплющя, преди Жозефин да си даде сметка какво прави. Ортанс се хвана за бузата и прониза майка си с поглед.

— Не искам да живея тук! — изсъска тя. — Не искам да живея с теб! Не знам какво си въобразяваш, но те предупреждавам…

Този път Жозефин я шамароса с всичка сила. В кухнята Зое, Макс и госпожа Бартийе правеха вечерята. Макс и Зое подреждаха масата, а госпожа Бартийе сложи да кипне вода за спагетите.

— Вземи се в ръце и се дръж любезно, иначе толкова по-зле за теб — процеди през зъби Жозефин.

Ортанс я изгледа, залитна и се хвана за ръба на ваната. Изсмя се на майка си и изтърси с гневно презрение:

— Жалка тъпачка!

Жозефин я дръпна за ръкава на пуловера и я изхвърли от банята. После се свлече на плочките и се помъчи да се пребори с гаденето, което се надигна от стомаха й. Повръщаше й се. Плачеше й се. Ядосваше се на себе си, че се бе поддала на гнева. Не може с шамаросване на детето да решава проблемите си. Така се признава за безпомощна, и толкова. Ортанс винаги излизаше победителка от сблъсъците. Жозефин наплиска с вода зачервените си очи, отиде до стаята на Ортанс, почука и влезе.

— Мразиш ме, нали?

— О, мамо, стига! Няма какво да си кажем. Да бях останала в Кения при татко. Дори с Милен се разбирах по-добре, отколкото с теб. Направи си извода сама!

— Но какво съм ти сторила, Ортанс, кажи ми?

— Просто не те понасям. Не понасям флегматичния ти вид, тъпите ти разговори! И това жилище… Беше ми обещала, че ще се преместим, а продължаваме да вегетираме в това жалко предградие с тези жалки хорица.

— Нямам нужните пари, за да се преместим да живеем другаде, Ортанс! Обещах ти да стане, ако имам възможност, щом това ще те направи щастлива.

Ортанс я изгледа недоверчиво и прокара ръка по бузата си, за да изтрие парещия спомен от шамарите. Жозефин се почувства неудобно и се извини.

— Не биваше да те удрям… но ти ме изкара от търпение.

Ортанс сви рамене.

— Няма значение… Ще гледам да го забравя.

На вратата се почука. Зое им съобщи, че вечерята е готова. Само тях чакали. Жозефин искаше дъщеря й да каже, че й прощава, искаше да я гушне, да я целуне, но Ортанс отвърна: „Добре, добре, идваме“, и излезе от стаята, без да се обърне.

Жозефин се сепна, избърса очи и я последва в кухнята. Поспря се в коридора и си каза: „С тия Бартийе сега не мога да работя в кухнята, нито в дневната. Къде ще си сложа книгите, компютъра, бележките? Когато се местим, ще търся апартамент с кабинет… Ако книгата тръгне, ако изкарам много пари, ще можем да се преместим и да живеем другаде.“ Тя въздъхна, обзе я желание да се втурне и да съобщи добрата новина на Ортанс, но се въздържа. Първо да приключи с романа. Ще ходи да пише в библиотеката. Заедно с мъжа с дъфела. Не беше на възраст да се влюбва. Направо е смешна. Какво бе казала Ортанс? Флегматична. Права беше. Ортанс винаги беше права.

— Нямате ли телевизор? — осведоми се Макс, когато тя влезе в кухнята.

— Не — отвърна Жозефин — и сме си много добре без.

— Още една идея на мама — въздъхна Ортанс и сви рамене. — Свали телевизора в мазето. Предпочита да четем вечер в леглото! Страхотен кеф, нямам думи!

— Ама по телевизията ще дават бала на Чарлс и Камила в Уиндзърския дворец — намеси се госпожа Бартийе, — няма да можем да го гледаме. Там ще бъдат и кралицата, и принц Филип, и Уилям, и Хари, и всички короновани особи!

— Ще отидем у Гари — рече Зое. — Те имат телевизор. А ние пък имаме интернет. Леля Ирис плати да ни прокарат, за да може мама да работи. Коледен подарък. Даже няма нужда от включване, щото е безжичен!

— Никой да не докосва компютъра ми — скръцна със зъби Ортанс, — защото хапя! Предупреждавам ви.

— Не се безпокой. Успях да спася моя — успокои я госпожа Бартийе. — Взех си го на пазара за крадени вещи в Коломб направо за без пари…

Ставаше дума за мазето на един магазин за компютърна техника, уредби и телевизори, където човек можеше да се снабди за една трета от цената с всякакви крадени стоки. Жозефин замръзна от ужас. Сега оставаше само полицията да звънне на вратата й!

— Значи ви отмъкнаха всичко, така ли? — попита Зое тъжно.

— Всичко… нищо не ни остана! — въздъхна госпожа Бартийе.

— Хайде сега, няма нужда от хленчене! — намеси се Ортанс. — Ще си търсите някакво бачкане и ще работите. Който наистина иска да работи, за него винаги ще се намери нещо. За двайсет и четири часа гаджето на Бабет си намери работа чрез някаква агенция. Бачка по заместване. Просто влязъл и му предложили работа по избор. Ама трябва да се отиде рано сутрин, нищо повече! Получих отговор за моя стаж — Шефа ще ме вземе за десет дни през юни. Каза, че ако се представя добре, ще ми плати!

— Чудесно, скъпа — каза Жозефин. — Сама се справяш!

— Няма как! Хайде, какво стана със спагетите, готови ли са? Нямам време за губене, трябва да зубря.

Жозефин отиде да изцеди спагетите и започна да ги сипва по чиниите, гледаше порциите да са еднакви. Трябваше да внимава да не засегне някого.

Нахраниха се мълчаливо. Ортанс си сложи настъргано сирене, без да предложи на останалите. Жозефин сбърчи вежди, а тя я изгледа мрачно.

— Долу в хладилника има колкото щеш. Нека не разиграваме трагедии! Да станат и да си вземат.

Жозефин се замисли дали не беше направила жестока грешка, приютявайки двамата Бартийе.

Имаха среща при доктор Трусар. Настаниха се в чакалнята на баровския лекарски кабинет на авеню „Клебер“ от по-рано, пременени в празничните си дрехи. Д-р Трусар, специалист по проблемите на безплодието, бе препоръчан на Марсел от директора на един от магазините. „Само внимавай, Марсел, че се сдобихме наведнъж с тризнаци, съсипахме се, ти казвам! За малко да останат сираци!“ „Три, четири, пет, готов съм на всичко“ — заяви Марсел. Директорът остана много учуден. „За вас ли става дума?“ — попита любопитно. Марсел се поправи: „Не, за племенницата ми, тя се е отчаяла, че няма дете, и сърцето ми се къса да я гледам как линее! Тя ми е като дъщеря, разбирате ли…“ „Аха — отвърна онзи със смях, — помислих, че е за вас! Човек стига до възраст, когато е по-добре да гледа телевизия вместо бебета, какво ще кажете?“

Марсел си тръгна с лукава усмивчица. Прав е, малко ми е късно да пея приспивни песнички! Пък и Жозиан, и тя не е първа младост. Дано да не се прецакаме! Ох, направо си го представям това дете! Сякаш ми е пред очите. Здравеняк юнак, ще го отгледам като принц! Ще го тъпча с витамини, ще расте на чист въздух, ще се научи да язди, ще посещава престижни училища, мъжка дума давам!

Д-р Трусар ги бе пратил да си направят изследвания, изписани нагъсто върху цяла страница! Днес щяха да „обсъдят резултатите“. Направо им трепереха мартинките, докато чакаха. Бяха впечатлени от диваните, от ниските столчета пред камината, от меките килими, в които краката им потъваха едва ли не до глезена, от тежките завеси.

— Скив му пердетата, същи ташаци на носорог!

— Тоз доктор сигурно взема майка си и баща си — пошушна Жозиан. — Тука мирише на много мангизи. Сигурно е мошеник.

— Не, не е! Моят човек ми каза, че бил малко надменен, не от тия, дето ти ближат гъза, иначе бил адски способен.

— Ох, Марсел, много ме е страх! Пипни ми ръцете, направо са ледени.

— Разгледай някое списание, ще се разсееш.

— Не мога да си събера акъла.

— Чети, душко, чети!

Той й даде пример, отваряйки наслуки едно списание, и се зачете: „Установено е, че четирийсетгодишните жени се изложени три пъти повече на риск да загубят бебето в сравнение с двайсет и пет годишните, но според неотдавнашно изследване на американски и френски учени рискът се повишава и от възрастта на бащата. Защото за сперматозоидите също има последици от застаряването — те губят подвижността си и носят повече хромозомни или генетични аномалии, които може да доведат до спонтанно прекъсване на бременността. Опасността от помятане се увеличава с 30%, ако бъдещият татко е над трийсет и пет годишен. Опасността прогресивно нараства с увеличаване на възрастта независимо от годините на бъдещата майка…“

Марсел затвори списанието паникьосан. Жозиан го видя как пребледня и си облиза устните, сякаш устата му беше пресъхнала.

— Добре ли си? Да не ти е лошо?

Той й подаде списанието, напълно съсипан.

Тя го прегледа отгоре-отгоре, остави го и заяви:

— Няма смисъл да си представяш най-лошото. Резултатите от изследванията ни вече са при него и той ще ни каже какво е положението.

— Мечтая си за малък здравеняк, а излиза, че може да си направим някой нефелен.

— Престани, Марсел! Забранявам ти да говориш лоши неща за сина си.

Тя се отдръпна и скръсти ръце на гърдите си. Стисна устни, за да не се разплаче. Господи, как желаеше това дете! Не се беше поколебала на три пъти да абортира, а сега, когато повече от всичко искаше да забременее, не се получаваше. Всяка вечер се молеше, палеше свещ пред една статуетка на Богородица, на колене казваше „Отче наш“ и „Аве Мария“. Наложи се пак да ги научи, защото ги беше забравила. Обръщаше се най-вече към Божията майка: „Ти също си майка, знаеш какво е, не искам да ми дадеш син като твоя, за когото говорят и до днес, просто един нормален син, здрав-прав, всичко да му е на място, да е весел и да се смее. Син, който да ме прегръща с ръчички и да ми казва «обичам те, маменце», син, за когото съм готова да умра! Някои искат от теб разни големи работи, аз искам само нещо мъничко в корема, не е кой знай какво, нали…“ Беше ходила при една врачка, която я увери, че ще има дете. „Красиво момченце, казвам ви, виждам го… да си загубя дарбата, ако греша!“ Взе й цели сто евро, но Жозиан беше готова да ходи при нея всеки ден, за да се чувства по-уверена. Момче или момиче, все тая! Само и само да си има бебе, малко бебе, което да обича, да глези, да люлее в прегръдките си! И колкото повече се бавеше това детенце, толкова повече тя се привързваше към него. Вече й беше безразлично дали Марсел ще напусне Клечката за зъби! Искаше само едно — да роди…

Зачакаха в мълчание. Накрая асистентката на доктора дойде да им съобщи, че той ги чака. Марсел се изправи, стегна възела на вратовръзката си и прокара език по устните си.

— Ще получа удар.

— Не е сега моментът — сгълча го Жозиан.

— Хвани ме под ръка, краката не ме държат!

Д-р Трусар ги успокои още с влизането в кабинета. Всичко било наред. При Жозиан и при Марсел. Резултатите от изследванията им били като на млади родители! Оставало само да запретнат ръкави и да действат.

— Ама ние само това правим! — възкликна Марсел.

— И не става! Защо? — изплака Жозиан.

Д-р Трусар разпери безсилно ръце.

— Аз съм нещо като механик, вдигам капака на колата и поставям диагноза: всичко е наред, функционира. Оттук нататък вие сте на волана и управлявате автомобила! — стана, подаде им папката с изследванията и ги придружи до вратата.

— Ама… — понечи да каже нещо Жозиан.

Той веднага я прекъсна:

— Стига сте го мислили! Че ще се наложи да ви изследваме главата. А това е много по-сложно, повярвайте!

Марсел плати за консултацията сто и петдесет евро, а през това време Жозиан къртеше дълбоки въздишки: изследвания за хиляда франка, за да разбереш, че всичко ти е наред, доста скъпичко излиза!

Като излязоха на улицата, Марсел я хвана под ръка и двамата тръгнаха мълчаливо. По едно време той спря, погледна я в очите и попита:

— Сигурна ли си, че искаш дете?

— И още как! Защо питаш?

— Така.

— Защото си мислиш, че се преструвам, че не го искам наистина?

— Не. Не знаех дали не се страхуваш, защото… като си мислиш за майка си.

— Вече съм си задавала този въпрос…

Отново тръгнаха. Внезапно Жозиан се вкопчи в ръката на Марсел.

— Дали не трябва все пак да отида на психиатър?

— Никога не съм си представял, че е толкова сложно да направиш дете!

— Може би ние прекалено усложняваме всичко! Ако не бяхме толкова напрегнати, щеше да се пръкне, докато се усетим.

Марсел заяви, че трябва да не мислят за това, да не споменават вече Младши в разговорите си, да се преструват, че темата изобщо не ги интересува.

— Спираме приказките, живеем си живота, любим се и ако след шест месеца останеш плоска като дъска… слагам те в епруветка!

Жозиан се увеси на врата му и го разцелува. Бяха спрели пред голяма витрина. Марсел се приближи, опъна кожата на шията си, направи гримаса. „Какво ще кажеш да си направя малък лифтинг заради Младши? За да не ме вземат за дядо му, когато отивам да го прибирам от училище?“

Тя го сръга в ребрата и извика:

— Казахме, че повече не го споменаваме!

Той сложи ръка пред устата си, за да покаже, че няма вече да подхваща такива приказки. Плесна я леко по задника и отново я хвана под ръка.

— Що пари за едни изследвания, тия хич не си поплюват — изтърси Жозиан. — Здравната каса покрива ли услугата?

Марсел не отговори. Беше спрял пред вестникарска будка и се кокореше учудено.

— Марсел, слушаш ли какво ти приказвам? За какво се замисли?

Направи й знак, че не може да говори.

— Да не си глътна езика?

Той поклати глава.

— Какво тогава?

Тя също застана пред витрината на будката и започна да разглежда заглавните страници, докато попадна на специалния брой на някакво списание, посветено на Ив Монтан. „Ив Монтан, живот, любовни истории, кариера. Ив Монтан и Симон. Ив Монтан и Мерилин. Ив Монтан, татко на седемдесет и три години… Последната му любов беше Валентин.“

Тя въздъхна, отвори портфейла си, купи списанието, подаде го на Марсел и той й благодари, без да продума.

Върнаха се на работа пеша. Времето беше хубаво. Триумфалната арка се открояваше гордо на синьото небе, малки знаменца в синьо, бяло и червено се вееха на огледалата за обратно виждане на автобусите, жените бяха с голи ръце и мъжете ги държаха през кръста. Марсел и Жозиан вървяха под ръка като двойка, пременена в най-хубавите си дрехи, тръгнала на разходка в богаташките квартали.

— Досега не сме излизали така. Като влюбени — отбеляза Жозиан. — Винаги се страхуваме да не ни види някой познат.

— Малката Ортанс ще дойде да стажува при нас през юни…

— Знам. Шавал ме предупреди… Той кога си отива?

— Краят на юни. Ликуваше, когато дойде да си връчи молбата за напускане. Щях да го наритам с голям кеф, но все още имам нужда от него. Трябва да му намеря заместник…

— Прав му път! Вече не мога да го понасям…

Марсел я погледна разтревожен. Дали казва истината, или долавя в тона нотка на любов и разочарование? Той лично предпочиташе да остави Шавал във фирмата, за да е наясно къде ходи, какво прави.

— Изобщо ли не се сещаш за него?

Жозиан тръсна глава и ритна кутийка от напитка, която се търкулна чак в канавката.

— Я гледай! — възкликна Марсел. — За вълка говорим…

На светофара ръмжеше нетърпеливо двигателят на червена спортна кола в очакване да светне зелено. На волана видяха Брюно Шавал. Черни очила, велурено яке, отворена яка на ризата, той тананикаше, усилил радиото. Огледа се в огледалото за обратно виждане, прокара няколко пъти ръка през черната си коса, очерта с пръсти тънките си мустачки, форсира двигателя и гумите му оставиха следи по асфалта, когато потегли.

Тази съботна вечер предаваха директно по телевизията тържествения бал в Уиндзърския дворец. Всички се бяха настанили пред телевизора на Шърли. Всички с изключение на Ортанс, която отказа да гледа шествието на коронованите особи в церемониални одежди. Гари им отвори вратата с мрънкане: „Каква е тази тъпотия, дето искате да я гледате? Аз съм си в стаята…“ Жозефин, Зое, Макс и Кристин Бартийе се разположиха на пода в хола пред телевизора. Бяха си подготвили пакети чипс, кока-кола, ягоди, две франзели и кутии с пастет, в които бъркаха с хляба.

Жозефин си мислеше, че щеше да е по-добре, ако си беше останала вкъщи да работи. Вторият съпруг още беше жив! Беше се привързала към него, мъчно й бе да го убие. Нямаше да успее да предаде романа в уречения срок. Щеше да се наложи третият да умре по-бързичко! Ходеше да работи в библиотеката всеки ден, но без особен напредък. Много грижи й се бяха струпали на главата. Ортанс не й говореше, Зое беше бягала от училище два пъти, за да участва с Макс в някакви съмнителни авантюри. „Макс си беше дал мобилния на една приятелка и просто отидохме да го вземем! Макс си беше оставил чантата при един приятел и просто отидохме да си я прибере…“ — „И като ходиш на училище, трябва ли да си гримирана като панаирджийка?“ Очарователната Зое заприличваше все повече на уличница. Заключваше се в банята. Оттам излизаше с минижуп, с очертани в черно очи и с кървавочервени устни на вампир! Налагаше се Жозефин да я мие, да й жули лицето със сапун, а тя се дърпаше и крещеше, че я малтретира. Ортанс вдигаше рамене с безразличие. Сигурно беше говорила за случващото се с баща си, защото Антоан бе телефонирал: „Какво значи това съжителство със семейство Бартийе? Жозефин, винаги съм те предупреждавал да не общуваш с тях, те са калпави хора!“ „И какво? — отвърна Жозефин — Как трябваше да постъпя? Да ги оставя на стълбището?“ „Да — отвърна Антоан. — Трябва да мислиш най-напред за момичетата…“

Кристин Бартийе си прекарваше времето на канапето в хола по анцуг и непрекъснато в интернет. Беше попаднала на някакъв сайт за запознанства и отговаряше на разгорещените мъжкари. Когато Жо се връщаше от библиотеката, тя й разказваше за флиртовете си през деня. „Не се притеснявайте, госпожо Жозефин, ще се махна съвсем скоро. Още малко да разпаля огъня и изчезвам. Намерила съм двама съвсем загорели, готови да ме вземат. Един по-младичък, който малко се дърпа заради Макс, и друг, по-дърт, женен и с четири деца, но иска да ми наеме гарсониера, за да прекарва в приятна компания късните следобеди. Има нещо като канализационна фирма за отпушване от лайна, обаче било много доходно.“ Жозефин слушаше смаяна. „Но вие не знаете нищо за тях, Кристин, да не вземете да си докарате някоя беля на главата?“ „Толкова години играх по правилата — обясняваше й Кристин Бартийе — и ето докъде стигнах… Останах без нищо, без покрив, без мъж, без пари, без бачкане! Сега ще се възползвам! Ще се запиша във всички социални програми, ще кандидатствам за финансово подпомагане и ще се уредя някой дъртак да ми плаща режийните!“

Когато не беше заета да общува с непознати в мрежата, играеше онлайн покер с кредитната си карта. „Може да се печелят страхотни суми, госпожо Жозефин! Засега се уча, но после ще залагам като луда!“ В очакване да пипне голямата печалба, тя не преставаше да сключва експресни заеми и устремно вървеше към фалит.

Жозефин беше ужасена. Мънкаше някакви несвързани аргументи, които само разсмиваха Кристин Бартийе. „Вие сте зрял човек, отговорен, трябва да сте пример на детето си!“, а Кристин Бартийе отвръщаше: „Онова време свърши! Край, отлетя. Нищо не печелиш да си честен. Да живее развратът!“

„Само че не под моя покрив!“ — се възпротиви Жозефин.

Госпожа Бартийе издърдори нещо в смисъл: „не се вълнувайте, скоро изчезваме оттука с Макс“, и продължи да трака по клавиатурата. „Някакъв нов ме пита дали имам аксесоари. Какво означава това, я ми кажете? Тоя да не е болен!“

Жозефин отиваше на работа в библиотеката със свито сърце. За секунда я обземаше паника, когато пъхаше ключа в ключалката вечер. Дори и мъжът с дъфела не успяваше да я разведри.

— Не сте ли добре? Напоследък нищо не изпускате — бе отбелязал той предния ден.

Покани я да пият кафе. Оказа се запален по църковна история. Надълго и нашироко й разказа за свещените сълзи, за сълзите на непосветените, за сълзите на екстаза, сълзите на радостта, сълзите на благоговението… всички тези сълзи препълниха сърцето на Жозефин и тя се разплака.

— Прав бях, никак не сте добре… Искате ли още едно кафе?

Жозефин се усмихна през сълзи.

— Това, което ми разказвате, не е много смешно… — подсмръкна тя, докато бъркаше по джобовете си за носна кърпичка.

— Но вие със сигурност знаете тези неща. Дванайсети век е много религиозен век, изпълнен с мистицизъм. Безброй манастири, странстващи проповедници, които са предричали вечния огън на ада, ако не се пречистим от греховете си.

— Наистина — въздъхна тя и преглътна сълзите си, тъй като се оказа, че няма хартиена кърпичка.

Той внимателно я наблюдаваше. Понякога Жо си мислеше, че най-трудното в работата й беше тайната. Цялата енергия, която влагаше, идеите, които й хрумваха нощно време и й пречеха на съня, историите, които съчиняваше — нямаше с кого да сподели всичко това. Все едно беше нелегална. Още по-страшно: престъпница. Колкото повече Ирис говореше за тяхната „комбина“, толкова по-силно се убеждаваше, че се забърква в престъпление. „Всичко това ще свърши зле — си мислеше, когато нощем не можеше да заспи. — Ще ни разкрият и ще свърша като госпожа Бартийе, съсипана и изхвърлена от дома си.“

— Не бива да се впечатлявате толкова от разказите ми — продължи мъжът с дъфела. — Прекалено сте чувствителна…

Точно в този миг тя смотолеви:

— Дори не знам името ви.

Той се усмихна:

— Лука, италианец по произход, трийсет и шест годишен, с трийсет и два зъба и много привързан към книгите. Библиотечен отшелник.

Тя също му се усмихна, убедена, че не й е казал всичко. Помисли си също, че на трийсет и шест години е малко стар за манекен. Ами аз, дето станах анонимен писател на четирийсет! Не посмя да отвори дума за модните реклами. Не можеше да си го обясни, но й се струваше нелепо той да упражнява този занаят.

— А семейството ви във Франция ли е, или в Италия? — попита.

Трябваше да разбере дали е женен.

— Нямам семейство — отговори той мрачно.

Тя не настоя повече.

Шърли я нямаше, за да й разкаже. Три пъти се бе обаждала по телефона от Лондон. Трябваше да се прибере в понеделник.

— Ще се върна в понеделник, обещавам, и ще те изведа да го отпразнуваме!

— Нямам нужда от празник, а от сън! Толкова съм уморена, ужасно уморена…

Предаването беше започнало и Кристин Бартийе лапаше ягоди и си облизваше пръстите. На екрана се виждаха светлините на двореца, Чарлс и Камила посрещаха гостите и близките на семейството.

— Колко е красиво! Колко са сладки! Видяхте ли какъв блясък само, видяхте ли букетите, музикантите, декора! Ето това е красотата, любов, която е чакала толкова време! Трийсет и пет години, госпожо Жозефин, трийсет и пет години! Не всеки може да се похвали с такава любов.

„Вие със сигурност не! — каза си Жозефин наум. — Трийсет и пет секунди в интернет и сте готова да заживеете с първия срещнат!“

— Как му е името на женения с четирите деца? — пошушна тя на ухото на Кристин Бартийе.

— Алберто… Той е португалец…

— Никога няма да се разведе! Португалците са много религиозни.

Защо ли й го казвам, изобщо не ме е грижа ще се разведе ли, или не.

— Не държа да се женя. Искам само да имам жилище, после ще видим!

— Ами… добре…

— Всички не са сантиментални като вас!

След като пиха кафе, двамата с Лука съвсем естествено поеха към автобусната спирка и тя, естествено, се качи заедно с него. Когато стигнаха до неговата спирка, той си взе довиждане, каза „до утре“. Тя се замисли за пътя, който трябваше да измине в обратна посока, за да се прибере. За дъщерите си, с които трябваше да излиза на глава, за вечерята, която се налага да сготви… госпожа Бартийе беше скарана с готвенето. Купуваше само супи на прах, зеленчуци в консерви, вакуумирани скариди или готова нарязана риба. Чудеше се, като видеше, че Жозефин прави вечеря, и докато я наблюдаваше, си лакираше ноктите в червено. После Зое грабваше четчицата, а Жозефин я издърпваше от ръцете й. „Но защо? Красиво е!“ — „Не, не и на твоята възраст!“ — „Ама аз съм голяма!“ — „Не означава не!“ — „Не сте права, госпожо Жозефин, на момчетата им харесва.“ — „Зое е още малка, за да се кипри за момчетата!“ — „О, момиченцата са кокетки от малки! На нейните години вече имах двама обожатели…“ „Мама винаги казва, че съм много малка“ — хленчеше Зое, вперила поглед в червените нокти на госпожа Бартийе.

— Вижте, госпожо Жозефин, вижте! Кралицата и принц Филип! Какъв красавец! Какви мускули, колко е напет! Истински принц от приказките!

— Малко е дърт все пак — подхвърли нервно Жозефин.

Кралица Елизабет пристъпваше, облечена в дълга копринена рокля в тюркоазен цвят, на ръката й висеше черна чантичка. Следваше я принц Филип във фрак.

— Ей, ей… — Жозефин се задави и се разхълца. — Зад кралицата, на крачка отзад, в сянката, вижте, вижте!

Тя се изправи, сочеше с показалец екрана, повтаряше: „Вижте, вижте!“ — и понеже никой не реагираше, отиде до телевизора и сложи пръст на екрана върху млада жена с наведена глава, в розова рокля с дълъг шлейф, с искрящи като слънчеви лъчи обици.

— Видяхте ли?

— Не — отвърнаха всички в хор.

— Тук, ето, ето тук! — Жозефин чукаше с пръст по екрана. — Тази жена с късата коса!

Младата дама вървеше, придържайки шлейфа си. Очевидно се стараеше да остане в сянката на кралицата, но я следваше отблизо.

— Е к’во… Кралица Елизабет е с черна чанта. Не пасва много на тюркоазената й рокля.

— Не, не кралицата. Точно зад нея! Гари — изкрещя Жозефин към стаята на Гари. — Гари, ела!

Сега младата жена се виждаше по-добре на екрана, полускрита зад кралицата, която се усмихваше иззад очилата си.

— Там! Точно зад кралицата!

Гари влезе в хола:

— Какво става? Защо крещите така?

— Майка ти! На приема в Уиндзърския дворец! Точно до кралицата! — извика Жозефин.

Гари разчорли косата си с ръка, отиде до екрана на телевизора и смънка: „А, да! Мама…“ — след което се затътри обратно към стаята си.

— Но какво прави тя там? — извика Жозефин подире му. — Вие да не сте от кралското семейство?

Не получи отговор.

— Госпожа Шърли! — хлъцна Кристин Бартийе, преглътнала поредната ягода. — Верно тя е, ама к’во прави там?

— И аз това искам да разбера… — отвърна Жозефин, без да изпуска от поглед високия розов силует, който бавно се движеше сред гостите.

— Ти да видиш! — изкряка Кристин Бартийе. — Дойде ми като гръм от ясно небе.

— Или като студена английска мъгла — отвърна находчиво Зое.

— Дължи ми обяснение — прошепна Жозефин.

Тя откри Шърли сред гостите, забеляза я отново да върви подир кралицата и пак се почуди: възможно ли е Шърли действително да е от кралското семейство? А тогава какво търси в забутаното френско предградие, където се издържа с уроци по музика и по английски и продава сладкиши свое производство?

Жозефин прекара вечерта, задавайки си куп въпроси, докато госпожа Бартийе, Макс и Зое дояждаха чипса и ягодите, прокарваха ги с кока-кола, наслаждаваха се на красивото представление, на принцовете и принцесите. О! Уилям е напълнял! Имал годеница и Чарлс щял да я покани на вечеря! А Хари! Колко е сладък! На колко години е сега? Той е свободен, освен това изглежда по-приятен от Уилям…

Шърли не се върна в понеделник. Нито във вторник, нито в сряда, нито в четвъртък. Гари ходеше да яде у Жозефин. Когато момичетата го притискаха с въпросите си, той отвръщаше: „Не сте видели добре, объркали сте се!“ — „Ама, Гари, и ти я видя!“ — „Видях жена, която приличаше на нея, нищо повече! Има толкова руси жени с къси коси! Тя какво ще търси там?“ — „Прав е, госпожо Жозефин, вие прекалено много работите! В главата ви е истинска каша.“ — „Но нали всички я видяхте! Не съм сънувала.“ — „Гари е прав… Видели сме жена, която прилича на нея, но излиза, че не е била тя!“

Жозефин не се предаваше: беше Шърли с дълга розова рокля зад кралицата. Изпитваше гняв към Шърли. Казвам й всичко, тя ми изкопчва всяка тайна, а не знам нищо за нея! Дори нямам право да й задавам въпроси. Имаше усещането, че е измамена, че всички я мамят. В главата й се разбъркваха Ирис и Антоан, госпожа Бартийе с нейните интернет любовници, Шърли в Уиндзър, презрителното поведение на Ортанс, Зое, която го беше ударила през просото… Всички я смятаха за абсолютна тъпачка! И точно такава си беше.

Гневът я окрили. Тя отстрани нежния трубадур, който издъхна отровен след изживяната радост да види новородения си син. Флорин вече нямаше нужда да се бори за съществуването си: имаше законен син и наследник на владенията — Тибо Младши. Жо се възползва от създалата се ситуация и изпрати в небитието и свекървата, която беше започнала да й къса нервите с непрестанните си вайканици. Извади от ръкава си третия съпруг, Бодуен — добър и много набожен рицар. Красавецът Бодуен желае да обработва земите си, да посещава черковните служби и да се отдава на покаяние. Много скоро обаче той започна да дразни Жозефин — прекалено сладникав й изглеждаше. По какъв начин да го премахна този? Млад е, здрав е, не пие, не преяжда, съвкуплява се умерено… Тя отново си спомни за бала на Чарлс и Камила, за бегло появилия се силует на Шърли, за евентуалното й родство с кралската фамилия и си го изкара на кроткия Бодуен.

Бодуен и Флорин са поканени на голям бал от краля на Франция, който ловува в съседство със земите на Кастелно. Кралят забелязва Бодуен сред тълпата наконтени гости, пребледнява и изпуска скиптъра си, който се търкулва под трона. После в даден момент приканва с облечената си в ръкавица ръка двойката младоженци да заемат място до него и да изпият чаша вино. Бодуен се изчервява и се подчинява, полагайки сабята си в краката на владетеля. Флорин е разтревожена, опасява се от ново издигане в йерархията. Дали съдбата ще я отдалечи от шестото стъпало, на което се бе застояла прекалено дълго? Съвсем не! В края на празненството, когато младата двойка с почуда поради оказаното й благоволение се оттегля към покоите, отредени й от краля, пред очите на ужасената си съпруга Бодуен е наръган с нож в тъмен ъгъл в дворцовите коридори, истински лабиринти. Трима воини му се нахвърлят, притискат го здраво и му прерязват гърлото. Кръвта бликва, Флорин пада в несвяст върху безжизненото тяло на съпруга си. Впоследствие се оказва, че той е незаконен син на краля и евентуален претендент за френската корона. Уплашен, кралят решава да го убие. За да утеши младата вдовица, той я обсипва със злато, дарява я с хермелинови кожи и скъпоценности и я отпраща обратно в замъка Кастелно, съпроводена от четирима рицари, които да не я изпускат от очи. Останала отново вдовица, Флорин умолява небесата да не изливат гнева си върху нея, за да може необезпокоявана да възкачи последните стъпала.

„Уф, освободихме се и от третия! — въздъхна Жозефин, беше станала твърде кръвожадна. Скръцна със зъби, прелиствайки страниците, които беше написала през последните няколко дни. — Яростта е прекрасна муза, която изпълва белия лист с безброй черни знаци.“

— Изглежда, нещата се оправят — установи Лука в кафенето на библиотеката.

— Ядосана съм и чувствам, че ми поникват криле!

Той я изгледа. В очите й припламваше нещо бунтарско, което я подмладяваше.

— Имате доста… лукав вид!

— Добре е човек да се поотпусне. Винаги съм ужасно благоприлична! Добра приятелка, добра сестра, добра майка…

— Имате деца?

— Две дъщери… Но нямам мъж! Вероятно не съм била изрядната съпруга. Той отиде при друга.

Тя се засмя и се изчерви. Беше се изпуснала и бе споделила нещо лично.

Свикнаха да се срещат в кафенето. Той й разказваше за работата си. „Тази история на сълзите искам да я напиша за съвременниците ми, които смесват чувствителност и ревливост, които плачат, за да го демонстрират, да изкарат, че имат нежна душа, да изживеят емоции, каквито им липсват. Искам да върна благородството на сълзите, както го е разбирал историкът Жюл Мишле. Знаете ли какво пише той? «Загадката на средновековието», тайната на непресъхващите сълзи, това е истинският му дар. Скъпоценните сълзи са се превърнали в бистри легенди, в прекрасни стихове и издигайки се към небесата, са изкристализирали в гигантски катедрали, които се стремят да стигнат до Бог!“ Той цитираше, затворил очи, и от устата му сякаш мед се лееше. Цитираше Мишле, Ролан Барт и монасите пустинници, сплел молитвено пръсти.

Един следобед я попита:

— Искате ли да отидем на кино в събота вечер? В едно кино на улица „Дез Екол“ дават стар филм на Елия Казан, досега не е прожектиран във Франция, „Дивата река“. Помислих, че…

— Искам — отвърна Жозефин. — Дори много искам.

Той я погледна, учуден от откровения й ентусиазъм.

А тя просто бе разбрала нещо изключително важно: когато пишеш, трябва да се отвориш широко за живота, да може той да ти подсказва думите и да подхранва въображението ти.

В събота вечер Лука и Жозефин отидоха на кино. Бяха си уговорили среща пред киносалона. Жозефин пристигна по-рано от уречения час. Искаше да има време да се съвземе, преди Лука да се появи. Не можеше да се сдържи да не се изчервява всеки път, когато той я гледаше, и ако се случеше ръцете им да се докоснат, сърцето й сякаш щеше да изскочи. Той й действаше физически и това я объркваше. Досегашният й опит с мъжете беше твърде незначителен. Антоан беше нежен и внимателен, но не предизвикваше горещата вълна, която я обливаше всеки път, когато Лука я поглеждаше. Това я тревожеше. Не искаше нищо да я разсейва от писането на книгата, но и не можеше да се откаже от прекарване с него в тъмния киносалон. Ами ако реши да я прегърне? Или да я целуне? Не трябва да отстъпва прекалено бързо, трябва да запази самообладание. Чака ме още цял месец упорита работа и не бива да се размотавам. Нито да се забърквам в любовна авантюра. Флорин има нужда от мен.

Жозефин се учудваше на лекотата, с която пишеше. На удоволствието, с което съчиняваше случките и събитията. На мястото, което книгата беше заела в живота й. Непрекъснато мислеше за героите си и много трудно успяваше да се съсредоточи в реалния живот, където се бе превърнала във фигурантка, отговаряше с „да“ или „не“, но не би могла да възпроизведе това, което й казваха или я питаха. Наблюдаваше разсеяно дъщерите си, Макс, госпожа Бартийе, докато мислено дописваше или преправяше някое изречение или решаваше да вмъкне нова перипетия. Нима не бе приела поканата на Лука, та да се възползва от своята емоция, когато описва любовните трепети на Флорин, които напоследък бяха останали на заден план? Флорин беше делова и прекрасна жена, набожна и смела, но тя си оставаше жена. „Налага се да се влюби в един от петимата си съпрузи — разсъждаваше Жо, докато престъпваше напред-назад пред киното, — истински да се влюби, да загуби разума си от любов, да не може да диша без любимия… Не бива да се задоволява единствено със стъпалата на свети Бенедикт и с Небесния си Съпруг. Плътското желание трябва да изгаря утробата й. А какво става с жена, която я влюбена до полуда?“ Можеше да се досети по собственото си отношение към Лука.

Извади тефтерче, за да си запише идеята. Вече не излизаше от къщи без писалка и бележник.

Затвори го, вдигна глава и забеляза надвесения над нея Лука. Той както обикновено я наблюдаваше едновременно с нежност и безразличие. Тя отскочи встрани, съдържанието на чантата й се разхвърча и двамата коленичиха, за да събират разпилените неща по тротоара.

— Най-после отново сте във форма, каквато бяхте, когато се запознахме — отбеляза той закачливо.

— Бях се отнесла, мислех си за книгата.

— Пишете книга? Не сте ми казвали досега!

— Ами… не… искам да кажа дисертацията си и…

— Не се оправдавайте. Вие сте работохолик. Няма причина да се срамувате.

Наредиха се на опашката на касата. Когато дойде време да платят билетите, Жозефин отвори портфейла си, но Лука я спря с жест, той я беше поканил. Тя се изчерви и извърна глава.

— Къде предпочитате да седнем, в дъното, отпред или по средата?

— За мен е без значение…

— Тогава малко по-напред? Обичам да гледам по-отблизо…

Той си свали дъфела и го остави на празния стол до Жозефин. Сгънатата дреха я трогна, прииска й се да я докосне, да вдъхне миризмата, топлината от тялото на Лука, да пъхне ръце в увисналите празни ръкави.

— Ще видите, филмът е на тема вода…

— Сълзи?

— Не, язовир… Поплачете си, ако ви дойде отвътре. Не с крокодилски сълзи, а с истински, сълзи от вълнение!

Той й се усмихна. Усмивката му сякаш извираше от огромна самота. Жозефин си каза, че ако можеше да го вижда да й се усмихва така всеки ден дори само за няколко минути, щеше да е най-щастливата жена. Всичко у него беше безподобно и неповторимо. Нищо не бе машинално или престорено. Тя така и не се осмели да отвори дума за работата му като манекен. Непрекъснато отлагаше.

Светлините угаснаха и филмът започна. Водата се появи веднага, жълта мощна вода, кална вода, която напомняше за тресавищата на крокодилите. Висящи лиани, изсъхнали от слънцето храсти — и пред очите й изникна Антоан. Неканен. Все едно чуваше гласа му, виждаше го как седи прегърбен на столчето в кухнята, видя ръката му, която посегна към нейната, поканата му да вечеря с него и момичетата. Премигна, за да прогони образа.

Филмът беше толкова хубав, че Жозефин скоро се пренесе на острова заедно с фермерите. Остана запленена от болезнената красота на Монтгомъри Клифт, от нежните му очи, изпълнени с дива решителност. Когато фермерите го пребиха, тя хвана Лука за ръка, а той я погали по главата… „Ще се оправи, ще се оправи“ — прошепна й в тъмното… Жозефин забрави всичко, за да запази в паметта си единствено този миг: ръката му на главата й, успокоителният му глас. Искаше ръката му да я притегли в мрака, искаше той да я прегърне, дъхът му да се слее с нейния. Почака… Той си махна ръката. Тя подръпна глава и очите й се насълзиха. Да е толкова близо до него и да не може нищо да си позволи. Лакътят й докосваше неговия, раменете им се допираха, но сякаш ги разделяше Китайската стена.

„Може да поплача, ще е все едно от филма. Няма да разбере, че е заради този мимолетен миг, заради тези няколко секунди, в които чаках да ме привлече към себе си, да ме целуне може би, този толкова кратък миг, изпълнен с очакване, който отмина и ми показа, че съм само добра приятелка, специалист по медиевистика, с която обсъжда темата за сълзите, за средновековието, за сакралното и за рицарството.“

Жо заплака. Плачеше от тъга, защото явно не беше от жените, които мъжете притеглят към себе си в тъмното. Плачеше от разочарование. Плачеше от умора. Плачеше с изправен гръб, без да потръпва. Учуди се, че може да плаче с такова достойнство, да обира с върха на езика си вадичките, които се стичаха по бузите й, да опитва сълзите, те бяха като отлежало солено вино, те бяха като водата, която течеше на екрана и щеше да отнесе къщата, както отнасяше предишната Жозефин. Онази Жозефин не би могла да си представи как плаче в тъмния киносалон, седнала до мъж, който не беше Антоан. Сбогуваше се с нея, плачеше, защото се сбогуваше с нея. С онази Жозефин, разумната, послушната, добрата, която се бе омъжила с бяла рокля, бе отгледала двете си деца, старала се бе с всички сили да е винаги справедлива, винаги мъдра. Сега тя отстъпваше пред новата. Тази, която пише книга, ходи на кино с мъж и очаква той да я целуне! Не знаеше дали да плаче, или да се смее.

Вървяха по парижките улици. Тя гледаше старите сгради, величествените входове, столетните дървета, светлините на кафенетата, хората, които влизаха и излизаха, блъскаха се, подвикваха си, смееха се. Нервните струни на нощния живот. Антоан отново се появи в съзнанието й като залепнала ваденка. Толкова дълго си бяха мечтали да се преместят да живеят в Париж… и мечтите им неизбежно се отдалечаваха все повече и повече като мираж. Всички тези хора, с които се разминаваше, излъчваха желание за живот, за забавления, за любов, и то я подтикваше да се присъедини към тях. Тя, новата Жозефин. Щеше ли да има достатъчно сила, за да им протегне ръка, или щеше да остана самотна, като дете, което се бои да влезе в морето? Вдигна лице към Лука. Той отново се бе изолирал в самотната си висока кула и крачеше, затворен и мълчалив.

„На колко ли живота имаме право тук, на земята? Казват, че котките имали седем живота… Флорин има петима съпрузи. Защо аз да нямам право на втора любов? Достатъчно ли добре описах търговията по онова време? Забравих да засегна финансите. Разплащали са се с пари или в натура: жито, овес, вино, скопени угоени петли, кокошки, яйца. По-големите градове имали право да секат монети, някои с по-висока стойност от други. Според значението на града.“

Усети, че Лука я хваща за ръката.

— О — възкликна тя, сякаш стресната от сън.

— Ако не ви бях спрял, щеше да ви бутне колата. Наистина сте много разсеяна… Имам чувството, че вървя до призрак!

— Съжалявам… мислех си за филма.

— Ще ми дадете ли да прочета книгата, когато я свършите?

Тя запелтечи:

— Ама не, не…

Той се усмихна:

— Това е тайнство, писането винаги е тайнство, права сте да избягвате темата, книгата може да не стане, ако се обсъжда, преди да е завършена, още повече че нещата непрекъснато се променят, човек си мисли, че пише нещо, а то излиза друго, никой не може да знае какво се е получило, докато не сложи точката на последното изречение. Познато ми е това и уважавам чувствата ви. Не, не ми отговаряйте!

Придружи я до тях. Хвърли поглед на сградата, каза:

— Пак ще отидем, нали? — взе ръката й и нежно и продължително я задържа в своята, сякаш му се струваше неучтиво да я пусне твърде бързо. — Е, лека нощ…

— Лека нощ и хиляди благодарности. Филмът наистина беше много хубав…

Той си тръгна забързан, вероятно доволен, че се е измъкнал от клопката на сбогуването пред входа на жилището й. Тя го проследи с поглед. В душата й се надигна ужасно чувство на празнота. Сега разбираше какво значи „да си сама“. Не „сама“ да си плащаш сметките или да си гледаш децата, а „да си сама“, защото мъжът, който си се надявала да те прегърне, ти е обърнал гръб и си отива. „Предпочитам самотата и сметките — въздъхна тя и натисна бутона на асансьора, — поне тогава нещата са ясни.“

В хола светеше. Скупчени пред компютъра, момичетата, Макс и Кристин Бартийе викаха, смееха се, кряскаха и сочеха монитора. „И тази! И тази!“

— Още не сте си легнали? Един часът е!

Те не й обърнаха внимание, впечатлени от гледката.

— Мамо, ела да видиш — викна Зое и направи жест на Жозефин да се приближи.

Жо не беше много сигурна, че желае да участва в общата суетня. Все още беше под въздействието на тъжната нежност от прекараната вечер. Развърза колана на шлифера си, тръшна се на дивана и си събу обувките.

— Обяснете ми какво става. Изглеждате така, сякаш ще се пръснете от вълнение!

— Ела, мамо, ела да видиш. Не можем да ти обясним, трябва да го видиш с очите си — заяви Зое с най-тържествен тон.

Жозефин се приближи до масата, на която беше сложен компютърът.

— Готова ли си? — попита Зое.

Жозефин кимна. Пръстът на Кристин Бартийе се стрелна към екрана.

— По-добре да седнете, госпожо Жозефин, щото е много разтърсващо…

— Нали не е порно? — усъмни се тя в Кристин Бартийе.

— Не, мамо! — отвърна Ортанс. — Много по-интересно.

Госпожа Бартийе кликна върху една иконка и се появиха снимки на малки момчета.

— Казах ви, никаква порнография и никаква педофилия — разсърди се Жозефин. — Не се шегувам!

— Чакайте — отвърна Макс. — Вижте ги по-внимателно!

Жозефин се приведе. Две руси момчета и едно друго, по-малко, с тъмнокафява коса. Играеха си в някакъв парк, после в басейн, след това в зимен курорт, яздеха, режеха торта на рожден ден, снимани бяха по пижами, ядяха сладолед…

— И кое му е интересното? — попита Жозефин.

— Не ги ли позна? — разсмя се Зое.

Жозефин ги загледа по-отблизо.

— Това са Уилям и Хари…

— Да, а третият?

Жозефин се съсредоточи и разпозна третото дете. Гари! Гари на курорт с малките принцове, Гари държи за ръка принцеса Даяна, Гари язди пони и принц Чарлс го държи за юздата, Гари рита футбол в огромен парк…

— Гари? — прошепна Жозефин.

— От плът и кръв! — извика Зое. — Представяш ли си: Гари е кралска особа!

— Гари? — повтори Жо. — Сигурни ли сте, че не е монтаж?

— Попаднахме на тях, като разглеждахме семейните снимки, качени в интернет от неделикатен прислужник…

— Меко казано! — отвърна Жозефин.

— Направо да ти падне шапката, нали? — заяви госпожа Бартийе.

Жозефин гледаше, кликваше върху една снимка, после върху друга…

— А Шърли? Няма ли снимки на Шърли?

— Не — отвърна Ортанс. — Но да ти кажа, тя се върна. Пристигна преди малко, докато ти беше на кино… Хубав ли беше филмът?

Жозефин не отговори.

— Приятно ли беше киното с Лука?

— Ортанс!

— Той се обади, след като ти тръгна. Да предупреди, че малко ще закъснее. Горката ми майка, ти тръгна доста по-рано! Никога не ходи преди уговореното време. Бас държа, че дори не те е целунал. Не целуват жените, които идват навреме на среща! — тя закри устата си с ръка, за да прикрие прозявката си и да покаже колко я отегчава смотаната й майка. — Освен това не се гримирай прекалено! Давай го по-леко! Трябва да не личи, че си гримирана! Трябва така да се издокараш, че да не личи, че си издокарана! Това са неща, дето или ги можеш, или не, теб явно много-много не те бива.

Ортанс я унижаваше пред госпожа Бартийе, защото беше сигурна, че Жозефин няма да избухне. Ще бъде принудена да се сдържа. Както и стана. Майка й стисна зъби, за да не издаде колко е засегната.

— Хубаво име… Лука Джамбели! Като името си ли е красив? — тя се прозя, повдигна косата си с две ръце като тежка завеса и добави: — Не знам защо те питам. Изобщо не ме интересува! Сигурно е някой книжен плъх от тия, дето най ги харесваш… С пърхот и жълти зъби? — и се разсмя високо, обърната към Кристин Бартийе, която се мъчеше да не чува и гледаше с леко неудобство.

— Ортанс, бягай в леглото — загуби търпение Жозефин. — И вие също! Късно е, спи ми се.

Освободиха й дневната. Жозефин разпъна канапето с такъв бяс, че си счупи един нокът. Тръшна се в постелята.

Излизането се оказа провал. „Толкова съм неуверена, че не мога да впечатля никого. Нито в положителен, нито в отрицателен смисъл. Аз съм невидима. Той се държа с мен като с близка стара приятелка и през ум не му мина, че може да съм нещо друго. Ортанс го почувства веднага, още когато влязох в стаята. Надуши мириса ми на загубенячка.“

Сви се на топка на канапето и се вторачи в червена нишка на мокета.

На сутринта, след като Макс и момичетата потеглиха за някакъв битак наблизо, Жозефин разтреби кухнята и направи списък за покупки: масло, конфитюр, хляб, яйца, шунка, сирене, салати, ябълки, ягоди, пиле, домати, зелен фасул, картофи, карфиол, артишок… Днес беше пазарен ден. Изброяваше какво трябва да купи, когато Кристин Бартийе влезе, тътрейки крака.

— Имам ужасен махмурлук — измърмори тя и се хвана за главата. — Снощи пихме много.

Държеше радиото до ухото си и търсеше любимата си станция. „Да речеш, че е глуха, не е“ — помисли си Жо.

— Като казвате „пихме“, надявам се, че нямате предвид и дъщерите ми.

— Ама че сте смешна, госпожо Жозефин.

— Не може ли да ме наричате просто Жозефин?

— Ами чувствам се неудобно. Не сме от една черга.

— Опитайте!

— Не, вече съм си го мислила, няма да свикна…

Жозефин въздъхна.

— „Госпожо Жозефин“, все едно съм мадам в бардак.

— Какво знаете вие за курвите и бардаците!

Жозефин мнително изгледа госпожа Бартийе. Тя беше оставила радиото си на масата, слушаше някаква южноамериканска мелодия и кършеше рамене.

— Защото на вас тези неща са ви ясни, така ли?

Кристин Бартийе придърпа пеньоара на гърдите си и застана в тържествена поза на обвиняема, която афишира достойнството си.

— От време на време, колкото да вържа двата края.

Жозефин преглътна:

— Е, това вече…

— Не съм единствена, така да знаете…

— Сега ми е по-ясна историята с Алберто…

— О! Той е приятен. Днес ще се срещнем за първи път. В Дефанс, на кафе. Трябва да се издокарам! Ортанс обеща да ми помогне…

— Имате късмет! Съвсем малко са хората, към които Ортанс проявява интерес.

— Отначало беше ясно, че хич не ме харесва. Но сега ме понася. Намерила съм цаката — дъщеря ви трябва да я четкаш, да я гладиш по косъма, да й казваш, че е красива, умна и…

Жозефин тъкмо се готвеше да отговори, когато телефонът звънна. Обаждаше се Шърли. Покани Жозефин да отиде у тях.

— Нали разбираш… с госпожа Бартийе да ни се мотае наоколо, няма да можем да си поговорим спокойно, затова по-добре да дойдеш ти у нас.

Жозефин прие. Връчи списъка за покупки на Кристин Бартийе, даде й пари и я подкани да се облече по-бързичко и да тръгва. Госпожа Бартийе заопява, че е неделя сутрин, че с Жозефин човек не може да се отпусне, че постоянно трябва да се бърза. Жозефин я прекъсна с припомнянето, че в неделя пазарът затваря в дванайсет и половина.

— Не е вярно! — изропта Кристин Бартийе, преглеждайки списъка.

— И да не вземете да замените плодовете и зеленчуците с разни сладкиши — се провикна Жозефин от вратата. — Вредно е за зъбите, за тена и за дупето.

— Дреме ми, аз ям по един картоф всяка вечер.

Кристин сви рамене и продължи да се взира в списъка за покупки, сякаш четеше някакво упътване. Жозефин я изгледа, понечи да каже още нещо, пък се отказа.

Шърли й отвори вратата, докато говореше по телефона. На английски. Ядосана. Каза: „No, no, nevermore! I’m through with you.“[14] Жозефин й направи знак, че ще дойде по-късно, но след една последна ругатня Шърли затвори.

При вида на разстроената Шърли, на сенките под очите й, гневът, който беше таила цяла седмица, се стопи.

— Радвам се да те видя. Добре ли се разбирахте с Гари?

— Синът ти е чудесен… Любезен, красив, интелигентен! Всички го харесват, и с право.

— Много благодаря. Да ти направя един чай?

Жозефин кимна и погледна Шърли, сякаш я виждаше за пръв път. Това, че я видя редом с кралицата, я бе направило съвсем непозната личност.

— Жо… Защо ме гледаш така?

— Видях те по телевизията… онази вечер. До английската кралица. Заедно с Чарлс и Камила. И не ми казвай, че не си била ти, защото…

Тя търсеше думите, взе да жестикулира, сякаш се задушаваше. Това, което искаше да каже, беше ясно, но не знаеше как да го формулира. „Не ми казвай, че не си била ти, защото те разпознах съвсем ясно, иначе ще разбера, че ме лъжеш, и няма да го понеса. Ти си единствената ми приятелка, единственият човек, комуто вярвам, затова не бих искала да поставям под съмнение приятелството и доверието. Ето защо ми кажи, че не съм сънувала. Не ме лъжи, ако обичаш, не ме лъжи.“

— Наистина бях аз, Жозефин. Затова заминах в последната минута. Не исках да отивам и…

— Била си принудена да отидеш на бала на английската кралица? — слиса се Жозефин.

— Принудена…

— Познаваш Чарлс, Камила, Уилям, Хари и цялото семейство?

Шърли кимна.

— А Даяна?

— Познавах я много добре. Гари израсна с тях, с нея…

— Шърли… Трябва да ми обясниш!

— Не мога, Жо.

— Как така?

— Не мога.

— Дори ако ти обещая, че няма да кажа на никого?

— Заради собствената ти сигурност, Жо. Твоята и на дъщерите ти. Не бива да знаеш.

— Не ти вярвам.

— Но е така… — Шърли я гледаше с нежност и тъга.

— Знаем се от години, споделяме си всичко, аз ти доверих единствената си тайна, ти четеш в мен като в отворена книга и сега единственото, което имаш да ми съобщиш, е, че не можеш да ми кажеш нищо от страх да не бъда… — Жозефин се задушаваше от гняв. — Мразих те цяла седмица, Шърли! Цяла седмица живях с чувството, че си ми откраднала нещо, че си ме предала, а сега не искаш нищо да ми кажеш. Приятелството е нещо взаимно!

— Само искам да си в безопасност. Като не знаеш, не говориш…

Жозефин избухна в горчив смях.

— Сякаш ще ме подлагат на изтезания заради теб.

— Може да е опасно. Както е опасно за мен! Само че аз съм длъжна да живея с това, докато ти не си…

Шърли говореше с монотонен глас. Просто съобщаваше факта. Жозефин не долавяше в тона й никаква фалшива нотка, никаква помпозност. Тя съобщаваше един факт, ужасяващ наистина, но без капка емоция. Жозефин се впечатли от нейната откровеност и отстъпи.

— До такава степен?

Шърли седна до Жо. Прегърна я през рамото и шепнешком каза:

— Никога ли не си се питала защо съм се установила тук? В това предградие? В тази панелка? Съвсем сама, без близки във Франция, без съпруг, без приятели, без професия?

Жозефин поклати глава.

— Затова те обичам, Жозефин.

— Защото съм тъпа? Защото не виждам по-далеч от носа си?

— Защото не виждаш никъде злото! Дойдох тук, за да се скрия. На място, на което бях сигурна, че никой няма да ме познае, да ме търси, да ме преследва. Там живеех, имах прекрасен луксозен живот, докато… се случи онова нещо. Тук съществувам, върша разни дребни неща…

— И какво очакваш?

— Не знам какво очаквам. Очаквам нещата да се оправят за мен в моята страна… Да се върна там и да заживея нормално. Като се установих тук, зачеркнах всичко. Промених личността си, промених името си, промених начина си на живот. За да се грижа за Гари, без да треперя от страх, ако закъснее след училище, да вървя по улицата, без да се обръщам, за да видя дали не ме следят, да спя, без да се страхувам, че ще влязат с взлом вкъщи…

— Затова ли се подстрига толкова късо? Затова ли ходиш с мъжка походка? Затова ли можеш да се биеш като мъж?

Шърли потвърди:

— Научих всичко. Научих се да се бия, научих се да се защитавам, научих се да живея сама…

— Гари знае ли?

— Казах му. Длъжна бях. Беше разбрал доста неща и се наложи да го успокоя. Да му кажа, че не греши. Това много му помогна да израсне, да помъдрее… Той не се огъна, издържа. Понякога имам чувството, че той ме пази! — Шърли прегърна още по-силно Жозефин. — На фона на цялото нещастие тук открих нещо като щастие. Спокойно щастие, без превземки и без треперене. Без мъж…

Силна тръпка разтресе тялото й. За малко да каже без „онзи“ мъж. Беше го видяла отново. Заради него бе удължила престоя си в Лондон. Обади й се по телефона, даде й номера на стаята си в хотел „Парк Лейн“ и й каза: „Чакам те, стая 616.“ Прекъсна връзката, без да дочака отговора й. Тя погледна телефона и си каза, че няма да отиде, не, няма да отиде. После бе тичала до хотел „Парк Лейн“, на ъгъла на „Пикадили“ и „Грийн Парк“. Точно зад Бъкингамския дворец. Просторното бежово-розово фоайе с полилеи като гроздове от венециански кристал. Канапетата, в които седяха бизнесмени, пиеха чай и разговаряха приглушено. Огромните букети цветя. Барът. Асансьорът. Дългият коридор с бежови стени, с дебел мокет, с аплиците, украсени с малки плисирани абажури. Стая 616… Сцената се развиваше като на филм. Той винаги й определяше среща в хотел в близост до някой парк. „Оставяш малкия на тревата и се качваш при мен. Тъкмо ще се забавлява да гледа катеричките и влюбените, така ще се подготвя за живота.“ Един път го чака цял ден. В Хайд Парк. Гари беше малък. Тичаше подир катеричките. „Обичам ги само отдалеч, маме, отблизо приличат на плъхове.“ Аз пък, напротив, помисли си тя, обичам го отдалеч, отблизо, виждам го какъв е — плъх. Тогава той не дойде. С Гари отидоха в „Фортнъм & Мейсън“ и ядоха сладолед и сладки. Тя пи горещ чай, притваряйки очи. Гари седеше с изправен гръб и похапваше сладките деликатно, възпитано ги набождаше на върха на виличката. „Има осанка на принц“ — беше отбелязала сервитьорката. Шърли пребледня. „Хубаво беше онзи следобед в парка — бе казал Гари и хвана ръката й. — Грийн Парк е любимия ми.“ Той познаваше всички лондонски паркове.

Веднъж, докато беше в хотелската стая, Гари си бе говорил с ораторите при Марбъл Арч. Трябва да е бил единайсетгодишен, там някъде. Казваше й: „Не бързай, маме, не се безпокой за мен, упражнявам си английския, не искам да забравя родния си език.“ Беше обсъждал съществуването на Бог с някакъв чичко, който беше кацнал на пейката и чакаше някой да го заговори. Бе попитал Гари: „Ако Бог съществува, защо е отредил за човека толкова страдания?“ „И ти какво му отвърна?“ — попита Шърли и вдигна яката на сакото си, за да прикрие следата от смукано. „Говорих му за филма «Нощта на ловеца», за доброто и злото, човек трябва да направи своя избор, а как да го направи, ако не познава страданието и злото…“ „Това ли му каза?“ — възхити се Шърли.

„Говори ми, миличък, говори ми още, за да забравя онази стая и онзи мъж, да забравя отвращението, което изпитвам към себе си, след като се освободя от прегръдките му“ — умоляваше тя наум. Той чакаше в стаята. Легнал на леглото, без да си свали обувките. Четеше вестник. Погледна я, без да пророни ни дума. Сложи ръка на кръста й, повдигна полата й…

Винаги се повтаряше едно и също. Този път тя беше свободна — Гари не я чакаше в парка. Не усети как летяха часовете. И дните. Таблите с храна се трупаха пред леглото. Отпращаха камериерките, които чукаха на вратата.

Никога вече, никога вече. Това трябваше да приключи!

Трябваше да стои далеч от него. Той винаги я откриваше. Никога не идваше във Франция, издирваха го, та се страхуваше да мине границата. Във Франция тя беше в безопасност. Там беше в ръцете му. По своя вина. Не можеше да му устои. Срамуваше се, когато се връщаше при сина си. Той я чакаше пред хотела, изпълнен с доверие. Когато валеше, влизаше вътре и чакаше. Двамата се прибираха пеша през парка. „Вярваш ли в Бог?“ — попита я Гари веднъж, след като цял следобед беше говорил с някакъв нов оратор в Хайд Парк. Той обичаше тези разговори. „Не знам — бе отвърнала Шърли, — толкова ми се иска да вярвам…“

— Вярваш ли в Бог? — обърна се Шърли към Жозефин.

— Ами да… — отвърна Жозефин, учудена от въпроса. — Вечер говоря с него. Излизам на балкона, гледам звездите и му говоря. Много ми помага…

— Poor you!

— Знам. Ако го кажа, хората ме вземат за тъпачка. Затова не го казвам.

— Аз не вярвам, Жозефин… И не се опитвай да ме промениш.

— Няма да се опитвам, Шърли. Ако не вярваш, то е от разочарование, защото светът не е такъв, какъвто на теб ти се иска. Като любовта е, нужна е смелост, за да обичаш. Да даваш, да даваш, без да правиш сметки… С Бога е нужно да си кажеш „вярвам“ и от този момент всичко става съвършено, логично, всичко придобива смисъл, всичко се обяснява.

— Не и в моя случай — горчиво заяви Шърли. — Целият ми живот е низ от несъвършени, нелогични действия… Ако беше роман, щеше да е сълзлива мелодрама, а аз мразя да изпитват съжаление към мен. — Замълча, сякаш се беше разкрила прекалено. — А какво става с госпожа Бартийе?

— Значи не искаш да ми кажеш нищо? — въздъхна Жозефин. — Сменяш темата. Разговорът приключи.

— Уморена съм, Жо. Имам нужда от глътка въздух… Щастлива съм, че се върнах, повярвай ми.

— Както и да е, всички те видяхме по телевизията. Какво ще кажеш, ако момичетата или Макс започнат да те разпитват?

— Че имам двойница в английския кралски двор.

— Няма да ти повярват — открили са снимки на Гари в интернет с Уилям и Хари! Някакъв бивш прислужник…

— Не е успял да ги продаде на вестниците, затова ги е пуснал в интернет. Само че аз ще отричам, ще казвам, че всички малки момчета си приличат. Вярвай ми, ще се измъкна от положението. Сблъсквала съм се и с по-лоши неща. Много по-лоши!

— Моят живот сигурно ти изглежда много скучен…

— Животът ти доста ще се усложни с тази книга. След като веднъж си започнал да мамиш, да лъжеш, се набутваш в странни приключения…

— Знам и понякога се страхувам…

Чайникът засвири и капакът затанцува, заподскача от силната пара. Шърли се надигна и отиде да направи чая.

— Донесла съм „Лапсан сяоджун“ от „Фортнъм & Мейсън“. Ще ми кажеш дали ти харесва…

Жозефин я наблюдаваше. Шърли бе изцяло отдадена на чайната церемония: изплакна с вряла вода чайничето, сила няколко лъжички чай, наля врялата вода, остави чая да се запари — истинска англичанка.

— По един и същ начин ли се прави чаят в Англия и в Шотландия?

— Аз не съм шотландка, Жо. Аз съм чистокръвна английска лейди…

— Но нали казваше…

— Мислех си, че е по-романтично.

Жозефин за малко да я попита какви други лъжи й беше сервирала, но се отказа. Пиеха бавно, наслаждаваха се на чая, говореха си за децата, за госпожа Бартийе, за запознанствата й в интернет.

— Финансово участва ли поне малко?

— Няма пукната пара.

— Искаш да кажеш, че ти изхранваш всички тези гърла?

— Ами да…

— Ти наистина си голяма сладурана — заяви Шърли и леко я докосна по носа. Тя поне шета ли? Готви ли? Глади ли?

— Нищо не прави.

Шърли сви рамене, въздъхна.

— Аз съм все в библиотеката. Ходих на кино с онзи с дъфела. Той е италианец, казва се Лука. Трябва да му вадиш думите с ченгел. От една страна, това е добре за мен. Защото първо трябва да приключа с книгата…

— Докъде стигна?

— До четвъртия съпруг.

— И какъв е той?

— Не съм много наясно все още. Иска ми се тя да изживее пламенна любов! Чисто физическа…

— Като Шели Уинтърс и Робърт Мичъм в „Нощта на ловеца“? Тя го желае като луда, а той я отблъсква… и желанието й нараства още повече. Той се прави на проповедник и използва Библията, за да прикрие алчността си. Когато тя се опитва да го съблазни, той й чете конско и й обръща гръб. Накрая я убива. Той е олицетворение на злото…

— Точно така… — подхвана Жозефин, стиснала с две ръце чашата с чая. — Той ще е пътуващ проповедник, ще обикаля страната, тя ще попадне на него, ще се влюби, той ще се ожени за нея, ще се домогва до замъка и богатствата, ще направи опит да я убие. Животът й ще бъде застрашен, той ще вземе сина й за заложник… Този съпруг обаче няма да я направи по-богата.

— Защо? Можеш да съчиниш нещо такова: той вече е ограбил не една вдовица, скрил е плячката и тя ще я наследи…

— Точно оня ден Лука ми разказваше за проповедниците от онова време…

— Казала си му, че пишеш книга? — попита разтревожена Шърли.

— Не… но направих гаф.

Жозефин й разказа как споменала за книгата, когато ходили на кино. Гласно се учуди дали той не беше прозрял тайната й.

— Ти си последният човек, на когото бих доверила тайна — заяви Шърли с усмивка. — Нали виждаш колко съм права да не ти казвам нищо.

Жозефин смутено сведе очи.

— Трябва много да внимавам, когато книгата излезе…

— Ирис ще направи така, че да привлече цялото внимание върху себе си. За теб няма да остави трошичка. Та как е впрочем Ирис?

— Репетира за големия ден… Идва от време на време да види докъде съм стигнала, чете книгите, които й препоръчах. Понякога дори ми дава идеи. Искаше да опиша сцена, в която парижки студенти теолози вдигат истински бунтове, размахват ножове и парадират с бръснатите си глави. Те са принадлежали към духовенството, така че са били над законите на светското правосъдие. Кралят бил с вързани ръце, смятало се, че те попадат единствено под ударите на Божиите закони, които потъпквали, а това доста пречело на поддържането на обществения ред в Париж. Вършели престъпления и били абсолютно недосегаеми! Крадели, убивали! Никой не бил в състояние да ги накаже или да ги осъди.

— И какво?

— Имам чувството, че съм някаква голяма фуния, изслушвам всичко, събирам случки, дребни житейски подробности и ги изсипвам в книгата. След нея вече няма да съм същата. Променям се, Шърли, ужасно се променям, дори да не се забелязва!

— Докато разказваш тази история, ти откриваш живота. Тя те води там, където досега не си стъпвала…

— И най-вече, престанах да се страхувам. Преди се страхувах от всичко! Криех се зад Антоан. Зад дисертацията. Зад сянката си. Сега си позволявам неща, които преди си забранявах, поемам отговорности! — тя се разсмя като малко момиченце и вдигна ръка пред устата си. — Само трябва малко търпение, да оставя новата Жо да порасне и един ден тя ще заеме цялото място, ще ми предаде цялата си сила. Засега се уча… Осъзнах, че щастието не е да живееш на дребно, гладко, без неприятности, без да правиш грешки. Щастието е да приемеш борбата, усилието, съмнението и да вървиш напред, да вървиш напред, да преодоляваш всяко препятствие по пътя си. Преди не вървях напред, а спях. Оставях се на успокоителния ежедневен ритъм: мъжа ми, децата ми, работата ми, удобствата ми. Сега вече се научих да се боря, да намирам решения, да се отчайвам само за миг, после да се стягам и да продължавам. Съвсем сама! Справям се… Когато бях малка, повтарях това, което ми казваше мама. Приемах изцяло нейните представи за живота. После слушах Ирис. Намирах я толкова умна, толкова блестяща… След това се появи Антоан — подписвах всичко, което искаше, живеех по неговите правила. Дори и ти, Шърли… Фактът, че си ми приятелка, ми действаше успокояващо, казвах си, че съм на ниво, щом ме обичаш. Е, сега всичко това свърши! Свикнах да мисля съвсем сама, да вървя сама, да се боря сама…

Шърли слушаше Жозефин и си спомняше каква беше тя като дете. Толкова самоуверена. Невъзпитана, високомерна. Един ден, докато се разхождаше в парка с гувернантката си, се пусна от ръката й и тръгна нанякъде. Беше петгодишна. Дълго скита, изпълнена с чудесното усещане за свобода. Тичаше, без да е принудена да слуша как мис Баргън й казва, че така не се прави, че възпитаните момиченца трябва да ходят спокойно, а не да тичат. Един полицай я попита дали не се е загубила. Отговори му: „Не, но трябва да потърсите гувернантката, защото тя се загуби!“ „Никога не съм се страхувала. Винаги се справях сама. Нещата се объркаха по-късно. Аз извървях обратния на пътя на Жо.“

— Не ме слушаш какво ти говоря!

— Напротив…

— Приех тъмната страна на живота, тя вече не ме отблъсква, не ме плаши.

— И как успя? — попита разнежена Шърли.

— Ами мисля, че… тази всекидневна борба, тя се крепи на любовта. Не на амбицията, на нуждата да притежаваш, да имаш, а на любовта. Не на самолюбието. То е нещастието, което ни кара да се въртим в кръг. Не! На любовта към другите, на любовта към живота. Когато обичаш, си спасена. Това е, казано накратко, случилото се в последно време в моя живот. — Жо съвсем леко се усмихна, сякаш учудена, че е изрекла тези високопарни думи.

Шърли я изгледа и каза:

— Аз пък все още се опитвам да се измъкна, а не се боря да вървя напред.

— Но и ти вървиш напред, по твой начин.

— Не, нямах сили да приема борбата, предпочетох да избягам. И оттогава бягам. — Тя въздъхна, сякаш не можеше да каже дума повече.

Жозефин я погледна и я прегърна.

— За да живееш добре, е нужно да се хвърлиш в живота, да се загубиш, да се намериш и отново да се загубиш, да се откажеш и пак да се опиташ, но никога, никога да не си помисляш, че един ден ще можеш най-сетне да си починеш, защото борбата никога не спира. Спокойствието ще дойде после.

— Когато умрем ли?

Жо се разсмя.

— Ние сме на Земята, за да се борим. Не сме дошли на този свят, за да живеем безгрижно. — Помълча, подаде чашата си за още чай, затвори очи и прошепна с усмивка: — И как е английската кралица?

Шърли й наля още чай и отговори:

— Супер!

Госпожа Бартийе се бе върнала от пазара. Боляха я ръцете от мъкненето на торбите и сега разтриваше претръпналите си пръсти там, където се бяха врязвали дръжките. За момент се изкуши да остави торбите на кухненската маса, след което реши да разпредели всичко на място. Ах, колко много зеленчуци беше накупила, а те струваха толкова скъпо! Колко по-лесно е да си отвориш консерва. А и зеленчуците трябва да ги миеш, да ги белиш, да ги готвиш, сума време отива. Сега дори телешкото варено се продава вакуумирано. Трябва да се омита оттук! Да заживее нов, лек живот, без никакви усилия. Да си намери някой свестен да й плаща наема и да я остави да гледа телевизия по цял ден. Макс ще се оправи. Да се грижиш за дете иска много бачкане. Лесно е, докато са малки, но пораснат ли, трябва да се изправиш насреща им, да им налагаш правила. Да настояваш да ги спазват. Нямаше желание за такива работи, искаше да живее спокойно. Децата са неблагодарни. Всеки за себе си! В седемнайсет часа имаше среща с Алберто в Дефанс. Ще вземе душ, ще се приготви. Ще се направи красива. „Все още хващам окото. Все още бих могла да завъртя главата на някого. А и той не е първа младост! Изпрати ми някаква размазана снимка, на която нищо не се вижда. Няма да е много претенциозен.“

Когато Ортанс се върна от битака, госпожа Бартийе я очакваше, наметнала пеньоар, седнала на канапето в хола. Гледаше водещия Мишел Дрюкер и мляскаше дъвка.

— Попаднахте ли на нещо готино? — попита тя и се надигна от канапето.

— Ами, разни боклуци — отвърна Макс, — но си прекарахме добре. Играхме на флипера и пихме кола. Някакъв плати всичко… заради прекрасната Ортанс.

— Хващаше ли око? — попита Кристин Бартийе.

— Жалък цървул — отвърна Ортанс. — Въобразяваше си, че ще му бутна за три коли и някоя и друга монета за автомата. Нещастник!

— На теб нещата са ти ясни, нямаш нужда от обяснения — захили се Кристин Бартийе.

— Не е особено трудно да се досетиш с този вид мъже. Толкова яко му течаха лигите, че стана локва на пода!

— Писна ми да съм мажа, никой не ме поглежда — възмути се Зое.

— И твоето време ще дойде, пиленце… Нали не си забравила, че ми обеща да ме натъкмиш за срещата? — напомни Кристин Бартийе на Ортанс.

Тя я огледа.

— Имате ли някакви прилични дрехи?

Госпожа Бартийе въздъхна.

— Не са кой знае какви, нямам маркови парцалки, щото пазарувам по каталог.

— В такъв случай ще го дадем по-небрежно… — отсече делово Ортанс с професионален тон. — Имате ли тънко сако с къс ръкав и големи външни джобове?

Госпожа Бартийе кимна.

— От „Ла Редут“, от тазгодишния каталог. Нали ви казах, че се обличам оттам…

— А анцуг?

Госпожа Бартийе пак кимна.

— Добре… Донесете ги!

Госпожа Бартийе се върна с куп дрехи. Ортанс ги взе с крайчеца на пръстите, разстла ги на дивана и ги заоглежда. Впечатлени, Макс и Зое не я изпускаха от очи.

— Така, така…

Тя сбърчи носле, изкриви устни, пипна някакво пуловерче, един потник, пооправи една бяла блуза, но после я отмести настрана.

— Имате ли някакви аксесоари?

Госпожа Бартийе я погледна изненадана.

— Гердани, обици, гривни, шал някакъв, очила…

— Имам някои дреболии от „Монопри“… — отвърна тя и отиде да ги донесе.

Зое леко бутна с лакът Макс и пошушна: „Сега само стой и гледай! Ще направя майка ти сексбомба.“ Госпожа Бартийе остави куп дрънкулки до раздиплените дрехи, които сякаш очакваха магическата пръчица на Ортанс. Девойката поразмисли, после изведнъж отсече:

— Съблечете се!

Госпожа Бартийе я погледна стреснато.

— Искате ли да ви издокарам, или не искате?

Кристин Бартийе се подчини. Остана само по сутиен и слип пред Макс и момичетата. Прикри гърдите си и се прокашля притеснено. Макс и Зое избухнаха в неудържим смях.

— Най-модното сега: спортно сако с къс ръкав и външни джобове. Правило номер едно: комбинира се с долнището на анцуг „Адидас“ с бели кантове, добре. За късмет, и двете ги имате. Впрочем, това е единственият начин човек да изглежда шик в анцуг!

— Със сако?

— Абсолютно. Правило номер две: под сакото — пуловерче с остро деколте и потник, който едва се показва в деколтето…

Тя направи знак на госпожа Бартийе да облече дрехите, които й подаваше.

— Не е лошо… никак не е лошо! — заяви Ортанс с преценяващ поглед. — Правило номер три: тук-там някой евтин аксесоар, значи ще използваме евтините ви дрънкулки от „Монопри“…

Нагласи я като манекен на витрина. Направи крачка назад. Подви ръкава. Пак отстъпи. Дръпна надолу деколтето на пуловера. Нахлузи на врата й още един гердан и нагласи в косата й авиаторски очила.

— На краката — кецове… И сте готова! — заяви със задоволство тя.

— Кецове! — възропта Кристин Бартийе. — Не е много женствено.

— На лежа ли искате да приличате, или да сте стилна? Човек трябва да избере, Кристин, да избере! Помолихте ме да ви помогна, ако не ви харесва, сложете си обувки с тънки токчета и ще изглеждате скапано.

Госпожа Бартийе млъкна и нахлузи кецове.

— Ето… — каза Ортанс и подръпна пуловера така, че да се показва презрамката на потника. — Сега идете да се видите в огледалото.

Госпожа Бартийе се запъти към стаята на Жозефин и се върна, усмихната до уши.

— Гениално! Не можах да се позная. Благодаря, Ортанс, благодаря.

Завъртя се из хола и се тръшна на канапето, пляскайки се радостно по бедрата.

— Невероятно е какво може да направи човек с три парцала, когато има вкус! И откъде ти идва това чудо?

— Винаги съм знаела, че имам дарба за такива работи.

— Истински фокус! Сякаш си видяла някоя друга в мен! Все едно разбирам най-сетне коя съм наистина.

Зое се сви на килима и измънка, подръпвайки връзките на обувките си:

— Бих искала и аз да разбера коя съм. Ще ме направиш ли и мен такава, Ортанс, а…

— Каква такава? — попита разсеяно Ортанс, вперила поглед в някакъв завършващ детайл на тоалета на Кристин Бартийе.

— Такава, каквато направи госпожа Бартийе…

— Обещавам.

Зое подскочи от радост и се хвърли на врата на Ортанс, която се освободи от прегръдката.

— За начало се научи да се държиш, Зое. Никога не издавай емоциите си. Дръж околните на разстояние. Това е правило номер едно, за да придобиеш класа. Високомерие… Гледай хората отвисоко и ще те уважават. Ако не си го разбрала, няма смисъл да излизаш.

Зое се сепна и отстъпи три крачки с вид на горда и безразлична.

— Така ли? Добре ли е така?

— Трябва да е естествено, Зое. Презрението да ти идва отвътре. Този маниер се постига най-трудно. — Натърти на „маниер“. — Непринуден маниер…

Зое уви кичур от косата си на пръстите си, въздъхна и се почеса по корема.

— Много е трудно…

— Изисква усилия, така е — отвърна Ортанс пренебрежително. Погледна Кристин Бартийе и я попита: — Имате ли представа как изглежда този ваш Алберто?

— Никаква. Ще носи под мишница „Журнал дю диманш“! Ще ви разкажа… Хайде, трябва да вървя. Чао! Чао! — взе си чантата и се запъти към вратата. Ортанс й подхвърли, че чантата й никак не се връзва с тоалета. — Карай да върви — отвърна Кристин Бартийе. — Знам, че за среща не се бърза, но ако продължа да се размотавам, ще остана без никакъв Алберто!

Тя вече слизаше по стълбите, когато Макс и Зое й извикаха да направи снимка, за да го видят как изглежда.

— Защото, нали се сещаш — отбеляза угрижено Зое, обръщайки се към Макс, — може да ти стане втори баща…

Жозефин седеше в кухнята и пишеше на затворени прозорци, за да не влиза жегата. Наближаваше денят, в който трябваше да предаде ръкописа. Оставаха й само три седмици, през които трябваше да приключи. Ирис идваше всеки ден да взима децата и ги водеше на кино, на разходки из Париж или в Ботаническата градина. Тъпчеше се със сладолед, докато те се возеха на количките или се целеха на стрелбището. В училището на момичетата се провеждаха абитуриентски изпити и Макс и Зое бяха оставени на автопилот. Жозефин беше намекнала на Ирис, че няма да успее да свърши навреме, ако не освободят апартамента от присъствието си. Не искаше и по цял ден да мисли с какво се занимават. „Не бива да оставям Зое да се мотае с Макс Бартийе, току-виж се замесила в пласиране на канабис или на крадени джиесеми!“ Ирис измърмори: „Ама какво да ги правя?“ „Ще измислиш — отвърна й Жо, — иначе няма да пиша!“ Ортанс беше на стаж при Шефа и си живееше живота, но Макс и Зое се нуждаеха от грижи.

Госпожа Бартийе продължаваше любовната си история с Алберто. Той й определяше срещи по кафенетата, но още не бяха стигнали докрай. „Има нещо мътно в тази работа — смяташе Кристин Бартийе. Защо не ме заведе в хотел? Целува ме, пипа ме, прави ми подаръци, и дотук. Мен ако ме питате, готова съм да го направим! Вместо да се изчукаме едно хубаво… висим с часове на приказки и се наливаме с кафета! Скоро ще науча всички парижки кафенета. Никога не закъснява, пристига винаги пръв и ми разправя колко обичал да ме наблюдава как идвам. Твърди, че походката ми го вдъхновявала, че обожавал да ме гледа как идвам, как си отивам! Сигурно е импотентен. Или не е наред. Иска връзка, а не се осмелява да я осъществи. Ама какъв беше тоя мой късмет! Имам чувството, че седя до половин мъж! Още не съм го виждала изправен!“ „Грешите — беше възразила Зое, — прекалено е романтичен, затова не бърза.“ — „Аз пък нямам време за губене. Няма да пускам корени у вас. Искам да се уредя някъде, а ние губим време, губим време. Дори не знам фамилното му име. Казвам ви, тази работа не ми вдъхва доверие!“

Жозефин също нямаше време за губене. Четвъртият съпруг на Флорин току-що бе изгорен на кладата като еретик. Най-после — въздъхна тя с облекчение. Крайно време беше! Какъв лош и зловреден човек! Един ден пристига в замъка, яхнал едър вран кон и със Светото евангелие в ръка. Моли да го приютят и Флорин го приема под покрива си. Първата нощ не дава и дума да се издума да легне в постеля, държи да спи навън, на твърдата земя, под звездите, загърнат в черната си пелерина. Гибер Благочестивия е красавец. Дълга кестенява коса, плещест, с яки ръце на дървосекач, ослепително бели зъби, пронизващи сини очи… Флорин чувства как в нея се разгаря огън. Гостът изпъстря речта си с цитати от Евангелието, от „Декрета“ и бичува греха във всичките му проявления. Настанява се в замъка и ръководи живота на обитателите му. Изисква от Флорин да се облича в строги безцветни дрехи. „Дяволът се е загнездил в душата на жените — поучава той, въздигнал нагоре ръце. — Жените са глупави, бъбриви, детеубийци, лъстиви, сластолюбиви, проститутки. Доказателство: в рая няма жени.“ Нарежда да свалят от стените гоблените и драпериите, конфискува кожите, изпразва раклите с накити. Анатемосва наред с красивия си глас на самоуверен мъж. Червилата и белилата са за прелюбодейците, грозните девойки са бълвочът на земята, а от красивите трябва да се пазим, тъй като те са нечистотии, скрити в приятна външност. „Ти твърдиш, че се придържаш към правилото на свети Бенедикт, а трепериш, когато ти заповядвам да спиш по риза на голата земя? Нима не виждаш, че дяволът те държи затворена в кралските ти удобства, дяволът е напълнил сандъците ти с пари и скъпоценности, дяволът те подучва да се грижиш за красотата и нежната си кожа, за да те отклони от божествения ти съпруг?“ Флорин слуша и мисли, че този човек й е изпратен, за да я върне в правия път. Съгрешила е с предишните си съпрузи. Забравила е призванието си. Гласът му я омайва, красотата му я смущава, погледът му я пронизва. Желае го толкова неистово, че приема всичко. Стресната от фанатичния Гибер, вярната й прислужница Изабо избягва една нощ и отвежда със себе си малкия граф. Флорин остава сама с наплашената до смърт прислуга. Онези, които не се подчиняват, биват хвърлени в подземията на замъка. Никой не дръзва да се опълчи срещу Гибер. Една вечер той прегръща Флорин и я моли да стане негова жена. Ликуваща от радост, Флорин благодари на Бога и приема. Мрачна и строга сватба. Младоженката е с боси нозе, младоженецът не я допуска до себе си. През първата брачна нощ Флорин с тръпна радост се пъха под завивките, а той ляга до нея, увит в пелерината си. Не смята да консумира брака си. Това ще рече да се поддаде на плътския грях. Флорин ридае, но стиска зъби. Той я кара да повтаря като молитва: „Аз съм нищо, аз съм по-нищожна от нищото, аз съм презряна жена, по-долна и от най-долния скот. Срещнах Спасителя си, като взех този мъж за съпруг, и му дължа подчинение във всичко.“ На сутринта той отрязва дългата й златна коса с камата си и с пепел драсва на челото й две черти. „Ти си пепел и в пепел ще се превърнеш“ — заявява и докосва челото й. Флорин чувства как губи свяст от допира му. Признава пред него изпитаното удоволствие и той става още по-жесток. Кара я да се труди до изнемога, подлага я на непрекъснат пост, заповядва й да върши всичко вкъщи и да утолява жаждата си с мръсната вода от домакинската работа. Прогонва прислужниците един по един, отрупва ги с дарове, за да си държат устата затворена. Нарежда й да му даде парите си и да му покаже къде е скътала златото, „златото, което ти даде кралят на Франция, когато уби мъжа ти, златото, което си скрила. Тези пари са прокълнати, дай ми ги, за да ги хвърля в реката“. Флорин се съпротивлява. Тези пари не са нейни, а на сина й. Не иска да лиши от наследство Тибо Младши и Гибер я подлага на изтезания. Държи я окована в мрачна дупка, докато издаде скривалището. Понякога, за да я склони, я прегръща и двамата се молят заедно. „Господ ме изпрати при теб, за да те пречистя.“ Тя му благодари, благодари на Бога, който я води по пътя на смирението и послушанието.

Почти е решила да се откаже от всичко, да му даде състоянието си, когато вярната й Изабо се завръща, придружена от рицари, дошли да я освободят. Когато претърсва замъка, за да я открие, Изабо се натъква на истинско съкровище: натрупаните от Гибер богатства на вдовиците, които е омаял, преди да срещне Флорин. Тя ги дава на Флорин, която постепенно се съвзема. Отказва се да гони съвършенството и решава да заживее нормален живот, вместо да става светица приживе, защото само горделивият съперничи на Бог по чистота, а това е смъртен грях. Флорин присъства на екзекуцията на Гибер, който е изгорен на клада, и не може да сдържи сълзите си, когато вижда как онзи, когото толкова е обичала, се превръща в пламтяща факла, без да извика, нито да помоли за прошка. „Ще отиде направо в ада и сам си е виновен!“ — заявява Тибо Младши. Ето я отново вдовица и още по-богата от преди.

„Досущ моя случай — каза си Жозефин, ставайки от компютъра, за да се разкърши. — Скоро и аз ще взема още двайсет и пет хиляди евро, само дето нямам мъж в живота си. С времето ставам все по-богата и по-самотна!“ Лука пак бе изчезнал. Станаха десет дни, откакто не й се беше обаждал. Не беше идвал в библиотеката. Вероятно е зает с фотосесии някъде по света. Тя въздъхна, разтри кръста си и отново седна пред компютъра. На Флорин й оставаше още един съпруг… Последният. „Този вече ще е правилният, реши тя. Искам щастлив край.“ Имаше нещо наум. Името му ще е Танкред дьо Отвил. Благородник, стар познат и съсед на Флорин. Луда глава, алчен мъж, който не почита нито закона, нито вярата. Един от участниците в заговора, организиран срещу нея от Етиен Черния малко след кончината на първия й мъж. Опитвал се е да я отвлече, за да заграби замъка и земите й. Оттогава се е покаял многократно, скоро се е върнал от кръстоносен поход и желае да живее като праведен християнин, далеч от земните изкушения. Идва у Флорин да я помоли да му прости онова прегрешение. Флорин се омъжва за него, оставя замъка на порасналия си син и отива да живее с Танкред в неговите земи. На път за замъка му спират в една гора недалеч от областта Поату и виждат сламена колиба, в която се настаняват и заживяват в молитви, хранят се със зеленчуците, които отглеждат, утоляват жаждата си с дъждовна вода, обличат се в кожи и беседват край огъня. Щастливи са, обичат се и един ден, когато отива да търси вода, Танкред попада на сребърна мина. От среброто може да се изсекат огромни количества динарии, парите, пуснати в обръщение от Карл Велики. Ще станат неописуемо богати! В първия момент Флорин е съсипана, но после вижда в тези повторения божие знамение — очевидно такава е съдбата й. Длъжна е да се подчини на ориста си и да приеме купищата пари. С новопоявилото се богатство отваря приют за бездомници, който управляват двамата с Танкред, и му ражда много деца. КРАЙ.

„Сега остава само да го напиша. Поне имам идея какъв ще бъде краят. Последно усилие и свършвам. После… ще се наложи да дам книгата на Ирис. Ще ми бъде трудно, това ще е голямо изпитание. Сега не бива да мисля за това. Нали приех. Поради лошо стечение на обстоятелствата наистина, но приех, така или иначе. Ще трябва да се разделя с книгата без ненужни притеснения.“

Опасяваше се именно от този момент. Книгата се бе превърнала в неин приятел, героите запълваха живота й, тя си говореше с тях, изслушваше ги, съпровождаше ги в тяхното ежедневие. Как ще се раздели с тях?

За да прогони тези мисли, отвори електронната си поща. Имаше мейл от Антоан. Последният им разговор прерасна в разправия заради госпожа Бартийе.

Скъпа Жо,

Обаждам ти се, за да ти съобщя накратко новините покрай мен. Ще се зарадваш да научиш, че в края на краищата последвах съвета ти и обявих стачка. Настъпи ужасна бъркотия! Ли не знаеше какво да свърши по-напред. Търчеше на всички страни с оцъклен поглед. Изгладнелите крокодили сринаха две прегради и изядоха двама работници. Наложи се да ги застреляме, както и всички онези, които се втурнаха да бягат! Не е лесно да улучиш крокодил. От рикошетите пострадаха немалко гледачи! Бяхме на косъм от бунта! Случката се превърна в тема номер едно, новина номер едно, публикуваха я на първа страница на местния вестник и г-н Уей ми изпрати солиден чек, плати ми цялата сума, която ми дължеше до момента!

И още нещо: разбрах, че Ли е на страната на Уей. Когато заявих, че не желая повече да работя, той не ми повярва. Гледаше ме с малките си жълти очи, чудеше се дали не го будалкам. Постоянно се мъкнеше по петите ми, изникваше ненадейно, вървеше подире ми, когато ходех до магазинчето на Милен, и на няколко пъти го сварих да шепне по телефона като заговорник. Криеше нещо. Иначе защо ще шепне на китайски, като знае, че не разбирам бъкел езика? Оттогава го подозирам. Взех си куче и тайно му пускам залък под масата да опитва храната ми. Ще кажеш, че съм станал параноик, но ми се привиждат крокодили на всяка крачка.

Докато стачкувах, помогнах на Милен. Тя е свестен човек, да знаеш. Много е находчива. Трепе се, банка по дванайсет часа на ден, не си почива дори в неделя! Магазинът й е винаги пълен с клиентки. Печели луди пари. Откриването беше истински триумф и оттогава късметът е с нея. Има огромен успех. Китайките хвърлят всичките си пари, за да станат красиви като западнячките. Продава гримове и прави всякакви козметични процедури. Наложи се да пътува на два пъти до Франция да се снабдява. Докато отсъстваше, я замествах в магазина и да ти кажа, хрумнаха ми разни идеи. Ще забогатея и ще стана важна клечка, дори да се наложи да отида да живея в Китай! Щом китайците ни заливат с евтините си стоки, ние можем да им го върнем, като им продаваме нашите знания и умения!

„Ето го, все същият — каза си Жозефин паникьосана. — Иска всичко и веднага. Нищо не е разбрал.“

Почти престанах да пия. Само по едно уиски привечер, на залез-слънце. Не повече, кълна ти се… С две думи, аз съм щастливец и най-после почти стигнах до целта! Впрочем мисля, че ще трябва да се разведем. Това ще улесни нещата, ако предприема нови начинания…

Да се разведем! Сякаш я бе ударил. Да се разведем… Никога досега не се беше замисляла по въпроса. „Но ти си моят мъж — каза тя на глас, втренчена в екрана. — Дали сме си дума за добро и за лошо.“

Редовно се чувам с момичетата и те очевидно са добре. Много се радвам. Надявам се, че двамата Бартийе най-после са се махнали и ти си престанала да се правиш на спасител! Такива като тях са паразитите на обществото. Много лош пример за дъщерите ни…

„Ама той за какъв се мисли? Позволява си да ме поучава, понеже приятелката му трупа пари от черни точки и фон дьо тен!“

Трябва да се разберем за лятната ваканция. Все още не съм мислил как ще се организирам. Няма да мога да се махна оттук. Скоро идват първите ми нови поколения. Кажи ми плановете си и ще се съобразя с тях. Целувам те, Антоан.

П.П.: Сега, след като печеля пари, ще съм в състояние да си връщам заема. Няма да се притесняваш повече. Ще се обадя на Фожрон. На него ще му се наложи да ми говори с друг тон!

П.П.: Снощи открих, че мога да гледам по телевизията „Въпроси за шампиони“! Излъчват го един ден по-късно. Супер, нали?

Жозефин сви рамене. Имейлът на Антоан породи у нея толкова противоречиви чувства, че тя се хвана как седи и зяпа тъпо монитора.

Погледна часовника. Ирис щеше да се върне с децата. Госпожа Бартийе щеше да се върне от срещата си с Алберто. Ортанс от работата при Шефа. Край на спокойствието! Ще трябва да продължи утре. Нямаше търпение да продължи.

Изключи компютъра и стана от масата да направи вечерята. Телефонът звънна. Беше Ортанс.

— Ще закъснея малко. В службата има някаква почерпка…

— Какво значи „малко“?

— Не мога да ти кажа точно… Не ме чакайте за вечеря. Няма да съм гладна.

— Ортанс, как ще се прибереш?

— Някой ще ме докара.

— Кой някой ще те докара?

— Не знам. Все ще се намери някой! Мила моя майчице, моля те… Не ми разваляй настроението! Толкова съм щастлива, че работя и че всички изглеждат доволни от мен. Много ме хвалят.

Жозефин си погледна часовника. Беше седем часът.

— Добре, но ако не си се прибрала до…

Тя се поколеба. Дъщеря й за пръв път я молеше да излезе и тя не знаеше правилния отговор.

— Десет? Добре, мамо, ще си бъда у дома в десет, не се притеснявай. Видя ли сега, ако имах мобилен, щеше да е по-лесно. Щеше да държиш връзка с мен постоянно и да си спокойна. Както и да е…

Тя заговори по-вяло и Жозефин си представи как е изкривила устни. Ортанс затвори. Жозефин беше напълно объркана. Да звънне на Шефа и да го помоли да вземе едно такси, за да се прибере Ортанс с него? Тя щеше да е бясна. Освен това Жо не беше говорила с Шефа, откакто се скара с майка си…

Постоя до телефона, гризеше пръсти. Поредният проблем: как да се справя с новопридобитата свобода на Ортанс. Усмихна се леко — две съвършено противоположни понятия, „справям се“ и „Ортанс“. Досега никой не беше успял да „се справи“ с Ортанс. Винаги се чудеше, когато дъщеря й я слушаше.

Чу ключът да се превърта в бравата на входната врата, госпожа Бартийе се появи, влезе в кухнята и се тръшна на стола.

— Най-после!

— Какво най-после?

— Казва се Алберто Модесто и е с изкривено стъпало.

— Добре звучи Алберто Модесто…

— Да, обаче изкривеният му крак не звучи толкова добре. Какъв е тоя мой късмет, а? Да случа на недъгав.

— О, Кристин, не е толкова страшно!

— Нали няма вие да вървите по улиците до него с едната грамадна обувка! Как ли ще изглеждам!

Жозефин я погледна смаяна.

— Още повече че го разкрих с хитрост! Иначе щеше да продължава да ме баламосва. Когато стигнах в кафенето, беше вече там, седнал, издокаран, парфюмиран, с отворена яка и пред него красиво опакован подарък… Вижте!

Тя протегна ръка да покаже пръстен на безименния си пръст, украсен с нещо, което приличаше на малък диамант.

— Целуваме се. Той ме хвали за тоалета ми, поръчва мента с вода за себе си и кафе за мен и говорим ли, говорим… Заявява, че все повече се бил привързвал към мен, че е премислил добре, че ще ми наеме апартамента, който ми е така необходим. В този момент го целувам, увисвам му на врата, притискам се, с две думи, правя се на шут! На него мед му кале на душата, но пак не предлага да отидем в хотел. Реших, че това вече не е нормално, и си измислям някаква среща, за да си тръгна. Алберто ми целува ръка и ми заявява, че следващия път ще купим вестник и ще разгледаме обявите заедно. Отивам до ъгъла на улицата, скривам се и чакам да си тръгне. Та го видях как куцука! Единият му крак все едно е пъхнат в куфарче за резервни части! Той е куц, госпожо Жозефин, куц е! Целият е изкривен!

— И какво от това? И той има право да живее, нали? — извика Жозефин и с отвращение добави: — Има право да куца, както вие имате право да го ограбвате.

Кристин Бартийе слушаше Жозефин, зяпнала от изненада.

— Не се ядосвайте, госпожо Жозефин, недейте.

— Искате ли да ви кажа какво мисля за вас: отвращавате ме! Ако го нямаше Макс, щях да ви изхвърля! Живеете в дома ми, нищо не похващате, абсолютно нищо, прекарвате си времето да се задявате по интернет, да дъвчете дъвка пред телевизора и да негодувате, че гаджето не отговаря на представите ви. Направо сте жалка… Нямате нито сърце, нито достойнство.

— Ми добре тогава… — избърбори Кристин Бартийе. — Щом човек не може даже да си поговори.

— Това, което трябва да направите, е незабавно да започнете да си търсите работа, да ставате сутрин, да се обличате, да се грижите за сина си и да ми помагате в домакинството. Да сте се замисляли за това, а?

— Мислех си, че ви харесва да се грижите за другите. Затова не ви се бърках…

Жозефин подиря лакти на масата, сякаш се канеше да преговаря, и продължи:

— Вижте какво… Затънала съм до гуша в работа и нямам време да се разправям с вас. Днес сме десети юни, искам до края на месеца да ви видя гърба. Със или без Алберто! Съгласна съм, защото съм загубенячка, да задържа Макс, докато си уредите нещата, но не искам повече, чувате ли, изобщо не искам да се грижа за вас.

— Мисля, че разбрах… — прошепна Кристин Бартийе и въздъхна драматично като човек, който не намира разбиране.

— Чудесно, защото нямам намерение да си губя повече времето да ви обяснявам! Любезността си има граници и да ви призная, моята се изчерпа…

Жозиан видя да пристига малката Кортес. Точно навреме като всяка сутрин. Влизаше, леко поклащайки ханш, елегантно и изискано като модел. И най-малкото й движение беше прецизно и отрепетирано. Усмихната поздравяваше всички, придаваше си внимателен вид, познаваше всеки по име. Всеки ден променяше нещо в облеклото си, никога не пропускаше да предизвика възхищението на околните с дългите си крака, тънката си талия, щръкналите си гърди, сякаш се бе научила да изтъква всяка част от тялото си, но го правеше така, че да изглежда съвсем непринудено. Преди да започне работа, завързваше дългата си кестенява коса и театрално я разпускаше в края на работния ден, прибирайки я зад ушите, за да може всеки да види красивия овал на лицето й, седефения й тен и деликатните й черти. Но пък работеше яко! Не можеха да я обвинят, че не си заслужава хляба! Жинет я беше прибрала под крилото си, показала й бе как се управлява складът. Малката знаеше да работи с компютър и бързо схващаше. Сега искаше да я преместят другаде и се въртеше край Жозиан.

— Кой е закупчикът ви? — попита тя с широка усмивка, която никак не се съчетаваше с металния блясък в очите й.

— Шавал — отговори Жозиан, като си вееше с ръка.

Беше горещо и задушно, а Марсел все още не бе наредил да инсталират климатици в административните помещения. „Тази жега ще ми спре овулацията!“

— Смятам да поработя с него… Вече съм наясно с дейностите в склада, интересно е наистина, но ми се иска да науча още нещо.

„Неизменната изкуствена усмивка! Тази ме взема за глупачка! — кипеше Жозиан. — Дори Жинет и Рьоне са се хванали на номерата й. Да не говорим за работниците в склада, направо лигите им капят.“

— Само поискай… Сигурна съм, че ще бъде възхитен да приеме стажантка като теб.

— Искам най-вече да опозная вкусовете на клиентите, да се науча да ги определям и насочвам. Човек може да продава евтини и красиви стоки!

— Защото ние продаваме грозотии, така ли? — не се сдържа Жозиан, изнервена от снизходителния тон на хлапачката.

— В никакъв случай, Жозиан… не съм казала такова нещо.

— Не, но намекна! Иди при Шавал… Сигурна съм, че ще те вземе, само че побързай, защото напуска в края на месеца. Кабинетът му е на горния етаж.

Ортанс й благодари с дежурната си автоматична усмивка, на която Жозиан не отвърна. „Ще стане интересен сблъсък между тези двамата!“ — помисли си тя и се почуди кой кого ще изяде.

Погледна през прозореца да види дали колата на Шавал е в двора. Да, паркирана точно в центъра! Другите да му мислят как и къде да спират.

Светлинният сигнал на телефона й замига и тя вдигна. Анриет Гробз искаше да говори с мъжа си.

— Няма го още — отговори Жозиан. — Имаше уговорена среща в квартал Батиньол, трябва да се появи към десет часа…

Всъщност той като всяка сутрин беше на джогинг. Пристигаше плувнал в пот, вземаше душ у Рьоне, гълташе си витамините, преобличаше се и започваше работния си ден с младежка енергия.

Анриет Гробз поръча да й звънне веднага щом пристигне и Жозиан обеща да предаде съобщението. Анриет затвори, без да й каже довиждане и без да й благодари. На Жозиан й се сви сърцето. След толкова години трябваше вече да е свикнала, но не — някои дребни унижения те смазват повече от шамаросване по физиономията. Е, скоро нещата ще се променят и тогава… „Тогава нищо — възпря се тя, — дреме ми за Клечката, тя това си го търсеше.“

Докато Ортанс се обучаваше при Шефа, Зое, Александър и Макс се мотаеха из залите на музея „Орсе“, където ги беше завела Ирис още от сутринта с надеждата, че платната на импресионистите ще ги впечатлят и усмирят. Не понасяше вече Ботаническата градина, опашките пред различните атракциони, виковете, прахоляка, жалките плюшени играчки — спечелените от тях трофеи, с които се фукаха и които тя трябваше да мъкне. „Време е Жо да свършва, а аз да се върна към предишния си начин на живот. Не издържам тези побеснели пубертета! С Александър се справям донякъде, но тия двамата ми идват в повече! Колко са невъзпитани! Малката Зое, която беше очарователна, сега е станала направо чудовище. Сигурно под влияние на Макс.“ След музея смяташе да ги заведе на обяд в кафе „Марли“ и да ги поразпита за впечатленията им от видяното. Беше им казала всеки да си избере три картини и да си каже мнението. Победителят щеше да получи подарък. „Така и аз ще мога да си купя нещо. Ще ми подейства отпускащо.“ Идеята за музея беше на Филип. Снощи, когато си лягаха, той й беше подхвърлил: „Защо не ги заведеш в музея «Орсе»? Ходихме с Александър и ми се стори, че остана очарован.“ Малко преди да загаси лампата я попита:

— А книгата ти, какво става, напредваш ли?

— С бързо темпо.

— Ще ми дадеш ли да я прочета?

— Щом приключа, веднага.

— Добре! Бързай да я свършиш, за да имам какво да чета през лятото.

Стори й се, че долавя лека ирония в тона му.

Та сега разглеждаха музея „Орсе“. Александър се спираше пред картините, приближаваше се до тях, отдалечаваше се, за да добие обща представа, Макс тътреше маратонки по паркета, Зое се колебаеше кого да копира, братовчед си или приятеля си.

— Откакто Макс живее у вас, та престана да говориш с мен — порица я Александър, когато Зое заразглежда до него картина на Мане.

— Не е вярно… Обичам те, нищо не се е променило.

— Напротив. Ти си се променила… Не ми харесва зеленото, което си сложила на очите си… Вулгарно е. И те състарява. Ужасно е!

— Ти кои картини си избра?

— Още не знам…

— Ще ми се да спечеля. Знам какъв подарък ще поискам от майка та!

— Какъв?

— Пълен комплект гримове. За да стана като Ортанс.

— Но та и така си красива!

— Не, не като Ортанс…

— Ти се обезличаваш! Искаш да подражаваш във всичко на Ортанс.

— И ти се обезличаваш, правиш всичко като баща ти! Да не мислиш, че не съм забелязала?

Разделиха се обидени и Зое отиде при Макс, който се беше захласнал по гола жена на Реноар.

— Гола мадама! Не знаех, че в музеите имало такива работи.

Зое се захили и го ръгна с лакът.

— Не го казвай пред леля, че ще припадне.

— Дреме ми. Вече си отбелязах три картини!

— Къде си ги отбеляза?

— Тука… — показа й дланта си, където беше надраскал наименованията на три платна на Реноар.

— Не може да избираш три пъти един и същ художник.

— Ми на мен ми харесват мацките на този. Симпатични са и изглеждат щастливи.

По време на обяда Ирис доста се затрудни, докато разприказва Макс.

— Не ти е много богат речникът, миличък — не пропусна да отбележи. — Но вината не е твоя, това е въпрос на възпитание!

— Ми да… но пък знам разни неща, дето вие не знаете! Неща, които не се нуждаят от богат речник. За какво служи богатият речник?

— Помага ти да мислиш. Да изразяваш с думи емоциите, усещанията си… Да проясняваш ума си, като назоваваш нещата с точните им думи. И като проясняваш ума си, се изграждаш, научаваш се да мислиш, ставаш личност.

— А, пука ми. Мен и така ме уважават! Не давам никой да ми се качва на главата!

— Не исках това да кажа… — започна Ирис, но предпочете да прекрати разговора.

Между нея и момчето зееше пропаст и тя не беше сигурна, че иска да я преодолее. За да няма сръдни, реши да подари и на тримата по нещо по техен избор. Тръгнаха да обикалят магазините в квартал Маре. „Дано по-скоро свърши тази тегоба, Жо да приключи с книгата, да я предам на Серюрие и да отидем в Довил. Заедно ще изчакаме да я прочете и да си даде мнението. С нас ще бъде Кармен или Бабет и няма да се налага да се съобразявам по цял ден с децата.“ Беше склонила Жозефин да прекара целия юли с тях. „Ако се наложи да се направят някакви промени, ще бъдем заедно, така е по-разумно.“ Жозефин прие с голяма неохота. „Не харесваш ли къщата ми?“ „Да, да, харесвам я — отговори Жозефин, — просто не искам да прекарам цялата си почивка с вас. Да се чувствам като дете идиотче.“

Докато се мотаеха из квартал Маре, Зое почувства угризения на съвестта, отиде при Александър и пъхна ръката си в неговата.

— Какво искаш? — сърдито я попита той.

— Ще ти кажа една тайна…

— Не ме интересуват тайните ти!

— Да, но е страхотна тайна.

Александър омекна. Не му се искаше да дели братовчедка си с този Макс Бартийе, дето му го натрапваха при всяко излизане. „Няма как да го разкарам, а и той се държи така, сякаш не съществувам! И то само защото живее в предградие, а аз в Париж. Взема ме за буржоазно синче и ме презира. Колко по-хубаво беше, когато със Зое си бяхме само двамата.“

— И каква е тази тайна?

— Ето, виждаш ли, че те интересува! Само не казвай на никого, обещаваш, нали, закълни се!

— Да…

— Ами… Гари е кралска особа.

И Зое му разказа всичко от игла до конец: вечерта пред телевизора, снимките в интернет, Уилям, Хари, Даяна, принц Чарлс. Александър сви рамене и заяви, че това са абсолютни измишльотини.

— Никакви измишльотини не са, Алекс, кълна ти се! Истина е, щом и Ортанс повярва. Станала е ужасно благосклонна към Гари. Вече не му говори отвисоко, пра’и му чупки в кръста… Преди ич не го кльопаше!

— Вече се изразяваш ужасно като него…

— Не е хубаво да ревнуваш.

— Не е хубаво да лъжеш.

— Не лъжа бе кресна Зое, — истина е…

Тя отиде при Макс и го задърпа да потвърди. Макс увери Александър, че всичко било самата истина.

— Ами Гари, той какво казва? — попита Александър.

— Нищо… Били сме в грешка. И той като майка си разправя, че това бил двойник, ама ние не вярваме на тези локуми за двойниците, нали, Макс?

Макс потвърди със сериозен вид.

— А ти вярваш ли, че е истина? — обърна се Александър към Макс.

— Ми да… нали ги видях. По телевизията и в интернет. Може да не се изразявам правилно, ама не съм сляп!

Александър се усмихна.

— Майка ми те засегна, а?

— Ми да, ми как… Кат’ е тъпкана с мангизи, това не й дава право да обижда тия, дето нямат!

— Да, така е. Ти не си виновен.

— И майка ми не е виновна. До гуша ми дойде от префърцунените й буржоазни приказки. Смешница!

— Ей, я стига! Тя ми е майка…

— Престанете, остава сега да се скарате… Хайде, сдобрете се!

Александър и Макс удариха длани. Тримата тръгнаха заедно напред. Ирис им викна да я изчакат, на една витрина беше видяла някаква риза. Те спряха и Макс попита Александър:

— К’ъв ти е мобилният?

Александър го показа и Макс извика:

— Същият като моя, копеле! Съвсем същият! А как звъни?

— Най-различно. Зависи кой се обажда…

— Я дай чуя, а? Може да си разменим някои…

Двамата започнаха взаимно да си прослушват телефоните, забравили за Зое.

— Знам какво искам — нацупи се тя. — Мобилен телефон. Ще отида в магазина за крадени вещи в Коломб и ще си свия един!

Жозефин се събуди първа и слезе да си приготви закуска. Обичаше сутрините, когато беше сама в просторната кухня с голям прозорец с изглед към плажа. Слагаше филийките в тостера, кипваше вода за чая, изваждаше маслото и конфитюрите. Понякога си опържваше яйце на око с наденичка или бекон. Закусваше, любувайки се на морето.

Липсваха й героите й. Флорин, Гийом, Тибо, Бодуен, Гибер, Танкред, Изабо и всички останали. „Отнесох се несправедливо към нещастника Бодуен. Едва се беше появил и побързах да го убия. Само защото бях бясна на Шърли.“ Пронизваше я тръпка при мисълта за Гибер. И тя като Флорин беше запленена от него. Случваше се нощем да сънува как я целува, долавяше мириса му, чувстваше нежните му меки устни върху своите, отвръщаше на целувката му, а той полагаше кама на гърдите й. Събуждаше се разтреперана. Мъжете от онова време наистина не са си поплювали! Спомни си едно описание в стар ръкопис. Съпруг, който присъства, когато жена му ражда. „Над сто кила плът, кръв и избухливост. В едната ръка дълга тежка маша, в другата — грамаден кафеник, пълен с вряла течност. Детето се оказа момче и бащата се отпусна, едновременно плачеше, молеше се, гръмогласно се смееше.“ Жените имат право единствено да раждат. Изабо пееше красноречива песничка: „Майка казва, че на мъж със сърце ме дала. То какво е туй сърце? Знае само да ме мушка, ръга ме като добиче.“ Даде ръкописа на Ирис и тя го занесе на Серюрие. Щом звъннеше телефонът, двете се стряскаха.

Тази сутрин Филип пръв слезе при нея в кухнята. И той беше ранобуден. Ходеше за вестници и кроасани, изпиваше първото си кафе за деня навън и се прибираше да закуси вкъщи. Идваше в края на седмицата. Пристигаше в петък вечер и се връщаше обратно в неделя. Отпускът му беше през август. Водеше децата на риболов. Ортанс не ходеше с тях, предпочиташе да остане с приятелите си на плажа. „Трябва да се запозная с тях“ — си казваше Жо. Не смееше да я помоли да й ги представи. Ортанс излизаше често вечер. Казваше: „О, мамо! Във ваканция съм, вече не съм бебе, нека си излизам…“ „Но като Пепеляшка да си тук в полунощ“ — беше отсякла ужким на шега Жозефин, но не успя да скрие притеснението си. И се боеше от реакцията на Ортанс. Неочаквано обаче Ортанс се съгласи. Успокоена, Жозефин повече не повдигна въпроса и дъщеря й се прибираше точно на минутата. След вечеря се чуваше кратък зов на клаксон, Ортанс изяждаше набързо десерта си и ставаше от масата. Първия път Жозефин я чака до дванайсет, ослушваше се за стъпките й по стълбите. После, успокоена от точността й, се унасяше в сън. Това беше единственият начин да има мир! „Не мога да си позволя да се сражавам с нея всяка вечер. Ако баща й си беше тук, щяхме да си поделим ролите, но сама нямам сили да се разправям с нея всяка вечер и тя го знае.“

През август момичетата щяха да отидат при баща си в Кения и тогава на него щеше да се падне ролята на надзирател. Засега най-важното за Жозефин беше да не си хаби силите в нескончаеми спорове с дъщеря си.

— Искаш ли топъл кроасан? — попита Филип и сложи на масата вестниците и плика от хлебарницата.

— Да. С удоволствие…

— За какво се беше замислила, когато влязох?

— За Ортанс и вечерните й излизания…

— Дъщеря ти е твърдоглава. Има нужда от баща с желязна ръка…

Жозефин въздъхна.

— Вярно е… Но точно защото е толкова твърдоглава, не се безпокоя прекалено за нея. Не ми се вярва да се забърка в неприятности. Тя знае точно какво иска.

— Ти като нея ли беше на нейните години?

Жозефин едва не се задави с чая си.

— Шегуваш се, нали? Не ме ли виждаш каква съм сега? Ами да ти кажа, бях същата, даже още по-смотана. — И млъкна, съжалила за думите си — все едно търсеше съчувствие.

— Какво ти липсваше в детските ти години?

Тя се замисли за миг, благодарна за въпроса му. Досега не си го бе задавала, въпреки че откакто започна да пише, изплуваха моменти от детството й, които я караха да се просълзява. Както случката в прегръдките на баща й, който викаше на майка й, че е престъпница! В края на един мрачен ден с черни облаци и шумно разбиващи се вълни. „Започвам да се умилявам от разни глупости, трябва да се стегна.“ Опита се да отговори кратко и без ненужна сантименталност.

— Нищо не ми е липсвало. Получих отлично образование, имах покрив над главата, баща и майка, съвсем нормално. Дори много пъти се убеждавах в обичта на баща ми към мен. Липсваше ми обаче… Сякаш не съществувах. Не се съобразяваха с мен. Не ме изслушваха, не ми казваха, че съм хубава, умна, забавна. По онова време такива неща не се правеха.

— Но на Ирис са й казвали…

— Ирис беше толкова по-хубава от мен! Аз живеех в сянката й. Мама постоянно я даваше за пример. Много ясно чувствах, че се гордее с нея, а не с мен…

— Това продължава и досега, нали?

Тя пламна, захапа кроасана, изчака да се стопи в устата й.

— Избрахме различни пътища. Но е вярно, че тя е по-…

— А днес, Жо, сега? — я прекъсна Филип. — Днес…

— Дъщерите ми осмислят живота ми, определят целите ми, но не живея чрез тях. Писането ми дава воля за живот. Докато пиша, защото след това, като препрочета написаното… В състояние съм да изхвърля всичко!

— Пишеш хабилитационния си труд, така ли?

— Да… — смънка тя, пак беше сгафила. — Знаеш ли, аз съм от хората, които се нуждаят от време, за да се развият. Не знам дали няма да се събудя прекалено късно, дали няма да пропусна шанса си; същевременно обаче не знам какъв би могъл да е този шанс, на който толкова се надявам…

Филип изпита желание да я успокои, да й каже, че взема нещата прекалено присърце, че ненужно се укорява. Стегнатата й поза, втренченият й поглед изразяваха нещо толкова силно, че той добави, сякаш четеше мислите й:

— Значи смяташ, че пропускаш шанса си? Че животът ти отминава…

Тя го погледна съсредоточено, после се усмихна, сякаш искаше прошка.

— Да, в известен смисъл… Но не е чак толкова страшно. Не е някакво скъсване, а просто леко приплъзване към нищото. Желанието за живот излинява и един ден откриваш, че напълно изчезнало. За теб е непознато чувство, ти винаги си бил господар на живота си. Не си оставял друг да те командва.

— Никой не е напълно свободен, Жозефин. И аз не повече от всеки друг! А може би в някакъв смисъл ти дори си по-свободна от мен… Само дето не го знаеш, това е. Един ден ще усетиш свободата си и чак ще ме съжалиш…

— Както ти ме съжаляваш в момента…

Той се усмихна, понеже не искаше да я лъже.

— Вярно е… съжалявах те, а понякога даже се дразнех от теб! Но ти се промени. Ти се променяш. Ще го разбереш, когато завършиш метаморфозата. Човек винаги последен осъзнава изминатия път. Сигурен съм обаче, че един ден ще заживееш живота, който ти искаш!

— Наистина ли го вярваш? — тъжно се подсмихна тя.

— Ти си най-страшният си враг, Жо. — Филип си взе вестника и чашата с кафето: — Нещо против да изляза да почета на терасата?

— Напротив. Ще потъна отново в бляновете си. Без Шерлок Холмс до мен!

Филип разтвори „Хералд Трибюн“ и се замисли за снощи. „Колко е лесно да се разговаря с Жо. Наистина да се говори. С Ирис съм затворен като мида.“ Снощи Ирис бе предложила да пийнат по чаша в бара на хотел „Роял“. Не искаше да я засегне и се съгласи. Всъщност предпочиташе друго: да се върне при Александър. В крайна сметка му бе написал онова писмо. Бабет му бе разказала колко се е зарадвал Александър. „Да го бяхте видели! Очите му блестяха и лицето му беше пламнало. Втурна се в кухнята с вик «Получих писмо от татко! Писмо, в което пише, че ме обича и иска да бъдем постоянно заедно! Представяш ли си, Бабет! Нали е гениално?» Така размахваше писмото, че направо ми се зави свят.“ Филип бе удържал на думата си. Обеща на Александър да го научи да шофира и всяка събота и неделя сутрин двамата поемаха по малките пътища, той го вземаше на коленете си и го учеше да кара.

В бара Ирис поръча две чаши шампанско. Млада жена с дълга рокля свиреше на арфа с фини тънки пръсти.

— Какво прави тази седмица в Париж?

— Бачках…

— Разкажи ми.

— О, Ирис, не е интересно, освен това, когато съм тук, не ми се говори за работа.

Бяха се настанили в края на терасата. Филип следеше с очи една птичка, която се мъчеше да пренесе парченце хляб, вероятно паднало от таблата, която келнерът бе оставил на масата заедно с шампанското.

— Как е красивият адвокат Бльое?

— Все така деен.

И все по-самонадеян на всичкото отгоре! Оня ден в самолета за Ню Йорк, недоволен от стека, който му донесли, написал оплакване, което сложил в плика с емблемата на „Ер Франс“, предвиден за отзиви относно полета. Заедно с него пъхнал визитката си и… стека!

— Имаш ли нещо против да си съблека сакото и да си разхлабя вратовръзката?

Тя му се усмихна и леко го погали по бузата. Милувка повече по навик, отколкото от любов. С нежност и привързаност, разбира се, но и един вид успокояващ жест към нетърпеливо дете. Той не понасяше да се отнася към него като към недорасъл. „Да, знам — си каза, — красива си, прекрасна си, имаш най-дълбоките сини очи на света, единствени и неповторими, походка на кралица, и най-незначителна грижа не накърнява красотата ти, властваш над любовта ми, невъзмутима и спокойна, и с леко потупване по бузата се убеждаваш, че все още съм ти покорен. Преди време това ме вълнуваше, омагьосваше ме, приемах милото ти снизходително поведение като доказателство за любов, но сега, Ирис, ми е скучно с теб, отегчавам се, защото красотата ти крие много лъжи. Запознах се с теб покрай една измама и оттогава непрекъснато ме лъжеш. Отначало вярвах, че ще те променя, но ти никога няма да се промениш, защото се харесваш такава, каквато си.“

Той се усмихна, прехапа леко устна.

— Нищо не ми разказваш…

— Какво да ти разказвам? — попита той, загледан в птичето, което се мъчеше да захапе с човчицата си цялото парче хляб.

Ирис метна по него костилка от маслина и птичето се опита да излети, без да пуска плячката си. Усилията, които положи, за да изпърха, бяха трогателни.

— Колко си лоша! Това е може би вечерята за семейството му.

— Лошият си ти! Вече не ми говориш.

Ирис помръкна, нацупи се като дете. Погледът на Филип отново се спря на птичката, която, като видя, че никой не я заплашва, бе пуснала хляба, кълвеше го и се опитваше да го разтроши. Филип се усмихна, отпусна се и въздъхна с облекчение.

— Ах, най-после далеч от Париж!

Погледна жена си с крайчеца на окото — тя продължаваше да се муси. Позната поза, която крещеше: „Обърни ми внимание, погледни ме, аз съм центърът на земното кълбо!“ Тя не беше центърът на земята. „Вече не е центърът на земята. Уморих се. Уморен съм от всичко: от работата, от сътрудниците, от брака. Адвокат Бльое ми предложи прекрасна сделка, а аз едва нададох ухо. Вече не харесвам нашата двойка. Последните месеци бяха празни и кухи. Аз ли се промених, или тя? Аз ли вече не се задоволявам с трохите, които тя ми подхвърля? Така или иначе, нищо хубаво не се случва. А въпреки всичко продължаваме. Прекарваме лятната почивка семейно. Ще бъдем ли все още заедно следващото лято? Или ще съм обърнал страницата? Не че бих я упрекнал. Сигурно много мъже ми завиждат. В някои бракове се трупа такава една лека досада и тя постепенно започва да ти действа вцепеняващо. Оставаш, защото нямаш сили да си тръгнеш. Преди няколко месеца се пробудих, не знам защо. Заради срещата с Джон Гудфелоу? Или го срещнах, защото се бях събудил?“

Птичката успя да раздели хапката си на две и отлетя толкова бързо, че почти мигом изчезна в небето. Филип погледна към другата част, останала на земята — ще се върне, ще се върне, винаги се връщаме за плячката.

— Татко, татко! Днес ще ме учиш ли да карам? — изкрещя Александър, зърнал баща си на терасата.

— Обещавам, сине! Тръгваме веднага щом кажеш…

— Нека да вземем Зое! Тя не вярва, че мога да карам…

— Попитай Жо дали е съгласна.

Александър се върна в кухнята и поиска разрешение от Жозефин, която му го даде на драго сърце. Откакто го нямаше Макс, Зое отново бе станала предишното малко момиченце. Върна се към годините си и не се сещаше нито за гримове, нито за момчета. Поднови старите си навици с Александър. Двамата имаха таен език, с който общуваха помежду си. The dog is barking означаваше „внимание, опасност“. The dog is sleeping — „всичко е наред“. The dog is running away[15] — „дали да не поизлезем“. Родителите се преструваха, че не се досещат, и децата си придаваха загадъчен вид.

Жозефин беше получила картичка от госпожа Бартийе. Алберто й намерил обзаведено жилище на улица „Де Мартир“, недалеч от работата му. Съобщаваше й новия си адрес. „Всичко е наред. Времето е хубаво. Макс прекарва лятото с баща си, който с новата си приятелка има мандра в планината. Много му харесва да се грижи за животните и баща му споменава, че би искал Макс да поостане, което е добре дошло за мен. Пожелавам ви всичко най-хубаво, Кристин Бартийе.“

— Кой ден сме днес? — обърна се Жозефин към Бабет, която току-що беше влязла в кухнята.

— Единайсети юли… Рано е още за фойерверки!

„Фойерверки!“ След два дни е годишнината от смъртта на баща й. Никога не забравяше датата.

— Какво да готвим за обяд? Имате ли нещо предвид? — осведоми се Бабет.

— Нищо… Искате ли да отида до пазара?

— Не. Аз ще отида. Свикнала съм… Просто попитах, за да разбера дали не искате нещо по-специално.

Кармен си беше взела отпуск през юли. Остана в Париж да се грижи за старата си майка, сприхава дуеня, която страдаше от емфизем, но си беше с акъла. Беше заробила дъщеря си и й беше попречила да има свой живот. Жозефин се чувстваше по-добре с Бабет. Не можеше да се отпусне с Кармен. Маниерите й на изискана гувернантка я парализираха. В нейно присъствие не можеше да се пребори с чувството, че стои изгърбена или си бърка в носа.

— Много сте мила, Бабет… Как е дъщеря ви?

— Марилин? Добре е. Скоро ще вземе диплома за секретарка. Много е разумна. За разлика от мен!

— Гордеете се с нея…

— Не мога да свикна с мисълта, че съм родила такова умно дете! И добричко на всичко отгоре! Веднъж и аз да извадя късмет. Човек никога не знае, нали така?

Стоеше пред отворения хладилник, проверяваше какво липсва и какво трябва да напазарува. Седна на масата да направи списък на покупките, потърси молив из разхвърлените неща, но си спомни изведнъж, че бе бучнала един в косата си, и го дръпна, избухвайки в смях.

— Каква съм забравана. Чакайте, сетих се нещо. Намерих това в джоба на дънките на дъщеря ви. За една бройка да го пусна в пералнята! — извади мобилен телефон и го сложи на масата. — По-добре да им казват не мобилни, а лабилни. Вече два ми се удавиха в тоалетната чиния, докато чистех.

— Не че искам да ви противореча, Бабет, но дъщерите ми нямат мобилни телефони.

— Не че искам да ви противореча, но този наистина е на Ортанс. Беше в дънките й.

Жо взе телефона и го прибра в джоба си. Бабет я изгледа съучастнически.

— Не знаете откъде го има, а?

— Да. И понеже не искам първа да повдигам въпроса, ще изчакам тя да се издаде…

На 13 юли предобед Жозефин се прибираше, след като бе ходила да тича в гората. Морският бриз развяваше косата й и хвърляше кичури през лицето й, а тениската лепнеше на гърба й на грозни потни петна. Потта смъдеше в очите й.

Угнетена от натрапчивата мисъл „преди трийсет години татко умря, преди трийсет години татко умря, преди трийсет години татко умря“, тя си бе обула маратонките и бе отишла да тича. Четирийсет и пет минути! Издържа четирийсет и пет минути! Хвърли поглед на часовника си и се поздрави. Бягането й помагаше да мисли. Мислите й се лееха, докато крачките й ставаха все по-уверени и равномерни. През нощта бе валяло. Вдишваше мириса на мокра пръст, смесен с надигащото се ухание на зеленината, орловите нокти, горския мъх, гъбите, сухите листа, целия букет от аромати и соления морски мирис, усещаше всепроникващата влага по лицето си и я близваше бързо с език. Бягаше, заслушана в птичето, което пееше „чи, чи“, сякаш я подтикваше „търчи, търчи“; или другото, което твърдеше „ми да, ми да“… и — говореше на баща си. „Татко, миличък, татко, ако си тук, дай ми знак…“ — „Ми да, ми да…“, издателят скоро ли ще се обади? Защо ли се бави? Станаха петнайсет дни, откакто му го занесе! „Ми да, ми да…“ — отвръщаше птичето. Добре би било днес да дойде отговорът, това ще значи, че ти бдиш над ръкописа! Вчера майка им се обади по телефона и дълго разговаря с Ирис. „Мама смята, че Шефа има любовница — пошушна Ирис на Жо. — Представяш ли си Шефа в леглото?“ Вдигна пръст на устните си, за да не говорят пред децата, и двете седнаха в кухнята, след като останалите си легнаха. „Намира го освежен, подмладен, в настроение. Употребявал разни кремове, боядисал си бил косата, стопил шкембето и от време на време прекарвал нощта някъде навън! Мама надушва съперница. Ровила из нещата му и открила снимка на Шефа, прегърнал някаква жена. Сластна брюнетка с щедър бюст и дълга коса. Младичка. На гърба е драснал името й: Наташа, и едно сърце. Снимката е направена на някаква вечеря в «Лидо». Хвърлял пари и фирмата теглела масрафа за нейна сметка. На неговата възраст! Представяш ли си!“ „И тя какво смята да прави?“ — беше попитала Жозефин, припомняйки си видяното на перона на гарата.

Жозиан беше руса, пухкава и беше минала възрастта, в която можеше да бъде наричана младичка. Значи той има няколко любовници, реши тя едва ли не с възхищение. Какъв здравеняк!

„Тя заплашва, че има тайно оръжие, с което ще го разбие! Не й пукало, че й изневерява, обаче ако реши да се разведе, щяла да го цапардоса с него!“ „Тайно оръжие ли? — поинтересува се Жозефин. — Какво може да е изровила?“ „Някаква история с парична злоупотреба. Намерила изключително уличаващи документи! Можело действително да му направят голяма поразия. Той щял да има интерес да не вдига много шум, ако не иска да остане разорен и изтипосан на първа страница на вестниците.“

„Горкият Шеф — мислеше Жозефин, загледана в червения стълб пред входа на имота на Дюпен, — той има право да се влюби, животът му с нашата майка не е бил цветя и рози!“ В небето плуваха бели облаци и изписваха кръгли прозрачни букви на синия фон.

Ирис тържествуваща я чакаше на стъпалата отпред, издокарана с последния модел блузка „Лакост“ и бял панталон до коленете. Огромните й сини очи изглеждаха още по-големи от слънчевия загар. Тя хвърли изпълнен със съжаление поглед към облеклото на Жозефин и гордо заяви:

— Храс и Хрус изхрускаха големия Хрис, който си въобразяваше, че ще ги схруска!

Жозефин се отпусна на стълбите и бършейки чело с тениската, попита:

— Успяла си най-после да направиш истинско суфле?

— Студено, не, ледено.

— Александър е обиколил къщата с колата без чужда помощ?

— Много студено…

— Бременна си?

— На моята възраст! Луда ли си?

Жо вдигна глава към сестра си и разбра.

— Серюрие се е обадил.

— Бинго! И е ВЛЮБЕН!

Жозефин се просна на земята с разперени ръце, устремила поглед в облаците. Мислено изписа на небето: „Влюбен!“ Беше успяла! Флорин щеше да се роди за втори път! И Гийом, Бодуен, Танкред, Гибер! Досега бяха само фигури в кутия, увити в прозрачна хартия, в очакване да ги докосне магическата пръчица… Сега вече щяха да оживеят и да се настанят по рафтовете в книжарниците и библиотеките!

Ирис застана над нея, дългите й загорели крака изпънати във V на победата, само че на обратно.

— Влюбил се е в книгата. Няма нито една забележка. Ще излезе през октомври. В голям тираж. Мащабен удар тъкмо за празника на книгата. Голяма рекламна кампания. Отразена по радиото, по телевизията, в пресата. Афиши. По автобусните спирки. Реклама навсякъде!

Тя размаха ръце и падна на земята до Жо.

— Ти успя, Жо! Успя! Направо му скри топката! Срази го! Благодаря! Благодаря! Ти си чудесна, прекрасна, ти си невероятна!

— Татко почина точно преди трийсет години. „Фойерверките на четиринайсети юли…“ На него трябва да благодарим.

— А, така ли? Кога станаха трийсет години?

— Днес.

— Да, но книгата ти я написа! Тази вечер ще празнуваме. Ще отидем на ресторант. Ще пием шампанско, ще ядем черен хайвер с лъжица, рани, скариди, шоколадови сладки!

— Докато бягах, си мислех за него, помолих го да помогне за книгата и…

— Престани! Ти написа книгата, не той — подхвърли Ирис с нотка на раздразнение в гласа.

„Горката Жо. Тъжната Жо. Така и не успя да се освободи от привързаността си към сълзливите чувства и глупавите илюзии. Жо с неизтощимата й необходимост да обича и да вярва в някого. Жо, която никога не приема нещо като своя заслуга.“ Ирис сви рамене и мислите й се върнаха към книгата. Вече беше дошъл нейният ред. Сега тя поемаше щафетата.

Подпря се на лакти и заяви:

— Оттук нататък аз съм писателката! Ще се наложи да започна да мисля като писателка, да се храня като писателка, да спя като писателка, да се реша като писателка, да се обличам като писателка…

— Да пикаеш като писателка!

Ирис не я чу. Тя чертаеше планове за предстоящата си кариера. Внезапно се сепна и заяви:

— И как ще се справя с всичко това?

— Представа нямам. Нали се разбрахме, че ще си поделим ролите. Ти си на ход!

Същата вечер Филип, Ирис и Жо отидоха да вечерят навън. Филип паркира луксозния си автомобил между две други коли на крайбрежния булевард. Ирис и Жозефин се измъкнаха доста трудно от купето. Ирис докосна с ръка червената открита кола. Тъмнокос мъж със светлобежово велурено сако и тънки мустачки изръмжа: „Внимавайте с колата ми!“ Ирис го изгледа отвисоко и не отговори.

— Какъв глупак! — подхвърли тя. — Остава да повика полицаите да ми съставят акт. Мъжете са ужасно смешни с тия коли! Обзалагам се, че ще вечеря в колата си, да не би някой да я доближи.

И продължи, шляпайки с чехлите си „Прада“, а Жозефин я последва леко прегърбена. Лука се возеше с автобус. Лука носеше стара канадка. Лука се бръснеше един път на три дни. Лука не повишаваше тон. Беше се появил отново в библиотеката в края на юни и двамата подновиха дългите си разговори в кафенето.

„Какво ще правите това лято?“ — беше попитал той, приковал тъжните си очи в нейните. „Ще ходя при сестра ми в Довил през юли. За август все още нямам планове. Момичетата ще бъдат при баща си…“ — „В такъв случай ще ви чакам. Аз съм си тук цялото лято. Ще работя спокойно. Обичам Париж през лятото. Сякаш си в чужд град. И библиотеката се опразва, не чакаш дълго, докато си получиш книгите…“

Определиха си среща за началото на август и Жозефин си тръгна щастлива, че ще го види отново.

Ирис поръча шампанско и вдигна тост за книгата.

— Тази вечер се чувствам като кръстница на кораб, който ще поеме през вълните — изтърси претенциозно тя. — Пожелавам на книгата дълъг живот и голям успех…

Филип и Жозефин се чукнаха с нея. Мълчаливо отпиха от шампанското. Чашите бяха леко запотени и проблясваха по ръбовете. Телефонът на Филип звънна. Той погледна изписания на дисплея номер и каза: „Налага се да отговоря.“ Стана и се упъти към дървената тераса да проведе там своя разговор. Ирис пъхна ръка в чантата си и извади от нея луксозен твърд бял плик.

— За теб, Жо. Тази вечер е и твой празник!

— Какво е това? — изненадано продума Жозефин.

— Малък подарък… който ще ти облекчи живота!

Жозефин взе плика, отвори го и извади розова картичка, на която Ирис беше написала с едрия си почерк: Happy you! Happy book! Happy life! В картичката имаше сгънат чек за двайсет и пет хиляди евро. Жозефин се изчерви и огорчена пъхна обратно всичко в плика. Цената на мълчанието й. Прехапа устна да не заплаче.

Тя нямаше сили дори да благодари. Забеляза Филип, който я наблюдаваше отдалеч — беше приключил разговора и се връщаше. Тя се насили да се усмихне.

Ирис беше станала и махаше на някакво момиче, което се бе упътило към една крайна маса.

— Ехо, виж ти, Ортанс! Какво прави тук?

— Ортанс ли? — сепна се Жозефин.

— Ами да… виж.

Извика на момичето, наистина беше Ортанс и тя тръгна към тяхната маса.

— Какво правиш тук, скъпа? — попита Ирис.

— Реших да дойда и да ви изненадам! Бабет ми каза, че ще вечеряте тук и не ми се седеше с малките вкъщи…

— Заповядай при нас — покани я Ирис.

— Не, благодаря… Ще отида да видя приятелите в съседното барче.

Тя заобиколи масата, целуна леля си, майка си и чичо си и се обърна към Жозефин:

— Разрешаваш ли, мила мамо? Тази вечер си много хубава!

— Така ли мислиш? — отвърна Жозефин. — Няма никаква специална причина. А, сутринта потичах, може би се дължи на това…

— Сигурно! Хайде… До скоро! Приятно прекарване.

Заинтригувана, Жозефин я проследи с поглед. „Крие нещо от мен. Не е било това Ортанс да ми прави комплименти.“

— Хайде за книгата! — рече Филип.

Вдигнаха чаши. Сервитьорът донесе менюто, за да си изберат.

— Препоръчваме раците, тази вечер са прекрасни…

— Всъщност как се казва книгата? — осведоми се Филип.

Жозефин и Ирис се спогледаха.

— Мамка му! — изтърва се Жо. — Изобщо не помислих за заглавие!

— А колко пъти се консултирах с теб, нали ми каза, че си царица на заглавията, но нищо не предложи! — прекъсна я Ирис. — Откога съм ти връчила ръкописа, за да дадеш предложения, но до момента нищо! Нали обеща, Жо, не е редно!

Забила нос в менюто, Жозефин не смееше да погледне Филип. Той я гледаше с потъмнял от гняв поглед. Тази случка му напомни друга подобна отпреди петнайсет години. „Амбицията е разрушителна страст — помисли той. — Скъперникът се засища със златото си, сластолюбецът с плътта, горделивецът се пръска от тщеславие, а с какво се засища неуспялата амбиция? Със самоизяждане? Самоунищожава се и нищо не може да задоволи жаждата й да блесне, да преуспее. Готова е да се продаде или да заграби душата и дарбата на другите, само и само да се изкатери до върха, до славата. За да получи най-сетне и тя аплодисменти. Това, което не може да постигне, Ирис го прави чрез другите и се кичи със славата, придобита по съвместителство. Първия път не се получи, но беше на косъм. И ето сега пак опитва, този път жертвата явно е отстъпила.“ Каза на Жозефин, скрита зад менюто:

— Това не е листата, която ти трябва, Жо, тази е за вината…

— Пардон, объркала съм се — изломоти тя.

— Нищо! — притече й се на помощ Филип. — Няма да разваляме твоя празник, скъпа, нали? — обърна се той към Ирис. Леко наблегна на „твоя“ и иронизира съпругата си със сладникаво-хапливото „скъпа“. — Хайде, Жо, усмихни се! Ще го измислим това заглавие.

Отново чукнаха чаши, а изправеният до масата сервитьор ги чакаше да направят поръчката. Подухна лек ветрец, размърда ресните на чадърите и понесе плажния пясък. Усещаше се мирисът на морето, скрито зад белите дървени цветарници с яркозелени растения. Захладня и Ирис придърпа шала на раменете си.

— Събрали сме се да празнуваме, така ли е? Тогава да пием за успеха на книгата и за нас тримата!

Четвърта част

Правите ли нещо, което другите не правят?

— Още суча от майка си.

— Какво ви липсва за пълно щастие?

— Монашеско одеяние на кармелитка.

— Откъде сте?

— Паднах от небето.

— Щастлива ли сте?

— Да… за човек, който всеки ден иска да се самоубие.

— От какво се отказахте?

— Да бъда блондинка.

— Какво правите с парите си?

— Раздавам ги. Парите носят нещастие.

— Какво обичате най-много?

— Да страдам.

— Какво бихте желали да получите за рождения си ден?

— Атомна бомба.

— Посочете трима свои съвременници, които мразите.

— Себе си, себе си и пак себе си.

— Какво защитавате?

— Правото да се самоунищожавам.

— Какво бихте отказали?

— Всичко, което искат да ми наложат със сила.

— Какво сте способна да извършите от любов?

— Всичко. Когато човек е влюбен, деветдесет и осем на сто от ума му не функционира.

— За какво ви служи изкуството?

— Да дочакам падането на нощта.

— Какво харесвате най-много у себе си?

— Дългата черна коса.

— Способна ли сте да я жертвате за някоя кауза?

— Да.

— Коя е тази кауза?

— Всяка искрено защитавана кауза си заслужава.

— Ако ви помоля да го направите сега, ще го сторите ли?

— Да.

— Някой да ми донесе ножица!

Ирис не трепна. Големите й сини очи гледаха право в телевизионната камера, лицето й не издаваше никакъв смут. Двайсет и един часа. Каналът на обществената телевизия с огромна аудитория. Цяла Франция я гледаше. Справи се с отговорите, не пропусна нито един ефект. Асистентка донесе голяма ножица, сложена на посребрен поднос. Водещият я взе и се приближи до Ирис с думите:

— Знаете какво ще направя, нали?

— Ръцете ви треперят.

— Съгласна сте и няма да подадете оплакване? Кажете, „да, заклевам се“.

Ирис протегна ръка и повтори „да, заклевам се“ с равнодушен тон, сякаш не се отнасяше за нея. Водещият показа ножицата на камерата. Асистентката стоеше, затаила дъх. Журналистът отстъпи леко и отново застана пред камерата с ножицата в ръка. Сякаш гледаха забавен кадър и той поддържаше напрежението, очаквайки Ирис да се откаже, да протестира. „Да можеше в този момент да прекъснат живото предаване и да пуснат реклама! Минутата щеше да струва прескъпо. На следващото ми предаване рекламодателите направо ще експлодират.“ Водещият отиде до Ирис, повдигна тежката й коса, разстла я по раменете й и щракна с ножицата. Чу се приглушен скърцащ звук като от разпаряне на коприна. Мъжът се дръпна, падна черен кичур, който той хвана във въздуха. Обърна се с лице към публиката, вдигнал трофея в ръка. Присъстващите реагираха с шепот на ужас. Ирис не помръдна. Седеше с изпънати рамене, безразлична, с широко отворени очи. На устните й заигра лека усмивка, усмивка на възторг. Мъжът хвана друг черен лъскав кичур, погали го и отвори ножицата. Дългите кичури се сипеха върху овалната маса. Гостите в студиото се дръпнаха инстинктивно, сякаш за да не станат съучастници на това заколение пред телевизионните камери.

Цареше пълна тишина. Страничните камери редуваха кадри на смаяни лица в едър план с кадри на падащи кичури коса.

Чуваше се единствено как ножицата с ужасяващо и неумолимо темпо захапва копринените кичури и ги кълца. Не се чу нито звук, нито глас на негодувание. Зрителите до един бяха обзети от странно вцепенение, нарушавано само от неясен шепот през стиснати зъби.

Водещият кълцаше гъстата буйна коса като градинар, който подкастря жив плет. Ножицата вече щракаше по-равномерно и не толкова настървено. Металните остриета подскачаха в бърз танц около главата на Ирис. Някои кичури се изплъзваха, но водещият упорито ги преследваше като усърден работник. Рейтингът щеше да скочи до небето. Сцената щеше да мине по всички канали през седмицата. Щяха да говорят само за неговото предаване. Виждаше заглавията, представяше си коментарите, завистта на колегите.

Най-накрая остави тежката ножица и обяви триумфално:

— Госпожи и господа, Ирис Дюпен току-що доказа, че фикция и реалност са едно, защото…

Думите му потънаха в залпа от аплодисменти, които разредиха напрежението на публиката, станала смаян свидетел на наситената с драматизъм сцена.

— … Защото в книгата си Ирис Дюпен говори за млада жена на име Флорин, която си е обръснала главата, за да избегне брака! Романът излиза в издателска къща „Серюрие“ и е озаглавен: „Смирената кралица“. В него се разказва за… Аз ли да го представя накратко, или вие ще кажете няколко думи?

Ирис кимна:

— Ще се справите отлично, след като така добре сте прозрели моята героиня…

Тя прокара ръка през косата си и се усмихна. Ведра и сияйна. Какво й пука, че косата й се скъси! Утре книгата ще се разграби, утре всички френски книжари ще умоляват издателя да ги зареди с предимство с „Смирената кралица“, трябва само едно уточнение, че не става дума за някоя френска кралица, а за кралица на сърцата. Издателят й беше напомнил да не пропусне да наблегне на тази подробност. „Читателите не бива да си мислят, че това е исторически роман, подчертайте факта, че сюжетът напомня гоблен с безброй втъкани нишки на безброй истории, които се пресичат, преплитат и се вливат в историята с главно И на XII век — епохата на замъците крепости; тук добавете някоя подробност, изрази от онова време, малко плът, емоция… Тук ще поруменеете, ще се насълзите, ще говорите за Бог, моментът е много подходящ да се говори за Бог, за Бог на предците ни, за земята на добрата стара Франция, за Божия закон, за човешкия закон, давам ви картбланш, вярвам ви безгранично, ще бъдете впечатляваща!“ Не беше предвидил, че тя ще ги накара да й отрежат косата пред очите на зрителите. Ирис се опияняваше от триумфа си, смирено свела очи, съсредоточена върху историята, която раздипляше водещият.

„След като сме в цирка и аз съм на арената, ще е най-добре да съм кралицата на цирка“ — отсече мислено тя, надавайки ухо за думите на водещия. Последно припомняне на заглавието, последни овации при споменаване на името й, присъстващите станаха прави като римляните на игрите в Колизея. Ирис се поклони, благодари със сериозен вид, елегантно слезе от високия стол, на който я бяха настанили, и се скри зад кулисите.

Лъчезарно усмихната, рекламната агентка вирна палец, докато говореше по телефона. Победа!

— Спечелихме, скъпа! Беше прекрасна, героична, божествена! — възкликна тя, закрила с длан мобилния си. — Отвсякъде се обаждат, радиата, вестниците, другите телевизии, канят те, пълна лудница, спечелихме!

Скупчени пред телевизора в хола на Шърли, Жозефин, Ортанс, Зое и Гари гледаха предаването.

— Съвсем сигурна ли си, че това е Ирис? — попита Зое с тревожна нотка в гласа.

— Ми да…

— Защо го направи?

— За да се продава книгата — отвърна Ортанс. — И тя ще се разпродаде, сто на сто! Само за нея ще говорят! Страхотен удар! Мислиш ли, че са се наговорили предварително? Че са го уредили с водещия? — обърна се тя към Шърли.

— Мисля си, че леля ти е способна на всичко. Но с това… да си призная, направо ме разби!

— She knocks me down too![16] — намеси се Гари. — За пръв път виждам нещо подобно по телевизията. Тоест не на филм, защото номерът на Жана д’Арк го знам, но онова си беше на кино, а и актрисата беше с перука.

— Искаш да кажеш, че тя наистина остана без коса? — извика Зое разплакана.

— Мен ако питаш, не!

Зое погледна майка си, която наблюдаваше сцената мълчаливо.

— Ужасно е, мамо, ужасно е! Никога няма да напиша книга, та да ме дават по телевизията!

— Права си… ужасно е… — успя да изрече Жозефин, преди да се втурне към тоалетната на Шърли, за да повърне.

— Край на серията, следва продължение! — обяви Шърли и угаси телевизора. — Защото според мен това е само началото.

Чуха шуртенето на водата в тоалетната и видяха Жозефин да излиза оттам пребледняла и да си бърше устата с опакото на ръката.

— Защо й прилоша на мама? — пошушна Зое на Шърли.

— От поведението на леля ти! Хайде, сядайте на масата, аз отивам да извадя от фурната пилето, сигурно вече е готово, хубаво изпечено. Все пак имахме късмет, че мина първа, иначе пилето щеше да изгори.

Пръв се надигна Гари със своите метър и деветдесет и два сантиметра, с които Жозефин не можеше все още да свикне. Не го позна, когато се върна през септември. Забеляза го долу във входа в гръб и реши, че е някой нов наемател. Беше пораснал и стърчеше над майка си с глава и половина. Освен това се бе поналял. Раменете му опъваха карираната риза, под която се виждаше черна тениска с надпис Fuck Bush. Нямаше и помен от момчето, с което се раздели в началото на юли. Черната му коса се спускаше покрай лицето и подчертаваше зелените му очи, белите му правилни зъби. Лек мъх беше покарал по брадичката му. Гласът му мутираше. Беше почти на седемнайсет! Станал бе истински мъж, но на моменти в усмивката или в начина му да мушка дълбоко ръце в джобовете си, да се поклаща от крак на крак прозираше хлапакът. „Още някой и друг месец и той окончателно ще мине в категорията на възрастните — помисли тя, наблюдавайки го как се движи. — Има вродена изисканост, елегантна походка, може да е «кралска издънка» наистина!“

— Не знам дали ще мога да хапна нещо — заяви Жозефин, докато сядаше на масата.

Шърли се наведе към нея и й прошепна:

— Стегни се, ще започнат да се питат защо толкова се вълнуваш!

Шърли бе споделила с Гари тайната на Жозефин. „Но не казвай на никого!“ „Обещавам, кълна се!“ — отвърна й той. Можеше да му вярва — той умееше да пази тайна.

Двамата прекараха чудесно лято. Две седмици в Лондон и четири в Шотландия, в замъка на техен приятел. Ходиха на лов, ловиха риба, излизаха на дълги разходки по зелените хълмове. Гари се хвана с Ема, девойка, която работеше денем в кръчмата. Една вечер се прибра и с усмивка на задоволен хищник заяви на майка си: „Направих го.“ „Първия път — отвърна му Шърли — не е кой знае какво, но после ще става все по-хубаво!“ — „Не беше зле! От толкова време умирах да го направя! И да ти кажа, странно, но сега имам чувството, че съм станал равен на баща ми.“ За малко да добави: „Разкажи ми за него“, но въпросът замря на устните му. Всяка вечер отиваше при Ема, която живееше в стаичка над кръчмата. Шърли запалваше огъня в голямата зала с военните доспехи и свита на канапето срещу огъня, четеше някоя книга. Понякога отиваше при мъжа. Той дойде няколко пъти през уикендите при нея. Срещаха се в западното крило на замъка, нощем. Двамата с Гари така и не се засякоха.

Тя хвърли поглед към сина си, който доподреждаше масата. Забеляза как го гледа Ортанс и сърцето й се изпълни с гордост. Само така! Гари нямаше вече да се държи като кутре с провесен език, както изглеждаше преди. Браво, сине!

„Нещо у Гари се е променило — помисли си Ортанс. — Пораснал е, заякнал е, това е очевидно, но има и друго. Сякаш е придобил някаква самостоятелност. Сякаш се е изплъзнал от моята власт. Не ми е приятно да ме игнорират обожателите ми“ — каза си тя, премятайки мобилния в джоба на дънките си.

„И тя се е променила — установи Шърли. — Беше красива, станала е опасна. Излъчва чувственост. Жо единствена не го осъзнава и продължава да се държи с нея като с малко момиче.“ Заля пилето със соса от тавата, увери се, че е добре изпечено, със златиста кожичка, и го отнесе на масата. Попита кой иска бяло месо, кой кълка. Момичетата и Гари вдигнаха ръце за бяло месо.

— А за нас двете кълките — обърна се тя към Жо, която гледаше пилето с отвращение.

— Давам ти моята — отвърна Жо и отблъсна чинията си.

— Мамо, трябва да ядеш! — заповяда Зое. — Много си отслабнала, не си хубава така, да ти кажа, къде изчезнаха трапчинките ти?

— Да не си на диета като госпожа Бартийе? — попита Шърли, докато разпределяше бялото месо по чиниите.

— Работих през целия август и ядях малко. Беше ужасно горещо…

„И все дебнех дали Лука ще се появи в библиотеката, тръпнех в очакване, изгарях от вълнение, затова не можех и залък да преглътна.“

— Книгата не беше ли изстреляна малко прибързано? — попита Шърли.

— Издателят предпочете да действа ударно в началото на есента.

— Явно е бил сигурен в себе си.

— Или в нея! Доказателството е налице… — промърмори Жо.

— Имаш ли новини от двамата Бартийе? — притеснена за приятелката си, Шърли побърза да смени темата.

— Никакви и съм си много добре така.

— Макс не се върна в училище — въздъхна Зое.

— Чудесно. Той ти влияеше зле.

— Не е лошо момче, Жо — намеси се Гари. — Само дето е объркан… Но с родители като неговите не може се каже, че е извадил късмет! Сега гледа овцете на баща си. Не му е лесно, да знаеш. Един приятел, който е близък с него, ми каза, че Макс напуснал училище и се хванал да прави сирене! Good luck!

— Той поне бачка — каза Ортанс. — Нещо, което се случва все по-рядко в наши дни. Аз пък се записах в театрална паралелка! Смятам, че ще ми е от полза за самочувствието…

— Само не ми казвай, че нямаш самочувствие — разсмя се Шърли. — На твое място по-скоро бих се записала в курсове за смирение.

— Много смешно, Шърли! Ще се пукна от смях.

— Шегувам се, скъпа…

— Впрочем, мамо, ще се наложи да се абонирам за някое и друго списание, за да съм в течение на последните модни тенденции. Вчера ходихме с един приятел в „Колет“, беше прекрасно!

— Няма проблем, скъпа. Ще те абонирам… А какво е „Колет“?

— Магазин, в който се продават дрехи последен писък! Имаше едно сако на „Прада“, страхотно. Малко скъпичко, но прекрасно… В нашия квартал, естествено, ще бъде доста неуместно да ходя облечена така, но като се преместим в Париж, ще е точно.

Шърли изпусна пилешкия кокал и се обърна към Жо.

— Ще се местите?

— Ортанс много иска и…

— Аз не искам да ходя в Париж — измърмори Зое, — но никой не се интересува от моето мнение!

— Ще изчезнеш оттук? — попита Шърли.

— Нищо не е решено, Шърли. За да си го позволя, трябва да спечеля много пари…

— Има опасност да се случи много по-скоро, отколкото предполагаш — отвърна й тя, поглеждайки към телевизора.

— Шърли! — повиши тон Жозефин, за да я накара да млъкне.

— Извинявай… Това е от вълнение. Ти си моето семейство… Вие сте моето семейство. Ако се преместите да живеете другаде, ще ви последвам.

Зое изръкопляска.

— Ще бъде супер! Ще си наемем голям апартамент…

— Още не сме стигнали дотам — каза Жозефин. — Яжте, момичета, ще изстине.

Изядоха пилешкото в пълно мълчание. Шърли подхвърли, че това било добър знак — значи са го харесали. Заобяснява подробно как се купува хубаво пиле, отхранено със зърно, на коя фирма може да се има доверие, колко са важни размерите на кафезите и качеството на храненето, но бе прекъсната от звън на мобилен телефон.

И понеже никой не понечи да отговори, Жозефин попита:

— Твоят ли звъни, Гари?

— Не, оставих го в стаята си.

— Твоят ли е, Шърли?

— Не, моята мелодия е друга…

Жозефин се обърна към Ортанс. Тя преглътна, обърса устни с крайчеца на салфетката си и каза нехайно:

— Моят е, мамо.

— Откога имаш мобилен?

— Един приятел ми го даде. Понеже има два…

— И ти плаща разговорите?

— Родителите му. Червиви са с пари.

— И дума да не става. Ще му го върнеш и аз ще ти купя…

— И на мен — присламчи се Зое с умолителен тон.

— Не. Ти ще почакаш, докато станеш на тринайсет…

— Писна ми да съм малка! Писна ми!

— Благодаря, мамо — рече Ортанс, — но след като имам вече, предпочитам да си го запазя… По-нататък ще видим.

— Ортанс, веднага да го върнеш!

Ортанс се намуси:

— Щом толкова държиш…

И се почуди откъде тази щедрост у майка й. Вероятно е започнала нов превод… Тогава ще поиска да й увеличи джобните. Не е спешно. Засега той й купува всичко, което му поиска, но когато реши да го отсвири, не е зле да има малко заделени парици.

За този първи октомври Жозиан щеше да си спомня цял живот.

Чаткането на токовете й по неравните павета в двора дълго щеше да кънти в паметта й. Какъв ден! Не знаеше дали да се смее, или да плаче.

Беше дошла първа на работа. Затвори се в тоалетната и си направи теста за бременност с една от лентичките, които купи пътьом от ъгловата аптека. Мензисът й закъсняваше с десет дни! Щом станеше сутрин, проверяваше. Не. Слепваше длани и се молеше да се появи на бял свят малкото на Гробз, дето ще щъка със сини или розови терлички. „Теб, обич моя, няма да те оставя да се бъхтиш като грешен дявол, ще видиш каква голяма, красива къща ще имаш!“

Та сутринта, докато седеше на тоалетната чиния, изреди всички молитви, които знаеше, потърси помощ от Господ и от всички светии, вперила очи в тавана, сякаш очакваше небето да се разтвори. Накрая сведе очи към лентичката: бинго, Жозиан, този път спечели, заченала си благословеното дете!

Радостта й беше безгранична. В гърдите й сякаш се спука балон и я понесе вълната на щастието. Тя нададе ликуващ вик, скочи и вдигна ръце. По страните й потекоха сълзи, тя пак седна върху тоалетната чиния, разтреперана от вълнение. „Ще ставам майка, майка — повтаряше си, приведена напред, обгърнала раменете си с ръце, сякаш се прегръщаше. — Майка, аз — майка…“ Сини и розови терлички танцуваха пред разплаканите й очи.

Тичешком стигна до апартамента на Рьоне и Жинет и почука на вратата. Те привършваха закуската си, когато тя връхлетя като торнадо. Едва дочака Рьоне да тръгне за склада, дръпна Жинет за ръкава и доверително й съобщи:

— Готово! Бебчо е тук… — посочи с пръст плоския си корем.

— Сигурна ли си? — опули се Жинет.

— Току-що направих теста: по-ло-жи-те-лен!

— Ще се наложи да ти направят и един медицински, защото понякога тестът дава погрешен резултат и няма бременност…

— А, така ли — разочарова се Жозиан.

— Случва се едно на хиляда… Но за да си сигурна.

— Ами вече го чувствам. Няма нужда да ми звъни по телефона, усещам, че е тук. Виж ми гърдите, наедрели са, нали?

Жинет се усмихна:

— Ще кажеш ли на Марсел?

— Дали да изчакам, за да съм съвсем сигурна?

— Не знам…

— Добре, ще изчакам. Трудна работа. Ще ми е трудно да крия радостта си.

Бебе, малък Исус, херувимче, което да глези! Ще си живее като принц! Ще го обича безкрайно. Целият му живот ще тече по мед и масло и благодарение на кого? На нея! Тя отново се разциври при мисълта, че скоро ще гушка бебенце, та се наложи Жинет да я прегърне, за да се успокои.

— Хайде, хайде, мила, кротко! Такава хубава новина!

— Нямаш представа колко се вълнувам! Не знам къде се намирам. Мислех, че няма да имам сили да стигна до вас. Хем сте толкова близо. Краката не ме държаха! Какво да ти кажа, толкова чакахме и се надявахме, че сега направо не мога да повярвам. — Внезапно нещо я притесни и тя се вкопчи в ръба на масата. — Дано само го задържа! Казват, че до третия месец можело да се изпусне! Представяш ли си мъката на Марсел, ако направя беля?

— Недей да гледаш сега на хубавото в лоша светлина. Бременна си, това е чудесно! — Жинет побърза да й налее кафе. — Искаш ли филийка? Вече ще трябва да ядеш за двама!

— О, готова съм да ям и за четирима, за да е пухкаво бебето! Скоро ще навърша четирийсет! Даваш ли си сметка? И това ако не е чудо! — и сложи ръка на сърцето си, което лудо тупкаше.

— Виж… ще трябва да се стегнеш, щото има да чакаш осем месеца и ако продължаваш така, ще си изплачеш очите.

— Права си. Ама толкова ми е хубаво, плача от радост, пък и не ми се е случвало често да плача от радост, кълна се.

Развълнувана и усмихната, Жинет я погали по ръката.

— Знам, миличка Жозиан, знам много добре… от този момент започва най-хубавото в твоя живот. Ще видиш как само ще те глези твоят Марсел отсега нататък.

— А, колкото до това, той ще е страшно доволен! Дори ще трябва да му го съобщя много внимателно и предпазливо, щото може да му се пръсне сърцето…

— Той има здраво сърце, не бой се. Нали напоследък все спортува. Хайде, отивай да бачкаш и се опитай няколко дни да си държиш езика зад зъбите…

— Ще трябва да го вържа на фльонга.

Тя се върна в стаята си, леко си напудри носа и точно когато слагаше пудриерата обратно в чантата си, дочу стъпките на Анриет Гробз. „Само как ходи тая! Трополи като войник. Коленете й трябва да са се протрили от толкова маршируване.“

— Добър ден, Жозиан — поздрави съпругата на шефа и погледна секретарката много по-любезно от друг път. — Как сте?

— Добър ден, госпожо — отговори Жозиан.

За какво ли се е домъкнала в ранни зори госпожата с шапката? И какво ли се крие зад този умилкващ се тон? Сто на сто ще иска някаква услуга.

— Драга моя Жозиан — подхвана Анриет колебливо, — бих желала да ви помоля нещо, но бих искала да си остане между нас, мъжът ми да не разбере. Възможно е да се засегне, че го прескачам, понеже става дума за неговия business… — тя обичаше да вмъква тук-там по някоя английска дума. Смяташе, че е много шик. — Нали ги знаете какви са мъжете, не им харесва да сме по-прозорливи от тях, а на мен ми се струва, че мъжът ми е на погрешен път и… — затърси думите.

„Сигурно не знае — реши Жозиан, — щото иначе нямаше да се преструва на любезна. Иска да ме помоли за услуга, та сега върти и суче.“

— Не се притеснявайте — окуражи я Жозиан и огледа преценяващо скъпата дамска чанта на Анриет.

„Със сигурност не е изкуственяк. Дъртата си купува чанти само от крокодилска кожа! Типично в неин стил, ще захапе и собствената си дъщеря, ако се наложи.“

Анриет извади от чантата си снимка и я сложи пред Жозиан.

— Познавате ли тази жена? Виждали ли сте я тук, в кабинета му?

Жозиан погледна тъмнокосата хубавица с пищна гръд, която Анриет Гробз тикна под носа й, и поклати глава.

— Май не… Никога не съм я виждала.

— Сигурна ли сте? — настоя Анриет. — Разгледайте я по-отблизо.

Жозиан взе снимката и сърцето й се обърна. Наистина беше прибързала. До красивата брюнетка, но малко по-назад видя Марсел, цъфнал в щастлива усмивка, прегърнал непознатата през кръста. Нямаше съмнение! Той беше. Разпозна пръстена на кутрето, който си беше самоподарил за първия си милиард. Чудесен пример за лош вкус: грамаден, с преплетени златни инициали и едър рубин в средата. Много се гордееше с него. Постоянно го докосваше, въртеше го напред-назад. Твърдеше, че му помагал да мисли.

Анриет забеляза промяната у Жозиан:

— Аха, познахте я, нали!

— Всъщност… Може ли да я копирам?

— Разбира се… Но не я оставяйте на видно място. Той господин Гробз е в Шанхай сега, но не искам да я види, когато се върне.

Жозиан се надигна и отиде да я преснима. Докато стоеше с гръб към Анриет, бързо обърна снимката — на гърба й имаше нарисувано сърце и с почерка на Марсел бе написано: Наташа, Наташа, Наташа. Значи наистина е той, не бърка. Преглътна и светкавично запрехвърля наум разни предположения. Само да не усети Анриет Гробз, че сърцето й се преобърна.

— Отивам до картотеката, защото ми се струва, че съм мярвала един път тази жена тука… С мъжа ви…

Анриет Гробз с кимане я окуражи да продължава да говори. На всяка дума, казана от Жозиан, шапката й се поклащаше.

— Името й… Името й… Не съм много сигурна, че помня името й… Наричаше я Таша, Таша или нещо подобно…

— Наташа? Може би това е името?

— Абсолютно! Наташа…

— Не й знам презимето. Но се опасявам да не е шпионка, изпратена на господин Гробз от конкуренцията, за да го подлъже и да му измъкне разни фирмени тайни. Толкова е наивен, и дете може да го преметне. По красива жена направо ще си загуби ума!

„Точно така — си каза Жозиан, потискайки гнева си, — ще пукнеш от шубе да не те зареже заради тази пачавра, и ми сервираш някаква история за разузнавачка от Източния блок! «Шпионката, която дойде от студа»“!

— Чакайте, госпожо Гробз, ще проверя в картотеката и ако открия нещо, ще ви се обадя…

— Благодаря ви, Жозиан, много сте мила.

— Естествено, госпожо, на вашите услуги. — Жозиан се усмихна възможно най-раболепно и я изпроводи до вратата.

— Нали нищо няма да му кажете, скъпа моя Жозиан, сигурна сте?

— Не се притеснявайте… Умея да пазя тайна.

— Много сте мила.

„Няма да съм толкова мила с него, когато се върне — си обеща Жозиан и седна зад бюрото си. — Ще цъфне с напудрената си муцуна, изкъпан след сутрешния крос, и ще види какво съм му подготвила, няма да остане разочарован, шмекерът му с шмекер.“

Грабна писалката си и избоде очите на красавицата от снимката.

— Спри тук — заповяда Ортанс и посочи ъгъла на улицата.

— Както кажеш…

— Искаш ли да продължим да се виждаме, или не искаш?

— Не ставай смешна, просто се пошегувах…

— Ако майка ми ме види с теб, край на малката ни тайна…

— Тя не ме познава, никога не ме е виждала.

— Но ме познава мен. Няма да се затрудни да направи връзката. Може и да не загрява бързо, но все ще събере две и две.

Шавал паркира и изключи двигателя. Прегърна Ортанс и я придърпа.

— Целуни ме.

Тя бързо го целуна и посегна да отвори вратата.

— По-нежно!

— Колко си досаден!

— Да бе… Не бях досаден преди малко, когато плащаше с моята карта.

— То беше за преди малко.

Пъхнал ръка под тениската й, той се опита да я хване за гърдата.

— Престани, Шавал, стига.

— Имам си име, държа да ти напомня. Мразя да ме наричаш Шавал.

— Това ти е името… Не ти ли харесва?

— Харесва ми да си по-нежна с мен, по-мила…

— Съжалявам, пич, не ми е в стила.

— А какъв ти е стилът, Ортанс? Не даваш нищо, грам не даваш от ценната си персона…

— Ако не ти харесва, приключваме. Не аз искам нещо от теб, ти дойде при мен! Ти ми се мъкнеш по петите като кученце!

Той завря лице в дългата й коса, вдъхна мириса на кожата й, парфюма й, прошепна:

— Влудяваш ме! Не съм виновен. Моля те, не ставай лоша… Толкова те желая. Ще ти купя всичко, което поискаш.

Ортанс вдигна очи към небето. Какъв досадник, не е истина! Направо беше на път да я отврати от шопинга!

— Седем и половина е, трябва да се прибирам.

— Кога ще се видим?

— Не знам. Ще гледам да уредя нещо за събота вечер, но не е сигурно…

— Имам две покани за Галиано за петък вечерта… Какво ще кажеш?

— Джон Галиано?

— Himself! Ако искаш, мога да те заведа.

— Добре. Ще измисля нещо!

— Обаче ще трябва да си много мила с мен…

Ортанс въздъхна, огъна се отегчено като котка.

— Вечните условия! На човек да му се отще, право да ти кажа…

— Ортанс, от три месеца ме разиграваш. Търпението ми има граници…

— Аз пък не признавам никакви граници, представи си! В това ми е чарът и с това съм ти интересна.

Шавал сложи ръце на волана на спортната си алфа ромео и изръмжа:

— Писна ми да се правиш на уплашена девственица.

— Ще спя с теб, когато аз реша, а за момента този въпрос изобщо не се поставя. Ясно ли ти е?

— Поне си пряма, не може да ти се отрече.

Тя отвори вратата, измъкна навън дългия си елегантен крак, деликатно стъпи на тротоара и запретнала пола до чатала си, му пожела довиждане с най-ослепителната си усмивка.

— Ще се чуем?

— Точно така, ще се чуем.

Взе от задната седалка голямата бяла чанта „Колет“ и излезе от колата. Стъпваше с походка на модел, сякаш дефилираше на подиума, той я проследи с поглед как се отдалечава и изпсува. Мръсница! Правеше го на луд! Щом устните му докоснеха меките й потрепващи устни, кръвта му кипваше. Малкото й езиче танцуваше, когато се целуваше… Той затвори очи и се отпусна назад. Надървяше се като магаре, а тя само го размотаваше и залъгваше. „Не мога да издържам повече, не мога, трябва да я имам!“

Историята продължаваше от юни месец. От юни досега тя поддържаше у него илюзията как ще прекарат цяла нощ заедно, как ще го остави да я разсъблече бавно, бавно, да я гали… Четирите съботи и недели на юли бе прекарал в Довил заради нея. Бъркаше се, за да плаща всичките й прищевки, плащаше сметките на приятелите й и ето сега играта на котка и мишка се бе пренесла в Париж. Щом сметнеше, че вече му е в ръцете, тя отново му се изплъзваше и го пращаше да пасе трева. Той се ругаеше: „Тъпак, цар на тъпаците, тя те прави на хахо, не си ли даваш сметка! Размеква те, когато иска да й купиш нещо! Какво ти е позволила досега? Нищо и половина! Единствено целувки и малко пипане. Всеки път, когато ръката ми слиза по-надолу, надига страхотен вой! Да ходи с мен по модните ресторанти — да, да разграбва магазините, да яде сладолед, да ходи на кино — да, но за другото ми хлопва вратата под носа! Пълна мизерия. Ако взема да си водя сметка за всичките парцалки, които ме кара да й купувам, мобилните, които непрекъснато губи тук и там, модните джаджи, от които веднага й писва и ги хвърля, понеже я мързи да прочете упътването и да разбере как действат, ще излезе, че пилея пари на вятъра! Никоя мадама не се е отнасяла с мен по този начин. Никоя! Обикновено ми лижат подметките. А сега тя си бърше патъците в крачолите на панталона ми, размазва блясъка си за устни по седалката на колата ми, лепи си дъвката в жабката и удря по капака с чантата си от «Диор», ако нещо не й е по вкуса!“ Огледа се в огледалото за обратно виждане и се попита с какво е заслужил такова нещо. Няма вид на страшилище, не е дърт, по-скоро е як мъж, а тя буквално не го забелязва! Въздъхна и запали колата.

Сякаш прочела мислите му, Ортанс се обърна и преди да изчезне зад ъгъла, му изпрати въздушна целувка, развяла гъстата си коса. Той мигна с фаровете в отговор и изчезна, свистейки с гумите, сякаш да си го изкара на тях.

„Колко е лесно да въртиш мъжете на пръста си! Глупостта на любовното желание! Тиранията на чувството! До един се хвърлят в него като в дълбоки бездни и на всичко отгоре се фукат! Дори дъртаци като Шавал! Проси си удоволствието, трепери, досадно хленчи. А е на трийсет и пет години все пак! — разсъждаваше Ортанс. — Би трябвало да има известен опит. Ама не! Тресе се като желе. Достатъчно беше да му даде някакво мъгляво обещание или да запретне малко по-нагоре полата, да покаже голо бедро, и ето го, мърка като дърт беззъб котарак. Дали да преспя с него, или не? Истината е, че не ми се ще, но пък има опасност да му писне. И тогава край на веселбата. Бих искала да го направя, но поне нещо да трепне в мен все пак. Особено първия път. С Шавал би било съвсем меркантилно. Още повече че е ужасна лепка, което си е отблъскващо, откъдето и да го погледнеш!“

Налагаше се да се преоблече, преди да се прибере. В стаичката, където се пазеха препаратите за миене и поддръжка на стълбището. Изхлузи минижупа, обу си дънките, дебелия пуловер върху тениската, която откриваше пъпа й, изтри грима и отново се превърна в момиченцето на мама. „Каква тъпачка е тя, нищо не подозира!“ Отмести кутия с препарат, за да скрие дрехите си, и зърна някакъв вестник, в който на първа страница се мъдреше лицето на леля й, увенчано със заглавие „Преди и след — роди се звезда“. Под него снимка на Ирис с дългата й коса и още една е коса на венец ала Жана д’Арк и текст: „Просто следвах съветите на Андре Жид, отправени към един начинаещ писател…“ Ортанс подсвирна от възхищение.

Беше готова да се качи вкъщи, но се сепна: все още държеше чантата на „Колет“ със сакото „Прада“ в нея!

След секунда колебание реши да откъсне етикета и да каже, че си го е купила на битака в Коломб миналия уикенд.

Бяха се спрели под сянката на голямата акация и Антоан наблюдаваше крокодила, който лежеше пред тях. Животното се топлеше на слънцето с премрежени очи. Огромно, отблъскващо, лъщящо. „Какво си ти бе? — каза си той с раздразнение. — Спомен за динозавър? Дънер с жълти процепи? Бъдеща дамска чанта? Защо ме гледаш нагло с присвити очи? Не ти ли стига, че ежедневно ми тровиш живота?“

— О, виж колко е сладък! — се провикна Милен, застанала да него. — Пече се на слънце, спокойно излегнат. Иде ми да го гушна!

— И ще те разкъса с осемдесетте си зъба!

— Няма такова нещо… И той ни наблюдава. Интересни сме му. Научих се да ги обичам, да знаеш! Вече не се страхувам от тях…

„А пък аз ги ненавиждам!“ — помисли си Антоан и стреля във въздуха да го прогони. Животното не шавна, лежеше и сякаш наистина му се усмихваше. Откакто крокодилите се бяха разбунтували и след смъртта на двамата китайци Антоан не мърдаше никъде невъоръжен. Носеше пушката си на рамо, а патроните в джобовете на бермудите. Така си припомняше доброто старо време при „Гънман & Ко“, когато всичко вървеше по мед и масло, а хищниците бяха примамливи цели за милиардерите безделници.

Господин Уей редовно му изпращаше чека. Всеки месец си получаваше парите. „Швейцарска точност — подхилваше се Антоан, разпечатвайки плика с фиша. — Искаше да ме прецака, но излязох по-твърд и непреклонен. И аз знам да се озъбвам.“

Обаче междувременно проблемите му непрекъснато се задълбочаваха. Наложи се да изтърпи група учени, дошли да изследват кръвта на крокодилите, за да създадат нов вид антибиотици. Гадните животни устояват на всичко. Ако се наранят, вместо да се стигне до инфекция и отравяне на кръвта, раната им незнайно как успява да зарасне и те бодро продължават напред. Имат някаква съставка в кръвта, която ги имунизира. На него се падна честта да настани учените, да ги храни, да им предостави помещения за работа. Което си беше допълнителен ангажимент за Антоан и допълнителни приходи за господин Уей! „Писна ми все така да става“ — мислено възнегодува Антоан и отново стреля.

— Престани! — спря го Милен. — Горките животни за нищо не са ти виновни…

Китаецът успяваше да извлече полза от всичко! Повика Милен, след като разбра с какво бе започнала да се занимава. Предложи й съдружие и заедно да изкарат на пазара нова марка козметика „Бел дьо Пари“. Искаше да произвеждат опаковките във Франция, за да пише отгоре им made in France. Така щели да превземат китайския пазар. „На всичко отгоре и късметът му се усмихва — помисли си Антоан и зареди пушката отново. — Което докосне, в злато се превръща!“

Същото обаче не се отнасяше за него.

Мечтите му да стане милиардер благодарение на чантите и консервите крокодилско месо загиваха. Крокодилите се оказаха ненадеждна суровина: тлъсти, взискателни, безпомощни. Ядяха само пилешко или човешко. Всичко, което не им харесваше, оставяха да гние на слънцето! „Сякаш са раснали в петзвезден хотел“ — ругаеше Антоан и обръщаше количките, препълнени със смес от ориз, специални водорасли и стриди, които поръчваше в Сао Пауло. Те изобщо не докосваха тази храна. Нито патешкото, нито рибата. Искаха си пилешкото. Когато им даваха друга храна, извръщаха глави.

— Виж ги ти, не е истина! — процеди през зъби Антоан. — Толкова са затлъстели, че дори не могат да се покатерят върху женските, забеляза ли? Не ги удостояват с поглед, колкото и да ги ухажват и да им се умилкват.

— Кеф им е да те гледат как се дразниш. Знаят си, че отново ще излязат победители…

— Няма да е за дълго, ако продължават да дебелеят.

— Я стига! Ти отдавна ще си умрял, а те ще продължават да киснат тук, непоклатими. Тези животни ще изкарат сто години като едното нищо!

— Освен ако не ги изтрепя!

— Мислиш ли, че това е решение?

— Няма решение, Милен, оставих се да ме измамят като първолак! На Уей не му пука, той ще се измъкне невредим както обикновено, но аз… Инвестирах във ферма за тлъсти и безпомощни яйценосни гадини.

И сякаш не стигаше това, ами Антоан откри, че почти всичките женски, внесени от Тайланд, бяха минали репродуктивната възраст. Обади се на директора на развъдника, който лично бе натоварил на боинга седемдесетте женски крокодила, за да направи рекламация. Тайландецът го увери: „Forty eggs a day! Forty eggs a day!“

— Zero egg a day! — изрева в слушалката Антоан.

— Аха — отвърна оня. — They must be grand mothers then! You are not lucky, we put the wrong ones in the plane, we didn’t know[17]…

Женски крокодили в менопауза! А имаше за задача да повиши максимално раждаемостта! Фабриката отчиташе спад на кожените изделия, а производството на консервирано месо беше намаляло наполовина. „Може да се окаже, че бизнесът ще се съживи с производството на антибиотици, обаче нямам договор за тях. Как се минах! Майната им на влечугите!“

Стреля отново във въздуха. Крокодилът отвори едно око.

Милен сви рамене и пое обратно към офиса си. Имаше да проверява имейлите, преди да ги изпрати до Париж за разни поръчки. Гримовете вървяха много по-добре от лосионите и останалите кремове за поддържане на кожата, които бяха по-скъпи и по-трудни за прилагане в жегата. „Толкова по-добре! Снабдявам се с гримовете на едро в Париж и ги продавам четворно по-скъпо. Клиентките ми изобщо не подозират. Никога не се пазарят! Умират за червилото и туша за мигли и дават мило и драго да си изрисуват физиономиите. Най-търсен е светлият, почти бял фон дьо тен. Луди са за него! Правят се на бледолики малки кукли. Още не съм заредила, и те вече са опразнили рафтовете с малките си хищни ръчички. Господин Уей ми предложи съдружие. Петдесет на петдесет. От мен познанията, стратегията, духът, изтънченият френски вкус, от него производството и разпространението. Твърди, че производството ще ни излезе без пари. Трябва да говоря с Антоан. Струпали са му се толкова грижи на главата, че не знам дали да го занимавам с моите планове.“

Същата вечер, докато Понг им сервираше безмълвно, Милен съобщи, че изпратила кратък проектодоговор на господин Уей и смята двамата да поработят в съдружие.

— Подписа ли вече?

— Не още, но на практика нещата са уредени…

— Не си ми споменавала!

— Казах ти, скъпи, но ти не ми обърна внимание… Мислеше, че това е игра за малки момиченца! Има много хляб в тази работа, да знаеш.

— Посъветва ли се с някого, преди да подпишеш?

— Подготвих много прост договор, в който фигурират инвестираните суми, процентите печалба, разрешително на мое име, заплатено от Уей… Така че да ми е съвсем ясно. — И тихо се засмя, сякаш за да покаже на Антоан, че не си прави илюзии за своята неопитност в подобни дела.

— Да не си записала да следваш право? — попита Антоан високомерно. — Подай ми солта, ако обичаш… От какво е рагуто? Много е безвкусно!

— От антилопа…

— Да ти кажа право, отвратително е.

— Не ми остава много време за готвене…

— Добре, но бих предпочел да живеем както преди, когато имаше време! По-добре да беше отворила ресторант…

— Ето на, виждаш ли, не можем да говорим сериозно.

— Давай, слушам те.

— При последното пътуване до Париж отидох да се консултирам с адвокат, специализиран в тази област. С кантора на „Шанз-Елизе“…

— Кой ти го препоръча?

— Обадих се на секретарката на свекър ти. Казва се Жозиан. Много мила жена. Взаимно се харесахме. Казах й, че се обаждам от твое име, че имаш нужда от добър адвокат, който да те посъветва, някой печен, дето си има работа с най-големите финансови акули…

— И какво?

— Мина като по ноти. Даде ми име и телефон, на който позвъних. И тъй като се обаждах по препоръка на Марсел Гробз, той се държа много любезно и прие да се погрижи за моя бизнес план. Дори ме покани на вечеря, отидохме в руски клуб близо до кантората му.

— Така ли? Използвала си хора на Шефа, без изобщо да се познавате? Няма да се учудя, ако те е намразил.

— Защо да ме намрази? Нищо не съм му сторила…

— Припомням ти, че заради теб напуснах жена си и двете си дъщери! Май си забравила…

— Не съм те карала да ги напускаш. Ти ги заряза по свое желание. Ти ме въвлече в тази авантюра!

— И сега съжаляваш, така ли?

— Не. Не съжалявам за нищо. Съжаленията не вършат работа. Просто се опитвам да изплувам, нищо повече. И няма нужда да се сърдиш…

Караха се тихо, за да не разбере Понг. Караха се усмихнати, запращаха си всяка прошепната дума като отровна стрела. „Как стигнахме дотук — почуди се Антоан и си наля още вино. — В главата ми се въртят само черни мисли. Трябва да правя като другите. Да не задълбавам толкова. Да печеля пари, но главното да не мисля. Бил съм най-щастлив в Африка, затова си въобразявах, че като се върна тук, ще бъда пак щастлив. Ще започна всичко отначало. Взех с мен тази очарователна малка мръсница, която твърдеше, че ще се грижи за мен. Глупости! Само аз мога да се грижа за себе си, а правя точно обратното, непрекъснато и настървено. Защо укорявам нея? Тя няма вина. Прекалено голяма лъжица за моята уста. Жо е права. Те всички са прави.“ Той се подсмихна подигравателно на себе, но Милен го разбра погрешно.

— О! Не се сърди! Толкова те обичам. Напуснах всичко, за да те последвам. Бих отишла където кажеш… Просто искам да имам някакво занимание. Не съм свикнала да стоя без работа. От малка работя…

Тя се нацупи като малко момиченце, хванато в голяма лъжа, което се кълне, че казва истината. Гледаше го невинно с големите си сини очи, което ужасно го подразни.

— А той не се ли опита да ти се пусне след клуба?

— Винаги мислиш най-лошото.

— Опасна си, Милен! Да направиш толкова много неща, без да ми споменеш и думичка.

— Исках да те изненадам… Пък и всеки път, когато се опитвах да ти заговоря за това, ти сменяше темата. Така че се отказах. Само не се сърди, скъпи, правя го единствено за да не скучая, повярвай… Ако не излезе нищо от тази работа, господин Уей ще загуби инвестицията си, а пък аз излизам суха, защото не съм вложила нито грош! Но ако потръгне, ще се замогна, а ти ще станеш търговски директор на малката ми фирма…

Антоан зяпна от изненада. Тя възнамерявала да го назначи да й работи.

Можеше да се обзаложи, че в момента пресмята заплатата му и годишната премия, която ще му отпусне! По гърба му потече струйка пот, изпоти се по слепоочията, дланите, тялото, целият плувна… Не, само това не! Това не! Той стисна зъби.

— Какво става, скъпи? Целият си мокър! Все едно си бил под душ. Да не си болен?

— Сигурно съм ял нещо, дето не ми понася. Може да е рагуто от антилопа.

Той стана, хвърли салфетката на масата и отиде да се преоблече.

— Недей да се сърдиш, любов моя… Просто като лотария. Може да не стане. А може и да стане. И тогава ще съм богата, богата, богата! Ще е прекрасно, нали?

Антоан спря на прага на къщата. Тя не каза „ще сме“, а „ще съм“. Свали си мократа риза и влезе в къщата.

Филип Дюпен седна до бюрото на жена си и въздъхна. Да му беше казал някой, че един ден като ревнив съпруг ще рови из вещите на Ирис! Когато видеше подобна сцена в някой филм, неизменно изпитваше съжаление към героя. Отвори розова папка на бюрото, на която Ирис бе написала с едри букви „Роман“, а отдолу със зелен флумастер „Смирената кралица“. Може би е планирала да създаде и друг и, реши той, отгръщайки папката. Или да си поръча да й напишат други. Беше по-силно от него, трябваше да разбере. Да й каже в очите щеше да е по-благородно. Само дето никой не говореше открито с Ирис. Тя винаги се измъкваше. Когато се прибра вкъщи след телевизионното предаване, което гледаха с Александър и Кармен, докато вечеряха на масата в хола пред телевизора, тя се изправи пред тях и попита тържествено: „Как изглеждах? Прекрасно, нали?“ Сърце не им даде да потвърдят. Тя изчака малко и във възцарилото се мълчание, което никой не се осмели да наруши, въздъхна: „Нищо не разбирате! Това е маркетинг и ако не се съобразиш с правилата, книгата няма да се продава. Аз съм съвсем непознато име, а това е дебют, длъжна съм да изстрелям романа в орбита! А косата ми пак ще порасне!“ — и си опипа главата. Точка по въпроса. На сутринта отиде на фризьор за истински стилна подстрижка срещу сто шейсет и пет евро. Късата коса подчертаваше допълнително бездънния смущаващ поглед на огромните й сини очи, откриваше дългата шия, съвършения овал на лицето, раменете й със златист тен се открояваха като на герб, извезан на старинен гоблен. Приличаше на млад паж. „Мамо, мамо, сякаш си на четиринайсет години!“ — беше възкликнал Александър. Филип се бе смутил и ако не беше смътното му чувство на горчивина заради цялата тази афера, и той щеше да изпита умиление.

Отвори папката, пълна с изрезки от вестници. От всекидневниците. Списанията още не бяха излезли. И те ще се изпълнят с нейния образ, с нейните лъжи и твърдения. Погледът му пробяга по първите статии. Някои бяха подписани от журналисти, които лично познаваше. До един говореха за Ирис и за смелостта й. „А star is born“[18] беше озаглавена една от тях. „Изненадата“, обявяваше друга. По-сериозен журналист задаваше въпроса докъде стига шоуто и откъде започва литературата, но признаваше, че книгата е добре написана въпреки „леко академичния тон“, но именно поради това отлично е документирана. „Чувства се, че Ирис Дюпен познава из основи XII век и майсторски ни повежда из тогавашния живот. Всичко е точно премерено. Завладяващо. Улавяме се как следим правилото на свети Бенедикт, сякаш е филм на Хичкок.“ Прочете рецензиите. Следваха разсъждения на Ирис за писането, за трудностите на първия роман, за изплъзващите се думи, за страха от белия лист. Тя представяше нещата много сполучливо, припомняше студентските си години в Колумбийския университет, първите си стъпки като сценарист, цитираше съветите на Жид към някакъв начинаещ писател: „За да не се изкушите да излизате, обръснете си главата!“ „Онова, което не се осмелявах да сторя от кокетство, ми бе наложено. Писането не ти позволява да хитруваш. Не можеш да му избягаш. Винаги си заетата. Не съжалявам за това, понеже живея само за литературата.“ Или: „Изкарах девет месеца само на преварена вода и на розови картофи, така постигах вдъхновение.“ На снимката беше в дънки с ниска талия и тениска над пъпа, а новата момчешка прическа й придаваше вид на млад бунтар. На друга снимка беше написано с червило на тила й love и money, а тя бе навела глава, за да се видят думите ясно. Отдолу текстът гласеше: „На тила си тя носи историята на романа си и съдбата на света.“ „Ни повече, ни по-малко! — каза си Филип с въздишка. — Съдбата на света е на тила на жена ми.“ Друг беше добавил: „Младежите ще луднат по нея, мъжете ще се влюбят, жените ще открият в нея своя говорител. Тази книга олицетворява помирението между Миналото и Настоящето.“ По-надолу научи, че руски милиардер предоставил на разположение на Ирис личния си самолет, за да се разходи за шопинг до Лондон или Милано, и още, че някаква марка парфюми искала да купи заглавието на книгата, за да лансира нов аромат. На всички предложения Ирис скромно отговаряше, че била поласкана, но че били „много далеч от литературата. Не искам да се превърна в панаирджийско чудо. Каквото и да се случи, без значение дали книгата ще е успех, или провал, ще продължа да пиша, защото само това ме интересува“.

„Създал съм чудовище“ — каза си Филип. Установи го, без да изпита болка. По това се разбира, че любовта си е отишла — когато вече не боли. Наблюдаваш доскоро любимия обект с хладнокръвен поглед, установяваш, че е такъв или онакъв, и си казваш: не мога да го променя. Променил съм се аз. И това е краят. Окончателен и безвъзвратен. Чувството, което го владееше в момента, беше чувство на отвращение, примесено с неясен гняв. Години наред беше обсебен от нея и имаше една-единствена цел: да й хареса, да й вземе акъла, да стане най-известният адвокат в Париж, във Франция, адвокат с международна известност. Започна да колекционира произведения на изкуството, ръкописи, да финансира балетни и оперни спектакли, основа фонд в помощ на културата… За да се гордее тя с него. Да се гордее, че е госпожа Филип Дюпен. Разбираше, че тя не уважава парите — Шефа й бе давал толкова пари, колкото бе искала. Тя искаше да твори. Да пише, да рисува, да дирижира, без значение! Просто да й признаят, че има талант. И той й предостави палитра от таланти. Вярваше като истински наивник, че за да се чувства щастлива, й е достатъчно да е до него, докато той избира картина или финансира постановка. Мечтаеше тя да го придружава на международните изложения на модерното изкуство, да присъства на сбирките, на които се четяха ръкописи на театрални пиеси, да му помага в избора, да присъства на репетициите. Отначало тя го правеше, но скоро загуби интерес. Не отдаваха почит на нея, а на парите, на името и на вкуса на съпруга й.

Обгърна с поглед стаята, всяко произведение на изкуството. „Това е историята на нашата любов. На моята любов — поправи се той, — защото тя не ме е обичала. Харесвала ме е. Ценила ме е. Лъжите й успяха там, където любовта ми се провали. Вече не я обичам и не искам да продължавам с преструвки. За оцеляването на двойката е по-добре да има две красиви лъжи, отколкото две грозни истини.“ Краят беше настъпил. Оставаше му да уреди още нещо и щеше да си тръгне. По грандиозен начин. Малко смешен наистина, но пък грандиозен. Щеше да организира бляскав завършек. „Това ще бъде моето произведение на изкуството!“

Отново погледна последната вестникарска изрезка. Статия, която не говореше за нея, а за филмовия фестивал в Ню Йорк. Беше подчертала с жълта химикалка името Габор Минар. Почетен гост на фестивала, на който щяха да прожектират последния му филм, „Цигани“, спечелил награда на фестивала в Кан. Дойдохме си на думата, каза си Филип: Габор Минар… Вечният Габор Минар, замръзнал в неизменната си поза на чудат и пламенен режисьор. С физиономията му на бунтар непукист, със задъхания ритъм на филмите му. За него твърдяха, че е изтръгнал седмото изкуство от унеса на специалните ефекти. Че съумял да върне на киното смисъла и богатството му. На снимката той се усмихваше, косата му влизаше в очите, яката на ризата му бе артистично разкопчана. Филип рязко затвори папката, хвърли поглед на часовника, беше късно да звъни на Джони Гудфелоу. Ще му се обади утре.

Ирис се прибра вечерта със списание „Експрес“ в ръка.

— Четвърто място в класациите! За петнайсет дни. Обадих се на Серюрие, пускат по четири хиляди и петстотин екземпляра дневно. Без да броим първоначалния тираж. Представяш ли си? Всеки ден четири хиляди и петстотин души си купуват книгата на Ирис Дюпен! Ще оглавя класацията. Обзалагам се, че следващата седмица ще съм на първо място! А ти ме питаш дали си заслужавало да ми обръснат главата на живо пред всички! — разсмя се и целуна списанието. — Трябва да живеем в крак с времето, скъпи. А времето на трубадурите отдавна е отминало! Бързо, Кармен, бързо слагай масата, гладна съм като вълк.

Очите й горяха с жълтеникав твърд пламък, който прогаряше списанието в ръката й. Тя го остави на масата, обърна се към него, учудена от мълчанието му, усмихна му се и наклони глава в очакване на поздравленията. Той вежливо се поклони и я поздрави.

Жозефин разтърка очи и си каза, че не сънува: седналата насреща й жена в автобус № 163 четеше нейния роман. Четеше с огромно увлечение, приведена над книгата, обръщаше страниците много грижливо, изчитайки внимателно ред по ред, сякаш се опасяваше да не пропусне нещо. Наоколо хората се движеха, говореха по джиесемите, кашляха, подвикваха си през главата й, тя не помръдваше. Четеше.

Смаяна, Жозефин не я изпускаше от поглед. „Смирената кралица“ в автобус № 163!

Значи беше истина онова, което пишеха по вестниците — книгата й се продава като топъл хляб. Отначало не й се вярваше. Дори си беше помислила, че Филип я изкупува. Но фактът, че видя с очите си романа в рейс 163, доказваше успеха.

Всеки път, когато прочетеше положителен отзив, й идваше да кресне победоносно, да се смее до сълзи, да подскача като кенгуру. Хукваше при Шърли. Единственото място, където необезпокоявана можеше отприщи радостта си. „Продава се, Шърли, книгата се продава, написала съм бестселър! Представяш ли си, аз, никому неизвестната научна сътрудничка с мизерната заплата, със скучните прашни лекции, малката загубенячка, която нищо не разбира от живота! Като за първи опит е направо страхотно!“ Шърли подвикваше „оле“ и двете се впускаха във вихрено фламенко. Веднъж Гари ги изненада. Мигом спряха, зачервени и задъхани.

Постепенно, с течение на времето, я обзе чувство на огромна празнота. Усещането, че е ограбена, насилена, използвана. Омърсена. Ирис беше запълнила цялото пространство. Ирис се усмихваше отвред. Сините очи на Ирис я дебнеха от всяка будка за вестници и списания, Ирис говореше за терзанията на писателя, за самотата, за XII век, за свети Бенедикт. Как се е родила идеята да разкаже тази история? Като влязла в катедралата „Сакре Кьор“ в една меланхолична вечер. Докато съзерцавала статуята на красивата светица с нейното нежно лице, в ума й сякаш се появила историята. А идеята да я нарече Флорин? „Правех торта със сина си и тъкмо сипвах от брашното «Франсин» в купата. Франсин-Флорин-Франсин-Флорин!“ Жозефин слушаше смаяна. Откъде й хрумваха подобни неща? Един ден дори я чу да споменава как Бог я дарил с вдъхновение, така обясни лекотата на изказа. „Аз не пиша, диктува ми се.“ Жозефин се тръшна на столчето до мивката. „Е наистина прекали, каква наглост!“

Отвори остъклената врата към балкона и погледна към звездите. „Това вече е прекалено, не издържам! Достатъчно ми е тежко да я гледам как позира, как си присвоява Флорин, сега посяга и към вас! На мен какво ми остана? Да лапам мухите? И откъде е разбрала, че си говоря с вас? Никога не съм й казвала, или май веднъж… Граби всичко! Вампир.“

Вечерта, когато бе видяла жената в рейса да чете книгата, тя звънна на вратата на Шърли. Никой не отвори. Прибра се вкъщи и намери бележка от Зое: „Мамо, ще спя у Александър, Кармен ще дойде да ме вземе. Ортанс ми каза, че ще излиза тази вечер, не се притеснявай, обичам те, Зое.“

Беше сама. Стопли си изостаналото парче киш по лотарингски, добави две листа маруля и загледа как се смрачава. Тъжно, толкова тъжно.

Когато падна мрак, бутна остъклената врата на балкона и вдигна глава към небето.

— Татко — осмели се да прошепне, — татко? Чуваш ли ме? — и продължи с тънко детско гласче: — Не е честно… Защо тя винаги е най-напред, кажи ми? Пак ме избута на заден план, за пореден път. Когато бяхме малки и ни правеха снимки, мама винаги настояваше Ирис да се вижда най-добре. Очите на Ирис, прическата на Ирис, „свий се малко, Жо, не виждам цялата рокля на Ирис“.

„Престъпница, ти си престъпница“ — чуваше гласа на баща си. Силната му прегръдка, соленият вкус на кожата или на сълзите му, широките му крачки. Отнасяше я, сякаш за да я спаси. „Бяхме на плажа, беше лято, излизах от морето, плюех вода, давех се, очите ми смъдяха, плачех, плачех… После, спомням си, той престана да спи заедно с мама в тяхната стая. После се криеше зад кръстословиците, нескопосните си каламбури и дървената си лула. И после умря. Гушна букета, ритна камбаната… — тя тихо се засмя. — Щеше да оцениш тези изрази, татко! Татко, татко — пропя в тъмнината. Някой ден ще открия липсващата частичка от пъзела. Някой ден ще разбера. А дотогава ти благодаря, мили татко, за този успех. Донесе ми утешение. Престанах да се страхувам. А това е важно. Вече не се чувствам застрашена. Сигурно се гордееш с мен, защото ти знаеш, че аз написах книгата.“

Тя въздъхна — едно бе сигурно, имаше още много да учи. Човек си мисли, че е спечелил, когато е победил веднъж, но винаги има следваща победа, за която трябва да се бори. „Преди животът ми беше простичък. Сега много се усложни. Или може би преди не съм живяла…“

Тя отново вдигна глава. Вече не изпитваше гняв.

Протегна ръце към небето, изпрати цялата си радост, цялата си любов на звездите. Не завиждаше на Ирис. „Ирис знае, че аз съм написала книгата. Знае го. Красивата й слава се крепи на лъжа.“

Обзе я ведро спокойствие. Очакваше я научният й труд. Трябваше да поработи върху него. Да се върне в библиотеката при старите писания и историческите трудове.

А някой ден ще напише нова книга.

Книга, която ще бъде нейна, само нейна.

„Какво ще кажете, звезди?“

Марсел Гробз излезе от сградата на летището, хвърли куфарите в багажника на колата и се настани на седалката до шофьора си.

— Изтощен съм, драги ми Жил! Прекалено съм възрастен вече за такива дълги полети.

— Така си е, Шефе. Цял месец обикаляне, смяна на хотели, а и часовата разлика, хич не е лесно!

— Кучешки студ е тук! Още сме краят на октомври, а сякаш иде ледников период. Там ухаеха вишните… Не съм ли много скапан?

Жил хвърли бърз поглед към Марсел Гробз и отсече, че Шефа е свеж като краставичка.

— Бива си те! Тук-там е на бабуни краставичката. Колкото и да се трепя, колкото и да тичам като гламав, не мога да стопя паласките. А иначе — какво ново? Купил ли си ми вестници?

— На задната седалка са. Книгата на заварената ви дъщеря госпожа Дюпен жъне грандиозен успех…

— Написала е книга?

— Дори майка ми си я купи и страхотно я хареса!

— Олеле, сега ще ми надуят главата! А иначе…

— Иначе нищо. Закарах колата на преглед, както ми казахте. Всичко е наред. Къде да ви карам?

— В службата.

— Няма ли да минете първо през къщи?

— В службата, ти казвам…

Да види Жозиан. Когато говореха по телефона, тя се държеше студено. Едва го слушаше и изобщо не беше любезна. Да, не, знам, ще видя, ще говорим, като се върнеш. Може да е започнала пак да се среща с оня Шавал! Развратно копеле!

— Нещо ново за Шавал?

Шофьорът му Жил Лармоайе беше приятел с Шавал. Двамата често обикаляха нощните заведения. Жил му беше разказвал за бурните им нощи, за оргиите по разните съмнителни барове, „задник отляво, задник отдясно, при Шавал няма празно“, на сутринта отново стягаха вратовръзките и отново започваше бачкане, Шавал в офиса, Жил зад волана. Жил нямаше грам амбиция. Марсел се беше опитал да го уреди някъде, но Жил обичаше само едно: колите. За да го зарадва, Марсел ги сменяше на всеки две години.

— А, не знаете ли?

Марсел се оглеждаше в огледалото на сенника. „Това под очите ми не са сенки, а направо черни ями!“

— Кое?

— Шавал. Загубил си е ума по племенницата ви…

— Малката Ортанс?

— Същата! Разказа му играта! Страшна работа… Кара го да пълзи на четири крака! Досега да си е изял шапката, ако носеше шапка. От шест месеца се опитва да я прекара, ама не се получава! Всяка нощ си помага саморъчно вкъщи под чаршафа. Направила го е луд.

Марсел избухна в смях, разведрен. Значи Шавал не се върти покрай Жозиан. Извади мобилния си и звънна в офиса.

— Душко, аз съм. В колата съм, на път към теб… Ти как си?

— Добре…

— Не се ли радваш да ме видиш?

— Танцувам от радост! — и му затвори.

— Проблем ли има, шефе?

— Жозиан. Държи се студено с мен, избягва ме. Затвори ми.

— О, мадамите… Само да им дойде оная работа, и хайде, сърдят се, без да знаем защо.

— В такъв случай оная работа я държи цял месец. И май ще ми излезе през носа! — той се отпусна удобно и реши да подремне. — Събуди ме, преди да стигнем, за да се освестя!

Появата му в офиса не развесели Жозиан. Тя дори не стана от стола си. Той разтвори ръце и понечи да я прегърне, но тя го отблъсна.

— Пощата е на бюрото ти. Както и списъкът на хората, които са те търсили. Пресяла съм имената.

Той отвори вратата на кабинета си, влезе, седна и видя най-отгоре върху купчината писма снимката на мадамата от Лидо с проводени очи. Грабна я и нахилен се върна при нея.

— Заради това ли се мусиш от толкова време, душко?

— Не виждам нищо смешно. Поне на мен никак не ми е забавно!

— Леле, ти никак не си наясно. Ама никак! Това беше за заблуда на Анриет! Рьоне ми спомена, че един ден я видял да се върти наоколо, да души, нямало жива душа — естествено де, било първи май! Реших, че е много съмнителна тази работа, прегледах подробно документацията и открих, че един плик е отварян, а разписките в него съвсем сигурно са прекопирани — пликът със сметките на украинеца. Горката злобарка! Въобразява си, че държи доказателство как издържам метреса и злоупотребявам с общите пари. Мисли си, че ме е пипнала! Бях решил да й натрия носа. Оставих тази снимка на видно място в стаята, снимаха ни една вечер в „Лидо“ в компанията на важен клиент, една вечер, когато ти не пожела да ме придружиш. Измислих й дори име и тя се хвана на въдицата: души, търси, Анриет, търси! Номерът мина. А ти си се тревожила заради това през цялото време, докато ме нямаше?

Изпълнена с подозрение, Жозиан не сваляше поглед от него.

— Смяташ ли, че ще ти повярвам?

— Защо да те лъжа, душко? Не познавам това момиче. Позирах за снимката, малко забавление, нищо повече… Спомни си, беше една вечер, когато ти не искаше да излизаш, някъде преди година и половина, каза, че си уморена…

„Една вечер, когато имах среща с Шавал — припомни си Жозиан. — Горкият дебелак! Прав е.“ Тогава тя се престори, че има мигрена, и го пусна да пие сам в компанията на някакви клиенти.

Той пристъпи към бюрото на Жозиан и се спъна в пътна чанта.

— Каква е тази чанта?

— Бях решила да се махам. Чаках да си изясним нещата и да вдигам гълъбите…

— Полудя ли! Ти изобщо не си добре!

— Ранима съм, има разлика.

— Наистина ми нямаш доверие.

— Тази стока е най-дефицитна, имам предвид доверието…

— Ми ще ти се наложи да свикваш. Защото аз съм тук и тука ще остана! Заради теб, пиленцето ми! Ти си моят живот.

Прегърна и я залюля, припяваше тихо: „Каква глупачка само! Каква глупачка! Ама и аз да се кося цял месец, задето ми затваря телефона!“

Тя се отпусна в прегръдката му, чакаше го да престане да нашепва, за да му съобщи голямата новина, потвърдена е лабораторен тест. „Да степенуваме емоциите — каза си тя, — ще го изчакам да слезе на земята и щом докосне пода, ще го изстрелям директно на седмото небе с вестта за малкия Гробз.“

— Щото, душко, със снимката правех двоен удар. Баламосвах я и отклонявах подозренията. Нали се сещаш, ако надуеш корема… Нямаше да се досети! Вторачва се в Наташа, а не в теб. Ти ще се закръгляш на спокойствие под носа й, докато тя търчи и души по лъжливата писта.

Жозиан бавно се отдръпна. Не й хареса особено току-що чутото.

— Защото не смяташ да й признаеш, когато се разбере, че съм бременна, така ли? Смяташ да я оставиш с подозренията й?

Марсел пламна като божур, уличен в явна подлост.

— Съвсем не, душко, съвсем не… Просто се нуждая от малко време, за да се организирам! С нея съм като с вързани ръце.

— Така значи. От колко време си приказваме за това дете, а ти все още не си се организирал, както се изразяваш?

— Няма да седна да те лъжа, душко, много ме е шубе. Не знам как да подхвана работата, как да я отстраня, без да се втурне да ми отмъщава и да ми сервира подли номера.

— Ходи ли при нотариуса?

— Страхувам се да му кажа, за да не я предупреди. Много са близки двамата, ще знаеш, тя често го посещава.

— Значи нищо не си направил? Ама съвсем нищичко? Омайваш ме, дрънкаш ми по цял ден за ангелчето, а не си отлепяш задника от стола да се задействаш.

— Ама ще го направя, душко, ще го направя, щом се наложи. Обещавам ти, ще бъда на висота!

— На висотата на дребнавата си душа? Не е нужно да се престараваш, виж се, вече пълзиш по мокета!

Жозиан се надигна, приглади смачканата си рокля, изпъна я горе, грабна дамската си чанта и заяви, посочвайки театрално с ръка бюрото и стаята:

— Погледни ме добре, Марсел Гробз, защото повече няма да ме видиш. Отказвам се, отлитам, стопявам се в атмосферата. Няма смисъл да изпращаш да ме следят, отивам си, махам се веднъж завинаги! Да ти кажа, че ми досаждаш, ще прозвучи прекалено нежно, отвратена съм от подлостта ти.

— Душко, обещавам…

— Колко време стана, откакто получавам само обещания! Откакто те познавам, само това ми сервираш. Задръсти ми се хранопроводът от обещания. Повръща ми се. Не ти вярвам вече, Марсел…

Тя се наведе, грабна пътната чанта и потропвайки решително с високите си токчета, напусна фирмата на Марсел Гробз на 22 октомври точно в единайсет часа и петдесет и осем минути.

Не спря да поздрави Рьоне.

Не спря да се разцелува с Жинет.

Не въздъхна, минавайки покрай глицинията.

Не се обърна, след като мина през портала и излезе на улицата.

„Ако забавя крачка — каза си тя, загледана право напред, — няма да се махна никога.“

След вечерята Александър заведе Зое в скривалището си.

То беше в малък нормандски гардероб, който баща му бе купил от един вехтошар в Сен Валери ан Ко. Бяха ходили дотам тримата семейно. Баща му имаше среща с клиент англичанин на малкото нормандско пристанище. Англичанинът го чакаше на корабчето си. След няколко часа, прекарани на борда, поеха покрай брега на разходка. Спряха при един търговец на стари вещи. Александър запрелиства разни стари комикси, а родителите му потънаха в задната част на дюкяна с надеждата да изровят някоя забравена картина. Така и не откриха, но за сметка на това баща му се влюби в нормандското гардеробче. Майка му не го искаше, твърдеше, че нямало да подхожда на мебелите им, щяло да е не на място, щяло да стои направо ужасно… „Сега никой не купува нормандски гардероби, Филип!“ Баща му обаче настоя: „Толкова малки вече няма никъде, във всеки случай аз не съм виждал, ще го сложа в кабинета си, няма да ти се натрапва и съвременните мебели ще изпъкват по-ярко, харесва ми да смесвам стиловете, знаеш го, а и ще внесе нотка на топлота, ще събуди спомени за буржоазни семейства, нали и самите ние сме буржоазно семейство?“

Александър не разбра напълно края на изречението, но бе сигурен, че баща му ще купи гардероба.

Филип го сложи в кабинета си и Александър свикна да се крие в него. Гардербчето миришеше на паста за полиране и на лавандула и ако човек се заслушаше, можеше почти да долови плисъка на вълните и ударите на мачтите, които се блъскаха една в друга. Беше облечено отвътре с жълтозелена кретонена дамаска. Детето влизаше, затваряше вратите, слагаше си слушалките на уокмена и свито на кълбо, облегнало глава на стената, потъваше в своя ССВС (Супер Секретен Въображаем Свят). В този ССВС имаше една страна, в която хората живееха в духа на песента на Джон Ленън Imagine. Друг задължителен аксесоар за ССВС: очила с кръгли стъкла, с които да вижда невидимото. Често вземаше Зое със себе си. „Виж — разказваше й той, — в ССВС пейзажите са от сладкиши, хората са облечени в бяло, никой не се мие, всички са чисти и всеки прави каквото си поиска. Там няма учители, няма пари, няма училища, бележки, задръствания, няма разведени родители, всички се обичат, единственото правило е да не досаждаш на другите обитатели.

И да говориш английски.“

Много държеше на последното. Отначало Зое доста се измъчи. Александър говореше свободно английски, понеже всяко лято родителите му го изпращаха в английско училище. Тя изцяло разчиташе на братовчед си и ако нещо не разбираше, той й превеждаше. А ако не й превеждаше, примираше от страх, докато го слушаше, без да разбира. Тя държеше братовчед си за ръка и чакаше продължението на приключенията, които той съчиняваше. Александър изпълняваше всички роли, дори на вятъра и бурята!

Тази вечер Кармен им поднесе вечерята рано. Ирис отиде на някакво тържество за книгата, а Филип — на делова вечеря. Александър и Зое бързо се оттеглиха в кабинета на Филип и със заговорнически вид се напъхаха в магическия гардероб. Александър беше създал цял ритуал. Първо трябваше да си сложат очила с малки кръгли стъкла и да кажат три пъти: Hello, John, hello, John, hello, John. След което сядаха, свити на кълбо, затваряха очи и пееха песента на Джон Ленън: Imagine there’s no countries, it isn’t hard to do, nothing to kill or die for, and no religion too[19]. И накрая, хванати за ръка, чакаха да дойде някой пратеник от ССВС и да ги отведе.

— Нали Кармен няма да ни открие?

— В кухнята е, гледа любимия си сериал…

— Ами баща ти?

— Ще се прибере късно. Престани да мислиш за това! Съсредоточи се и нека първо повикаме Големия бял заек…

Зое затвори очи и Александър произнесе магическите слова:

— Hello White Rabbit, where are you, White Rabbit?

— Here I am, little children… Where do you want to go today?

— Central Park… New York… The imagine garden…

— Okay, children, fasten your seat belts![20]

Престориха се, че си закопчават коланите.

— Никога не съм била в Сентрал Парк — прошепна Зое.

— Аз съм бил. Тихо. Да го последваме… Ще видиш колко е красиво. Представи си… Има каляски, теглени от коне, езера с патици и скулптура на Алиса в страната на чудесата… В Сентрал Парк има статуя и на Големия бял заек!

Бяха готови да поемат за Сентрал Парк, когато вратата на кабинета се отвори и се чуха стъпки.

— Да не е баща ти?

— Шшт! Чакай… ще видим.

— Не може да видим, нали сме затворени.

— Колко си глупава! Чакай… Може би е Големия бял заек.

Беше Филип. Чуха го да говори по телефона. На английски.

— Мислиш ли, че и той играе с нас? Знае ли за ССВС?

— Шшт! — той сложи ръка на устата на Зое и двамата се заслушаха със затаен дъх.

— She didn’t write the book, John, her sister wrote it for her. I am sine of it[21]…

— Той какво казва?

— Чакай!

— Yes, she’s done it before! She’s such a liar. She made her sister write the book and she is taking advantage of it! It’s a big hit here in France… no! Really! I’m not kidding![22]

— Какво казва? Нищо не разбирам!

— Колко си досадна, Зое! Почакай малко. После ще ти преведа. Ще пропусна нещо заради теб.

— So let’s do it. In New York… At the film festival. I know for sure he’s going to be there. Can you manage everything? OK… We talk soon. Let me know[23]…

И затвори телефона.

Скрити в шкафа, недоумяващи, шашнати, двете деца не можеха да помръднат. Не смееха да пошепнат, нито да шавнат. Филип пусна стереоуредбата и се понесе класическа музика, така че можаха да поговорят.

— Какво каза той? Какво каза? — настоя Зое, която беше махнала кръглите очилца.

— Каза, че майка ми не е написала книгата. Че твоята майка я е написала. Че майка ми и друг път е постъпвала така и че е голяма лъжкиня.

— Ти вярваш ли?

— След като го казва, значи е истина… Той не лъже, убеден съм.

— Вярно е, че заради този дванайсети век книгата ми прилича повече да е от майка ми. Значи тя я е написала, а твоята майка… Но защо, Алекс, защо?

— Не знам защо…

— Да попитаме ли Големия бял заек?

Александър я изгледа със сериозен вид.

— Не, ще останем още малко тук. Може татко пак да говори по телефона!

Чуваха Филип да крачи из стаята. После спря. Досетиха се, че пали пура, и скоро доловиха мириса й.

— Как смърди! — възнегодува Зое. — Искам да излезем. Не мога да дишам.

— Изчакай, докато той се махне. Не бива да ни вижда тук… Защото иначе няма да има ССВС. Ако някое тайно място се разкрие, край с него… Потърпи малко, изчакай.

Не им се наложи дълго да чакат. Филип излезе от кабинета си да пита Кармен къде са децата.

Измъкнаха се и тихомълком се добраха до стаята на Александър, където Филип ги откри, седнали на пода и потънали в четене на комикси.

— Как сте, деца?

Те се спогледаха неловко.

— Да не ви уплаших? Искате ли заедно да изгледаме някой филм? Утре няма училище, значи може да поостанете до по-късно.

Те кимнаха успокоени и се сдърпаха при избора на филма. Александър искаше „Матрицата“, а Зое — „Спящата красавица“. Филип ги сдобри с предложението за „Убиецът живее на № 21“.

— Зое, ще останеш доволна. Малко ще се уплашиш, но краят е хубав.

Настаниха се пред телевизора и докато Филип зареждаше касетата, двете деца се спогледаха сериозно като съучастници.

Лука й беше споменал преди шест месеца: „През октомври в Монпелие ще има симпозиум, посветен на сакралното в средновековието. Аз ще участвам, вие можете да се запишете и да изнесете реферат по темата. Още една публикация ще бъде плюс за вас.“ И сега тя заминаваше при него в Монпелие. Неговият доклад беше за петък. Нейният бе предвиден за събота следобед.

След дългото лятно отсъствие той се бе появил отново. Не даде никакви обяснения. Един прекрасен ден го срещна в библиотеката. Не посмя да го разпитва. Той се поинтересува любезно: „Приятно ли прекарахте лятото? Добре изглеждате, отслабнали сте, отива ви… Купих си мобилен телефон, за което се ненавиждам, но съм принуден да призная, че има полза от него. Не знаех къде да ви се обадя през лятото, нямах номера ви. Да, и двамата сме изостанали от времето.“

Тя го дари с усмивка, развълнувана, че той каза „двамата“, смутена, че се уеднаквява с нея. В следващия миг стреснато се впусна да изброява прелестите на лятото, Довил, Париж през август, почти празната библиотека, спокойното улично движение, бреговете на Сена, плажа в сърцето на града.

Дойде да я посрещне на гарата. Усмихнат, с вечния си дъфел, с тридневна брада, от която хлътналите му бузи бяха потъмнели. Изглеждаше щастлив, че я вижда. Грабна чантата й и я поведе към изхода, сложил леко ръка на рамото й. Тя вървеше, оглеждаше се наляво и надясно да види дали хората я забелязват в компанията на такъв красавец. Издигаше се в собствените си очи.

— И аз си взех мобилен.

— А, чудесно… Ще ми дадете номера си.

Минаха покрай будка за вестници. „Смирената кралица“ запълваше цял рафт на витрината. Жозефин се стресна.

— Видяхте ли? — обърна се към нея Лука. — Какъв успех! Купих си я заради голямата шумотевица покрай излизането й и трябва да ви кажа, че не е никак лоша. Никога не чета съвременни романи, но ми се прииска да го прочета заради епохата, в която се развива действието. Изгълтах го буквално на един дъх. Добре е написан. Вие четохте ли го?

Жозефин измърмори „да“ и побърза да смени темата. Попита как протичат сбирките. Да, лекциите били интересни, докладът му се приел добре, да, щели да го публикуват.

— А днес, ако нямате нищо против, ви каня на вечеря. Запазил съм маса в ресторант на брега на морето. Много ми го похвалиха…

Следобедът мина бързо. Тя говори двайсет минути с ясен и сигурен глас пред трийсетината души, насядали в залата. Стоеше изправена и сама се учуди на тази новопридобита самоувереност. Няколко колеги дойдоха да я поздравят. Един от тях спомена за успеха на „Смирената кралица“, щастлив, че XII век най-после заема полагаемото му се почетно място и най-вече е изчистен от повтаряните до втръсване клишета. „Хубав текст, добра работа“ — каза на тръгване. Жозефин не разбра дали имаше предвид реферата, или романа, после се сети, че и двете бяха с еднакво авторство. „Накрая ще взема да забравя, че аз съм авторът на романа!“ — си каза тя, докато подреждаше листовете.

Срещнаха се с Лука в хотела. Отидоха с такси до ресторанта, който се намираше на плажа „Карнон“, и се настаниха на маса досами брега.

— Не ви ли е студено? — попита той, разгръщайки менюто.

— Не. Това външно отопление ми опече раменете — засмя се тя и посочи с брадичка поставения наблизо мангал.

— Като ви опече цялата, ще ви включат в менюто — засмя се той.

Изглеждаше напълно променен. Сякаш се бе подмладил и станал по-безгрижен, изплувал бе от обичайните сенки, които обикновено го затулваха.

Тя се чувстваше весела, лека. Хвърли поглед на листа и реши да си поръча същото като него. Той избра виното. „За пръв път го виждам толкова спокоен, може би и на него му е приятно да е с мен.“

Той се интересуваше от дъщерите й, попита я дали е искала да има деца, или Ортанс и Зое са плод на случайностите на брака. Тя го погледна учудено. Досега не си беше задавала подобен въпрос.

— Всъщност, да ви кажа право, преди не се замислях много-много. Животът ми стана по-сложен, откакто се разделихме с Антоан. Но и по-интересен… Преди се оставях на живота да ме носи, омъжих се, родих деца и нямах нищо против да остарея до мъжа си, да стана баба. Скромен, тих живот. Раздялата ме събуди…

— А събуждането трудно ли беше?

— Доста трудно, да.

— Спомняте ли си, когато отидохме на кино, първия път, казахте, че пишете книга, после се поправихте, исках да разбера дали е било грешка на езика, или…

— Така ли съм казала? — попита Жозефин, за да спечели време.

— Да. Трябва да пишете, представяте историята по много образен начин. Днес следобед ви слушах.

— А вие? Вие защо не пишете?

— Защото, за да пиша, е нужно да съм материално осигурен. И да имам своя гледна точка. Да разбера кой съм… Нещо, което все още не съм разбрал.

— А създавате у околните тъкмо обратното впечатление.

— Така ли?

Той повдигна вежда, лицето му се изкриви от болезнена гримаса, ръката му въртеше чашата вино.

— Тогава да кажем, че външността лъже… Всъщност тя винаги лъже. Знаете ли, ние си приличаме по едно нещо — и двамата сме самотници… Наблюдавам ви в библиотеката, не говорите с никого, много съм поласкан, че проявявате интерес към мен.

Тя се изчерви:

— Подигравате ми се!

— Не, съвсем сериозно. Работите, без да откъсвате поглед от книгите, и си тръгвате тихо като мишле. С изключение на случаите, когато разпилявате книгите по пода!

Жозефин се разсмя.

Около вечерята витаеше някаква атмосфера на нереалност. Жо някак не успяваше да се убеди, че наистина е тя, че седи насреща му на терасата на морския бряг. Свенливостта я напускаше, в гърдите й се надигаше желание да разтвори душата си, да се разприказва. Ресторантът се беше напълнил и първоначалното спокойствие бе изместено от шумни разговори. Налагаше се да се навеждат през масата, за да се чуват, което подсилваше чувството за близост.

— Лука, бих искала да ви попитам нещо много лично…

Реши, че смелостта й идва от виното и от морския бриз на отминаващо лято, който повдигаше леко белите покривки на масите, късите поли на жените. Чувстваше се добре. И всичко наоколо сякаш излъчваше същото добро самочувствие. Нощната влага рисуваше гирлянди по паркета и те й действаха насърчително. Имаше необичайното усещане, че е в съзвучие с обстановката. Предусещаше, че щастието е на една ръка разстояние, и не искаше да го изпусне.

— Никога ли не сте се женили? Никога ли не сте искали да имате деца?

Той не отговори. Помръкна, зарея поглед, изпъна устни в две горчиви тънки черти.

— Предпочитам да не отговарям, Жозефин…

В нея отново се надигна болезненото чувство, че е казала нещо неуместно.

— Съжалявам, не исках да ви засегна.

— Не сте ме засегнали. Всъщност аз пръв започнах да задавам лични въпроси…

„Но ако си говорим само за най-общи неща или за средновековието, никога няма да научим нищо един за друг“ — възкликна тя наум. През лятото, прелиствайки списанията, го беше видяла на реклама за мъжки парфюм. Бе прегърнал висока жена с елегантен силует и тъмна дълга коса, която се смееше, отметнала назад глава. Жо дълго изучава рекламата — в погледа на Лука искреше непозната за нея сила. Властно и непоколебимо желание. Мъжете със сигурност щяха да поискат да си купят този парфюм, за да са като него. Почуди се дали да не си пусне косата да порасне като на тъмнокосата красавица от рекламата.

— Това лято ви видях в реклама за парфюми, поне така ми се стори — подхвърли тя в желанието си да смени темата на разговора.

— Да не говорим за това, може ли?

Погледът му пак беше станал потаен и непроницаем. Обърна глава към вътрешността на ресторанта, сякаш очакваше някого. Чудесният забавен мъж, с когото си беше говорила преди секунди, бе отстъпил мястото си на някакъв непознат.

— Стана студено, дали да не тръгваме?

Жозефин го наблюдаваше, докато пътуваха с таксито към хотела. Той се бе дръпнал в ъгъла и гледаше навън.

— Съжалявам, не биваше да ви задавам въпроси. Толкова ни беше приятно, преди да се разприказвам така неуместно…

Той я погледна с безкрайна нежност и умора и я притегли към себе си.

— Очарователна сте, Жозефин. Не знаете колко ме трогвате. Не се променяйте, заклевам ви, недейте!

Така умоляващо произнесе тези думи, че Жозефин се изненада от силата на емоцията му. Той подпря с пръст брадичката й, повдигна лицето й, за да я накара да го погледне, и добави:

— Аз съм невъзможен. Чувствам се добре, когато сме заедно. Действате ми успокояващо, обичам да говоря с вас…

Тя сложи глава на рамото му и се отпусна. Вдишваше мириса му, опитваше се да открие уханието на върбинката и лимона, сандаловото дърво и портокаловата кора, за да разбере дали парфюмът му е същият като на рекламата. Уличните лампи дефилираха покрай тях. Искаше й се нощната разходка никога да не свършва. Ръката на Лука на кръста й, тишината на нощта, равномерното движение на колата и тъмните дървета, които се изпречваха пред фаровете. Когато той я целуна, доверчиво се отпусна в ръцете му. Беше дълга, нежна, бавна целувка. Отделиха се един от друг едва когато таксито спря пред хотела.

Взеха мълчаливо ключовете си, качиха се на третия етаж, където бяха стаите им, и когато Лука застана на прага на нейната и понечи да влезе, тя не го спря.

Не го спря, когато сложи ръце на раменете й и отново я целуна.

Не го спря, когато вдигна пуловера й, за да я погали.

Не го спря…

Но в мига, в който се отпусна в прегръдките му, образът на тъмнокосата жена от рекламата се изпречи между двама им. Видя тънката й талия, загорелия й корем с очертани мускули, опънатите назад фини ръце. Стисна зъби, прибра си корема, глътна го с всичка сила, за да не почувства той тлъстините, „дебела съм, грозна съм, ще ме разсъблече и ще види“. Видя се гола, притисната до него — раждала жена с тънка и права коса на клечки, с дребни пъпки по гърба, пълна, с памучни бели гащи…

Отблъсна го: „Не, не, моля ви, не.“

Той се отдръпна учуден. Подчини се. Извини й се и с уж нехаен тон каза:

— Няма да ви досаждам повече. Да забравим. Ще се видим ли утре на закуска?

Тя кимна и го проследи с поглед как излиза от стаята, а в гърдите й напираха ридания.

— Нула, Шърли! Аз съм кръгла нула. Той ме прегърна, целуваше ме, беше толкова хубаво, толкова хубаво, а от ума ми не излизаше мисълта за тлъстините ми, за памучните гащи… Той си тръгна, а аз неудържимо плаках… Сутринта на закуската си говорихме нормално, сякаш нищо не се беше случило. Той беше много любезен, сърдечен, току ми подаваше панерчето с кроасаните, попита ме дали съм спала добре, в колко часа тръгва влака ми. Отказвах да сложа в уста дори хапка от кроасана, бях бясна, боях се, че може да стана още по-дебела. Този мъж е мечтата на живота ми, а аз го отблъснах! Луда съм, сигурно съм полудяла… Край, за нищо не ставам. Животът ми свърши.

Шърли я остави да довърши и без да спира да разточва кората за сладкиша, който правеше, отсече:

— Животът ти не е свършил, а едва започва. Единственият проблем е, че ти не го знаеш. Току-що написа книга, която се оказа истински триумф…

— Не е моя.

— Не я ли написа ти въпросната книга?

— Да, обаче…

— Няма обаче, има ти и никой друг — заяви Шърли и я посочи заплашително с точилката.

— Да, но…

— Но не знаеше, че можеш да пишеш. Следователно, да бъдем справедливи, сестра ти ти направи услуга… Нямаше да напишеш книгата, ако тя не те бе помолила, а на всичкото отгоре и ще спечелиш доста пари.

— Така е, вярно е.

— Благодарение на нея откри, че можеш. Печелиш точка. Сега ми направи удоволствието да забравиш книгата. Забрави я и си живей тихо и кротко живота… Пиши. Пиши за себе си! От свое име. Желаеш един мъж и го отблъскваш, искаш да пишеш и се колебаеш, мамка му, стига, Жо, отчайваш ме с тези твои колебания и съмнения. И най-вече, най-вече престани да повтаряш, че си грозна и дебела! Не, не си.

— Защо тогава се виждам такава, можеш ли да ми обясниш?

— Одри Хепбърн е била убедена, че е грозна, я си спомни. Всички се смятаме за грозни!

— Ти не!

— Да кажем, че за разлика от теб аз съм получила повече обич в детството си. Имах страхотната любов на майка ми, която трябваше скришом да ме обича, но ме обичаше безкрайно. Както и баща ми!

— Каква беше майка ти?

Шърли се поколеба за миг, набучка с вилица разточеното тесто и подзе:

— Не беше от приказливите, не беше експанзивна, но щом влезех в стаята, лицето й се озаряваше, бръчките й се изглаждаха, притесненията й се изпаряваха. Не ме прегръщаше, не ме целуваше, но ме гледаше с такава огромна любов! Усещах я с такава сила, че понякога нарочно се връщах в стаята, за да видя отново и отново радостта на лицето й! Тя ме изгради мълчаливо, без да ми се меси, даде ми такава солидна основа, че за мен не съществуват съмненията, които те терзаят…

— А баща ти? — продължи Жозефин, учудена, че Шърли заговори за детството си, и с намерение да се възползва и да я доразпита.

— И той беше такъв. Също толкова тих и дискретен като майка ми. Никога никакъв жест пред хората, нито целувка, нито прегръдка. Не му беше присъщо. Но винаги можех да разчитам на него. Това важеше и за двамата, а да ти кажа, животът им невинаги е бил лесен… За теб това е непознато. Ти си израснала самотна, неуверена. И до днес все още си нестабилна, но ще се справиш, Жо, ще се справиш!

— Вярваш ли? След случилото се онази нощ с Лука не ми се вярва…

— Това е просто епизод, перипетия. Не е краят. И ако не се получи с него, ще стане с друг някой…

Жозефин въздъхна и започна да брои резенчетата ябълка, които Шърли нареждаше върху тестото.

— Защо ги режеш толкова тънки?

— Защото е по-вкусно… Стават по-хрупкави.

— Къде се научи да готвиш?

— В кухнята…

— Много остроумно!

— Край на откровенията за днес, красавице моя. Прекалено си развързах езика… Знаеш ли, че си станала голяма хитруша?

Шърли метна ябълковия сладкиш във фурната, нагласи часовника и предложи на Жозефин да отворят бутилка хубаво вино, за да отпразнуват новия й живот.

— Новия ми живот или последния ми провал?

— Your new life, stupid![24]

Тъкмо пиеха за новата и смела Жозефин, когато Гари влезе в кухнята, следван по петите от Ортанс. Той държеше мотоциклетна каска, косата му стърчеше на всички страни. Приближи се до майка си и я целуна по главата.

— Готова ли си със сладкишите, миличка мамо? Ако искаш, да ги разнеса. Един приятел ми даде мотора си…

— Не искам да караш мотор. Много е опасно! — извика Шърли и удари по масата. — Сто пъти съм ти казвала!

— Ще съм с него и ще го наглеждам — намеси се Ортанс.

— Как не! Той ще кара, ще се обръща назад към теб и ще катастрофирате. Не! Аз сама ще се оправя, а и Жо може да ме придружи.

Жо кимна. Двамата младежи се спогледаха с въздишки.

— Няма ли останало парче сладкиш, умирам от глад — избоботи Гари.

— Говори ясно, нищо не ти разбирам. Вземи това крайче, много е препечено… Ти искаш ли, Ортанс?

Ортанс наплюнчи пръст и лапна няколко трохи.

— От сладкиши се дебелее…

— За теб няма опасност — отвърна Жозефин с усмивка.

— Мамо, ако искаш да си слаба, трябва постоянно да внимаваш.

— Да ви кажа, имам новини от Макс — продължи Гари с пълна уста. — Върнал се е в Париж и живее при майка си… До гуша му дошло да се занимава с кози!

— Върна ли се на училище?

— Не. Тъй като е навършил шестнайсет, училището вече не е задължително…

— И с какво се занимава? — попита разтревожена Жозефин.

— Мотае се… Дойде в гимназията да ни види.

— Зле ще свърши — произнесе се Ортанс. — Продава дрога и играе покер по интернет с майка си…

— А госпожа Бартийе? — пак се обади Жозефин.

— Разправя, че я издържал някакъв патрав. Макс така го нарича… Патрав!

— Макс можеше да е супер момче — въздъхна Жозефин. — Май трябваше да го оставя при нас, вкъщи…

— Ако Макс беше останал у нас, аз щях да се махна! — отсече Ортанс. — Идваш ли, Гари, ще пробваме как върви скутера… Обещавам ти, Шърли, няма да кара като луд.

— Къде ще ходите?

— Ирис ни предложи да отидем да я погледаме. Ще я снимат за списание „Ел“ в студио „Пин ап“. Започва след час. Гари ще ме закара и ще поостанем малко. Ирис иска мнението ми за тоалетите си. Помоли ме да се погрижа за имиджа й. Другата седмица двете ще обиколим магазините…

— Тази работа не ми харесва, никак не ми харесва — промърмори Шърли. — Гари, нали ще внимаваш, обещай ми! Сложи си каската! И за вечеря да сте тук!

Гари целуна майка си по челото, Ортанс махна на Жозефин и двамата побързаха да излязат.

— Не ми харесва, че Гари кара скутер, не ми харесва… Не ми харесва и това, че Ортанс се върти около него. През лятото, когато бяхме в Шотландия, той я беше забравил. Не ми се ще тя отново да го обсеби…

— Не мога да изляза на глава с Ортанс, предадох се. Какво да сторя, скоро става на шестнайсет, първа е по успех в класа, учителите я хвалят. За какво да я упрекна… Така или иначе, нямам сили да й се противопоставям. Става все по-независима. Странно ми е, като се замисля — само преди две години беше малко момиченце…

— Ортанс никога не е била малко момиченце, Жо. Съжалявам, не искам да те обиждам, но дъщеря ти винаги си е била хиена.

— Дай да говорим за друго, иначе ще се изпокараме. Ти изобщо не я харесваш.

— Напротив, харесвах я. Но оттогава мина доста време. Не одобрявам как се държи с хората. Манипулира едни, експлоатира други, тя чисто и просто няма сърце.

— Ама и ти си една, щом стане дума за сина ти…

— Предавам се! Край. Идваш ли с мен да доставим сладките?

С пардесю от туид и жълт шал тип шотландско каре, Марсел Гробз седеше на пейката под глицинията в двора и унило съзерцаваше възлестите сухи клони, по които блестяха дъждовните капки. Жозиан си беше отишла. Станаха вече петнайсет дни, откакто изчезна. Наведе се, грабна пътната си чанта и чаткайки с тънките токчета на островърхите обувки, хлопна вратата. Чаткането продължи да отеква по паважа на двора, после заглъхна — Жозиан бе излязла навън. Не бе имал сили да се втурне подире й. Смазан от мъка, проследи докрай чаткането на токчетата, после седна на стола пред бюрото й. Оттогава, щом поседнеше, когато изникнеше свободен момент, в ушите му звучеше решителното и непоколебимо чаткане на токчетата на Жозиан. Сърцето му се късаше.

Едно листо плавно се завъртя и падна пред краката му. Той се наведе, взе го и го смачка. Без Жозиан нямаше желание да се бори. А толкова се нуждаеше от всичките си сили точно сега. Водеше най-трудното сражение в кариерата си. Заради нея, заради тях, заради бебето, за което непрекъснато си говореха и което не искаше да се появи.

Жинет го зърна през прозореца на халето, слезе от електрокара и отиде при него. Избърса ръце в гащеризона си, тупна го приятелски по гърба и седна на пейката.

— Нещо не си на кеф, старче?

— Не, без нея нямам сили за нищо…

— Не трябваше да я пускаш да си тръгва. Отлагаш, вечно отлагаш, Марсел! Разбирам я… не й останаха сили да чака повече, горкото момиче!

— Защо си мислиш, че на мен ми е приятно да я карам да чака?

— Само от теб зависи нещата да се оправят. Откога приказваш, а нищо не си предприел! Нормално е тя да смята, че криеш нещо. Просто ще поискаш развод и всичко ще си дойде на мястото.

— Точно сега не искам развод, подготвям огромна сделка! Не казвай на никого, Жинет, обещай ми! Дори на Рьоне…

— Обещавам. Познаваш ме, гроб съм!

— На път съм да купя най-голямата азиатска фирма производител на мебели и стоки за дома. Огромна работа, страхотна! Ипотекирал съм всичките си имоти, гол съм като пушка и не мога да си позволя лукса да се разделя с Анриет. Тя начаса ще си поиска дължимото — половината от състоянието ми! Стана година и половина, откакто работя по сделката. Никой не подозира. Движа всичко в най-дълбока тайна. Работата много се провлачи, наел съм цяла сюрия адвокати, какво ли не правя, за да ускоря нещата, но става. Защо, мислиш, изкарах цял месец в Китай? За да си правя кефа?

— А защо не си й казал?

Марсел направи гримаса и се сгуши в палтото си.

— Откакто стана онова с Шавал, не й вярвам както преди. Не че я обичам по-малко, не, но й нямам доверие. Стар съм, тя е млада, може да предпочете прегръдките на Шавал. Стар инстинкт ми е, свикнал съм да очаквам най-лошото, да предвиждам предателствата. Така че предпочитам да ме смята за страхливец…

— Е, това със сигурност, тя си мисли, че се напикаваш от страх и никога няма да напуснеш госпожата с шапката!

— След като подпишем, ще съм свободен да правя каквото поискам. Наредил съм работата така, че тя да няма пръст в новата фирма, никакво участие в стокооборота, нито в управлението, ще й отпусна хубава пожизнена рента, ще й оставя апартамента, нищо няма да й липсва, уверявам те…

— Знам, Марсел. Ти си готин пич…

— Но ако я няма Жозиан, каква полза от всичко това? Никаква…

Той вдигна друго сухо листо, повъртя го и го пусна на земята.

— Толкова исках дете. Толкова чаках възможността да заживея с нея! Тя беше моят двигател. Да работим двамата кротко, спокойно и малкия да ни се пречка из краката. Цял живот мечтая да имам дете и сега, когато смятах, че вървя към целта си…

Жинет пъхна ръце в джобовете на гащеризона и си пое дълбоко въздух.

— Чуй, Марсел. Имам две новини за теб: една добра и една лоша. От коя да започна?

— От лошата. Дотам съм се докарал, че вече ми е все тая!

— Лошата е, че не знам къде е. Нищо не ми каза, не се обажда по телефона, няма никаква вест от нея…

— Ах — въздъхна разочаровано Марсел. — Предполагах, че знаеш, но не ми казваш, защото тя те е помолила. Да си призная, бях решил да те попритисна…

— Не ми се е обаждала… Трябва наистина да е много бясна. Слага ни всички в един кюп.

Той се прегърби, отпусна глава и помълча известно време. Сетне се изправи и унило попита:

— А добрата?

— Добрата? Бременна е. В третия месец. Сигурно е смятала да ти съобщи, но като сте се сдърпали…

Марсел нададе вой на възторг и изненада и ококори детски невинни очи. Запелтечи, закима, разтрепери се, сякаш бебето танцуваше в корема му. Толкова силно стисна ръката на Жинет, че за малко да я счупи.

— Я повтори, я повтори…

— Бременна е, Марсел. И е луда от радост… Откри го скоро след като ти замина за Китай и ако не беше дошла госпожата с капелата и със снимката на рускинята, щеше да ти го съобщи по телефона, да го изкрещи с такава сила, че да ти спука тъпанчетата…

— Тя е бременна! Бременна е! Благодаря ти, Господи, благодаря ти!

Вдигна очи към небето, изпъна ръце, така стисна китки, че кокалчетата му побеляха. Сетне отново сведе глава, въздъхна, сякаш да премахне прекалено големите надежди и тревоги, натрупани през последните месеци. „Прилича на човекоподобна маймуна“ — помисли си Жинет с умиление. Неочаквано той се стегна, погледът му стана твърд, той вдигна очи към нея и попита:

— Да не го махне?

— Краката не я държаха, не беше на себе си от вълнение и радост, когато ми го съобщи. В следващите дни все си гледаше в краката, внимаваше къде стъпва, за да не навреди на бебето! Какво да ти разправям…

— Ще ставам татко, Господи! Жинет, представяш ли си… — прегърна я здраво и стисна главата й.

— Успокой се, Марсел. Успокой се. Не ща още да оплешивявам!

— Но това променя всичко! Бях се занемарил, бях престанал да тренирам, да вземам витамини, от днес започвам пак. Ако е бременна, ще се върне… Няма да остане сама с малкия в корема. В кабинета съм складирал какви ли не бебешки дрешки, люлката, количката, помпичката за изцеждане, бебефона, имам дори електрическо влакче! Тя го знае и ще се върне… Няма да ме лиши от тази радост. Тя не е такава! Знае колко държа на детето.

Жинет го погледна с усмивка. Радостта на Марсел дълбоко я развълнува, само дето не беше толкова сигурна, че Жозиан ще се върне. Добре я познаваше, Жозиан не беше от страхливите. Способна бе и сама да си отгледа детето. Вероятно е заделила някакви пари настрана и с подаръците, които й е правил Марсел през годините, ще е подсигурена поне на първо време.

Не каза нищо, надигна се от пейката, но преди да се върне в склада, го накара да се закълне, че нищо няма да каже на Жозиан, ако тя все пак се появи.

— Пълна тайна, Марсел, заключваш си устата, нали?

Марсел широко прекръсти засмяната си уста и сключи пръсти.

— Обещай ми, ако ти се обади, веднага да ми кажеш.

— Ти не си наред! Тя ми е приятелка, няма да я предам.

— Няма да ми казваш къде е. Само ще ми съобщиш: „Обади се, добре е, наддала е три кила, кръстът я боли, подпира си гърба с възглавнички, умира за захаросани кестени…“ И не забравяй да я питаш дали коремът й е щръкнал като за момченце, или е закръглен като за момиченце… Кажи й също да се храни добре, да яде червено месо, да си ляга рано, да спи по гръб, за да не го смачка…

— Ох, Марсел! Не смяташ ли, че малко прекаляваш?

— И най-важното, кажи й, че банковата й сметка ще се пръсне по шевовете! Главното е да не се лишава от нищо, душичката ми тя! Да се пази!

— Слушай, Марсел, родила съм три. И съм жива и здрава. По-спокойно!

— Страх лозе пази. Тя не е свикнала да си почива! Дано не вземе да се преумори.

— Връщам се да бачкам. Не ми плащаш да вися и да чакам на телефона, нали?

Марсел бодро скочи, прегърна глицинията и я разцелува. Дъждовните капки опръскаха лицето му. Сякаш плачеше от радост.

Ирис намръщена хвърли списанието на масичката. Беше паднала в капана. Прие журналистката вкъщи, почерпи я с чай и с лимонов сладкиш с глазура, поднесени от Кармен на голям резбован дървен поднос от „Браун & Бърди“, и отговори на въпросите й спокойно и небрежно. „Всичко беше идеално, бих могла да извикам «камера» и да направя филм! 14-и кадър. Кабинетът на писателката, краят на един есенен ден: поканила е журналистка в дома си. На пода е разпиляла книги, листове, оставила е отворен бележник с писалка върху него и е пуснала тиха музика, джаз, дрезгавият глас на Били Холидей.“ Всичко беше чудесно замислено и осъществено. Така поне си мислеше…

Небрежността й беше изтълкувана като арогантност. „Само дето не ме е описала като нафукана буржоазка!“ — избухна Ирис. Пак прочете статията. Все едни и същи въпроси: по какво са се различавали отношенията между мъжете и жените от XII век от тези в наши дни? От какво са страдали жените по онова време? Наистина ли жените от XXI век са по-щастливи от жените от XII век? Какво се е променило? Модерният живот и равенството не пречат ли в крайна сметка на страстта? „Жените нямат по-голяма емоционална сигурност, отколкото в миналото — бе отговорила Ирис, — те просто се справят по-добре, това е истината. Единствената възможна безопасност е да се изолират от мъжете, да не изпитват нужда от тях, но това би било равносилно на една малка смърт — поне в моя случай.“ Не е никак лошо казано. И не е арогантно. „Идеалният мъж не съществува. Идеалният мъж е този, когото обичаме. Той може да е на осемнайсет или на деветдесет години, няма правила. Достатъчно е да го обичаме! Не познавам идеален мъж, познавам мъже, които обичам, и мъже, които не обичам.“ — „Бихте ли могли да обичате осемнайсетгодишен младеж?“ — „Защо не? Когато обичаш, не пресмяташ.“ — „На колко сте години?“ — „На толкова, колкото ми дава любимият мъж.“

Почувства как очите й от яд се насълзяват. Взе друго списание, потърси страницата, на която се говореше за нея. Не можеше да прелисти вестник, без да попадне на собствения си образ. Гледаше се понякога с приятно чувство, понякога с недоволство. Прекалено силен руж, лошо осветление, о, колко съм сладка на тази снимка! Най обичаше да позира на професионални фотографи. Правеше физиономии, избухваше в смях, нахлупваше си шапка с голяма периферия, докосваше си носа с показалец — ръката й облечена в ръкавица. Никога не се уморяваше.

Страница 121. Статия от стар и кисел литературен критик интелектуалец. Беше известен с язвителните си забележки и безапелационните си присъди. Ирис започна смутено да чете, но скоро се успокои. Той бе харесал книгата: „Знание и талант. Подробности, които грабват вниманието, пориви, които въодушевяват. Език, който не залита по загадъчното, а умее да бъде ясен, без да стига до пълна прозрачност…“ Не е ли хубаво: „… ясен, без да стига до пълна прозрачност“! Ирис покри крака си с края на шала, стана й студено, и звънна на Кармен — беше ожадняла. Чудесно си спомняше автора. Запозна се с него на една вечеря, на която бяха двамата с Филип, докато Жозефин се бе посветила на писането. Тя го слушаше смирено, по някое време спомена Шамфор. Той беше специалист по Шамфор. „Ако човек не е мизантроп на четирийсет години, значи никога не е обичал хората.“ В погледа му проблесна искрица на признателност и тя млъкна.

В следващия роман Жозефин трябваше да развие нещо по-трудно, не толкова елементарно. Сюжетната линия с поредицата съпрузи, които героинята наследяваше и които я правеха все по-богата, не звучеше зле, но изглеждаше по-скоро като сапунка. „Всъщност не говори добре за мен. Нищо чудно, че ме смятат за глупачка! Следващият трябва да е по-усложнен, по-провокативен, за по-отбрана публика, но написан със същия ясен език.“

Ритна купчината списания и реши да не им обръща внимание. „Оттук нататък ще трябва да заговорят с мен като с истински писател. Да престанат с дебилните въпроси! Какво бих могла да знам за отношенията между мъжете и жените! Омъжена съм от петнайсет години, вярна съм до оскучаване, а единственият мъж, за когото копнея, живее някъде в Лондон, Ню Йорк, Будапеща, южна Франция и северно Мали. Развява си байрака където му скимне, не е обвързан нито със страна, нито с жена, прекратява снимките на филма заради смъртни заплахи, после весел и безгрижен се връща при актьорите, които го обожават и приемат всичките му прищевки! Ходи все с едни и същи захабени дънки и плетена вълнена шапка. Гениален циганин. Това трябваше да отговоря на онази тъпачка! Габор Минар. Красивият, прочутият Габор Минар ми беше любовник и още го обичам. Да останеш верен на старата си любов понякога може да се превърне в тайната на цял един живот. Ей това трябваше да й отговоря и щях да съм на първа страница!“

Габор…

Щеше отново да го види.

Филип й бе предложил да я заведе в Ню Йорк за филмовия фестивал. Габор щеше да присъства. Беше почетен гост на фестивала. Ирис се сви под шала и се запита: „За неговата любов ли ми е мъчно, или за славата, общуването с известни личности и лъскавия живот, които щях да имам, ако бях останала с него? Защото, когато се запознахме, той беше никой. Страстта ми се разпалваше с годините раздяла и нарастването на славата му. Дали не обичам Габор, защото е станал Габор Минар, големият, известният, световно признатият режисьор?“ Веднага прогони тази мисъл: бяха родени един за друг, бракът й с Филип беше грешка. „Ще го видя, ще го видя и тогава може би животът ми ще се промени. Какво са петнайсет години раздяла за такава любов? Той няма да се уплаши, ще ме открадне, без много да му мисли, ще ме прегърне и ще ме целува, както ме целуваше, когато учехме заедно в Колумбийския университет.“ Ирис се уви в шала и се загледа в безупречния си маникюр.

Кармен я разсея от мислите й, когато й донесе чая.

— Александър се прибра от училище. Има много добър по математика.

— Нищо не ми е казал! Знае ли, че съм тук?

— Да, казах му. Отговори, че имал много домашни за утре. Колко е трудолюбив само!

— Копира баща си…

Ирис посегна да вземе чашата димящ чай, която й подаде Кармен, и отново се излегна на дивана.

— Подражава му във всичко! А мен ме избягва. Нормално е на тази възраст. Всички са такива — бащата става за пример, пет пари не дават за майката, но после нещата се променят… Колко са предвидими мъжете, Кармен! — тя се прозя и с елегантен жест закри с ръка устата си.

Сутрин Жозиан се събуждаше към девет часа, звънеше да й донесат закуската в стаята, качваше се на кантара, отбелязваше теглото си, пръскаше се обилно с „Шанс“ на Шанел, отново си лягаше и слушаше хороскопа си по Радио Люксембург. Астрологът никога не грешеше — точно предвиждаше настроението й за деня. После Жозиан неизменно поръчваше френска закуска, но не смееше да яде яйца въпреки съветите на гинеколога, който препоръчваше белтъчини още от сутринта. „Тези мазни и пържени храни са за англичаните“ — казваше, запушила нос. Беше придобила навика да си говори сама, понеже си нямаше компания. Задоволяваше се с франзела, масло, мед и конфитюр. Отхапваше от коричката на хлебчето и я оставяше. „Ах, ако можеше да ме види майка! Щеше да ме накара с шамар да си изям всичко или щеше да прибере залъка в джоба си.“

Все по-често се сещаше за майка си.

След закуска си поръчваше пресата и докато преглеждаше вестниците, пускаше телевизора и гледаше предаването на Софи Даван. Поздравяваше я с „добър ден, Софи, как си днес?“, изпращаше й въздушна целувка и се облягаше удобно на възглавниците. Тая не е от бачкаторите! Гледаше я с възхищение, потънала в пухените възглавници, и повеждаше разговор на висок глас. „Имаш право, Софи, извий му врата на тоз мухльо!“ След като Софи й кажеше „довиждане“, ставаше, излизаше на терасата да се поразкърши. Вземаше си бърз душ, слизаше в ресторанта, където избираше най-скъпото. Искаше да опита всичко, което не познаваше. „Тука ще се образовам истински, ще забравя беднотията си“ — казваше си тя, хапвайки блини с чер хайвер.

Следобед излизаше да се разходи, облечена в палто от визон, което си купи на авеню „Джордж V“, където се мотаеше, разглеждайки витрините. Само каква физиономия направи продавачката, когато й подаде платинената си карта, заяви: „Искам това“ — и посочи с пръст желаната стока! Много се изкефи. Не спираше да превърта наум сцената. „Вие ли? — говореше отвратената физиономия, — вие ли ще облечете това изключително луксозно нещо?“ „Да, аз, душичката, сега ще си взема този шик!“ Палтото наистина топлеше. Кой каквото ще да каже, но богатите ги разбират тези работи. Шампиони са по удобствата. Другите нека зъзнат, те се увиват в кожи.

Тя се фукаше с шикозното палто по авеню „Джордж V“, притиснала меката яка към лицето си, поемаше след това по авеню „Монтен“, при всяко изкушение вадеше платинената карта. И всеки път ликуваше при вида на слисаните физиономии на продавачите. Гледката не й омръзваше. Това и това, сочеше с пръст и хоп!, вадеше фаталното оръжие. Една-единствена беше заявила, широко усмихната: „Ще останете много доволна от тази покупка, госпожо…“ Попита я за името и й подари хубав кашмирен шал. Сприятелиха се. След работа Розмари идваше и вечеряха заедно в ресторанта.

Хареса й да си има компания. Имаше моменти, в които се чувстваше самотна и сякаш я захлупваше черно покривало. Особено вечер. Но тя не беше изключение. В хотел „Жорж“ самотните богаташи с лопата да ги ринеш. Така наричаше хотел „Джордж V“, в който бе отседнала. Понякога Розмари оставаше да преспи при нея. Допряла глава до корема й, тя се опитваше да отгатне момченце ли ще е, или момиченце. Заедно търсеха имена. „Не се хаби толкова, ако е момче, ще го кръстя Марсел, ако е момиче, ще видя, като се роди.“

— Откъде имаш толкова мангизи? — сащисано я попита Розмари, като я гледаше как харчи с широка ръка.

— От гаджето. За една Коледа, когато пак ме остави сама и отиде да празнува с Клечката за зъби, ми подари платинена карта! Подплатена със съответната банкова сметка!

— Добър човек.

— Да, ама е много колеблив, тутка се… За да се задейства мъжът, трябва да го поразтърсиш. Като ме няма сега, той се притеснява, чувства се неуверен, в главата му бръмчат всякакви мисли… Чувствам го. Двамата с Марсел сме свързани. Просто го усещам как ускорява темпото. Жинет сигурно му е казала за ангелчето и той се е задействал като луд…

— Как изглежда този твой Марсел?

— Не е младок, не е висок и слаб. Но аз си го харесвам. Двамата сме от една черга…

Розмари въздишаше и си играеше с дистанционното на телевизора. Имаше канали на всякакви езици, имаше и порно, и канали със забулени говорителки.

— Смешен свят! — казваше тя. — Дълго ли смяташ да останеш тук?

— Докато не се обади шестото ми чувство. Като се събудя някоя сутрин, ще усетя, че е напуснал Клечката. Тогава ще се върна при него… Ще се върна така, както си тръгнах, с едно куфарче и нищо повече.

— И визона!

— И шикозното ми палто! Искам бебето ми да вдъхва разкоша. Искам още в корема ми да свикне с лукса. Защо ям тези деликатеси, я ми кажи? Да не мислиш, че го правя за себе си? За мен е без значение дали ще ям хайвер! Но заради него дъвча бавно и старателно, за да не го лиша и от най-дребното зрънце…

— Със сигурност ще си страхотна майка, Жозиан!

Никога не й омръзваше да слуша този комплимент, и хиляди пъти да й го повтаряше.

Един ден, като се прибра от обичайната разходка, загърната в мекия визон, зърна Шавал на бара. Приближи се отзад, закри очите му с ръце и извика: „Познай кой е.“ Страшно се зарадва да види стар познат, пък бил той и Шавал.

— Ще ме черпиш ли едно шампанско?

Той погледна първо към вратата на бара, после часовника си и я покани с жест да седне.

— Какво правиш тук?

— Чакам…

— Закъснява ли?

— Винаги закъснява… А ти?

— Аз живея тук.

— Да не си спечелила от лотарията?

— Може да се каже. Ударих голямата печалба!

— Някой дърт богаташ?

— По-добре изключи от речника си думата „дърт“, когато говориш с мен…

— Кой тогава?

— Дядо Коледа…

Тя се покатери на високото столче, палтото й се отвори и се видя закръгленият й корем.

— Виж ти, бременна си! Поздравления. Значи напусна работа?

— Той не иска повече да работя. Иска да мързелувам.

— Тогава не знаеш за стария Гробз?

Сърцето на Жозиан задумка. Нещо се е случило с Марсел.

— Да не е умрял?

— Колко си глупава! Направил е страхотен удар. Лапнал е най-големия производител на стоки за дома. Мишката изяде слона. В бранша само за това се говори! За всички е като гръм от ясно небе. Вероятно е успял да вземе заем от някоя банка, хвърлил е всичките си авоари в битката, никой не се досетил за нищо…

Изведнъж на Жозиан й просветна. Той не е треперел пред Клечката, а е чакал развръзката. И понеже е нямало нищо черно на бяло, не му е оставало друго, освен да се спотайва, без да шукне. Анриет го е държала за топките… Отвърнал е на удара й с удар. Нейният Марсел! Колко е силен! А тя се усъмни в него… Поръча си уиски, извини се на Младши заради алкохола и пи за здравето на татко му, без да го назовава. Шавал не беше никак добре. Личеше по вида му. Беше се спихнал на стола и хвърляше притеснени погледи към входа.

— Хайде, Шавал, я се стегни! Изпъни се, никога не си се спичал така пред жените!

— Горката ми Жозиан, да ти призная, забравих вече какво е да се държиш изпъчен… Влача се, пълзя… Не знаех, че толкова боли.

— Жал ми е за тебе, Шавал.

— Ами да! В края на краищата ти идва до главата най-лошото!

— Най-лошото или най-доброто! Аз пия за най-доброто. Колелото се върти, върти се… Като си помисля, че бях луда по теб!

Тя внимателно слезе от столчето, отиде на рецепцията и поиска за утре да й приготвят сметката. После се качи в стаята да се изкъпе.

Блажено отпусната в уханната пяна, Жозиан си играеше с многоцветните мехурчета, улавяше ги, пукаше ги и описваше предстоящото си щастие на заобикалящите я стенни огледала, когато неочаквано почувства леко подрипване в корема. Дъхът й секна, цялата се сви, от очите й рукнаха сълзи на възторг: „Младши! Той беше, Младши!“

Покрай Жозефин дефилираше върволица от крака. Черни и бежови, бели и зелени, крака на шотландски карета. Над тях имаше ризи, пуловери, сака, шлифери, палта. Шум и безкрайно шествие. От подиума се вдигаше прах, който й засядаше в гърлото и дразнеше очите й. Бяха ги настанили на първия ред и можеха да докоснат манекените, които се движеха на метър от тях. Изправила рамене, Ортанс седеше до Жо и старателно си водеше бележки. Ирис отлетя за Ню Йорк. Преди да тръгне, каза на Жозефин: „Имам две покани за мъжкото ревю на Жан-Пол Готие. Защо не отидете с Ортанс? За нея ще бъде интересно, а ти ще можеш да се вдъхновиш за нов роман. Няма да стоим закотвени в средните векове я, в следващия роман може да прескочим някой и друг век…“ „За нея няма да напиша нито втори, нито трети роман“ — мислено се закани Жозефин, загледана в мъж в шотландска поличка, който се завъртя точно пред нея. Жозефин взе поканите на името на Ирис Дюпен и й благодари, Ортанс щяла да бъде във възторг. Пожела й приятно прекарване в Ню Йорк. „О, то е съвсем за кратко, само за уикенда, отивам и веднага се връщам.“

Жозефин погледна крадешком дъщеря си. Тя оглеждаше всеки модел до най-малките подробности, отбелязваше си разни детайли, скицираше набързо ревери, ръкави, яки на ризи, вратовръзки. „Не подозирах, че мъжката мода я интересува.“ Беше изплезила езиче, което при нея бе знак за съсредоточаване. Почуди се на трудолюбието на дъщеря си. Вниманието й отново бе привлечено от ревюто. Ирис е права: трябва да наблюдава и да си води бележки. Непрекъснато. Дори и за неща, които не я интересуват, като тези прекрасни мъже например, които минават пред нея с устремна крачка. Едни вървяха право напред, вперили поглед в празното пространство, други се усмихваха и правеха знаци на приятели от публиката. „Не, няма да напиша друг роман вместо Ирис!“ Нервираше я поведението на сестра й. Не беше ревност, просто цялата тази показност й беше непоносима, а и виждаше, че написаното от нея се изкривява в долнопробна пародия. Ирис се изказваше за какво ли не. Даваше готварски рецепти, съвети за разкрасяване, адреса на някакъв очарователен хотел в Ирландия. Жозефин се срамуваше. И постоянно си повтаряше: „Аз съм в дъното на този фарс. Изобщо не трябваше да се съгласявам. Проявих слабост. Изкуших се от лесните пари.“ Въздъхна. Вярно, животът стана приятен. Вече не трепереше над всяка монета. На Коледа щеше да заведе дъщерите си някъде на топло. Щеше да избере мястото от луксозен каталог и трите щяха да заминат.

Ортанс отгърна нова страница на скицника и шумоленето върна Жозефин към модното ревю. Вниманието й привлече висок тъмнокос мъж с изпито лице, който се появи и пое по подиума, игнорирайки насядалите в краката му зрители. Лука! Носеше черно сако и бяла риза с дълги асиметрични ревери. Тя се стресна. Той крачеше право напред, загадъчното му лице сякаш нямаше никаква връзка с тялото. Приличаше на восъчен манекен. „Ето откъде идва тази негова тайнственост — помисли тя. — Научил се е да се отделя от тялото си, когато върши тази омразна работата, а когато не е изложен на погледите на околните, продължава да се движи, сякаш е напуснал телесната си обвивка.“

Лука мина няколко пъти покрай нея. Тя се помъчи да привлече вниманието му, махна му дискретно. След края на ревюто манекените излязоха да поздравят публиката заедно с Жан-Пол Готие, който се поклони с ръка на сърцето. Атмосферата беше приятна, ведра. Лука стоеше толкова близо, че можеше да го докосне, ако протегнеше ръка. Жо протегна ръка и произнесе името му.

— Познаваш ли го? — учудено попита Ортанс.

— Да…

Тя повтори: „Лука, Лука.“ Той се обърна към нея. Очите им се срещнаха, но погледът му не изрази нито изненада, нито радост, че я вижда.

— Лука! Превъзходно! Браво!

Той я изгледа студено и високомерно, сякаш бе досадна почитателка.

— Лука! Аз съм, Жозефин…

Той извърна глава и изчезна сред групата манекени, които поздравиха публиката и се оттеглиха.

— Лука? — викна за последен път Жозефин със заглъхващ глас.

— Той изобщо не те познава.

— Но как… Това е той!

— Оня Лука, с когото ходеше на кино?

— Да.

— Красив е, направо е убийствен!

Жозефин се отпусна на стола, едва сдържаше вълнението си.

— Не ме позна. Престори се, че не ме познава.

— Сигурно не е очаквал да те види тук! Постави се на мястото му…

— Да… Но… онази вечер в Монпелие ме прегърна и ме целуна…

От притеснение забрави, че говори на дъщеря си.

— Теб, мамо! Целувала си се с някого?

— Нищо особено, след конференцията ме целуна… и ми каза, че съм прекрасна, че му действам успокояващо, че се чувства добре с мен…

— Не си ли малко преуморена?

— Не, няма такова нещо. Това е той, Лука. Същият, който ме води на кино… С когото пием кафета в библиотеката, който пише докторат, посветен на сълзите в средновековието…

— Мамо, ти бълнуваш! Слез на земята. Какво ще прави толкова красив млад мъж с жена като теб? Помисли само…

Жозефин увеси нос сконфузена и се загледа в ноктите си.

— Точно този въпрос си задавам непрестанно. Затова оня ден в Монпелие го отблъснах, когато ме целуна… Не защото съм добродетелна, а защото се уплаших, че съм много грозна.

— Отблъсна го! — възкликна Ортанс. — Направо сънувам! Ще се наложи да преразгледам изцяло държанието си! Ти си отблъснала такъв страхотен пич! — и си повя със скицника, за да се успокои. Жозефин се отпусна безсилно на стола. Полилеите угасваха един по един. — Хайде, ставай да си вървим… Всички си тръгнаха — каза Ортанс.

Дръпна я за ръкава и двете излязоха навън. Жозефин погледна назад за последно, да се увери, че не се е върнал, че не е решил все пак да признае, че я познава.

— Кълна ти се, че не ти разказвам небивалици.

— Да бе, да…

„Той не искаше да ме види. Засрами се от мен. Поставих го в неудобно положение, като го извиках. Вече никога не бих могла да го погледна в очите. Ще се наложи да го избягвам… Няма да ходя в библиотеката.“

В дъното на просторния салон в червено и златисто имаше бюфет. Ортанс предложи да отидат да пият по един портокалов сок или чаша шампанско.

— Ще ти се отрази добре, защото ти направо превъртя, мило мое майче…

— Истината ти казвам, уверявам те…

— Точно така, точно така… Хайде, идвай!

Жозефин се дръпна.

— Искам да си плисна малко вода на лицето… Ще се срещнем във фоайето след четвърт час, устройва ли те?

— Нека да е след половин.

— Добре. Но не по-късно. Искам да се прибера у дома.

— Ама никак не си забавна! Един път и ние да излезем от нашата дупка и…

— Половин час, Ортанс, нито минута повече!

Дъщеря й сви рамене: „Хич не е весело!“ Жозефин отиде до тоалетната. Не беше виждала по-луксозна тоалетна. Малка стая, на чиято сива врата пишеше с розови букви Powder Room, служеше за вестибюл. От нея се отваряха четири други перленосиви врати с розов кант. Тя бутна една от тях. Влезе в кръгло помещение, цялото облицовано в мрамор, с дълбок умивалник и наредени до него меки кърпи, одеколон, тоалетни сапуни, крем за ръце, четки за коса. Погледна се в огледалото. Лицето й беше изкривено. Устните й трепереха. Пусна водата и си потопи главата в умивалника. Да забрави Лука. Да забрави погледа на Лука. Да забрави студения поглед на Лука, който говореше: „Не ви познавам.“ Да не си поема въздух, да остане с глава под водата. Да издържи, докато дробовете й се пръснат. Да се задуши под водата, за да забрави, че се задушава на земята. Той отказа да я познае. Може да общува с нея в Монпелие, сред учените, но тук, в позлатата на луксозния палат, сред изисканите особи, се прави, че не я познава. Дробовете й щяха да се пръснат, но тя упорстваше. Да забрави Лука. Да забрави студения поглед на Лука. Този поглед… Не беше враждебен, не, нито злобен, просто празен. „Сякаш ме нямаше… И ако се мъча сега тук с въздуха в дробовете, ако ми се пукнат тъпанчетата, физическата болка ще измести психическата.“ Така постъпваше в детските години, когато беше тъжна. Порязваше си пръста или си гореше кожата под ноктите. Болката беше толкова силна, че другата отстъпваше пред нея. Лекуваше болния пръст, говореше му, милваше го, целуваше го и мъката й минаваше в тези целувки, заглушаваше гласа на майка й, която я отблъскваше: „Колко си тромава, Жо, дръж се по-добре, вземай пример от сестра си!“, или: „Жозефин не е блестяща като сестра си, не знам какво ще я правим, това дете просто е за никъде.“ Тя се затваряше в стаята си, нараняваше се, после се утешаваше. Придържаше се неотклонно към този ритуал. Пребледнява, изпълнена с достойнство, гневна. Изваждаше тетрадките си и отново сядаше да учи. „Ще отида при Ортанс и повече няма да мисля за Лука.“ Нагълта вода, но продължи да държи главата си под водата, вкопчена в умивалника. Кръвта пулсираше в слепоочията й, думкаше в ушите й, още малко и челюстите й щяха да се счупят от стискане.

Беше я изгледал студено, после бе извърнал глава и се бе отдалечил. Сякаш тя не заслужаваше и капка внимание, сякаш не съществуваше.

Извади глава от водата, намокри всичко наоколо: ослепително белите кърпи, опаковките на сапуните. Обви тяло с ръце, прегърна се. „Ще умра, ще умра.“ Давеше се, не можеше да си поеме въздух, вдигнала глава, раззинала уста като риба на сухо. Зърна в огледалото смъртнобледото лице на удавница и в паметта й буквално избухна споменът. Татко, ръцете на татко, „ти си престъпница“, а тя плюеше солената вода и плачеше… Потръпна ужасена. Припомни си всичко. Къпането в морето с майка им и Ирис един следобед в Ландите. Баща й остана на плажа, той не можеше да плува. Майка й и сестра й му се подиграваха, побягнаха и се бухваха във вълните, а той стоеше засрамен на брега и не ги изпускаше от очи. Не влизайте много на дълбоко, има течения, опасно е… Майка й плуваше отлично. Влизаше в морето и плуваше кроул с мощни и равномерни загребвания. Онемелите от възхита малки момиченца я наблюдаваха как изчезва. Беше ги научила да плуват като нея. По всяко време ги пускаше във водата и ги водеше надалеч. Казваше, че няма нищо по-добро от плуването за изграждане на характера. Въпросния ден морето беше спокойно. Те се носеха по гръб, пляскаха с крака, докато баща им, останал на плажа, се ядосваше и ръкомахаше. В един момент майка им погледна към брега и каза: „Вярно, отдалечаваме се, трябва да се връщаме, може би баща ви има право, тук морето става опасно.“ Само че не успяваха да се върнат. Плуваха с всички сили, но течението ги отнасяше. Беше излязъл вятър, вълните прииждаха, поръбени със заплашителна бяла пяна. Ирис се разплака. „Нямам сили, мамо, не мога да доплувам“, майка им каза през зъби: „Не говори, не плачи, няма смисъл, само плувай!“, Жозефин видя страха, изписан на лицето й. Вятърът се усили и битката стана по-ожесточена. Бяха се вкопчили в майка си и започнаха да гълтат вода. Вълните ги блъскаха от всички страни, очите им смъдяха от солената вода. Жозефин почувства как майка й я изблъсква. „Пусни ме, пусни ме!“ Вдигна брадичката на Ирис, зашлеви я, притисна я към себе си и заплува към брега, топеше глава под водата, плюеше настрани, пляскаше мощно с крака.

Жозефин остана назад. Сама. Майка й не се обърна. Виждаше я как се мъчеше да се пребори с мощните вълни. Те я отхвърляха, блъскаха я назад, но тя не се предаваше, влачеше изпадналата в безсъзнание Ирис под мишница. Забеляза баща си, който крещеше от плажа. Стана й мъчно за него и започна да плува като майка си, странично, с изпъната напред ръка по посока към брега. Потопила глава във водата, атакуваше мощните вълни, които все повече се надигаха. Гълташе солената вода, плюеше я, очите я боляха от песъчинките, носени от вълните. „Да не плача — повтаряше си, — да не плача, ще загубя сили, ако плача.“ Много добре си спомняше тези думи: „Да не плача, да не плача…“ Накрая една вълна я грабна, понесе я и я изхвърли на брега, в краката на баща й, който беше влязъл до кръста във водата с протегната ръка и крещеше името й. Той я издърпа от лапите на вълната и я отнесе в прегръдките си, повтаряше: „Престъпница, престъпница, престъпница.“ Не си спомняше какво стана после. Никой никога не отвори дума за случая.

Погледна удавницата от огледалото. „Защо се тревожиш — попита тя момичето от огледалото, — тогава се спаси сама, а можеше да умреш, обаче една ръка те издърпа от вълните и те измъкна на брега. Затова не се страхувай, никога не се страхувай, ти не си сама, Жозефин, не си сама.“

Да, не беше сама, със сигурност.

„Ще оцелееш след този поглед на Лука, ще го преживееш, както преживя погледа на майка си, която те изостави, без дори да се обърне.“

Избърса лицето си с една от кърпите, пооправи си прическата, напудри си носа.

Във фоайето щеше да я чака едно момиче. Нейното малко момиче, нейната обич. Животът продължи след онази случка, животът винаги продължава. Предлага ти моменти на сълзи и на смях. Това е животът, Жозефин, вярвай му. Животът е личност, личност, към която трябва да се отнасяш като към партньор. Да танцуваш с него, да го следваш във водовъртежите му, понякога се нагълтваш с вода и си мислиш, че идва краят, но той те хваща за косата, изважда те и те пуска малко по-нататък. Понякога те настъпва болезнено по краката, понякога те изхвърля. В живота трябва да се влиза като в танц. Никога да не прекратяваме движението, да не се оплакваме, да не обвиняваме околните, да пийваме или да вземаме хапчета, за да смекчим ударите. Да танцуваме, да танцуваме, да танцуваме. Да преодоляваме изпитанията, които ни изпраща, защото така ни прави по-силни, по-решителни. След онова плуване се бе задействала ожесточено, беше се потопила в ученето, беше построила живота си. Друга вълна отнесе Антоан, но тя устоя и на нея. Щяха да последват и нови вълни, но Жо знаеше, че ще има достатъчно сили, за да ги преодолее, и че винаги ще има някой, който да я извади от водата. „Това е животът — каза си тя уверено. — Низ от вълни.“

Отново погледна жената от огледалото. Тя спокойно се усмихваше, умиротворена и ведра. Пое си дълбоко дъх и отиде да потърси Ортанс.

Неделя вечер. Самолетът за Париж току-що бе излетял от летище „Кенеди“ и Филип наблюдаваше жена си, излегнала се на съседната седалка. Почти не си бяха проговорили от снощната вечеря в „Уолдорф Астория“. Галавечерята по случай закриването на нюйоркския филмов фестивал. Събудиха се късно тази сутрин, закусиха в мълчание. Филип се обърна към нея: „Днес трябва да се видя с двама души, хайде да се срещнем в пет часа в хотела и да тръгнем за летището. Иди по магазините, разходи се, времето е хубаво.“ Тя не отговори, истинска каменна статуя, загърната в голямата бяла хотелска хавлия. Сините й очи се взираха в пространството, финият й крак се полюшваше. Той й остави пари за таксита и за музеите. „Отворени са в неделя, възползвай се.“ Обърна се и излезе, без да дочака отговора й. Вечерта кола ги закара до летището. Две места първа класа до летище „Роаси — Шарл дьо Гол“. Още с настаняването тя помоли стюардесата да не я буди. Сложи си маска на очите и се обърна към него: „Нали няма да се засегнеш, ако поспя, направо съм скапана. Никога повече няма да летя само за един уикенд.“

И той сега я наблюдаваше как спи. Затворила големите си сини очи, тя беше като всяка елегантна дама в първа класа, загърната с удобната завивка. Знаеше, че не спи. Сигурно в ума й се въртяха събитията от предния ден.

„Знам всичко, Ирис — изкушаваше се да й каже. — Знам всичко, тъй като лично аз го организирах.“

Пристигането в Манхатън. Голямата лимузина, която ги откара до хотела. Тя бърбореше като малко момиченце, дивеше се на ясния ноемврийски ден, стискаше ръката на Филип, сочеше му някоя реклама, някоя къща с причудлива архитектура. В хотела се нахвърли на вестниците, на страницата с културната програма. Съобщаваха за пристигането на Габор Минар, „големия европейски режисьор, с когото всички актриси мечтаят да снимат. В биографията му липсва единствено договор с някоя от водещите американски филмови компании, за да се превърне в господар на съвременното кино“, пишеше „Ню Йорк Таймс“, но добавяше, че било въпрос на време. „Шушука се, че имал уговорена среща с Джо Шренкел.“ Тя четеше статиите от край до край, едва вдигаше глава, за да отговаря на въпросите му. „Кои филми искаш да гледаш?“ — попита той, прелиствайки програмата на фестивала. Тя отговори безучастно: „Ти избирай, имам ти доверие“ — и му се усмихна разсеяно. В събота обядваха в „Бернарден“ с приятели, долетели от Париж като тях. Ирис казваше „да“, „не“, потвърждаваше: „хубава идея“, но Филип чувстваше, че е напрегната и устремена към единствената си цел — срещата с Габор. Първата вечер, докато се приготвяше за прожекцията, смени три тоалета, три чифта обици, три чанти. Прекалено елегантно, подсказваха смръщените й вежди, прекалено буржоазно, прекалено официално. След прожекцията на филма Габор Минар не се появи. Трябваше да присъства, да произнесе слово, да отговаря на въпросите на публиката. Когато лампите светнаха, един от организаторите обяви, че нямало да дойде. От устата на присъстващите се изтръгна възглас на разочарование. На другата сутрин се разбра, че се забавлявал цяла нощ в джаз клуб в Харлем. „На него не може да се разчита — заяви разочаровано един продуцент. — Принудени сме да се съобразяваме с неговите капризи.“ „Може би затова прави толкова силни филми“ — отбеляза друг. Това стана по време на закуската. Единствената тема на разговор бе отсъствието на Габор Минар. Следобед присъстваха на други прожекции. Седнала до Филип, Ирис се въртеше на стола си, вцепеняваше се, когато някой закъснял зрител сядаше пред тях. Той чувстваше как цялата се напряга с надежда да зърне Габор. Не смееше да сложи ръка върху нейната от страх да не подскочи — беше натегната като пружина. Вечерта пак се приготви. И пак смени няколко рокли, няколко чифта обувки, оглеждаше се неуверено, притеснението й растеше, пробваше различни бижута, все не налучкваше най-доброто. За тогава бе насрочена галавечерята. Той трябваше да се появи. Беше почетният гост. Избра виолетова вечерна рокля от тафта, която подчертаваше очите й, дългата й шия, грациозния й силует. Наблюдавайки я, Филип си каза, че прилича на лиана с дълбоки сини очи. На излизане от стаята си затананика и изтича към асансьора, развяла роклята си.

Настаниха ги на масата за почетните гости. На масата на Габор Минар. Когато той се появи, присъстващите, до един станали на крака, го посрещнаха с овации. Не остана и помен от сръдните и злобните подмятания. Неговият филм беше в устата на всички. Прекрасен, върховен, омайващ, странен! Каква сила! Каква режисура! Каква енергия! Жените протягаха умоляващо устни към него. Мъжете ръкопляскаха, високо вдигнали ръце, сякаш да достигнат величието на гения. А той се появи, заобиколен от актьорския екип. Раздърпан великан, брадясал, намъкнал стари прокъсани дънки, кожено яке, ботуши на моторист, с неизменната плетена шапка на главата. Поклони се с усмивка, свали шапката в знак на благодарност. Чорлавата му мазна коса се разпиля, той я прибра припряно, прекоси залата и дойде на тяхната маса с цялата си трупа. Сбутаха се, за да му направят място. Ирис седеше на ръба на стола, устремила лице към него като опъната тетива на лък. Филип я докосна по ръката, тя рязко я издърпа, сякаш я удари ток. Габор Минар поздрави с кимване всеки от сътрапезниците, благодари, че са направили място за хората му. Погледът му се спря на Ирис, той се взря за момент в нея с видимо усилие да си припомни… Ирис тръпнеше в очакване. Насядалите край масата гости се спогледаха учудени и очите им се местеха от нея към него и обратно. Изведнъж Габор възкликна: „Айриш! Айриш!“ Тя стана, прекрасна, усмихната. „Irish! You! Here! Unbelievable! Such a long time!“[25] — и отиде при него да го разцелува. Той я притисна силно към себе си. Всички ги гледаха. „Жена ви познава Габор Минар? — обърна се към Филип седящият до него. — Познава го лично?“ „Да — отвърна Филип, който не изпускаше от очи Ирис, за да не изтърве нищо от сценката с ослепителната двойка и любопитните шушукания. — Били са състуденти в Колумбийския университет.“ Всички присъстващи гледаха как Габор Минар прегръща Ирис Дюпен и я целува. В прегръдките на Габор Ирис се превърна в обект на всеобщо мълчаливо преклонение, сякаш му беше съпруга, сякаш справедливостта най-после беше възтържествувала и грешката бе поправена. А и погледът, който бе отправила към Габор… Филип нямаше никога да го забрави. Поглед на жена, която най-сетне е извървяла пътя, постигнала е целта и се е отпуснала в прегръдките на мъжа си, на единствения си мъж. Големите й сини очи поглъщаха Габор, ръцете й съвсем естествено държаха неговите, а той я прегръщаше силно.

В следващия се извърна към дребна блондинка, съвсем малка женичка с дълга циганска пола и бяла тениска. Малко невзрачна, но красива и усмихната, тя се губеше във великанската му сянка.

„Elisa… my wife“[26] — каза той, хвана я за рамото и я представи на Ирис.

Елиза кимна: „How are you, nice to meet you.“[27] Ирис я погледна смаяно. „Ти… ти си женен?“ — обърна се тя с разтреперан гласец към великана. „Yes and I have three kids!“[28], след което пусна Ирис, сякаш беше някакъв предмет, който за миг бе харесал, и настани жена си до себе си. До масата се бяха приближили други хора, той отново се надигна и продължи да раздава прегръдки със същия устрем и топлота. „Здравей, Джак! Здравей, Тери! Здравей, Робърта!“ Награбваше ги един подир друг, придърпваше ги към гърдите си, създаваше им усещането, че за него са най-важните хора на света, след което ги представяше на жена си, която бе притиснал здраво до себе си. Какво великодушие! Каква сила! — не можеше да не му признае Филип. Същият като филмите си: нехайно-бляскав. Прожектор. Осветява те за миг с най-искрен щедър и неудържим порив, а в следващия отново те запраща в сянката, понеже погледът му вече е насочен другаде. Сякаш ти дарява обичта си, обсипва те с внимание, а после се отплесва и осветява някой друг, изоставил в самота предишния обект.

Ирис се върна на мястото си. Без да продума.

И сега спеше в първа класа на „Ер Франс“. Или се преструваше, че спи. Завръщането ще бъде тежко, реши Филип.

Джон Гудфелоу се беше справил изкусно със задачата. Успя да проследи всяка крачка на Габор Минар, да убеди продуцента му да го накара да дойде в Ню Йорк и да присъства на вечерята във „Уолдорф“. Снощната среща им коства огромни и продължителни усилия. Бяха им необходими цели две години. Три пъти претърпяха провал: в Кан, Довил и Лос Анджелис. Този човек беше неуловим. Заявяваше, че ще дойде, и в последната минута променяше плановете си и летеше към друга дестилация. За да осигури присъствието му, Джон бе подмамил продуцента и протежето му, обеща им среща с лидера на американската киноиндустрия. На американеца пък обеща, че Габор Минар ще участва в следващия му филм. Грижливо скалъпени лъжи с помощта на грижливо подбрани посредници. Нестабилна кула от измислици. До последната минута не беше сигурно дали птичката ще кацне.

На следващия ден двамата се срещнаха по обяд в бара на хотел „Уолдорф“ и Филип поздрави Джон за отлично свършената работа.

— Не съм виждал друг човек, толкова труден за откриване! — възкликна Джон. — А твърдя, че съм бил свидетел на какво ли не. Той е непрекъснато в движение. Видяхте ли жена му? Красавица! Понякога ми става жал, като я гледам, има изтощен вид. Покрай безбройните контакти, които осъществих, успях да се запозная с нея. Сигурен съм, че й се иска да се установят някъде. Интелигентна жена, познава го отлично, затова го придружава навсякъде. Остава в сянка. Досега в пресата не се е появявала нито една нейна снимка, нито снимка на децата. Малцина знаят, че е женен! Зад поведението му на бохем се крие верен съпруг. Отдаден е на работата си, не се занимава с жени. Или най-много дребна забежка с някоя скриптерка или гримьорка след нощна разпивка. Нищо, което да засенчи жена му. Безкрайно я уважава. Обича я. Тя му е опората. Намерил е другото си аз и сигурно ще ви се стори странно, но той е сантиментален. И тя е била актриса, но много скоро е осъзнала, че в двойката им няма място за двама творци. И тя като него е унгарка. И тя като него е космополит. Човек на изкуството. Луда глава и тя, но достатъчно разумна, когато се наложи. Затова е винаги до него. С децата и багажите, с гувернантката, която е като член на семейството. Децата ходят на училище, когато баща им снима някъде или пише сценарий за филм. Говорят всякакви езици, но не съм сигурен, че пишат и четат на тях! Казаха ми, че един от синовете му искал да стане футболист и заради това не се нуждаел от много учене! — той се усмихна и си поръча портокалов сок и кафе. — Някаква друга работа за мен?

— Съжалявам, Джон. Имам само една жена. И не знам докога.

Двамата се засмяха.

— Тя как реагира?

Филип сложи пръст на устните си.

— Нищо. Пълна тишина. Дума не е обелила от снощи.

— Ужасно страдате от тази история, нали?

— Джон, не знаете какво е да живеете в тройка. И то с призрак. Как го беше идеализирала! Струваше й се перфектен: красив, интелигентен, прочут, богат, пленителен, ослепителен…

— Във всеки случай, не и чистоплътен. Наистина е мръсен. Би могъл да направи малко усилие!

— Сега у вас проговаря английския джентълмен с деликатно обоняние. Габор е унгарец, за него душата е важна, а не дали е изпран и огладен!

— Жалко, защото ми харесваше да работя с вас.

— Когато имате път през Париж, обаждайте ми се, ще обядваме заедно. Говоря сериозно, не от гола любезност.

— Знам… започнах да ви опознавам. Вие сте деликатен и верен човек. В началото ми изглеждахте малко… стегнат, старомоден, но всъщност сте човек, към когото се привързваш.

— Благодаря, Джон.

Докато закусваха, си говориха за кино, за Дорис, жената на Джон, която се оплаквала, че не му вижда очите, за децата му, за живота, който водеше. На сбогуване си стиснаха ръце. Филип го проследи с тъжен поглед, докато се отдалечаваше. Срещите им на „Роаси“ щяха да му липсват. В тях имаше нещо тайно, което му се нравеше. Засмя се вътрешно, пошегува се със себе си, „и ти си един авантюрист, ти, с безупречно сресаната на път коса“.

Ирис се размърда и изговори нещо насън, което Филип не разбра. Останала й беше още една лъжа, една илюзия, на която да се посвети, нейният роман. „Сигурен съм, че не тя го е написала. Написала го е Жозефин.“ Жозефин. Беше й се обадил преди полета до Ню Йорк да му преведе един договор и тя много любезно бе отказала. „Налага се да се заема отново с моя ДТ.“ — „Какво е ДТ?“ Разтълкува му го: дисертационен труд. „Защо отново? Да не си го изоставила?“ Тя помълча, след което каза: „Ти винаги си много внимателен, Филип! Трябва предпазливо да изговарям всяка дума, опасен си.“ — „Внимателен съм само с хората, които обичам, Жо…“ Настъпи неловко мълчание. Нейната непохватност се бе превърнала в прекрасен чар, забулен в тайнственост. Мълчанията й вече говореха не за объркване, а за проницателност. Тя му липсваше. Изпитваше все по-силно желание да говори с нея и да споделя. Случваше се да набере номера й, но затваряше, преди да чуе сигнала.

Погледна спящата красавица на съседната седалка и прецени, че любовта му с Ирис скоро ще приключи и че ще му се наложи да уреди въпроса така, че да не загуби Александър. Щеше ли тя да се бори, за да си го вземе? Не беше много сигурен…

— Ама и ти, никога няма да престанеш да ме учудваш! Забиваш глава в умивалника и цялото ти минало изплува! Ей така, хоп! Магическата мивка!

— Кълна ти се, че беше точно както ти го разказах. Трябва да си призная обаче, че от известно време нещата бяха започнали да се разплитат малко по малко, паметта ми наместваше едно по едно парченцата на мозайката, но все още липсваше най-важното, основното, което да ги осмисли…

— What a bitch, your mother![29] Знаеш ли, че неоказването на помощ на лице, изложено на опасност, е подсъдно?

— Какво според теб е трябвало да направи? Можела е да спаси само една от нас. Избрала е Ирис…

— На всичко отгоре я защитаваш.

— Не й се сърдя. Все ми е тая. Нали се спасих…

— Да, но на каква цена!

— Станах по-силна, откакто се освободих от миналото. Това е дар от небесата, повярвай ми…

— Престани да ми говориш за небесата.

— Убедена съм, че имам ангел пазител, който бди над мен…

— Какво правеше този твой ангел през последните години? Шиеше си нови крила?

— Научи ме на търпение, упоритост, постоянство, даде ми смелост да напиша книгата, даде ми парите от книгата, които ме измъкнаха от ежедневните ми тревоги. Обичам си го моя ангел пазител. Случайно да имаш нужда от пари? Защото сега, след като се очертава да стана много богата, не ми се ще да стана скъперница!

— Престани, аз съм супербогата — Шърли сви рамене, нервно кръстоса и прекръстоса крака.

Бяха във фризьорския салон, за да повторят процедурата с кичурите. Главите им бяха оплетени в нишки сребристо фолио, сякаш бяха коледни елхи.

— Продължаваш ли да си говориш със звездите?

— Говоря си направо с Бог, когато говоря с тях… Когато имам някакъв проблем, го моля да ми помогне, да ми даде сили и той го прави. Винаги ми отговаря.

— Жо, тая работа не ми харесва…

— Шърли, много съм си добре. Не се притеснявай за мен.

— Говориш странни работи. Лука се прави, че не те познава, ти се паникьосваш, пъхаш си главата под водата в умивалника и изплуваш, излекувана от стара травма. Да не се вземаш за Бернадет Субиру?[30]

Жозефин въздъхна и каза:

— Лука се прави, че не ме познава, аз решавам да умра, изживявам отново трагичната случка от детството си, когато майка ми ме изостави, и слепвам парченцата. Това е моята версия.

— Във всеки случай този тип, надявам се, няма да има наглостта да те търси отново.

— Жалко, защото си мислех, че съм влюбена. Толкова ми беше добре с него. Не ми се беше случвало след… Антоан!

— Имаш ли новини от Антоан?

— Изпраща имейли на момичетата. Все същите крокодилски истории. Поне получава заплата и е започнал да си изплаща заема. Този човек не живее в реалния живот, а сънува с отворени очи.

— Някой ден ще се блъсне в някоя стена.

— Не му го пожелавам. Но поне Милен е с него…

— Ама и тая излезе кремък! Харесва ми въпреки всичко…

— И на мен. Вече изобщо не го ревнувам…

Още малко, и щяха да започнат да превъзнасят Милен, но дойдоха да ги повикат, за да им махнат коледните украси от главите. Отидоха с бърза крачка в стаята с умивалниците и мълчаливо отметнаха назад глави, в които се гонеха без ред и посока всякакви мисли.

Жозефин настоя тя да плати. Шърли отказа. Спречкаха се на касата пред развеселения поглед на Дьониз. Накрая Жо се наложи.

Излязоха и се заоглеждаха доволни във витрините на магазините, взаимно си правеха комплименти.

— Спомняш ли си как преди година ме замъкна насила да си направя кичури… После ни нападнаха на тази улица…

— Аз те защитих!

— Бях смаяна от силата ти. Шърли, моля те, разкрий ми тайната си… Само за това си мисля непрекъснато, мира нямам.

— Питай Господ, той ще ти отговори.

— Недей да се шегуваш с Бог! Не, ти ми кажи. Аз ти казвам всичко, споделям непрекъснато, а ти упорито мълчиш. Пораснах, ти самата твърдиш, че съм се променила. Сега вече можеш да ми кажеш.

Шърли се обърна към Жозефин и я погледна строго.

— Не става дума само за мен. Поставям под заплаха други хора. И като казвам заплаха, имам предвид голяма опасност, бедствия, земетресения…

— Човек не може да живее постоянно с някаква тайна.

— Аз мога, и то идеално. Виж, Жо, не искай от мен невъзможни неща…

— Няма да запазя тайна, която Гари премълчава от толкова време? Толкова слаба ли ти се струвам? Виж колко ми помогна това, че ти знаеше за книгата…

— Аз нямам нужда от помощ, живея с това нещо, откакто се помня, от малко момиче. Възпитана съм с тази тайна. Такава съм по природа…

— Станаха осем години, откакто те познавам. Досега никой не ми е опрял ножа до гърлото и не ме е разпитвал за теб.

— Вярно…

— Тогава?

— Не. Не настоявай.

Повървяха известно време, без да продумат. Жозефин хвана Шърли под ръка и се облегна на рамото на приятелката си.

— Защо ми каза преди малко, че си супербогата?

— Така ли ти казах?

— Да. Предложих да ти помогна, ако имаш парични проблеми, и ти ме прекъсна с думите: „Престани, аз съм супербогата.“

— Ето, виждаш ли, Жозефин, колко опасни стават думите, когато човек се сближи с някого и се отпусне… Когато съм с теб, не внимавам и думите се сипят като парченцата на твоята мозайка. Някой ден сама ще откриеш истината… в умивалника на някой петзвезден хотел!

Двете се разсмяха неудържимо.

— Веднага започвам да обикалям умивалниците. Те ще бъдат моето гледане на кафе. Умивалниче, мило умивалниче, открий ми коя е тази жена, която обичам безумно и която се прави на загадъчна?

Шърли не отговори. Жозефин се замисли за това, което каза за думите: че се изплъзват и те разкриват. Онзи ден неволно се смути от вниманието на Филип към нея. „Ако искам да съм честна към себе си, харесвам тази нежност в гласа му.“ Тогава затвори слушалката, изненадана от обзелото я смущение. От този спомен сега се изчерви.

В асансьора, на слабата светлина на плафониерата, Шърли попита:

— За какво мислиш, Жозефин?

Жо поклати глава и отговори:

— За нищо.

На площадката на техния етаж на изтривалката пред вратата на Шърли седеше някакъв мъж, облечен в черно от глава до пети. Видя ги да излизат от кабината и дори не се надигна.

— О, Боже! — прошепна Шърли. Обърна се към Жозефин: — Усмихни се, сякаш всичко е нормално. Говори спокойно, той не знае френски. Можеш ли да вземеш сина ми у вас тази вечер с преспиване?

— Няма проблем…

— Ще го издебнеш ли, когато се прибира, за да не звъни на вратата, а направо да остане у вас? Човекът не бива да разбере, че живее с мен, казала съм, че е в пансион.

— Добре…

— Аз ще дойда при теб, след като го отпратя, но дотогава се погрижи за Гари. Не го пускай да се прибере у дома.

Целуна я, стисна я силно за рамото, обърна се към мъжа, който продължаваше да седи на изтривалката, и небрежно подхвърли:

— Hi, Jack, why don’t you come in?[31]

Гари веднага разбра за какво става дума, когато Жо спомена за мъжа в черно.

— Чантата ми е у мен и оттук направо ще отида на училище утре, кажи на мама да не се безпокои, знам да се пазя.

Докато вечеряха, Зое, заинтригувана, започна да подпитва. Понеже се бе прибрала по-рано от Гари и Ортанс, тя видя човека пред вратата на Шърли.

— Този господин татко ти ли е?

— Зое, престани! — спря я Жо.

— Не може ли да го попитам дали е татко му?

— Не му се говори за това. Не виждаш ли… Остави го на мира.

Зое лапна огретена, задъвка го без особено желание, остави вилицата си и каза натъжена:

— Искам да ти кажа само, че на мен ми е много мъчно за моя татко… По-хубаво си беше, когато живееше с нас… Не е лесно без татко.

— Зое, дразниш ме — възкликна Ортанс.

— Постоянно се боя да не го изядат крокодилите. Крокодилите са лоши…

— Нали не те изядоха това лято — тросна се Ортанс, изнервена.

— Не, ама аз много внимавах.

— В такъв случай си кажи, че и татко много внимава.

— Понякога е разсеян. Понякога стои дълго време и ги гледа в очите… Казва, че тренирал, опитвал се да разбере какво мислят…

— Глупости говориш!

Ортанс се обърна към Гари и го попита дали не иска да спечели малко джобни пари, като участва в модно ревю.

— В Диор търсят за новата колекция високи красиви момчета с романтично излъчване.

Ирис я беше попитала дали няма приятели, които биха се навили.

— Спомена ми за теб… Помниш ли, когато ходихме да я гледаме в студио „Пин ап“? Каза, че си много красив…

— Не съм много сигурен дали искам — заяви Гари. — Не обичам да ми пипат косата и да ме обличат.

— Ще бъде гот! Ще дойда с теб.

— Не, Ортанс, благодаря. Но ми беше приятно да присъствам на фотосесията на Ирис. Искам да стана фотограф.

— Може пак да отидем, ако кажеш. Ще я попитам…

Свършиха с вечерята. Жо раздигна масата, Гари сложи съдовете в съдомиялната, Ортанс забърса масата, а през това време Зое просълзена мрънкаше: „Искам си моя татко, искам си моя татко.“ Жозефин я гушна и я отнесе в леглото й, преструвайки се, че много й тежи, защото вече е станала толкова голяма, толкова красива, че все едно носи звезда. Зое потърка очи и попита:

— Мамо, наистина ли мислиш, че съм красива?

— Ама разбира се, любов моя, като те гледам, понякога ми се случва да се питам коя е тази красива девойка, която живее тук?

— Толкова красива колкото Ортанс ли?

— Толкова красива колкото Ортанс. Толкова шик колкото Ортанс, толкова неустоима колкото Ортанс. С тази разлика, че Ортанс го знае, а ти не. Ти пък си мислиш, че си малкото грозно патенце. Нали не греша?

— Трудно е да си мажа, когато имаш по-голяма сестра… — тя въздъхна, обърна глава на възглавницата и затвори очи. — Мамо, може ли да не си мия зъбите тази вечер?

— Добре, но по изключение…

— Толкова съм уморена…

На другия ден около обяд Шърли потропа на вратата на Жозефин.

— Успях да го убедя да си тръгне. Не беше лесно, но си замина. Казах му, че не трябва да идва тук, че във входа живее един от разузнаването…

— И той повярва ли?

— Предполагам. Жозефин, тази нощ взех решение. Ще се махна. Вече е краят на ноември, той няма да се върне скоро, но трябва да се махна оттук. Ще отида да се скрия на Мустик.

— Мустик? Островът на милиардерите, на Мик Джагър и на принцеса Маргарет…

— Да. Имам къща там… Там той няма да се появи. Ще видя по-нататък, но едно е сигурно — повече не оставам тук.

— Искаш да се местиш? Да ме оставиш?

— И ти искаше да се местиш, помниш ли?

— Ортанс, не аз…

— Знаеш ли какво ще направим? Ще заминем всички на острова за коледната ваканция и после аз ще остана. Гари ще се върне с теб да си завърши годината и да се яви на матура. Ще бъде глупаво да прекъсва образованието си. Ще се грижиш ли за него?

Жозефин кимна.

— Ще направя всичко за теб…

Шърли стисна ръката й.

— След това ще видим какво ще правим… Пак ще се преместим. Свикнала съм…

— И не искаш да ми кажеш за какво става дума?

— Ще ти кажа, когато отидем за Коледа на Мустик… ще се чувствам по-сигурна там.

— Не те заплашва нищо все пак, нали?

Шърли се усмихна уморено и вяло.

— Засега поне всичко е наред.

Марсел Гробз потриваше ръце. Всичко вървеше по вода. Беше разширил империята си, поглъщайки братята Зан, изпреварвайки на косъм германците, англичаните, италианците и испанците, които точеха зъби. Блъфира хладнокръвно и спечели. Сега държеше всичко в ръцете си. Успя и да извади Анриет от фирмата и наскоро нае точно срещу кантората си голям апартамент за Жозиан и Младши. Сградата беше хубава, с портиер, домофон, стаи с високи тавани, лъскав паркет като във Версай и камини. Съседите до един бяха от голямото добрутро: барони, баронеси, един премиер, един академик и любовницата на известен индустриалец. Марсел беше сигурен, че Жозиан ще се върне. Сто на сто. Сто на сто. Сутрин, когато отиваше на работа, се качваше по стълбите на пръсти, движеше се бавно, отваряше вратата и стискаше очи, казвайки си: „Сигурно е тук малката ми гургуличка! С набъбналото коремче и разрошена руса коса! Седнала зад бюрото, притиснала с брадичка телефонната слушалка, ще ми каже «господин еди-кой си звъня, господин ’нам кой си чака да си получи поръчката, размърдай си задника, Марсел, по-живо!» Аз пък няма нищо да й кажа, просто ще пъхна ръка в големия си джоб, ще извадя ключовете от ремонтирания и подновен апартамент, ще й ги подам и ще й кажа да отиде да ме чака там. Да мързелува, да се развлича, да набива говежди котлети и недопечени меса, за да бъде Младши дебело розовобузо бебе, гръмогласно и яко като канара. По цял ден да се излежава на голямата спалня в нашата стая, да нагъва желирани бонбони, тлъста сьомга и зелен фасул заради хлорофила. Остана само да се окачат пердетата в стаята. Да не забравя да помоля Жинет да се заеме с тази работа.“

Изкачваше се по стълбите, лек и свеж. Поднови тренировките и се чувстваше като рибка в планински поток. „И ще й скоча отгоре, ще я грабна в прегръдките си, ще я оближа, ще я глезя, ще й масажирам пръстите на краката, ще я пудря, ще я…“

Тя беше там. Тържествено изправена зад бюрото си. С издаден напред корем. С блеснал поглед.

— Как си, Марсел?

Той заекна:

— Тук ли си? Наистина ли си ти?

— Самата Дева Мария и малката попова лъжичка на топло в корема ми…

Той се отпусна на колене пред нея, притисна глава към коленете й, шепнейки:

— Ти си тук… Ти се върна…

Тя сложи ръка на главата му, вдъхна аромата на познатата тоалетната вода.

— Липсваше ми, Марсел, да ти кажа…

— Ох, душко! Само ако знаеше…

— Знам. Случайно видях Шавал в бара на хотел „Жорж“…

Разказа му всичко от игла до конец: бягството в луксозния хотел, месеца и половина тъпчене с най-скъпи храни, огромното меко легло, стаята с мокета, който беше толкова дебел, че нямаше нужда от пантофи, поръчките от стаята и келнерите, десетките келнери, наредени в шпалир, в мига, в който слагаше пръст на позлатения звънец.

— Хубаво нещо е луксът, мили мой Марсел. Хубаво нещо, ама след време започва да ти писва. Все едно и също, винаги прекрасно, винаги най-хубавото, най-доброто, но да ти кажа, ако искаш да знаеш какво мисля, липсват неразбориите, камъчето, дето те препъва, та ги разбирам богаташите, когато разправят, че в душата им е празно… Един ден, когато щях да се кача в стаята си за по петстотин евро на нощ, зърнах Шавал на бара, ошашавен от малката Ортанс, която го била подлудила. Той ми каза за твоя бляскав удар и всичко ми стана ясно, просветна ми! Защо се пазеше толкова от Клечката за зъби, от мен, от моето положение… Разбрах, добрички ми дебеланко, че ме обичаш, че градиш империя за Младши. Сърцето ми се обърна и си казах: връщам се при Марсел!…

— Ох, душко! Така те чаках! Да знаеш…

Жозиан се стегна и подхвърли:

— Единственото, което не ми дава мира, е, че не сподели с мен, че нищо не ми каза за плановете си…

Марсел понечи да отговори, но тя му запуши устата с малката си розова, пухкава ръка.

— Заради Шавал, нали? Беше те шубе, че ще му снеса информацията?

Марсел въздъхна:

— Да, и съжалявам, душко, трябваше да ти разкрия душата си, но нещо ме препъна!

— Няма страшно. Забравяме всичко. Тръгваме на чисто, от нулата. Само повече не ми погаждай номера с липсата на доверие…

— Никога вече…

Той бръкна в джоба си и извади връзката с ключовете от апартамента.

— Това е за нас. Всичко е натъкмено, подредено, олизано. Липсват само пердетата в спалнята… Колебаех се какъв цвят да избера. Не исках да получиш колики от десена…

Жозиан грабна ключовете и ги преброи.

— Хубави, тежки ключове, отлична направа… Ключовете за рая! И къде живеем?

— Съвсем наблизо, точно отсреща. Така няма да ми се налага да бия път, че да прескоча и да ти запретна полите, да си гукаме и да гледаме как се развива малкият… — той сложи ръка върху корема на Жозиан и очите му се насълзиха. — Мърда ли вече?

— Подскача като колоездач, дето се е откъснал от колоната на Тур дьо Франс. Чакай да видиш, така силно ще те ритне, че ще ти счупи китката. Огън момче е Младши!

— Като татко си — изрепчи се Марсел и поразтри корема й с надеждата Младши да се събуди. — Може ли да му поприказвам?

— Даже е препоръчително. За начало му се представи. Дълго време ти бях бясна и не съм му говорила много за теб.

— Охо! Надявам се, че не си му казала лоши неща за мен…

— Не. Избягвах темата, но вътрешно бях ядосана, а нали ги знаеш децата — надушват всичко! Та се налага да се сдобрите…

Пред очите на Жинет, която бе избрала точно този момент да влезе в стаята, се разкри странна гледка: застанал на колене пред Жозиан, Марсел говореше на корема й.

— Младши, аз съм, татко ти… — гласът му стана хриплив и той се свлече на пода, разтърсен от ридания. — Боже! От трийсет години го чакам този момент, от трийсет! Дали ще ти говоря, Младши? Толкова ще ти говоря, че направо ще те побъркам от приказки! Аз съм най-големият щастливец, така да знаеш, Жозиан…

Жозиан направи знак на Жинет да дойде след малко. Тя се измъкна безшумно, оставяйки двамата ужасни родители да се нарадват, че отново са заедно.

Жозефин вече ходеше в друга библиотека. Не й беше много удобно, но се примири. Там поне нямаше опасност да налети на Лука, равнодушния красавец. Така го наричаше, когато изникнеше в мислите й. Заслужаваше си да сменя два рейса, да чака нервно № 174, след като е слязла от № 163, и да се прибира по-късно вкъщи.

Пътуваше права в 174, притисната от едната страна от бебешка количка, чиято дръжка почти й се забиваше в корема, от другата от африканка с шарена роба, която й танцуваше по краката, когато телефонът й звънна. Извади го от чантата си.

— Жозефин, Лука се обажда…

Тя онемя.

— Жозефин?

— Да — измънка тя.

— Аз съм, Лука. Къде сте?

— В рейс сто седемдесет и четири…

— Жозефин, трябва да говоря с вас.

— Не мисля, че…

— Слезте на следващата спирка, ще ви чакам там.

— Но…

— Имам да ви казвам нещо много важно. Ще ви обясня. Коя е спирката?

Тя прошепна:

— „Анри Барбюс“.

— Ще ви чакам. — И затвори.

Жозефин беше смаяна. За пръв път чуваше Лука да говори с такъв заповеднически тон. Не беше много сигурна, че желае да го вижда. Бе изтрила номера му от мобилния си.

Срещнаха се на спирката. Лука я хвана за ръка, поведе я решително и потърси с поглед кафене, където да седнат. Набеляза си го, стисна ръката й още по-силно, за да не се отскубне. Вървеше с широка крачка, тя ситнеше след него, за да го догонва.

Той си свали дъфела, поръча кафе, кимна рязко към Жозефин, осведоми се мълчаливо какво иска да поръча и след като сервитьорът се оттегли, скръсти ръце и с едва сдържан гняв попита:

— Жозефин… Ако ви кажа: „Милостиви Исусе, добри Исусе, така както копнея за теб, както те моля с цялата си душа, дай ми святата си и непорочна любов, за да ме преизпълни, да ме обгърне и да ме завладее изцяло. И дай ми явен знак за твоята любов с непресъхващ поток от сълзи, който се лее безспир, тези сълзи ще са доказателството за твоята любов към мен“, какво ще ми отговорите?

— Жан дьо Фекан…

— И?

Жозефин облещи очи и повтори:

— Жан дьо Фекан.

— Жозефин… Кой знае за Жан дьо Фекан освен вас, мен и още няколко чудаци?

Тя разпери ръце в недоумение.

— Значи сме на едно мнение?

Сервитьорът донесе двете кафета, той го попита колко дължи, не искаше да му се пречка повече. Очите му искряха, беше пребледнял, нервно отмяташе един кичур, който постоянно му падаше в очите.

— Знаете ли къде прочетох скоро тази молитва на Жан дьо Фекан?

— Нямам понятие…

— В книгата на Ирис Дюпен „Смирената кралица“… Познавате ли Ирис Дюпен?

— Тя ми е сестра.

— Сигурен бях.

Той удари толкова силно по масата, че пепелникът подскочи.

— Е, това сестра ви няма как да си го е измислила! — изръмжа той.

— Бях й дала бележките си за книгата и…

— А, така значи! Дали сте й бележките си? — почувства се отчаян, че го взема за идиот. — Спомняте ли си, Жозефин, за разговора ни за свети Бенедикт и за блаженството на разкаянието, което го потапяло в сълзи всеки ден колкото пъти пожелаел?

— Да…

— Защото на друго място в „Смирената кралица“ авторът описва романтичен епизод, при който свети Бенедикт разплакан загася огъня, пламнал в сламеника му, докато се молел!

— Тази история фигурира във всички стари магически книги.

— Не, Жозефин, няма я във всички стари магически книги… И знаете ли защо?

— Не…

— Защото аз я съчиних. Заради вас. Вие бяхте толкова ерудирана, че един ден реших да ви шашна! И сега откривам тази история в някаква книга, във ВАШАТА книга, Жозефин! — той повишаваше все повече тон и очите му мятаха гневни мълнии. — И тъй като ме бяхте изоставили за известно време, препрочетох книгата на сестра ви и се натъкнах на няколко подобни пасажи, които няма как да е изровила по библиотеките, защото те идват оттук! — почука с показалец слепоочието си. — Не са били в записките ви, понеже тези неща сме си ги говорили ние двамата. Следователно си правя заключението, че тази книга сте я написали вие. Знаех го, чувствах го… — все повече се вълнуваше, вдигаше и спускаше ръкавите на пуловера си, отмяташе кичура коса, който му падаше в очите, облизваше изпръхналите си устни.

— Очевидно тази новина ужасно ви е развълнувала, Лука…

— Разбира се, че ме развълнува! Бях се привързал към вас, представете си… Проявих тази слабост! Един път и аз да срещна такава нежна, чувствителна, дискретна жена… Един път и аз да не прочета в очите на жената отсреща „кога ще се чукаме?“ Бях удивен от вашата свенливост, непохватност, бях удивен, че продължавате да ми говорите на „вие“, че ми давате бузата си за целувка, приятно ми беше да ви водя да гледате филми, които не сте гледали, да ви прегръщам в таксито в Монпелие, не бях чак очарован, когато ме отблъснахте, но почти! — той се разпали, очите му потъмняха, станаха почти черни, пламтящи, жестикулираше, размахваше ръце. Жозефин си каза, че е истински италианец. — Най-после срещнах интелигентна, мила, сладка, разумна жена, която оценяваше факта, че мъжът не й се нахвърля от първия път! И когато изчезнахте и понеже ми липсвахте, препрочетох книгата ви много внимателно, и започнах да виждам Жозефин, да я чувствам, да я чувам от всеки ред! С присъщата й дискретност, изрядност, деликатност… Дори откривам кой мъж от плът и кръв ви е послужил, така да се каже, за модел! Трубадурът Тибо не прилича ли поне малко на мен?

Жозефин сведе поглед и се изчерви.

— Благодаря. Много е привлекателен! И ако се вземе предвид колко страници сте му посветили, излиза, че тогава сте ме харесвали… Знам, не трябва да ви казвам всичко това! Разголвам се пред вас, но не ми пука. Бях толкова щастлив, Жозефин. Носех се на малко облаче…

— Тогава защо се престорихте, че не ме познавате, когато се видяхме на модното ревю на Жан-Пол Готие? Защо не отговорихте, когато ви заприказвах? Защо се правехте на студенокръвен красавец?

Той се изцъкли и разпери длани от недоумение.

— За какво говорите?

— За ревюто в хотел „Интерконтинентал“, когато представяхте разни модели. Така ме погледнахте, все едно ме обляхте с леден душ, щях да умра на място от болка! Направихте се, че не ме познавате.

— За какво модно ревю ми говорите?

— На Жан-Пол Готие в хотел „Интерконтинентал“. Бях на първия ред, вие минахте покрай мен, високомерен и горд, повиках ви дискретно: „Лука, Лука“, вие ме изгледахте и ми обърнахте гръб. Не бях достатъчно… достатъчно, не бях…

Тя се ядоса и затърси думите. Отново я връхлетя чувството за самота и раната отново се отвори. Усещаше как очите й се пълнят със сълзи. Лука я гледаше, объркан и пребледнял. Измърмори: „Жан-Пол Готие, «Интерконтинентал»“, внезапно възкликна:

— Виторио! Видели сте Виторио, не мен.

— Кой е Виторио?

— Имам брат близнак, с когото си приличаме като две капки вода, нормално за близнаци… Той е модел, него сте видели на ревюто. Не съм бил аз.

— Брат близнак…

— Истински. Мое копие. Обаче само на външен вид, иначе… Имам чувството, че брат ми Виторио прилича на сестра ви Ирис, смъква ми кожата от гърба, използва ме безсрамно, аз търча наляво-надясно да оправям глупостите му! Ту го преследва някое момиче, че бил баща на детето му, ту го арестуват за притежание на дрога и трябва да го измъквам, ту ми звъни в четири сутринта от някое заведение, за да отида да го прибера вкъщи! Не издържа да е модел, не понася мисълта, че остарява, и усърдно се самоунищожава. Отначало беше щастлив, печелеше лесни пари. Сега се отвращава от себе си. Налага се аз да лепя счупените парчета и, разбира се, аз ги лепя, също както вие пишете и оставяте сестра ви да се подписва под написаното.

— Значи на ревюто е бил брат ви Виторио, така ли да разбирам…

— Да, Виторио. Скоро ще е твърде стар за този занаят. Няма заделена пукната пара и се надява аз да го издържам. Самият аз нямам никакви спестявания. Да ви призная, това, че ме отблъснахте, беше отличен ход, не може да се каже, че съм изгодна партия!

Жозефин го гледаше страхотно объркана. Брат близнак! И понеже мълчанието се проточи, тя се осмели да го наруши.

— Отблъснах ви поради една-единствена причина… Защото смятам, че сте много красив, а аз съм много грозна! Не би трябвало да ви го казвам, но след като си казваме всичко, тази е причината.

Лука зяпна от изненада.

— Смятате, че сте грозна?

— Да. Грозна, смотана, кръгла нула, непохватна… Освен това никой мъж не ме беше целувал от доста време. Когато се оказахме един до друг в таксито, умирах от страх…

— Какъв страх?

Жозефин плахо сви рамене.

— Старая се, отбележете. Напредвам…

Той протегна ръка, погали я по бузата и наведен през масата, нежно я целуна.

— О, Лука! — изстена Жозефин.

Долепил устни до нейните, той прошепна:

— Ако знаехте само каква радост бе за мен да ви срещна! Да говоря с вас, да вървя с вас, да ви водя на кино, без никога нищо да сте ми поискали, без никога да сте си позволили и най-лекия натиск… Имах чувство, че аз съм измислил думата „романс“…

— Защото жените ви се хвърлят, така ли? — попита Жо с усмивка.

— Защото са алчни, защото бързат… Аз не обичам да бързам, обичам да мечтая, да си представям какво ще се случи, не съм от бързите… А и Виторио ми виси на врата като камък.

— Те ви вземат за него?

— Често. И когато им казвам, че не съм аз, а моят близнак, започват да ме разпитват: какъв е брат ти, ще ме запознаеш ли с него, мислиш ли, че и аз ще мога да стана манекенка? Вие обаче, вие сякаш идвате от друг свят, не знаехте нищо за тези среди, не задавахте никакви въпроси. Бяхте прелестно видение…

— Втора Бернадет Субиру?

Той се разсмя и продължи да я целува.

Вратата на кафенето се отвори. Вътре нахлу леден вихър. Жозефин потрепери. Лука стана от стола и я наметна с дъфела си, нахлупи й качулката и заяви:

— Сега наистина приличате на Бернадет Субиру…

Пета част

— Виждаш ли, когато ти казвах, че животът е партньор. Че трябва да го приемаш като приятел, да танцуваш с него, да даваш, да даваш, без да си правиш сметки. И че по-късно той откликва и ти връща даденото… Че човек трябва да се вземе в ръце, да работи върху себе си, да приема грешките си, да ги поправя, да е инициативен… И тогава животът влиза в ритъма. Започва да танцува с теб. Лука се върна при мен, Лука говори с мен, Лука ме обича, Шърли…

Двете седяха на басейна в къщата на Шърли. На остров Мустик. Прекрасна къща, модерна, огромна. Разхвърлени бели кубове с големи прозорци, смайващи с модерния си дизайн, с изглед към морето. „Моят апартамент се побира във всяка от стаите“ — мислеше си Жозефин, когато се надигаше сутрин от великанското легло със сатенени чаршафи и тръгваше към трапезарията, където я очакваше закуската на фона на красивото тюркоазено море, от което ти секва дъхът.

— Накрая ще вземеш да ме убедиш, Жо. И аз ще започна да си говоря със звездите…

Шърли потопи ръка в синкавата вода на басейна. Децата спяха. Ортанс, Зое, Гари и Александър. Ирис се върна от Ню Йорк огорчена, мрачна и с убити илюзии. Затваряше се по цели дни в кабинета. Жозефин не разбра какво се бе случило в Ню Йорк. Филип нищо не й обясни. Обади й се веднъж по телефона с молба да вземе Александър за коледната ваканция. Жозефин нищо не попита. Имаше странното чувство, че не бива да се меси. Ирис се беше отдръпнала от нея. Тя се беше отдръпнала от Ирис. Сякаш някой бе срязал на две тяхна снимка и разпилял парчетата.

Жозефин огледа фасадата на къщата с огромната стъклена врата към терасата. В салона — бели канапета, бели килими, ниски масички с натрупани по тях списания и книги, снимки, картини по стените. Отморяващ и дискретен лукс.

— Как можеш да живееш в Курбвоа?

— Бях щастлива там… За мен беше промяна. Нов живот. Научих се да променям начина си на живот, толкова много животи ми се насъбраха! — тя отметна назад глава и затвори очи. Жозефин запази мълчание. — Искаш ли да отидем да погледаме малките рибки заедно с децата следобед? — попита Шърли и отвори очи.

— Защо не? Сигурно е красиво…

— Ще вземем маски, ще се гмуркаме и ще се наслаждаваме… Знам имената на всички риби. Ще кажа на Мигел да приготви лодката.

Тя направи знак на един мъж, който веднага се приближи. Каза му на английски да подготви лодката и да занесе на борда достатъчно маски и шнорхели, за да има за всички. Човекът се поклони и изчезна. „Тук е идвала през ваканциите, когато ми разправяше, че ходела в Шотландия“ — реши Жозефин.

Дните се нижеха безгрижни, леки, весели. Зое и Александър прекарваха времето си в басейна или в морето. Бяха станали същински златни рибки. Ортанс събираше тен край басейна, прелистваше луксозните списания от масичките в салона. Когато търсеше аспирин, Жозефин видя опаковка противозачатъчни, мушната сред вещите й. Не й спомена. Ще ми каже, когато реши. Имам й доверие. Не желаеше сблъсъци. Ортанс беше престанала да я напада. Което съвсем не значеше, че е станала любвеобилна и нежна…

Посрещнаха Коледа на терасата в топлата звездна нощ. Шърли беше оставила подарък за всеки в чинията му. Жозефин отвори своя и откри гривна „Картие“. И Ортанс, и Зое получиха гривни. За Александър и Гари имаше мобилни телефони последен модел. „Така ще можеш да ми изпращаш имейли и снимки, когато сме разделени“ — пошушна Шърли, допряла устни до косата на сина си, който й благодари с целувка. Вече трябваше да се привежда, за да го стигне майка му. Всеки път, когато очите им се срещнеха, в тях искреше огромна любов.

В съседната къща имаше купон. Гари и Ортанс попитаха дали може да отидат. Шърли им разреши с бърза размяна на погледи с Жозефин и двамата се изнесоха веднага след последните хапки от тортата. Зое отиде да си легне, отнасяйки своето парче, последва я Александър.

Шърли взе бутилка шампанско и предложи на Жозефин да слязат до частния плаж долу, в подножието на къщата. Настаниха се в опънатите хамаци и се загледаха в звездите.

С чаша шампанско в ръка, покрила крака с края на пареото си, Шърли започна своя разказ.

— Знаеш ли историята на кралица Виктория, Жо?

— Бабата на Европа, дето уредила всичките си деца и внуци в кралските семейства и царува петдесет години?

— Същата… — Шърли направи кратка пауза и погледна към звездите. — Виктория е имала две любови в живота си: Албърт, за когото всички знаем, и Джон…

— Джон?

— Джон… Джон Браун. Един шотландец, който й бил лакей. Албърт, голямата й любов, умрял през декември 1861 след двайсет и една години брак. Виктория била четирийсет и две годишна. Майка на девет деца. Изтърсачето, момиченце, било само на четири годинки. Била станала и баба. Доста пълна ниска жена с отвратителен характер. Била кралица на място, но това не й понасяло. Обичала простите неща: кучетата, конете, природата, пикниците… Обичала селяните, замъците си, следобедния си чай, играта на карти, мързелуването под дебелите дъбови сенки. След смъртта на Албърт се чувствала много самотна. Приживе той неотстъпно бил до нея, съветвал я, помагал й, понякога я мъмрел! Албърт й казвал как да се държи, как да постъпва. Не знаела как да живее сама. Джон Браун се оказал до нея, верен, внимателен. Много скоро Виктория вече не можела без него. Той я следвал навсякъде. Пазел я, бдял над нея, грижел се за нея, дори предотвратил някакво покушение! Открих писма, в които тя говори за него… Пише: „Той е изключителен, прави всичко за мен. Той е едновременно мой лакей, коняр, мой паж, дори моя камериерка, бих казала, така неуморно подрежда палтата и шаловете ми. Винаги той води понито ми, той се грижи за мен, когато сме навън. Мисля, че никога не съм имала друг толкова грижовен, верен, внимателен прислужник.“ Трогателна е, когато говори за него. Все едно е малко момиченце. Джон Браун бил на трийсет и седем години, с рошава брада и плачлив. Английският му бил елементарен и маниерите му твърде груби. Много скоро близостта им започнала да скандализира обкръжението й. Взели да наричат Виктория госпожа Браун. Обвинявали я, че си е загубила ума, че е полудяла. Връзката й с него се превърнала в „скандала Браун“. Вестниците пишели: „Шотландецът бди над нея с очите на Албърт.“ Защото малко по малко Джон Браун започнал да прекалява. На официалните церемонии се появявал редом с нея. Превърнал се в неизбежна фигура, тя не мърдала и на крачка без него. Дала му титлата ескуайър, най-ниското стъпало на благородническата йерархия, купила му къщи, които украсила с кралския герб, и го наричала пред всички „най-прелестното съкровище на сърцето ми“. Намерили се писъмца, които му подписвала с: I can’t live without you. Your loving one[32]. Хората били дълбоко възмутени…

— Сякаш ми разказваш за Даяна! — възкликна Жозефин, която беше престанала да се люлее в хамака, за да не се разсейва.

— Джон Браун започнал да пие. Строполявал се мъртвопиян и Виктория усмихната подмятала: „Мисля, че усетих леко земетресение.“ Той бил мъжът в къщата. Той се грижел за всичко, управлявал всичко. Танцувал с кралицата на големите тържества и я настъпвал, без тя да роптае. Стигнало се дотам да го наричат Распутин! Умрял през 1883 година и тя била също толкова нещастна, колкото при кончината на Албърт. Стаята на Браун била запазена недокосната с голямата му шотландска поличка, разстлана на фотьойла, и тя всеки ден оставяла свежо цвете на възглавницата му. Решила да напише книга за него. Смятала, че името му било несправедливо омърсено. Изписала двеста страници хвалебствия. С голяма мъка я разубедили да не я публикува. Впоследствие открили над триста писма, адресирани от Виктория до Джон, прекалено компрометиращи. Откупили ги и ги изгорили. Изцяло пренаписали интимния й дневник.

— Изобщо не съм чувала за такива неща!

— Нормално, за тях не пише в учебниците по история. Има официална история и лична история. И господарите на света са като нас: слаби, уязвими и най-вече много, много самотни.

— Дори кралиците — каза едва чуто Жозефин.

— Най-вече кралиците…

Наляха си последна чаша шампанско. Шърли обърна бутилката в кофичката за лед, зърна падаща звезда и каза на Жо: „Бързо, бързо, пожелай си нещо, видях падаща звезда!“ Жозефин затвори очи и си пожела животът й да продължи така, да не изпада повече в предишното си вцепенение, страховете й да изчезнат и на тяхно място да заискри нов огнен порив. И добави потайно: „Да имам сили да напиша нов роман само за себе си… И още, звездици, запазете ми Лука.“

— Колко неща си пожела, Жо? — усмихнато я попита Шърли.

— Цял куп! — отвърна Жозефин със смях. — Така ми е добре тук, толкова ми е приятно. Благодаря, че ни покани… Какво прекрасно прекарване!

— Нали се сещаш, че ти разказах всичко това не за да попълня празнините в историческите ти познания.

— Ще ми се смееш, но се замислих за принца на Монако Албер и незаконния му син.

— На мен изобщо не ми е до смях, Жо… Аз съм незаконна дъщеря.

— На принца на Монако?

— Не… На една кралица. На една прекрасна кралица, която е изживяла страхотна любов със своя шамбелан. Не се е казвал Джон Браун, а Патрик, и той е шотландец, но и мой баща… За разлика от Джон Браун е бил изключително дискретен. Никой никога не е заподозрял нищо. И когато почина преди две години, кралицата не си загуби ума. Дълго време погледът й беше замъглен, разсеян, отнесен, но никой не разбра нищо…

— Спомням си, че когато се върна от почивка, ти беше много тъжна…

— В края на 1967 година, когато кралицата открила, че е бременна, решила да запази детето. Тя е много упорита и волева жена. Обичала баща ми. Обичала грижовното и изпълнено с внимание присъствие на този мъж, който я обичал като жена и я уважавал като кралица. Освен всичко друго тя е и отлична ездачка, а жените, които яздят, развиват мускули като балерините и могат да износят бременност, без околните да разберат. Три седмици преди да роди, майка ми пиела чай с генерал Дьо Гол в Елисейския дворец. Имам снимки от тази среща. Тя е облечена в леко разкроена тюркоазена рокля и никой не заподозрян, че съм била на път да се родя! Появила съм се на бял свят посред нощ в Бъкингамския дворец. Баща ми довел своята майка да помага на мама. Баба ми ме взела веднага и една година по-късно баща ми ме върнал в двореца с обяснението, че съм негова дъщеря и се налага сам да се грижи за мен… Израснах в кухните и в помещенията за прислугата. Проходих в безкрайните коридори с червените пътеки. Бях талисман на двореца. В него живеят триста прислужници целогодишно, има шестстотин стаи, в които да се криеш и да лудуваш колкото ти душа иска! Не бях нещастна. Мога честно да ти кажа: знаех, че тя ми е майка, и в деня, в който станах на седем и татко ми разказа всичко, изобщо не се изненадах. Понеже той отговаряше за двореца, нямаше нужда да моля да бъда приета, за да я виждам. Затова я виждах всяка сутрин в стаята й. Начинът, по който се отнасяше към мен, беше доказателство колко съм й скъпа. Имах гувернантка, мис Бартън, обичах я много, погаждах й ужасни номера! Живеех заедно с баща си в апартамент в двореца. Ходех на училище, добре се учех. Имах частен учител по френски и испански. Времето ми беше запълнено. Нещата се усложниха, когато станах на петнайсет. Започнах да излизам, да се целувам с момчета, да пия бира по кръчмите. Дори се научих да бягам от къщи… Една сутрин баща ми заяви, че ще ме изпрати да довърша учението си в престижен колеж в Шотландия. Щели сме да се виждаме само през лятото. Не разбирах защо ме изпраща надалече, защо трябва да се разделим и му бях ужасно сърдита… За нула време се превърнах в истинска бунтарка. Преспах с всички момчета, с които излизах, започнах да се дрогирам, да крада от магазините, бутах криво-ляво учението и не знам как успях да завърша! На двайсет и една забременях. Скрих от баща ми и родих Гари тайно, в болница. Бащата беше студент, голям красавец, много очарователен, но когато му съобщих, че ще става татко, ме отряза: „Това си е твой проблем, драга моя!“ Когато баща ми дойде през лятото, го посрещнах с Гари на ръце. Раждането му беше истински шок за мен! За пръв път в живота си бях отговорна за някого. Помолих татко да ме върне в Лондон. Той ми намери малък апартамент. И един ден отидох в двореца да представя Гари. Майка ми прие новината сериозно и развълнувано. Усещах, че ме укорява за лошото ми поведение, но и че е потресена да ме види с Гари. Поиска да узнае защо го бях сторила. Отговорих, че не съм могла да понеса раздялата с нея. Че е била внезапна и много болезнена. Тогава й хрумна идеята да ме назначи за телохранител и да ме представи като една от служителките си…

— Значи като такава те видях по телевизията!

— Научих се да се бия, да се защитавам, развих се физически… По природа съм висока и здрава, станах шампион по бойни изкуства. Играех ролята си, без да събудя и най-малкото подозрение. Всичко щеше да е наред, ако не бях срещнала един мъж.

— Онзи в черно, който те чакаше, седнал на изтривалката пред вратата ти?

— Лудо се влюбих в него и една нощ му доверих тайната си… Толкова го обичах, исках да избягаме двамата, той казваше, че нямал пукнат грош, аз споделих с него и оттогава започнаха неприятностите. Този мъж, Жо, е жалък, но прелъстителен. Той е тъмната ми страна. А физически… Далеч от него устоявам на изкушението, но когато се появи, може да прави с мен каквото си пожелае. Много скоро започна да ме изнудва, заплаши ме да разкрие всичко пред пресата. Това бяха годините на Даяна, скандалните, ужасните години… Нали помниш? Наложи се да кажа на баща ми, той говорил с майка ми и те постъпиха по начина, по който постъпват във всеки кралски двор, когато искат да потулят някоя тайна: купиха неговото мълчание. Месечна рента от трийсет хиляди евро, за да мълчи! Аз от своя страна обещах да замина в чужбина, да си сменя името, никога повече да не го виждам. Тогава дойдох във Франция и се настаних тук. Бях взела карта на Париж и околностите, посочих наслуки и се озовах в твоя квартал! През лятото ходехме в Англия, там съм таен агент, прикрепен към кралицата или кралското семейство. Ето как са направили онези снимки на Гари с Уилям и Хари. Това е, общо взето…

— А Гари знае ли?

— Да. Направих като баща ми. Когато стана седемгодишен, му открих истината. Това много ни сближи и му помогна да израсне силен и умен. Имаме много силна връзка…

— А мъжът в черно няма ли да продължи да те преследва?

— След появата му в Париж уведомих Лондон и те са упражнили натиск върху него. Той все пак се страхува, нали разбираш. Страхува се да не загуби пожизнената си рента, страхува се от тайните служби. Може случайно да катастрофира… Мисля, че няма да се върне и да ми досажда, но предпочитам да съм по-надалече заради собствената ми сигурност, а и за да го забравя. Възнамерявам да обърна страницата. Посещението му в Париж беше капката, която преля. Реших, че няма повече да се оставя да ме тероризира, и когато си тръгна на разсъмване, изпитах чувство на безкрайно отвращение, отвращение, че години наред се бях оставяла да ме манипулира… — тя погледна към звездите и въздъхна. — Оттук нататък ще имам колкото си искам време да беседвам с тях. Ще ми изпращаш за ваканциите Гари, а и момичетата, ако желаят… През юни за матурата ще дойда при теб, за да съм с него, съгласна ли си?

Жозефин кимна:

— Ще те взема вместо госпожа Бартийе, от което аз лично печеля!

Ирис погледна през прозореца на стаята си. Ненавиждаше януари. Ненавиждаше също и февруари, и март, и април заради снеговете и дъждовете. Май отключваше алергията й към полени, през юни ставаше горещо. Вече не харесваше наредбата на стаята си. Самата тя не изглеждаше добре. Отвори гардероба си — нямаше какво да облече! Коледата се оказа мрачна. „Какъв ужасен празник“ — каза си тя, долепила чело до стъклото. Двамата с Филип един срещу друг, седнали пред камината в салона, направо отвратително!

Повече не отвориха дума за Ню Йорк.

Избягваха се. Филип не се задържаше много вкъщи. Ако се случеше да се прибере преди седем, беше само за да има време да се занимава с Александър. След като синът му се подготвеше за лягане, той отново излизаше. Тя не го питаше къде ходи. „Той си има своя живот, аз си имам моя. Защо да се тревожа, винаги е било така.“

Реши да забрави Габор. Всеки път, когато се сетеше за него, сякаш нож прерязваше сърцето й. Дъхът й секваше, прегъваше се от болка. Завиваше й се свят, щом си припомнеше срещата в Ню Йорк. Чувстваше се като на ръба на пропаст. Нямаше как да продължи напред, без да скочи в бездната… Бездната я плашеше. Но и я привличаше.

За да продължи да живее, трябваше да си отвлича вниманието.

Мигът й на слава отлетя. След лудостта от първите три месеца вестниците си изнамериха други теми. Търсеха я по-рядко. „Всичко отминава така бързо! Малко преди Коледа ми се обадиха за някакви снимки и да присъствам на някакъв празник. А сега… — погледна бележника си. — Аха, бях забравила, снимка за списание «Гала» следващия вторник… Не знам как да се облека, трябва да се посъветвам с Ортанс. Да, ще помоля Ортанс да ми създаде нова визия! Така поне ще си запълня времето. Двете ще обиколим магазините. Налага се да измисля нещо, което да ме върне на сцената. Опияняващо е да се къпеш в светлините на прожекторите, но започваш да трепериш, след като угаснат.“

„Искам да ме гледат — изръмжа тя в спокойната тишина на стаята. — За целта трябва да направя ново шоу. Подстригването на косата в директното предаване беше върхът. Сега трябва да измисля нещо друго… Но какво?“ Погледа капките дъжд, които се стичаха по стъклото и отскачаха от перваза. Пусна телевизора, попадна на някакво следобедно предаване. Спомни се, че я бяха канили веднъж. „Много се гледа, на всяка цена трябва да приемете“ — я посъветва пресаташето. Млад писател представяше романа си. Лека завист жегна Ирис. Критичката, която водеше предаването — не й знаеше името, — обясняваше колко страхотно харесала книгата, била прекрасно написана, кратки бързи изречения.

— Естествено — отговори младият мъж, — след като пишем толкова есемеси…

Ирис се тръшна на леглото потисната. Нейната книга не беше в стила на есемесите. Нейното си беше литература. „Какво общо имам с този тъпак? С жълто около устата!“ Възбудена, изнервена, тя угаси телевизора. Отново закрачи из стаята. Трябва ми идея, непременно ми трябва идея. Филип нямаше да се върне за вечеря. Александър си беше в стаята. Тя го беше изоставила. Не намираше сили да се занимава с него. Когато се виждаха и той започнеше да й разказва за училище, се преструваше, че го слуша. Кимаше, сякаш внимаваше в думите на сина си, а просто го чакаше да млъкне. Чувстваше се изморена предварително, реши да помоли Кармен да й донесе таблата, за да яде в стаята си, но се отказа. „Ще вечеряме пред телевизора.“

На другия ден излезе да обядва с Беранжер.

— Нещо не ми изглеждаш във форма…

— Скоро започвам нова книга и ми е притеснено…

— Да ти кажа, като за първи опит беше направо бляскаво. Но никога не се знае дали може да се повтори такъв успех!

— Благодаря ти за насърчителните думи — изсъска Ирис. — Трябва по-често да обядвам с теб, че да ми вдигаш самочувствието.

— Ами последните три месеца само за теб говореха, даваха те навсякъде, разбираемо е, че си леко потисната при мисълта отново да се затвориш вкъщи.

— Иска ми се никога да не свърши…

— И не свършва! На влизане в ресторанта чух да шушукат: „Тя е, това е Ирис Дюпен, нали знаете, дето написа онази книга…“

— Наистина ли?

— Няма да седна да те лъжа.

— Да, но все някой ден ще свърши…

— Няма, защото ще напишеш нова книга.

— Толкова е трудно! Изисква много време…

— Или ще направиш нещо шантаво! Можеш да се самоубиеш…

Ирис направи гримаса.

— Да заминеш за Папуа да се грижиш за прокажените деца…

— Нещо друго?

— Да станеш кръстница на нов сорт рози…

— Нищо не разбирам от рози!

— Афишираш се с някой младок… Виж Деми Мур, не играе във филми, но се говори за нея заради младежа, с когото има връзка.

— Не познавам младежи. Приятелите на Александър са още много малки… А и си имам Филип, да не забравяме!

— Ще му обясниш, че е част от рекламата за следващата ти книга! Ще те разбере. Твоят мъж разбира всичко…

Донесоха им поръчаните ястия и Ирис отвратена погледна чинията си.

— Яж! Ще вземеш да станеш анорексичка.

— Ще изглеждам по-добре по телевизията! Камерата те прави поне десет кила по-дебела, нека съм си слаба…

— Ирис, чуй ме, ще превъртиш… Забрави тия работи. Вземи пак да пишеш, според мен това е най-доброто за теб!

„Тя има право, има право. Трябва да убедя Жозефин. Тя се дърпа и не иска да пише втора книга. Настръхва, щом подхвана темата. В събота ще се самопоканя на обяд в забутаното й предградие, ще говоря с нея, ще взема Ортанс да обиколим магазините…“

— Не, Ирис, не настоявай! Няма да го направя никога повече!

Двете бяха в кухнята. Жозефин правеше вечерята. Гари живееше у тях и тя имаше чувството, че храни ненаситно чудовище.

— Но защо? Нима първата книга не промени живота ти?

— Да… Дори не си представяш до каква степен.

— Тогава?

— Тогава… не.

— Двете сме страхотен екип. Вече съм име, известна съм, само трябва да се захранва машината! Ти пишеш, аз продавам, ти пишеш, аз продавам, ти пишеш…

— Спри! — кресна Жозефин, запушвайки си ушите. — Не съм машина.

— Не те разбирам. Направихме най-трудното, извоювахме си място под слънцето и сега изведнъж даваш заден ход…

— Искам да пиша от свое име…

— От свое име ли? Не можеш да продадеш и един екземпляр!

— Много благодаря.

— Не исках това да кажа. Извинявай… Ще продадеш доста по-малко. Знаеш ли колко сме стигнали със „Смирената кралица“? И то истински цифри, не фалшиви като за рекламите…

— Не знам.

— Сто и петдесет хиляди за три месеца! И продължава да се продава, Жо, продължава. А сега искаш да спрем насред пътя?

— Не мога. Сякаш съм родила дете, което виждам на улицата и се преструвам, че не го познавам.

— Ето че си дойдохме на думата! Не ти хареса, че си окълцах косата на живо по телевизията, че ме има във всеки вестник, че давам интервюта и отговарям на идиотски въпроси… Но такава е играта, Жо, така се прави!

— Може би… Обаче на мен не ми харесва. Искам да е другояче.

— Знаеш ли колко може да ти донесе тази малка игричка?

— Петдесет хиляди евро…

— Много си далече от истината! Десет пъти повече!

Жозефин нададе вик:

— Ужас! Какво се прави с толкова пари?

— Каквото пожелаеш, изобщо не ми пука…

— А данъците? Кой ще плаща данъците за такава сума?

— Има закон за писателите. Не е толкова страшно. Ще мине през данъчната декларация на Филип, той няма и да забележи!

— Остава да го набутам с данъци за пари, които аз съм спечелила!

— Защо? След като ти казвам, че дори няма да разбере.

— О, не! — изстена Жозефин. — Отвратително е, не е редно, никога!

— Напротив, редно е, защото подписахме договор и трябва да го спазваш. Филип за нищо на света не бива да заподозре нещо. Още повече че в последно време нещо охладняхме един към друг, затова точно сега не е моментът да му разкрием цялата работа. Жозефин, помисли за мен, умолявам те… Искаш на колене ли да ти падна?

Жозефин не й отговори.

— Подай ми сметаната, цялата ще отиде. Не можеш да си представиш колко изяжда близо двуметров дангалак! Аз пълня хладилника, той го изпразва, пак го пълня и той пак го изпразва!

Ирис й подаде кофичката сметана, нацупена умолително като малко дете.

— Храс и Хрус изхрускаха големия Хрис, който…

— Не настоявай, отговорът ми е „не“.

— Само още една книга, Жо, след това ще се оправям сама. Уча се да пиша, наблюдавам как работиш, работя заедно с теб… Колко ще ти отнеме? Шест месеца, а ще ме спасиш, мен, сестра ти!

— Не, Ирис.

— Наистина си неблагодарна! Нищо не взех за мен, всичко ти изплатих, животът ти се преобърна, ти се промени, стана неузнаваема…

— А, и ти ли го забеляза?

Ортанс открехна вратата и надникна в кухнята.

— Тръгваме ли, Ирис? Имам да довършвам разни неща довечера… Не искам много да закъснявам.

Ирис погледна за последно Жозефин, долепила умолително длани, но сестра й поклати решително глава.

— Знаеш ли какво? — заяви Ирис и стана. — Не си никак доброжелателна…

„Ето, дойде ред на вината — помисли си Жозефин. — Сега ще се опита да ми създаде чувство за вина. Наистина се постара, не може да й се отрече.“ Избърса ръце в престилката, нареди върху киша още една опаковка нарязан бекон и го метна във фурната. „Когато готвя, си почивам. Дребните неща от живота ми действат отморяващо. Това й липсва на Ирис. Тя се захваща с разни измислени неща, затова и най-дребното препятствие я срива. По-добре да я науча да прави киш! Така ще укроти въртележката в главата си.“

Погледна през кухненския прозореца и видя сестра си и дъщеря си да се качват в колата на Ирис.

— Май се спречкахте с мама? — подхвърли Ортанс, докато закопчаваше колана на смарта.

— Помолих я да даде едно рамо за следващата книга и тя ме отряза… — в ума й светна лампичка и тя попита: — Не можеш ли да я убедиш? Тя толкова те обича. Ако ти я помолиш, може да се съгласи…

— Окей, довечера ще поговоря с нея. — Ортанс провери дали коланът е добре закопчан, дали не е намачкала чисто новата си Маркова блуза и се обърна към леля си. — Би трябвало да ти помогне. След всичко, което правиш за нея и за всички нас открай време!

Ирис въздъхна тежко и надяна маската на опечалена жертва.

— Нали знаеш, колкото повече помагаш на хората, толкова са по-неблагодарни.

— Къде ще ходим на пазар?

— Не съм мислила. „Прада“? „Миу Миу“? „Колет“?

— Какво по-точно искаш?

— Във вторник ще ме снимат за „Гала“ и ми се иска да изглеждам много тъжна, много шик и много изискана!

Ортанс се замисли за момент и заяви:

— Отиваме в „Галери Лафайет“. Има цял етаж, отреден за младите модни дизайнери. Често наминавам там. Интересно е. Може ли да присъствам на снимките във вторник? Току-виж съм попаднала на журналисти, които се занимават с мода, човек никога не знае…

— Няма проблем…

— А може ли да доведа и Гари? Той ще ме докара със скутера, ще се възползвам…

— Добре. Ще оставя бележка с имената ви на входа.

Вечерта, когато Ортанс се прибра, натоварена с торби с дрехи, купени от леля й от благодарност за отделеното време, целия следобед, тя попита майка си защо не иска да помогне на Ирис.

— Тя толкова ни е помагала през последните години.

— Не е твоя работа, Ортанс. Това си е между нас с Ирис…

— Но, мамо… Веднъж и ти да можеш да й направиш услуга.

— Ортанс, повтарям ти, че не е твоя работа. Хайде на масата! Повикай Гари и Зое.

Повече не отвориха дума за това и се разотидоха да си лягат след вечерята. Ортанс остана впечатлена от решителния тон на майка си. Направо й затвори устата с новопридобитата си спокойна самоувереност. Това е нещо ново, размишляваше тя, докато се събличаше. Окачваше на закачалки новите дрехи, купени от леля й, когато мобилният й телефон звънна. Излегна се и заговори на английски. Сластният й тон заинтригува Зое, която се мъчеше да си облече пижамата, без да я разкопчава. След като разговорът приключи и Ортанс остави телефона си на нощното шкафче, Зое попита:

— Кой беше? Англичанин ли?

— Никога няма да се досетиш — отвърна Ортанс и се протегна морно.

Зое я изгледа със зяпнала уста.

— Кажи ми. Няма да издам. Обещавам!

— Не. Много си малка, ще се раздрънкаш.

— Ако ми кажеш, ще ти съобщя една страхотна тайна! Истинска тайна, каквито си казват възрастните!

Ортанс погледна сестра си. Беше сериозна, сякаш хипнотизирана от важността на разкритието.

— Истинска тайна? Не някаква измишльотина?

— Истинска тайна…

— Беше Мик Джагър…

— Певецът! Оня от „Ролинг Стоунс“?

— Запознах се с него на Мустик и… се сприятелихме.

— Ама той е стар, дребен, кльощав, сбръчкан, с голяма уста…

— На мен ми харесва! Дори много ми харесва!

— Ще се видите ли?

— Още не знам. Говорим си по телефона. Често…

— А другият, дето звъни непрекъснато, когато спя?

— Шавал ли? Край с него… Страхотна лепка! Ревеше, прегръщаше ми коленете, цялата ме олигави. Тотално изтрещя нещастникът!

— Ау! — възхити се Зое. — Опасна си, колко бързо ги сменяш.

— Трябва да сменяш бързо, в живота запазваш само това, което те интересува и може да ти послужи. Иначе си губиш времето… Е, каква е твоята тайна? — тя изкриви устни презрително, сякаш тайната на сестра й не се хващаше и на малкия пръст на Мик Джагър.

— Ще ти кажа… Обещай ми обаче да не издаваш на никого.

— Обещавам, заклевам се! — Ортанс протегна ръка и плю на пода.

— Знам защо мама не иска да помогне на Ирис да напише книгата…

Ортанс повдигна вежда.

— Знаеш ли?

— Да, знам…

Зое се чувстваше важна. Искаше да поддържа напрежението.

— И откъде научи?

Наслади се на учуденото и подканващо лице на сестра си, не издържа дълго и разказа какво бяха чули двамата с Александър, скрити в гардероба.

— Филип казваше на някакъв господин, че мама била написала книгата…

— Сигурна ли си?

— Да…

„Затова значи Ирис толкова настоява — помисли си Ортанс. — Тя иска от мама не да й помогне, а да й напише цялата книга!“

— Защото тя изобщо не е написала първата. Мама я е написала. Мама е страхотна, знаеш ли, тя е супер!

— Аха, сега започвам да разбирам… Благодаря ти, миличка Зое.

Зое разцъфна от удоволствие и погледна сестра си с обожание.

Беше я нарекла миличка Зое, не се случваше често! Обикновено я юркаше или се отнасяше с нея като с бебе. Тази вечер се отнесе сериозно. Зое се усмихна:

— Обичам те, когато си такава, Ортанс…

— Заспивай, миличка Зое, заспивай…

Ортанс в леглото си размишляваше. Животът беше прекрасен. Мик Джагър я преследваше по телефона, майка й се оказа успешна писателка, леля й не можеше да направи крачка без нея, парите щяха да потекат като река… В края на годината щеше да си вземе матурата. Трябваше да изкара много висока диплома, за да я приемат в някое реномирано дизайнерско училище. В Париж или в Лондон. Беше се информирала. Щеше да го обмисли. Ще учи, за да успее. За да не зависи от никого. Да очарова мъжете, да върви напред. Да има пари. Животът е лесен, когато прилагаш точните правила. Тя гледаше с жал съученичките си, които си губеха времето в очакване някой пъпчив дългуч да ги забележи. А тя, напротив, пресмяташе всяка своя стъпка. Шавал беше клекнал, а Мик Джагър търчеше подире й. Майка й щеше да спечели много пари… ако уреди авторските си права. Ортанс трябваше да следи да не я измамят! Как да постъпи? Към кого да се обърне за съвет?

Щеше да намери.

В края на краищата не беше толкова трудно да си извоюва място под слънцето. Трябваше само да се организира. Да не си губи времето да се влюбва. Да не се умилява. Да разкара Шавал, който вече не й е нужен, и да внуши на дъртия рокер, че е нейният приказен принц. Мъжете са толкова суетни! Очите й се затваряха в тъмното. Нагласи се в любимата си поза за сън — по гръб, ръцете отпуснати до тялото, краката преплетени, все едно са опашка на сирена. Или на крокодил. Винаги е обичала крокодилите. Никога не се е плашила от тях. Уважаваше ги. Помисли за баща си. Колко много се бе променил животът им, откакто ги напусна! „Горкият татко — въздъхна тя. — Както и да е, не бива да се размеквам, и той ще се оправи!“

Животът се подреждаше многообещаващо.

Филип Дюпен хвърли поглед на бележника със записаните срещи и видя името на Жозефин за петнайсет и трийсет. Позвъни на секретарката си и попита дали знае за какво става дума.

— Тя се обади и помоли за официална среща… Настоя да й определя час. Да не съм сбъркала нещо?

— Не, не — каза той и затвори, заинтригуван.

Когато Жозефин влезе в кабинета му, едва не получи удар. Беше с тен, русата й коса бе изсветляла още повече, изглеждаше отслабнала и по-млада и което бе най-впечатляващото, сякаш се бе освободила от някакъв товар. Не стъпваше като преди със сведен поглед и отпуснати рамене, сякаш се извиняваше, че съществува. Влезе в кабинета усмихната, разцелува го и се настани насреща му.

— Филип, трябва да говоря с теб…

Той я гледаше, усмихваше се, сякаш за да спре за миг времето, накрая попита:

— Влюбена ли си, Жозефин?

Объркана, тя изломоти „да“ и смущение замъгли погледа й. После попита:

— Личи ли?

— На лицето ти е изписано, вижда се в походката, в начина на сядане… Познавам ли го?

— Не…

Двамата се гледаха мълчаливо и Филип отново долови известно смущение в погледа на Жозефин, което го изненада и притъпи изпитаната току-що болка.

— Много се радвам за теб…

— Не съм дошла да говорим за това.

— А, така ли, аз пък мислех, че сме приятели…

— Точно по тази причина. Защото сме приятели, затова дойдох при теб. — Тя пое дълбоко дъх и започна: — Филип… Това, което ще чуеш, няма да ти бъде приятно и в никакъв случай не желая да мислиш, че искам да навредя на Ирис. — Пак се поколеба и Филип се зачуди дали ще има смелостта да му разкрие право в очите измамата с книгата.

— Ще ти помогна, Жо. Ирис не е написала „Смирената кралица“, написала си я ти…

Веждите й подскочиха и тя зяпна в мълчалива почуда.

— Знаел си?

— Подозирах и с времето подозренията ми се засилваха все повече и повече…

— Боже! Аз пък си мислех…

— Жозефин, нека ти разкажа как се запознах със сестра ти… Искаш ли да ни донесат нещо за пиене?

Жозефин преглътна и кимна, да, добре би било. Гърлото й беше пресъхнало.

Филип помоли за две кафета и две големи чаши вода. Жозефин кимна. Той започна своя разказ.

— Беше преди двайсетина години, бях новоизлюпен адвокат, упражнявал професията няколко години във Франция, и стажувах при „Дормън и Стелър“ в Ню Йорк, в отдел „Авторско право“. Ужасно се гордеех, повярвай ми! Един ден ми звънна някакъв шеф от американска киностудия, чието име ще премълча, спомена за неприятна афера и допълни, че можело да проявя интерес, тъй като в нея била замесена млада французойка. Попитах го за какво става дума и ето какво ми обясни… Имало общ проект на абсолвентите от специалност „Кино“ в Колумбийския университет. Колективен сценарий, отличен в края на годината от преподавателското тяло като най-блестяща, най-оригинална и най-завършена студентска творба. Сценарият бил екранизиран от някой си Габор Минар, който заснел половинчасов филм, финансиран от Колумбийския университет. Благодарение на положителните отзиви на преподавателите успял впоследствие да сключи договори за по-амбициозни проекти. Както било прието, филмът минал през други университети и всеки път бил отличаван с награда. Оказа се, че Ирис е състудентка на Габор, били в една група и тя също участвала в написването на сценария. Дотук нищо притеснително. Работата се размирисва по-късно… Ирис преработва сценария, променя някоя и друга подробност в сюжета, прави пълнометражна версия, която предлага в холивудска студия, същата, от която ми се обади въпросният човек, но като свой оригинален продукт. Във възторг от проекта, студията й предлага начаса седемгодишен договор като сценарист. Цифра с много, много нули. Понеже беше дебют, при това брилянтен, в специализирания печат се вдигна голям шум.

— Помня, вкъщи се говореше само за това. Майка ми направо летеше.

— И е била съвсем права! Безпрецедентен случай: току-що дипломирал се студент да получи подобен договор. Всичко щяло да мине по вода, ако една състудентка от екипа не се усъмнила. Докопала сценария на сестра ти, сравнила го с оригиналния и убедила студията, че Ирис е крадла, фалшификаторка, с две думи — престъпница по смисъла на американския закон! Случаят ме заинтересува, поех го, срещнах се със сестра ти и безумно се влюбих в нея… Направих всичко, за да я измъкна от това неприятно положение. Срещу което тя обеща да не работи никога в Щатите и кракът й да не стъпва там в продължение на десет години. Беше нарушила американските закони, които не се шегуват с измамниците. За тях това е голямо престъпление!

— Затова медиите оваляха в калта Клинтън…

— Работата се потули, Габор Минар и другите студенти не разбраха нищо, а студентката, която разкри измамата, бе щедро възнаградена… от мен. Тя се съгласи да оттегли жалбата си срещу солидна сума. Разполагах с пари, бях спечелил няколко изключително високоплатени дела, така че платих…

— Защото си се влюбил в Ирис…

— Да… Думата не е достатъчно силна! — усмихна се той. — Буквално бях омагьосан. Тя прие споразумението без никакъв коментар, но май дълбоко се разстрои, че я бяха спипали в очевидна измама. Сторих всичко, за да я накарам да забрави и да превъзмогне удара по самолюбието й. Работих като луд, за да я направя щастлива, опитах се да я убедя да започне отново да пише, тя често говореше за това, но не направи нищо… Така че се опитах да събудя у нея интерес към други видове изкуство. Сестра ти е творец, неосъществен творец, а това е най-страшното. Нищо никога не може да я удовлетвори. Мечтае за друг живот, мечтае да се посвети на творчество, но както знаеш, това не става по заповед. Когато я чух да разказва, че пишела, веднага заподозрях нещо гнило. А щом научих, че пишела за дванайсети век, разбрах, че ни чакат нови проблеми.

— Запознала се с някакъв издател на официална вечеря, похвалила се, че пише, той обещал да й осигури договор, ако му представи проекта си, и тя се оплела в лъжи. По това време имах финансови затруднения. Като си тръгна, Антоан ми остави да погасявам голям дълг и бях буквално притисната до стената. А и отдавна имах желание да пиша, но не се осмелявах, затова се съгласих…

— И се оказа, че се набърка в нещо, от което не можеш да се измъкнеш…

— Обаче искам да сложа край. Сега ме моли да напиша още една книга, но аз не желая, не мога…

Спогледаха се. Филип премяташе в ръка сребърната си писалка, почукваше с нея по ръба на бюрото, тя отскачаше, той пак почукваше. Приглушеният равномерен шум сякаш отмерваше мислите им.

— Има и нещо друго, Филип…

Той вдигна глава и се взря в нея с тъжен и тежък поглед. Почукването спря. Секретарката сервира двете кафета на бюрото. Филип поднесе на Жозефин едната чаша и захарницата. Тя си взе една бучка, лепна я на небцето си и изпи кафето. Филип я наблюдаваше с умиление.

— И татко правеше така — поясни тя и остави чашата на бюрото. — Искам да ти кажа и нещо друго — продължи тя. — Нещо, което е много важно за мен.

— Слушам те, Жо.

— Не искам ти да плащаш дължимия данък за хонорара. Щяла съм да спечеля много пари, каза Ирис. Каза ми също, че данъкът щял да се притури към твоите данъци и ти нямало да разбереш, но е изключено, дума да не става, ще се чувствам ужасно…

Той й се усмихна:

— Много си мила… — изпъна гръб и продължи да си играе с писалката. — Знаеш ли, Жо, в известен смисъл тя е права… според закона за писателските хонорари тези пари се разпределят върху пет години и смятам, че няма и да ги усетя. Плащам толкова данъци и наистина ми е все тая!

— Аз обаче не искам.

Той се замисли.

— Това ти прави чест, уважавам те за принципите, които отстояваш. Но… Каква е алтернативата? Да обявиш в данъчната си декларация авторски права? На твое име? Да ти напишат чек и да го преведат на твоята сметка? Тогава всички ще разберат, че ти си авторът на книгата, и повярвай ми, Жо, Ирис няма да понесе такова опозоряване. Би могла дори да направи някоя огромна, страхотна глупост.

— Наистина ли го вярваш?

Той поклати глава.

— Нали не искаш да се случи нещо такова, Жо?

— Не. Със сигурност не искам…

И пак почукването на писалката по бюрото, чук-чук-чук.

— Иска ми се да й помогна… но не бих могла. Въпреки че става въпрос за сестра ми… — тя погледна Филип право в очите и повтори: — За сестра ми. — Толкова съм й благодарна. Ако не беше тя, никога нямаше да седна да пиша. Това ме промени, станах друг човек. Иска ми се пак да пиша. Знам, че следващият ми роман няма да има успеха на „Смирената кралица“, защото не мога да направя всичко, което направи Ирис, за да лансира книгата, но не ми пука… Ще пиша за себе си, за собствено удоволствие. Ако потръгне, добре, ако не потръгне, толкова по-зле.

— Ти си работлива, Жо. Как беше, успехът е деветдесет процента труд и десет процента талант?

Писалката почукваше по бюрото с ускорен ритъм, в синхрон с гнева, който се надигаше у Филип.

— Ирис отказва да се труди, отказва да се поти… Отказва да гледа действителността в очите… Без значение дали става въпрос за книгата, за съпруга й или за детето й!

Разказа й за нюйоркското им пътуване, за срещата с Габор Минар и за упоритото мълчание на Ирис, откакто се бяха върнали.

— Това е друга история, тя не те засяга, но смятам, че сега не е моментът да заявиш пред всички, че книгата е твоя. Не знам дали си в течение, но трийсетина страни са откупили авторските права, говори се за евентуална екранизация на прочут кинорежисьор, не знам името, защото, докато не се подпише договора, издателят мълчи като гроб… Представяш ли си какъв скандал ще стане?

Жозефин кимна притеснено.

— Дори не бива да знае, че аз зная — продължи Филип. — Опиянена е от успеха и няма да понесе срама. В момента е като сомнамбул, не бива да я будим. Книгата е последната й илюзия. По-късно ще може да казва, че е от авторите само с една книга. Не е единствената, та ще може да се измъкне с чест от положението. Дори ще я поздравят за проявената въздържаност!

Писалката престана да потропва по ръба на бюрото. Филип бе успял да я убеди и Жозефин отстъпи.

— В такъв случай — каза тя след кратък размисъл — позволи ми поне да ти направя хубав подарък. Заведи ме на някой търг, на който си харесал картина или предмет, и ще ти го подаря.

— За мен ще е удоволствие. Харесваш ли подобни творби?

— По-наясно съм с историята и литературата. Но бих се научила…

Той й се усмихна, тя заобиколи бюрото и се наведе да го целуне и да му благодари.

Той обърна лице към нея и устните им се срещнаха. Размениха кратка целувка и веднага се отдръпнаха. Жозефин го погали по косата. Той я хвана за китката и допря устни до кожата над вената; пошепна:

— Винаги ще съм насреща, винаги насреща за теб, Жо, не го забравяй.

— Знам, знам… — пошепна тя.

„Боже — каза си, когато излезе на улицата, — животът ще стане много сложен, ако започнат да ми се случват такива неща. Уж бях постигнала някакво равновесие! А ето че пак нещата се променят…“

Изненадващо се почувства много щастлива и махна с ръка на едно такси, за да я закара до дома.

Снимките бяха към края си. Ирис седеше на бял куб насред развито руло бяла хартия, която се спускаше по тухлената стена на студиото. Беше облечена с бледорозово дълбоко деколтирано сако с широки ревери от сатен, плътно прилепнало по тялото. Закопчаваше се с три копчета във вид на розички, беше силно вталено, с добре оформени рамене и с басти, които допълнително подчертаваха тънката й талия. Късата й коса бе прибрана под голяма розова шапка от сатен, от която огромните й сини очи с виолетови пръски искряха още по-ярко и журналистката припадаше от удоволствие.

— Възхитителна сте, Ирис! Дали да не сложим снимката на корицата.

Ирис скромно се усмихна.

— Преувеличавате!

— Напълно съм сериозна. Нали, Паоло? — обърна се тя към фотографа.

Той вдигна палец в знак на подкрепа и Ирис се изчерви. Гримьорката се приближи и я напудри пак, защото по носа и скулите й бяха избили фини капчици пот от горещината на прожекторите.

— Гениална идея, да комбинирате това сако на Армани с прокъсани дънки и груби гумени ботуши!

— Идеята е на племенницата ми. Запознай се, Ортанс!

Ортанс излезе напред и модната редакторка я заговори:

— Интересувате се от мода?

— Много…

— Искате ли да присъствате на други снимки?

— Ще ми бъде ужасно приятно!

— Оставете ми номера на мобилния си и ще ви звънна…

— Може ли и вие да ми дадете вашия, да не би да загубите моя?

Жената я изгледа, учудена от нахалството й:

— Може. Далече ще стигнете вие! Хайде да изщракаме още една лента и край, едва се държа на краката си. Имаме всичко нужно, това ще е само колкото да се подсигурим.

Фотографът се подчини и преди да си прибере апаратурата, Ирис попита дали може да я снима заедно с Ортанс.

Двете се снимаха заедно.

— А може ли и Гари да дойде? — попита Ортанс.

— Хайде, Гари, ела… — извика редакторката. — Какъв е красавец този младеж! Случайно да имаш желание да се снимаш?

— Не, не ме интересува особено. Бих искал да стана фотограф…

— Напудрете им леко носовете и на двамата — обърна се редакторката към гримьорката.

— Тези ще бъдат лично за мен, няма да се публикуват — поясни Ирис.

— Ама толкова са сладки! Не се знае, младежът може да си промени мнението.

Ирис направи фотосесия с Ортанс, после с Гари. Редакторката настоя да щракнат няколко снимки на Ортанс и Гари прегърнати, за да видят какво ще се получи, после обяви край на снимките и благодари на всички.

— Нали няма да забравите да ми ги изпратите — напомни Ирис, преди да отиде да се преоблече.

Тримата се събраха в просторната гримьорна.

— Уф! Адски е уморително да си модел — въздъхна Ортанс. Колко време висяхме тук! Даваш ли си сметка, киснеш тука цели пет часа! Пет часа позираш, усмихваш се, трепериш да не би някой косъм от прическата ти да се размести. Това не е работа за мен!

— И за мен не е — присъедини се към нея Гари. — На всичко отгоре те пудрят, брр!

— Аз пък обожавам тези неща! Глезят те, правят те красива, красива, много красива… — заяви Ирис и се протегна. — Във всеки случай поздравления за покупките, скъпа, бяха върхът.

Върнаха се в студиото, където осветителите гасяха прожекторите, прибираха кабелите и подреждаха нещата си. Ирис извика настрана редакторката и фотографа и ги покани в хотел „Рафаел“.

— Обожавам бара на хотела. Ще дойдете с нас, нали — обърна се тя към Гари и Ортанс.

Девойката си погледна часовника и предупреди, че нямало да се заседават, трябвало да се прибират в Курбвоа.

Компанията пое към хотела. Редакторката предупреди фотографа:

— Не си прибирай нещата, снимай това момче, толкова е красиво, че дъхът ти спира.

В бара на хотела Ирис поръча бутилка шампанско. Гари помоли за една кока-кола — беше дошъл със скутера на един приятел, и Ортанс си поръча същото — имаше да довършва нещо вечерта. Фотографът и журналистката едва отпиха. Ирис изпи почти сама цялата бутилка. Говореше, без да спре, смееше се, полюшваше крак, подрънкваше с гривните си. Хвана Гари за врата и го притисна към себе си. За малко да паднат, но той я прегърна, за да я задържи. Всички се разсмяха. Фотографът снимаше. Неочаквано Ирис започна да прави разни физиономии, да се преструва на клоун, на кармелитка, на звезда от нямото кино, а фотографът щракаше, без да спира. Тя се смееше все по-звънливо и си ръкопляскаше след всяка нова гримаса.

— Страхотно се забавляваме! — обяви тя и пресуши чашата си.

Ортанс я погледна изненадана. Не беше виждала досега леля си в такава светлина. Наведе се към нея и прошепна:

— Внимавай, много пиеш!

— Хайде сега! Не може ли да се забавлявам от време на време! — обърна се тя към журналистката, която я наблюдаваше учудена. — Представа нямаш какво е писането. Да седиш сама часове наред пред екрана на компютъра с чаша изстинало кафе, да търсиш някоя дума, да ти се пръска главата, да те боли гърбът, затова, когато може да се забавляваш, давай до дупка.

Ортанс се извърна, смутена от приказките на леля си. Погледна към Гари и с очи му даде знак: „Да изчезваме.“ Той кимна и стана.

— Трябва да тръгваме. Жозефин ни чака. Не искам да се притеснява.

Взеха си довиждане и излязоха от бара. На улицата Гари прокара ръка през косата си и заяви:

— Леля ти, ега ти жената! Как се натряска! Не спря да ме опипва.

— Пи прекалено много! Забрави.

Ортанс прегърна Гари през кръста и той потегли. За пръв път в живота си Ортанс изпита съжаление към някого. Не можеше да определи точно чувството, надигнало се в нея като хладка вълна, от която леко й се гадеше. Беше изпитала срам заради Ирис, съжаление към нея. Никога повече нямаше да може да я погледне със същите очи, както преди. Отсега нататък винаги щеше да я вижда как се е изтегнала на червеното канапе на бара в „Рафаел“, как придърпва Гари към себе се, как го прегръща или как пресушава чашата с шампанско, сякаш умира от жажда. Стана й тъжно — тази вечер беше загубила своята добра фея и съмишленичка. Почувства се самота. Не се сдържа да не си каже: „За щастие мама не видя грозната сцена! Никак нямаше да й хареса. Тя никога не би постъпила така. Но така или иначе, написала й е книгата. Тя самата. Без дума да обели. И не говори за това, не вдига шум, не се излага пред хората… Никога нямаше да повярвам, че Ирис е способна на такава постъпка“ — разсъждаваше Ортанс, притиснала се към Гари. После в ума й внезапно проблесна: „Надявам се, че не е отстъпила авторските права на Ирис!“ Щеше да е напълно в нейния стил. Как да разбере? Към кого да се обърне? Как да прибере парите? Тези въпроси не й даваха мира, докато не й хрумна гениална идея, поне така й се стори…

Три седмици по-късно, докато чакаше реда си в козметичния салон за седмичното почистване на кожата и масаж, Анриет Гробз взе един вестник от купчината на масичката пред нея. Грабна го и зърна името на дъщеря си Ирис на първа страница. Вярно, радваше се на литературните лаври на дъщеря си и се фукаше, но никак не й бе по сърце непрекъснатата й поява в медиите. „Прекалено много говорят за теб, мила моя, това афиширане не е хубаво!“

Прелисти го, откри статията, посветена на Ирис, сложи си очилата и зачете. Заглавието гласеше: „Авторката на «Смирената кралица» в прегръдките на своя паж“, а отдолу беше изведено в подзаглавие: „На четирийсет и шест години Ирис Дюпен чупи рекорда на Деми Мур и показва новата си любов, седемнайсетгодишен младеж.“ За доказателство бяха изтипосали снимките на Ирис с красив юноша с тъмнокестеняви къдрици и ослепителна усмивка, тъмнозелени очи и бронзов тен. „Изумително красиво момче!“ — отсече Анриет Гробз. Поредица от снимки показваше как Ирис го е прегърнала през кръста, притиснала го е до себе си, сгушила се е на гърдите му, отметнала е глава на шията му със затворени очи…

Анриет рязко затвори вестника, усети как кръвта нахлува в главата й, а страните й пламват. Огледа се да не би някой да забележи смущението й, и се втурна навън. Шофьорът й го нямаше. Звънна на мобилния и му заповяда да дойде да я вземе. Пусна телефона в чантата си и в същия миг зърна будката за вестници — на първа страница видя дъщеря си в прегръдките на прекрасния Адонис!

Едва не припадна, бързо се шмугна в колата и се свлече на задната седалка, без да чака Жил да й отвори вратата.

— Видяхте ли дъщеря си, госпожо? — попита той, широко усмихнат. — Има я навсякъде. Сигурно много се гордеете с нея!

— Нито дума повече, Жил, защото ще припадна! Като стигнем вкъщи, идете да изкупите този парцал от всички околни будки, не желая никой в квартала да го види.

— Според мен ползата няма да е голяма, госпожо. Нали знаете, новините бързо се разпространяват!

— Млъкнете и направете каквото ви казах.

Мигрената я стисна като в менгеме и тя светкавично хлътна във входа на сградата, избягвайки погледа на портиерката.

Жозефин беше отишла да купи франзела. Използва да се обади на Лука по телефона. Децата запълваха цялото й време. Виждаха се само следобедите, когато момичетата бяха на училище. Той живееше в просторно студио в Аниер. На последния етаж на модерна сграда с тераса с изглед към Париж. Вече не ходеше в библиотеката, отиваше при него в дома му. Той дърпаше пердетата и настъпваше нощ.

— Мисля за вас — каза тя тихо в слушалката.

Продавачката не я изпускаше от очи. „Възможно ли е да се досеща, че говоря на мъжа, когото обичам, с когото прекарвам следобедите си в леглото?“ — запита се Жо, уловила погледа й на невестулка.

— Къде сте?

— В хлебарницата. Гари омете две франзели, като се прибра от училище.

— Утре ще ви предложа чай със сладки. Обичате ли сладки?

Жозефин примижа от удоволствие и се размечта, но се стресна от гласа на продавачката, която й заповяда да си вземе франзелата и да не пречи на следващия клиент.

— Нямам търпение вече да е утре — продължи Жозефин, когато излезе на улицата. — Знаете ли, от известно време дните ми се превърнаха в нощи.

— Аз съм едновременно слънцето и луната, за мен е голяма чест…

Тя се усмихна, вдигна глава и погледът й попадна на снимките на сестра й, изпълнили витрината на будката.

— Боже, Лука, ако знаехте какво виждам!

— Какво — изсмя се той.

— О, не! Изобщо не ми е до смях. Ще ви звънна пак…

Тя се втурна към будката, купи вестника и го прочете, докато се качваше по стълбите към апартамента си.

Жозиан и Марсел бяха канени на вечеря у Жинет и Рьоне, когато дъщеря им Силвия влезе в стаята и хвърли на масата вестник:

— Четете, ужасно ще се изкефите!

Те се нахвърлиха на четивото и скоро стаята се огласи от гръмогласни кикоти. Жозиан се смееше толкова силно, че Марсел й заповяда да престане.

— Ще си докараш контракции и ще родиш недоносче!

— Ох, как ми се ще да зърна отнякъде физиономията на Клечката за зъби! — затресе се от смях Жозиан, но млъкна, сразена от гневния поглед на Марсел, който обгърна корема й с две ръце, за да предпази бебето.

Същата вечер госпожа Бартийе беше поканила на вечеря Алберто Модесто. „Тоя няма начин да не разбереш кога се появява, още от стълбите на входа го чуваш да тропа с кривия си крак!“ Не обичаше да излиза с него. Имаше чувството, че извежда на разходка инвалид. Предпочиташе да го кани вкъщи. Живееше на третия етаж. В кооперацията нямаше асансьор. Катеренето на трите етажа му идваше в повече, така че Алберто винаги закъсняваше. Беше го кръстила Пулидор[33]. Накупи готови храни, вино, хляб, вестници. Нямаше търпение да си прочете хороскопа. Най-сетне да разбере дали ще удари джакпота, защото повече не можеше да понася патравия. Започваше да става сантиментален, дори взе да й говори, че щял да се разведе и да се ожени за нея! „Това ще бъде върхът — отсече тя, докато вадеше покупките от торбите. — Колкото повече ми се иска да се чупя оттук, той толкова повече се натиска.“

Сложи готовите манджи в микровълновата, отвори бутилка вино, плъзна две чинии на масата, перна с ръка изсъхнало парченце сирене от снощната вечеря и докато чакаше, отвори вестника. Така попадна на снимката на красивата госпожа Дюпен в прегръдките на Гари! Страхотно! Плесна се по бедрата и гръмко се изкикоти. Кралското отроче се въргаляше с нашумялата писателка! Тя се провикна „Макс, Макс! Ела да видиш“… Макс още не се беше прибрал. Впрочем той почти не се прибираше, което за нея беше добре дошло, не й се мотаеше в краката. Тя се прозя, хвърли поглед на часовника си, къде ли се губи Пулидор, и продължи да си чете вестника, почесвайки се по хълбока.

Филип отиде да вземе сина си от училище. В понеделник Александър свършваше в шест и половина. Ходеше на допълнителни уроци по английски, или както ги наричаха, „английски +“, което го изпълваше с гордост. „Всичко разбирам, татко, абсолютно всичко.“ Двамата се прибираха пеша и разговаряха на английски. Това беше техният нов ритуал. „Децата са по-консервативни от възрастните“ — мислеше Филип. Изпитваше дълбока и нежна радост и затова избираше по-дълги маршрути. Колко съм щастлив! Успях навреме да осъзная, че съм започнал да се отдалечавам от него!

В момента, в който Александър му разказваше за двата гола, които вкарал един след друг на футболния мач, Филип видя снимката на Ирис на първата страница на вестника, която продавачът на тяхната будка беше разпънал на витрината. Заобиколиха, за да не я забележи Александър. На площадката пред техния апартамент Филип се чукна по челото с думите:

— Oh, my God! I forgot to buy Le Monde! Go ahead, my son, I’ll be back in a minute[34]…

Върна се, купи вестника, прочете го, докато се качваше по стълбите, след което го пъхна в джоба на палтото си със замислен вид.

Ортанс и Зое се прибираха от училище заедно. Случваше се един път седмично и Зое се възползваше, като се опитваше да имитира небрежната походка и високомерния й вид, които според сестра й привличали мъжете. Зое тези номера много не ги владееше, но Ортанс полагаше усилия да я обучава. „Това е ключът към успеха, миличка Зое, хайде, давай! Постарай се малко!“ На Зое й се струваше, че много се е издигнала в очите на сестра си, след като й довери Тайната. Ортанс се отнасяше по-приятелски с нея. „Даже никак, никак не е гадна“ — прецени Зое, изправила рамене, както я бе подучила сестра й.

Точно тогава забелязаха сензационното заглавие във вестника с името на леля им и снимката с Гари. Моментално се споразумяха.

— Ще се държим, сякаш нищо не е станало, Зое, ще стоим настрана — отсече Ортанс.

— Но ще се върнем да купим вестника, когато никой не ни гледа, моля те…

— Няма смисъл. Нали знаем за какво става дума!

— О, хайде, нека, Ортанс!

— Ще стоим настрана, Зое, това е.

Зое подмина будката за вестници, без да я удостои с поглед.

Леко засрамена, Ирис се затвори вкъщи. Малко се престара, като изпрати анонимно снимките до редакцията на вестника. Смяташе, че е спретнала хитра шега, че ще пошумят малко и това ще й помогне отново да се заговори за нея, но реакцията на майка й беше категорична — била спретнала скандал.

Вечеряха тримата. Говореше само Александър. Разказваше как вкарал три гола на футболния мач.

— Преди малко бяха два, Александър. Не бива да се лъже, момчето ми. Не е хубаво.

— Два или три, вече не си спомням точно, татко.

В края на вечерята Филип сгъна салфетката си и каза:

— Смятам да заведа Александър за няколко дни в Лондон при родителите ми. Доста време мина, откакто не ги е виждал, ще се възползваме от наближаващата февруарска ваканция. Ще се обадя в училището, за да ги предупредя…

— Ще дойдеш ли с нас, мамо? — попита Александър.

— Не — отговори Филип. — Сега мама е много заета.

— Пак ли тая книга? — въздъхна Александър. — Писна ми от нея.

Ирис кимна и извърна глава, за да скрие напиращите в очите й сълзи.

Гари попита дали може да вземе последното останало парче от франзелата и Жо му го подаде с мрачен вид. Двете момичета мълчаливо го наблюдаваха как топи залци в яхнията, докато чинията му лъсна.

— Защо сте се нацупили? — обърна се той към тях, след като лапна последния си залък. — Заради снимките във вестника ли?

Те го погледнаха с явно облекчение. Значи и той знае.

— Неприятно ли ви е?

— Много по-лошо — отвърна с въздишка Жозефин.

— Голяма работа, ще пошумят една седмица и после ще се забрави… Може ли да си взема още малко сирене?

Жозефин му побутна камамбера.

— Ами майка ти… — каза Жо.

— Мама ли? Сигурен съм, че щеше да отиде да зашлеви един на Ирис. Но понеже я няма, няма да разбере…

— Сигурен ли си?

— Да бе, Жо! Смяташ ли, че четат този парцал в Мустик? Пък и не е толкова зле, страхотно ще ми се вдигнат акциите пред момичетата! Всички ще искат да излизат с мен! Ще се превърна в звездата на гимназията! Поне за няколко дни…

— Това ли е твоята реакция? — смая се Жо.

— Да беше видяла английските вестници по времето на Даяна, тогава беше наистина ужас! Може ли да довърша камамбера, не остана ли е още малко хляб?

Жо поклати глава. Беше поела отговорност за Гари и сега се притесняваше.

— Хайде, Жо, не драматизирай нещата, нищо страшно не е станало.

— Ти смяташ така! А представяш ли си Филип и Александър…

— Просто трябва да го приемат като игра. Майтап. Интересно ми е само как тези снимки са се озовали в редакцията!

— И на мен! — тросна се Жо.

Ирис отново се появи по телевизията. Чуха я и по радиото. „Не мога да си обясня тази превъзбудена реакция — изрази учудването си тя по Радио Люксембург. — Когато четирийсетгодишен мъж излиза с двайсетгодишна девойка, вестниците не го разтръбяват с тлъсти букви на първите си страници! Аз съм за равенство между мъжете и жените във всяко отношение.“

Продажбите на книгата отново хвръкнаха. Жените преписваха рецептите й за красота, мъжете й се наслаждаваха и си гълтаха шкембетата. Ирис получи предложение да води нощно предаване по някакво УКВ радио. Отказа: искала да се посвети изцяло на литературата.

Далеч от тези бурни парижки вълнения, Антоан седеше на стълбите на верандата и размишляваше. Не успя да вземе момичетата за февруарската ваканция. Както и за предишната — те не дойдоха за Коледа. Жозефин го помоли да ги заведе на остров Мустик при някаква приятелка. Момичетата много се радваха, че ще ходят там. Той се съгласи. Коледното празненство не стана никак весело, претупаха го набързо. Не успяха да намерят пуйка на пазара в Малинди. Взеха месо от лос, което предъвкваха мълчаливо. Милен му подари часовник за гмуркане. Той не й направи никакъв подарък. Тя не каза нищо. Легнаха си рано.

От известно време не се чувстваше добре. Стар агресивен крокодил изяде Бамби един ден, когато той лениво и безгрижно се мотаеше покрай брега на езерото. Случката тотално извади от релси Понг и Мин, които им прислужваха, тътрейки с мъка крака, унили и готови да се разциврят всеки миг: те престанаха да се хранят и бързаха да полегнат на рогозките след най-малкото усилие. Често казано, и той едва понесе смъртта на Бамби. Беше се привързал към тромавото животно с лепкава кожа, което го следеше с празен поглед, завързано за крака към кухненската маса. То беше връзката между него и останалите крокодили. Трогателна връзка. Понякога крокодилчето му се усмихваше. Отваряше челюст и гримасата му наподобяваше усмивка. „Как мислиш, дали ме харесва?“ — попита той Понг и се зарадва, като чу утвърдителния му отговор.

Единствена Милен се държеше. Малката й фирма преуспяваше. Съдружието й с господин Уей вървеше добре. „Откажи се от тези гадни животни и ела с мен“ — шепнеше тя на Антоан, когато се пъхаха под комарника вечер. „Поредно начало след пореден провал — разсъждаваше той ядосано, — само това правя, колекционирам провали.“ Щеше да е равносилно на бягство от крокодилите, а той искаше да си тръгне с гордо вдигната глава. Искаше негова да е последната дума, а не на гадните животни.

Прекарваше все повече време насаме с тях. Главно нощем. Защото през деня се претрепваше от бачкане. След вечеря оставяше Милен, седнала пред тефтерите с поръчките и със сметките, а той поемаше на разходка по брега, покрай водоемите с крокодилите.

Мисълта да замине за Китай не го блазнеше. Пак да се бори, и за какво? Нямаше вече сили за борба.

„Не, аз ще работя, ти няма кой знае какво да правиш… Ще водиш сметките…“

„Не иска да замине сама — мислеше си той. — Станах мъжка компаньонка, да не кажа жиголо.“

Съмняваше се във всичко. Нямаше капка енергия. Ходеше при мъжете в „Крокодил Кафе“ в Момбаса и опрял лакти на бара, дърдореше за черните, за белите, за жълтурите, за климата, за състоянието на пътищата, за кльопачката. Започна пак да пие. „Като изтощена батерия съм“ — повтаряше си, загледан в мрака в жълтите очи на крокодилите, в които съзираше иронични искрици. „Измамихме те, старче. Погледни се на какво приличаш: човешка отрепка. Пиеш тайно, нямаш желание да чукаш жена си, ядеш лос за — Коледа. Само да вдигнем крак и ще те размажем!“ Замеряше ги с камъни — те отскачаха от мазните им жълтозеленикави туловища. Клепачите им не помръдваха, жълтото пламъче продължаваше да свети през тесните процепи на очите им като злорада усмивка.

„Мръсни гадини, мръсни гадини, ще ви избия!“ — ругаеше той и се мъчеше да измисли някакъв начин да ги унищожи.

Колко сладък беше животът преди. В Курбвоа.

Жозефин му липсваше. Момичетата му липсваха. Когато се облягаше на вратата на работната си стая, рамото му още пазеше спомена от касата на кухненската врата. Леко се отъркваше в дървото и се виждаше отново в Курбвоа. Курбвоа[35], името звучеше магически. Като наименованията от времето, когато правеше дълги пътешествия: Уагадугу, Занзибар, Зелени нос или Есперанса. Да се върне в Курбвоа. В края на краищата бяха минали бяха само две години, откакто бе заминал…

Една вечер се обади по телефона на Жозефин.

Попадна на телефонен секретар, който му препоръча да остави съобщение. Учуден си погледна часовника. Беше един часът френско време. Опита отново на другия ден и отново гласът на Жозефин го прикани да остави съобщение. Затвори, без да остави съобщение. Звънна сутринта и Жозефин вдигна. След обичайната размяна на любезности той попита дали може да говори с момичетата. Жо отговори, че били заминали.

— Нали бяхме говорили, ти си забравил. Тази година изтеглиха ваканцията по-късно, в края на февруари. Двете отидоха при моя приятелка на остров Мустик…

— Пуснала си ги сами?

— Те са с Шърли и Гари…

— Коя е тази приятелка?

— Не я познаваш.

Изведнъж реши да я попита:

— А теб защо те нямаше снощи, Жо? Нито предната нощ! Звънях и никой не вдигна…

Не получи отговор.

— Имаш ли си някого?

— Да.

— Влюбена ли си?

— Да.

— Това е добре.

Отново мълчание. Продължително мълчание. После Антоан каза:

— Трябваше да се случи някой ден…

— Не съм го търсила нарочно. Не вярвах, че още може да бъда интересна за някого.

— И все пак… Страхотна си, Жо.

— Преди не ми го казваше често…

— „Щастието се познава по шума, който вдига, когато си тръгне.“ Кой го е казал, Жо?

— Не знам. Ти как си, добре ли си?

— Затрупан съм с работа, но иначе съм добре… Скоро ще изплатя заема на банката и ще ти изпращам издръжка за момичетата. Работите потръгнаха, дори вървят чудесно. Овладях положението!

— Радвам се за теб.

— Грижи се за себе си, Жо…

— И ти също, Антоан. Когато се върнат момичетата, ще им кажа, че си звънял.

Той затвори. Обърса потта от челото си. Отвори бутилката уиски, която стоеше на рафта, и я пресуши сам в нощта.

На 6 май към шест сутринта Жозиан почувства първите контракции. Припомни си подготвителните курсове и впери поглед в часовника, за да следи през колко време се повтарят. В седем часа събуди Марсел.

— Марсел… Май се започна! Младши е на път.

Марсел се надигна с вид на нокаутиран боксьор, забърбори:

— На път е, на път е, сигурна ли си, душко, Боже мой! Той е на път… — спъна се в килимчето пред леглото, просна се, изправи се, потърси опипом очилата си, разля чашата с вода на нощното шкафче, изруга, седна на леглото, отново изруга и се извърна слисан към нея.

— Спокойно, Марсел. Всичко е наред. Отивам да се облека, да се подготвя, ти вземи куфара, дето е при гардероба, изкарай колата и аз слизам…

— Не! Не! Няма да слизаш самичка, ще те придружа.

Той се втурна към банята, взе си душ, плисна си одеколон, изми си зъбите, прекара гребена през опасалия темето му полукръг от рижави косми, поколеба се за миг дали да облече дюс синя риза или синя на тънки райета.

— Трябва да изглеждам добре, душко, трябва да изглеждам добре…

Тя го гледаше разнежена и посочи една от двете, без да се замисля.

— Права си, тази е по-свежа, по-младежка… А коя вратовръзка да сложа, душко, искам да го посрещна с вратовръзка!

— Може би няма да има нужда от вратовръзка…

— Не, не, не може без…

Втурна се към гардероба и се върна с три вратовръзки. Тя отново избра една наслуки и той я одобри.

— Чудя се как можеш да си толкова спокойна! На мен ми се струва, че ще припадна! Как си? Следиш ли през колко време са контракциите?

— Свободна ли е банята?

— Да. Слизам да изкарам колата и се качвам да те взема. Няма да мърдаш оттук, обещай ми! Неприятностите внезапно се случват.

Излезе, но се върна, защото бил забравил ключовете от колата. Слезе за втори път, пак се качи и се втурна в кухнята — не си спомняше къде е оставил таратайката снощи.

Тя се разсмя и той се обърна развълнуван.

— От трийсет години чакам този миг, душко, от трийсет години! Не ми се подигравай. Страх ме е, че няма да се справя…

Поръчаха такси. Марсел засипваше с указания шофьора, баща на осем деца, а той гледаше бъдещия татко насмешливо в огледалото за обратно виждане.

Марсел беше притиснал към себе си Жозиан и я прикрепяше, сякаш беше втори колан. Не спираше да повтаря: „Добре ли си, душко?“, попиваше потното си чело и дишаше на пресекулки като малко кученце.

— Аз ще раждам, Марсел, не ти.

— Зле ми е, зле ми е! Страх ме е да не повърна.

— Не в колата ми! — възнегодува таксиджията. — Денят ми тепърва започва.

Спряха. Марсел се подпря на един кестен, за да се съвземе, и отново потеглиха към клиниката на квартал Мюет. „Синът ми ще се роди в XVI район — беше обявил Марсел, — в най-добрата, най-шикозната, най-луксозната клиника.“ Беше резервирал най-скъпия апартамент, на последния етаж, с тераса и баня, голяма колкото салон за дипломатически приеми.

Спряха пред клиниката и Марсел извади банкнота от сто евро. Шофьорът заопява, че нямал дребни.

— Не искам никакво ресто! Това е за вас. За първото пътуване в такси на моя син!

Мъжът се обърна към тях и заяви:

— Я виж ти… Ще ви дам телефона си да ми се обаждате всеки път, когато излиза.

В дванайсет и трийсет Марсел Младши изплака за първи път. Наложи се да прихванат под мишниците таткото, който почти припадна, и да го изведат. Жозиан затаи дъх, когато сложиха момченцето на корема й. Целият беше лепкав и омазан. „Колко е красив! Колко е едър! Колко е силен! Виждали ли сте друго такова красиво бебе, докторе?“ Докторът й отговори: „Никога досега.“

Марсел се съвзе и се върна, за да среже пъпната връв и да окъпе за пръв път сина си. Плачеше и се чудеше как хем да държи детето, хем да бърше рукналите сълзи, но не позволяваше да му го вземат.

— Аз съм татко, бебенцето ми! Позна ли ме? Видя ли, душко, позна ме по гласа, обърна се към мен, престана да се върти. Сине мой, красавецо мой, великане мой, обич моя… Ще видиш какъв живот сме ти уредили с майка ти. Живот на принц! Ще се наложи и да се потрудиш, защото на този свят, ако не се претрепваш от бачкане, оставаш гол и бос, но не се притеснявай, аз ще те науча как става всичко. Ще те пратя в най-престижните училища, ще ти купувам най-красивите ученически чанти, най-красивите книги, целите украсени със златни букви. Ти ще имаш всичко, сине, ще имаш всичко… Ще бъдеш като краля слънце. Ще царуваш над целия свят, защото днешна Франция много се е смалила, съвсем се е свила. Ама французите продължават да се мислят за царе на света! Ще видиш, сине, с теб ще се уредим прекрасно.

Жозиан слушаше, а лекарят се подсмиваше.

— Ще е много зает този ваш син. Как ще го кръстите?

— Марсел, Марсел Гробз като мен. Той ще прослави името, бъдете сигурен!

— Не се съмнявам…

Преместиха веднага майката и детето в луксозния апартамент. Марсел не искаше да си тръгне.

— Сигурна ли си, че няма да ни го подменят?

— Бъди спокоен… Сложиха му гривничка. Няма никаква опасност, а и нали видя, одрал ти е кожата!

Марсел се наду и отиде до кошчето да се полюбува още малко на Марсел Младши.

— Трябва да отидеш да го запишеш в кметството, а пък аз малко ще си почина, чувствам се леко изморена…

— О, извинявай, душко!… Не ми се тръгва, да ти призная, страх ме е, че като се върна, ще е изчезнал.

— Обади ли се в работата да им съобщиш новината?

— Звъннах на Жинет и Рьоне, изпращат ти целувки. Отворили са шампанското. Чакат ме да пийнем! После пак ще дойда. Ако има нещо, без значение какво, веднага да ми звъннеш, душко, нали обещаваш?

Направи снимки на сина си, красив, окъпан, чистичък, който си лежеше повит, и на излизане се блъсна във вратата.

Жозиан се отпусна и се разрида от щастие. Плака, дълго плака, после стана, взе детето си, гушна го и заспа, свита до него.

Всички вече се бяха събрали под глицинията, украсена със сини фльонги по случай събитието, Жинет беше подредила студен бюфет, когато мобилният на Марсел звънна. Той се провикна гръмогласно:

— Душко?

Не беше душката. Беше Анриет. Обаждаше се от банката, току-що била привършила с преглеждането на сметките и говорила с финансовата си съветничка.

— Нещо не разбирам, казват, че отсега нататък сме на две отделни сметки, така ли? Вероятно е станала някаква грешка…

— Не, скъпа. Две отделни сметки и двамата с теб поемаме всеки по своя път. Тази нощ ми се роди син. Син, наречен Марсел… Почти четири килограма, петдесет и пет сантиметра, истински великан!

Последва дълго мълчание, след което Анриет с обичайния си рязък глас каза, че ще се обади по-късно, тъй като не може да говори пред госпожа Льолон.

Марсел потриваше доволно ръце, буквално ликуваше. Обади се по-късно, хубавице моя, и ще видиш в каква опаковка ще ти поднеса новината! Рьоне и Жинет го гледаха и въздишаха с облекчение, най-сетне, най-сетне успя да повали тиранина.

Като всички дребнави и недоброжелателни хорица, Анриет Гробз беше свикнала с идеята за правотата си и никога не търсеше причината за неприятностите у себе си. Предпочиташе да обвинява другите. И този път не наруши установеното правило. Претупа текущите дела с госпожа Льолон и каза на Жил, който тъкмо й отваряше вратата на автомобила, паркиран пред банката, да изчака, имала нещо да свърши, за момента не се нуждаела от колата. Реши да обиколи из квартала, за да си проясни мислите. Налагаше се спешно да обмисли нещата, да се организира. Свикнала на послушанието на жертвата си, беше подписвала разни документи за сделката по закупуването на фирмата на братя Зан, без много да се замисля. „Грешка, грешка — повтаряше си сега, докато плетеше кокалести колене, — груба грешка. Свикнах на комфорт, загубих бдителност и останах измамена. Реших, че животното е усмирено, а то още шавало. Сега се налага смяна на тактиката. Любезно държане, за да оправим нещата.“ И макар да не я произнесе гласно, при думата „любезно“ направи гримаса на отвращение, усети вълна от омраза, която й разкриви устата. За какъв се мисли този недодялан дебелак, който й дължи всичко, което знае: от начина да държи вилицата до аранжирането на витрините? Без нея нямаше да е нищо. Никому неизвестен магазинер! Тя го беше излъскала, изфинила. И най-невзрачната поставка за моливи, която се продаваше в магазините му, носеше отпечатъка на нейната изисканост. „На мен дължи натрупаното си богатство — реши тя, след като обиколи карето жилищни сгради. — И това богатство ми се пада по право.“ Омразата й нарастваше с всяка крачка. Нарастваше пропорционално на излъганите й надежди. Смяташе, че се е добрала до тих пристан, на завет и спокойствие, а се оказа, че простакът под носа й е издърпал котвата! Не намираше достатъчно обидни думи и стремглаво се спускаше по пистата на омразата. Измина стотина метра и се закова на място, пронизана от колкото непоносима, толкова и очевидна мисъл: става напълно зависима от него! Принуди се да потисне поривите на нараненото си самолюбие и да укроти желанието си за мъст. Отделни сметки, изчезнали спестявания, какво й е останало? Процеди през зъби няколко ругатни, ядно нахлупи шапката си от страх да не хвръкне и за втори път тръгна да обикаля квартала в опит да поразмишлява трезво. Трябваше да мисли мащабно, да не се разсейва с дребнави отмъщения, да наеме адвокат, двама, ако трябва, да извади старите договори, да предяви претенции, да вдигне врява… Спря до една входна врата и се запита: „Ще разполагам ли с необходимите финансови възможности? Вероятно е запорирал всички сметки, той не е расъл в саксия, ей го, пребори и корумпирани руснаци, и подли китайци. Досега се задоволявах да го подлагам на дребни унижения, нападах го лекичко, но постоянно и упорито, това беше любимото ми занимание, почти го бях унищожила.“ Тя въздъхна тъжно. Трябваше да се увери напълно, да види накъде духа вятърът, преди да предприеме каквото и да е. При последната обиколка дойде ред на самосъжалението. „Виждах, че вече не спи у дома, че леглото му си стои оправено, мислех си, че има поредна долнопробна авантюра с някоя от ония, дето танцуват голи, а той се канел да излети от гнездото!“ Наистина тихата вода е най-опасна, уж от години го беше подчинила, а той продължаваше да мърда. Тя отново се спря до един вход и набра номера на Шефа.

— Това е онази Наташа, нали? — нападна го веднага щом чу гласа му. — Имаш дете от онази уличница?

— Грешка! — радостно възкликна Марсел. — От Жозиан Ламбер. Бъдещата ми жена. Майката на детето ми. Моята любов, моят светъл лъч…

— На шейсет и шест години е направо смешно.

— Нищо не е смешно, скъпа Анриет, когато става дума за любов…

— Любов! Ти наричаш любов интереса на тази жена към мангизите ти!

— Оо, ставаш вулгарна, Анриет! Лустрото се пропуква и естествените наклонности излизат на повърхността! Колкото до мангизите, както казваш, не се притеснявай, няма да те зарежа гола и боса на улицата, където не си способна да припечелиш и стотинка. Оставям ти апартамента и ще ти плащам месечна издръжка, с която да живееш комфортно до края на дните си…

— Издръжка! Дреме ми за твоята издръжка, драги ми Марсел, имам право на половината от състоянието ти.

— ИМАШЕ право… Отсега нататък нямаш никакво право. Сама подписа документите. Не се усъмни нито за миг, понеже се бях оставил да ме скубеш от толкова време. Вече не си във фирмата, Анриет. Подписът ти не струва пукната пара. Можеш да се подпишеш по всички рула тоалетна хартия, които намериш, това ще е единствената ти утеха. Бъди любезна и се задоволи с приличната издръжка, която ще ти отпусна, защото в противен случай може да се разминеш и с нея, ще ти останат само очите да си ги изплачеш. Ще се наложи да си отпушиш слъзните канали, защото със сигурност са изцяло запушени.

— Не ти позволявам да ми държиш такъв език!

— Самата ти се отнасяше по този начин с мен, и то доста дълго време. Правеше го изискано, не мога да отрека, подбираше си думите, лъскаше до блясък презрението си, беше получила отлично образование, но основата не беше читава. Вонеше на мухъл, на презрение, на застояло, на вкиснато. Сега, скъпа моя, се пръскам от щастие и затова съм в настроение да правя щедри жестове. Възползвай се, защото утре може да се държа доста по-гадно! Затова си затваряй устата. В противен случай ще има война. А войната ти много добре знаеш как се води, нали, Анриет…

Като всички дребнави и мизерни хорица, Анриет излая за последно дребнаво и грозно:

— Ами Жил, колата? Може ли да ги задържа?

— Боя се, че няма да можеш… Първо, защото и той те недолюбва, пък и защото колата ще ми е страшно необходима за моята кралица и моя малък принц. Опасявам се, че ще ти се наложи да трамбоваш пеша и да си вееш задника в обществения транспорт или с таксита, ако предпочиташ спестяванията ти да се стопят на бърза ръка! Уредил съм всичко с адвокатите си. Допитай се до тях. Ще те запознаят с новите правила. После идва ред на развода. Няма да ми се наложи да си пренасям багажа, вече съм си взел всичко, на което държа, а колкото до останалите вещи, може да си изкарваш нервите на тях или да ги изхвърлиш на боклука. Имам дете, Анриет! Имам дете и жена, която ме обича. Имам нов живот, отне ми доста време, докато се освободя от хомота, но го направих! Обикаляй, върти се като гламава, продължавай. От Жил научих, че от доста време се въртиш като изоглавена, продължавай в същия дух, докато напълно се изтощиш, докато се освободиш от натрупаната злоба, и тогава се прибери вкъщи… Поразсъждавай върху съдбата си! Научи се на мъдрост и скромност. Предлагам ти прекрасна програма като на стара приятелка! Смятай се за щастливка, оставям ти покрив над главата и пари, за да се храниш всеки ден с това, което Бог в безграничната си доброта ти е отредил.

— Ти си пил, Марсел, пил си!

— Точно така. Празнувам от сутринта! Умът ми е бистър и даже да наемеш всички адвокати на света, нищо няма да се промени — ти се прецака, скъпа моя, прецака се!

Анриет затвори, дълбоко наранена. Забеляза колата с Жил на волана да завива в дъното на улицата, изоставяйки я на новата й самота.

В деня, в който малкият Марсел Гробз се прибра у дома, носен от майка си, в дрешки, сини като сините му очи, същите като на татко му, пред луксозната сграда, която щеше да е негово жилище отсега нататък, го очакваше голяма изненада. Огромно бяло покривало с избродирани лилии беше опънато над входа и падаше от двата му края на внушителни белоснежни дипли, пред които Жинет, Рьоне и останалите служители от фирмата се бяха наредили в безупречен шпалир и пееха в хор: „Ако бях дърводелец и ти се казваше Мария, би ли се омъжила за мен и дете би ли ми родила?“[36]

Великият Джони Холидей не бе могъл да дойде, но Жинет с красивия си глас на хористка изпя песента от начало до край, докато Жозиан ронеше сълзи, мокрейки дантелената шапчица на сина си, а Марсел благодареше на небето за огромното щастие, с което го бе дарило, и обясняваше на зяпачите, които се чудеха дали присъстват на сватба, раждане или погребение: „На всичко заедно. Имам жена, роди ми се син и погребвам дълги години на нещастие. Отсега нататък само ще си хвърлям шапката от радост!“

— За какво мислите, Жозефин?

— За това, че скоро стават шест месеца, откакто почти всеки следобед спя в прегръдките ви… — тя се извърна към Лука, който я наблюдаваше, облегнат на лакът, и прокарваше пръст по голото й рамо. Жо отметна кичур, паднал в очите й, и го целуна. — Трябва да тръгвам — въздъхна тя, — а ми се иска да остана завинаги…

„Времето лети като насън — мислеше тя, докато шофираше към къщи. — Всичко минава така неусетно бързо. Гари се оказа прав: ваканцията свърши, децата се върнаха от остров Мустик страхотно почернели, животът отново пое по руслото си и никой повече не отвори дума за статията.“

Един ден отиде на обяд у Ирис. Филип и Александър бяха в Лондон. Прескачаха дотам все по-често. Да не би Филип да е решил да се установи там? Отговори, че не знаела. Не си говорели, не се засичали. Така е по-добре, внушаваше си тя, колчем се сетеше за него. Сестрите обядваха в стаята на Ирис, Кармен им прислужваше.

— Защо постъпи така, Ирис, защо?

— Мислех си, че ще бъде като игра. Исках да се заговори за мен… Всичко провалих! Филип ме избягва, наложи се да обяснявам на Александър какво значи лоша шега, той ме изгледа с такова отвращение, че извърнах очи.

— Ти ли изпрати снимките?

— Да.

„Има ли смисъл да продължаваме да говорим за това — отегчено помисли Ирис. — Има ли смисъл да разсъждаваме по въпроса? Пак направих глупост и пак се минах. Никога не съм била наясно със себе си, никога не съм се интересувала истински от себе си. Неспособна съм да се разбера, неспособна съм да разбера и другите. Нося се по течението, а те се отдръпват от мен. Нямам доверие на другите и не мога да накарам другите да ми имат доверие. Не мога да намеря човек, с когото да говоря, нямам истинска приятелка. Досега се движех, без да мисля, животът беше приятен и хубав, малко гаден понякога, но толкова лесен. Хвърлях заровете и печелех. А внезапно нещата се обърнаха — тя потръпна и се сви на голямото канапе. — Животът бяга от мен и аз бягам от него. Мнозина са като мен, не съм единствената, посегнала за нещо, което се изплъзва. Дори не знам как се нарича това нещо. Не знам…“

Погледна сестра си. Сериозното лице на сестра й. „Тя, тя знае. Не ми е ясно как го постига. Малката ми сестричка толкова е пораснала…“

Трябва да престане да преживя все същото. Скоро ще дойде лятото, ще отидат във вилата в Довил. Александър ще порасне. Сега Филип е поел грижите за него. Ирис леко се засмя вътрешно. Никога не се бе грижила за него, само за себе си. „Скъпа моя, ставаш смешна, когато се напъваш да мислиш, мислите ти не са устремени напред, а лъкатушат, не стигат доникъде, запъват се, пропадат… Ще свърша като госпожа майка ми. Само ще гледам да плюя по-малко отрова. Да запазя достойнство в нещастието, което сама си докарах стъпка по стъпка. Отначало си мислех, че животът ми ще върви леко и приятно. Всичко предвещаваше подобно развитие. Оставих се да ме носят лъскавите панделки на живота, а те се сплетоха в смъртоносен възел, в който ме впримчиха.“

— Не ти ли хрумна, че може да нараниш някого от близките си?

Думите на Жозефин й прозвучаха неприятно. Нужно ли бе да употребява такива ужасни думи? Скуката не е ли достатъчна причина за подобна постъпка? Нима трябва да я обяснява с думи! Дали да не приключи с това веднъж завинаги? Беше го мислила, загледана през прозореца. Край на ставането сутрин, край на „какво ще правя днес“, край на обличането, на прическите, край на преструването, че говори със сина си, с Кармен, с Бабет, с Филип… Край на монотонното всекидневие. Оставаше й една-единствена награда: книгата, която не беше написала, но в чиято слава и успех продължаваше да се къпе. Докога? Не знаеше. А после… После ще му мисли. После идва нов ден, нова нощ. Ще ги посреща един след друг, ще ги прави по-поносими, доколкото успее. Нямаше сили да мисли за това. Казваше си, че някой ден старата Ирис, самоуверената красавица, триумфално ще се завърне, ще я хване за ръка и ще й прошепне: всичко е без значение, нагласи се, направи се красива и започни отначало… Преструвай се, научи се да се преструваш. „Проблемът е, че продължавам да мисля… А трябва да престана да мисля. Като Беранжер. Продължавам да искам, да желая, да се стремя, изпълнена съм с надежди за друг живот, който нямам сили да изградя. А трябва да съм достатъчно мъдра, да се свия и да осъзная, че имам твърде малко силици, да си дам сметка, че не съм способна да се надскоча, да се примиря с това, което ми е дадено… Сигурно още не му е дошло времето, все още не съм готова да се откажа.“ Тя се сепна. Ненавиждаше думата „отказвам се“. Какъв ужас!

Погледна пак сестра си. Ако трябва да се сравняват, тя беше получила много по-малко от нея, а се оказа, че се справя много по-добре. Животът е взискателен. Иска от теб да си платиш сметката, записва си какво е дал, какво е получил, нищо не пропуска.

— И Ортанс, дори и тя престана да идва — заяви тя с последно усилие, опитвайки се да покаже нещо като желание за живот. — А толкова добре се разбирахме… Сигурно и тя се отвращава от мен!

— Тя се подготвя, учи за матурата, Ирис. Учи като луда. Наумила си е да я вземе с много висока оценка, намерила е дизайнерско училище в Лондон за следващата година…

— Добре! Значи наистина иска да работи… Мислех си, че го казва просто ей така.

— Тя много се промени, да знаеш. Вече не ме отблъсква, както по-рано. Станала е по-добра…

— А ти, ти как си? И теб не те виждам често.

— Работя. Всички вкъщи работим. У дома цари обстановка на прилежност и усърдие — тя дяволито се засмя с нежна и доверчива усмивка.

Ирис долови ведростта й на весела, щастлива жена и си пожела да беше на нейното място. За миг едва не се изкуши да я попита: „Как го правиш, Жозефин“, но всъщност не искаше да чуе отговора.

Не си казаха нищо повече.

Жозефин си тръгна с обещанието скоро да дойде пак. „Прилича на откъснато цвете — каза си на тръгване. — Ще трябва отново да го засадим…“ Ирис имаше нужда да се стабилизира, да се върне при корените си. Когато човек е млад, не мисли за корените. Мисълта идва някъде на около четирийсет. Когато повече не може да се разчита на младежкия порив и на ентусиазма, когато силите започват да ни изневеряват, красотата неусетно повяхва, когато теглим чертата и виждаме какво сме постигнали и в какво сме се провалили… Тогава се връщаме към корените си и черпим от тях нови сили. Не го осъзнаваме, неволно се уповаваме на тях. „Аз винаги съм разчитала на себе си, на работата си на трудолюбива мравка, в най-тежките моменти имах дисертацията си, работех върху проекта, пишех реферати, правех проучвания, имах любимия си XII век, който ме крепеше. Алиенор ме вдъхновяваше и ми протягаше ръка!“

Жо паркира пред къщи и разтовари покупките, за които се беше отбила, преди да отиде при Лука. Имаше достатъчно време спокойно да направи вечерята, Гари, Ортанс и Зое щяха да се приберат чак след един час. Взе асансьора, натоварена с торбите, съжали, че е забравила да си извади предварително ключовете, сега ще се наложи да остави всичко на пода и да рови в чантата! Взе да опипва стената, за да намери ключа за осветлението.

Забеляза насреща си една жена, която сякаш чакаше нея. Напрегна се да си спомни и пред очите й се появи червен триъгълник: Милен! Маникюристката от фризьорския салон, жената, с която замина мъжът й, жената с червения лакът, облегнат на страничния прозорец на колата. Стори й се, че оттогава е минал цял век.

— Вие сте Милен? — попита тя колебливо.

Жената кимна, тръгна след нея, помогна й да събере покупките, които се бяха разпилели, докато Жозефин си търсеше ключовете. Настаниха се в кухнята.

— Трябва да направя вечерята за децата. Скоро ще се приберат…

Милен понечи да си тръгне, но Жозефин я спря.

— Имаме достатъчно време, ще се върнат чак след час. Да ви предложа нещо за пиене?

Милен поклати глава и Жозефин й направи знак да изчака, докато подреди покупките.

— Става дума за Антоан, нали? Случило ли му се е нещо?

Милен кимна и раменете й се разтресоха.

Жозефин взе ръцете й в своите и Милен се разрида на рамото й. Жозефин я залюля успокояващо. „Мъртъв е, нали?“ През сълзи Милен успя да промълви „да“ и Жозефин я притисна към себе си. Антоан мъртъв, не е възможно… тя също заплака и двете поплакаха прегърнати.

— Как се случи? — попита Жозефин.

Милен й разказа. За фермата, за крокодилите, за господин Уей, за Понг, Мин, Бамби. За работата, която ставала все по-тежка, за крокодилите, които не искали да се размножават, разкъсвали всеки, който дръзнел да се доближи до тях, за работниците, които кръшкали от работа, за пилешките запаси, които разграбвали.

Антоан все повече се затварял в себе си. Уж бил там, а всъщност го нямало. Нощем ходел да си приказва с крокодилите. Всяка вечер повтарял: „Отивам да говоря с крокодилите, трябва да ме слушат“, сякаш е възможно крокодилите да са послушни! Една вечер излязъл както обикновено, влязъл в едно от езерата, Понг го научил как да влиза при крокодилите, без да ги дразни, за да не го изядат… Изядоха го! — тя избухна в сълзи и извади носна кърпичка от чантата си. — Направо нищо не остана от него. Само часовникът за гмуркане, който му бях подарила за Коледа, и обувките…

Жозефин се съвзе и първата й мисъл бе за момичетата.

— Момичетата не трябва да разберат — каза тя на Милен. — Ортанс има матура след седмица, а Зое е толкова чувствителна. Няма да им го съобщя направо, ще ги подготвя постепенно. Първо ще им кажа, че е изчезнал, че не се знае къде е, после някой ден ще им разкрия истината. И без това — продължи тя, говорейки сякаш на себе си — беше престанал да им пише, да им се обажда. Беше изчезнал от живота им. Няма скоро да ме питат за него… ще им съобщя след… след… не знам кога… първо ще им кажа, че е отишъл в командировка, да търси други места за създаване на нови развъдници. После… ще видим.

После… спомените я връхлетяха.

Денят, в който се срещнаха. Когато го видя за пръв път, се беше загубил на една парижка улица и с карта в ръка търсеше пътя. Взе го за чужденец. Приближи се и го попита с отчетливо изговаряне думите: „Нещо да ви помогна?“ Той я изгледа смаяно и обясни: „Имам важна среща, делова среща, боя се да не закъснея.“ „Не е далече, ще ви придружа“ — успокои го тя. Времето беше хубаво, първият летен ден в Париж, тя носеше тънка рокля, беше изкарала изпита за преподавател по литература. Разхождаше се безгрижно. Заведе го до мястото на срещата му и го остави пред висока врата на авеню „Фридланд“. Той се потеше, попиваше си лицето и смутено я попита: „Изглеждам ли прилично?“ Тя се разсмя и го насърчи: „Изглеждате безупречно.“ В погледа му на бито куче се четеше благодарност. Отлично си спомняше този поглед. Беше си помислила: „Направих добро днес, клетото момче изглежда ужасно нещастно.“ Да, точно тези бяха думите. Предложи й да пийнат по нещо след срещата. „Ако всичко мине добре, ще отпразнуваме новото ми назначение, в противен случай ще ме утешите.“ Поканата й се стори твърде неумела, но прие. „Спомням си защо я приех — защото той не ме плашеше, времето беше хубаво, нямах какво да правя и изпитах желание да се погрижа за него. Защото той сякаш не пасваше на огромния град с прекалено широкия си костюм, с картата в ръка, която не можеше да разчете, и с потта, която се стичаше в очите му.“ Докато траеше срещата му, тя се поразходи по „Шанз-Елизе“, изяде един шоколадово-ванилов сладолед, купи си червило. Върна се при дървената врата да го почака. Пред нея се появи грейнал млад мъж, уверен в себе си. Тя се почуди дали по време на разходката не го беше идеализирала, или първото й впечатление я бе подлъгало. Видя го в нова светлина: мъжествен, покровителствен, духовит. „Мина като по ноти, получих работата!“ Покани я на вечеря. През цялото време й говори за бъдещата си работа, щял да направи това, щял да направи онова, тя го слушаше и все повече се отпускаше. Той говореше така увлекателно, действаше й така приятно. По-късно се бе запитала по колко различни начини човек може да възприеме някого и кой начин е най-верният. И дали чувството към въпросния човек се променя в зависимост от начина… Дали щеше да приеме, ако я бе поканил, когато беше объркан, тревожен и плувнал в пот? „Не съм много сигурна — призна честно пред себе си. — Щях да му пожелая късмет и да си продължа по пътя, без да се обръщам…“ На какво се дължи раждането на чувството? На беглото впечатление, променливо и несигурно? На илюзията, с която възприемаме някого? В деня, в който й предложи брак, той беше властен и мъжествен. Тя каза „да“. Впоследствие начинът, по който виждаше Антоан, много често се променяше…

Отсега нататък нямаше да има начини. Той беше мъртъв. „Остава ми образът на неопределен, но общо взето, любезен и приятен мъж. Може би е имал нужда от друга жена, не от мен…“

— И какво мислите да правите сега? — попита тя Милен.

— Колебая се. Вероятно ще замина за Китай. Не знам дали момичетата са ви казали, но имам малък бизнес там…

— Разказаха ми…

— Смятам да замина, бих могла да спечеля доста пари…

Погледът й отново заискри. Явно прехвърляше наум различни планове, обмисляше поръчки, бъдещи печалби.

— Във всеки случай ще е добре да опитате. Поне ще се разнообразите…

— Така или иначе, нямам кой знае какъв избор. Останах без никакви пари. Дадох всичките си спестявания на Антоан… О, не! Не искам нищо от вас! Не искам да си мислите, че съм дошла за това…

Когато Милен заговори за пари, Жозефин неволно се стегна. За част от секундата си помисли: дошла е да иска парите от кредита на Антоан. Укори се за тази мисъл, поглеждайки Милен, която стоеше пред нея с тъжен и добродушен вид, и побърза да каже:

— Пастрокът ми върти бизнес с китайците. Можете да го потърсите за съвет…

— Вече си послужих с името му, за да намеря добър адвокат — изчерви се Милен. Млъкна и смутено започна да си играе с дръжката на чантата си. — Добре би било да се срещна с него.

Жозефин написа адреса и телефона на Шефа на листче и й го подаде.

— Кажете му, че аз ви пращам. С Марсел си симпатизирахме…

Странно й звучеше да го нарича Марсел. С промяната на името той променяше начина.

Мислите й бяха прекъснати от трополене по стълбите, шум от буйно отваряща се врата и Зое нахълта, запъхтяна, зачервена. Забеляза Милен и се закова на място. Погледът й заснова между майка й и Милен с ням въпрос: какво прави тя тук?

— А татко? — обърна се веднага към Милен, без да я поздрави, нито да я целуне. — Не е ли дошъл с теб?

Отиде при майка си и я прегърна през кръста.

— Милен тъкмо ми разказваше, че татко ти заминал във вътрешността на страната да търси удобни терени за нови развъдници. Има намерение да разшири бизнеса. Затова напоследък не ви се обажда…

— Не си ли е взел компютъра? — недоверчиво попита Зое.

— Компютър в саваната! — възкликна Милен. — Къде си видяла подобно нещо, Зое? Няма ли да ме целунеш?

Зое се поколеба, погледна към майка си, отиде до Милен и леко я целуна по бузата. Милен я грабна и я стисна в прегръдките си. Очевидната близост между Милен и Зое шокира Жозефин, но тя бързо се овладя. Ортанс беше също толкова изненадана и хладна. „Те са на моя страна — си каза Жозефин с удоволствие. — Сигурно се чудят за какво е дошла.“ Тя повтори обясненията, които беше дала на Зое. Милен кимаше, докато тя говореше.

Ортанс изслуша майка си, след което попита:

— И телефон ли няма?

— Сигурно батерията му е паднала…

По вида й пролича, че не е особено убедена.

— А ти защо си дошла?

— Да попълня запасите си от козметика и да се видя с адвоката си…

— Искаше да знае дали може да се обади на Шефа във връзка с начинанието си в Китай. Баща ти й казал да се обърне към мен — намеси се Жозефин.

— Шефа ли — продължи недоверчиво Ортанс. — Какво общо може да има той с тази работа?

— Той върти бизнес с китайците — повтори Жозефин.

— Мда — кимна Ортанс.

Прибра се в стаята си, отвори учебници и тетрадки и седна да учи, но странната гледка оттатък в кухнята: майка й с Милен, смачканите им физиономии, зачервените им очи — не й даваше мира. „Нещо се е случило с татко, убедена съм.“ Подаде глава в коридора и извика майка си.

Жозефин отиде при нея в стаята.

— Случило се е нещо с татко и ти не ми казваш…

— Виж, мила…

— Мамо, вече не съм малко дете. Не съм Зое, предпочитам да разбера истината.

Говореше толкова студено, с такава непоколебима решителност, че Жозефин протегна ръце да я прегърне и да я подготви за новината, но Ортанс се дръпна рязко и грубо.

— Престани с тези преструвки! Мъртъв е, нали?

— Ортанс, как можеш да говориш така?

— Защото е истина, нали? Истина е…

Тя вирна брадичка, погледна майка си упорито и враждебно, предизвикателно и гневно.

— Мъртъв е и теб те е страх да ми го кажеш. Мъртъв е, а ти се тресеш от шубе. Защо е нужно да ни лъжеш? Все ще научим някой ден! Аз предпочитам да разбера сега, днес… Ненавиждам лъжите, тайните, преструвките!

— Да, мъртъв е, Ортанс. Изял го е крокодил.

— Мъртъв е — повтори Ортанс. — Мъртъв е…

Повтори многократно тези думи, но очите й останаха сухи. Жозефин отново се опита да се приближи до нея, да обгърне раменете й. Ортанс грубо я отблъсна и тя падна на леглото.

— Не ме докосвай! — изкрещя момичето. — Не ме докосвай!

— Но какво съм ти сторила, Ортанс? Какво съм ти сторила, че се държиш така с мен?

— Не мога да те понасям, мамо. Подлудяваш ме! Намирам, намирам, че си…

Ортанс замълча. Въздъхна, озлобена и отчаяна, сякаш изпитваше такъв ужас от майка си, че не можеше да го изрази с думи. Жозефин приведе рамене в очакване. Разбираше мъката на дъщеря си, разбираше гнева й, но не можеше да разбере защо тази мъка и този гняв се обръщат срещу нея. Ортанс се тръшна на леглото до нея, достатъчно далече, за да не може Жозефин да я докосне.

— Когато татко остана без работа… когато се мотаеше в къщи… ти надяваше физиономия на самарянка, придаваше си добродушен вид, за да ни накараш да мислим, че всичко е наред, че татко „е в процес на търсене на работа“, че няма нищо обезпокоително, че животът ще продължи като преди. Ти се опитваше да ни накараш да повярваме в това, опитваше се да го накараш и него да повярва.

— А ти какво искаше да направя? Да му посоча вратата ли?

— Трябваше да го стреснеш, да го накараш да погледне действителността в очите, а не да го подкрепяш в илюзиите, в които живееше! Обаче не, ти постоянно го приспиваше, дрън-дрън… говореше разни глупости! Опитваше се да уредиш нещата с лъжи.

— На мен ли се сърдиш, Ортанс?

— Да, на теб. На теб с твоето любезно и мило държане, абсолютно неуместно и погрешно! На тъпото ти великодушие, на малоумната ти добротата! Сърдя ти се, мамо, просто идея си нямаш колко съм ти бясна! Животът е труден, толкова труден, а ти се преструваш, че е точно обратното, опитваш се да накараш всички да се обичат, да споделят едни с други, да се вслушват едни в други. Всичко това са тъпотии! Хората се изяждат взаимно, не се обичат! Или да, добре, обичат те, но ако им дадеш нещо за ядене! Нищо не разбираш. Стоиш си вкъщи като някаква глупачка, плачеш на балкона, говориш на звездите. Мислиш ли, че не съм те чувала как говориш на звездите? Идеше ми да те метна през балкона. Сигурно адски са се кефили звездите, като те слушат какви ги дърдориш. С мизерното пуловерче, запасана с престилка, с жалката коса на клечки. Хленчеше, молеше ги за помощ, вярваше, че красив ангел ще слезе от небето и ще реши всичките ти проблеми. Беше ми мъчно за теб, но и те ненавиждах! Отивах да си легна и си представях горда майка, непреклонна, безмилостна, смела и красива, красива, казвах си, това не е моята майка, тази жена на колене вън на балкона, тази жена, която се изчервява, плаче, трепери за всяка дреболия…

Жозефин се усмихна и нежно я погледна.

— Хайде, Ортанс, излей си душата…

— Намразих те, когато татко остана без работа. На-мра-зих те! Не се умори да успокояваш, да омаловажаваш, да прикриваш, дори започна да дебелееш, за да прикриваш още по-добре! С всеки изминал ден ставаше по-грозна, по-отпусната, по-… никаква, а той се опитваше да се измъкне, да продължи, обличаше хубавите си дрехи, гледаше да е безупречен, полагаше усилия, докато ти, ти го заразяваше с гадната си мекота, парализираше го с лепкавите си пипала…

— Не е лесно да живееш с мъж, който не работи, който по цял ден си е вкъщи…

— Но не трябваше да го закриляш като майка! Трябваше да го накараш да почувства, че все още има смелост! А ти го смачкваше с добротата си. Затова не е никак чудно, че отиде при Милен. С нея се е чувствал мъж. Намразих те, мамо, да знаеш колко те намразих!

— Знам… Само се чудех защо.

— Ами високопарните ти проповеди за парите, за житейските ценности, направо ми се повръщаше от тях! Днес има само една ценност, мамо, отвори си очите и разбери веднъж завинаги, тази ценност са парите, ако ги имаш, си някой, ако ги нямаш, тогава… Прав ти път! Но ти нищо не си разбрала, абсолютно нищо! Когато татко се махна, ти почти не можеше да караш колата, само правеше вечер сметки, пресмяташе мизерните си пари… Филип ти помогна с преводите, Филип, който е пълен с мангизи, с връзки и познанства. Ако не беше той, къде щяхме да сме сега, а, кажи ми? Можеш ли да ми кажеш?

— Животът не е само пари, Ортанс, но ти си много млада.

— Вярно, че съм млада! Но съм разбрала много неща, които ти не си разбрала. И за това също ти се сърдех, казвах си: докъде ли ще стигнем с нея? Не се чувствах сигурна с теб, мислех си: не му е дошло времето, но един ден ще се махна оттук! Само за това си мислех. Впрочем продължавам да го мисля, разбрах, че трябва да разчитам единствено на себе си… Татко, ако той беше мой мъж…

— Дойдохме си на думата!

— Точно така! Щях да го сваля на земята и да му заявя: край на мечтите, прави каквото ти се предлага. Без значение какво, но започни да правиш нещо… Толкова го обичах! За мен той беше толкова красив, елегантен, горд… и в същото време толкова слаб. Гледах го как се мотае по цял ден из апартамента с жалките си занимания, цветята на балкона, шаха, флирта му с Милен! А ти не забелязваше нищо. НИЩО! Намирах те ужасно тъпа, ама ужасно… От друга страна, и аз не можех нищо да направя. Полудявах, като го гледах такъв! Щом си намери онази работа в „Кроко Парк“, реших, че ще изплува. Че е намерил нещо, което ще му помогне да осъществи мечтите си за величие. Крокодилите му разказаха играта, убиха го. Толкова го обичах… Той ме научи да се държа изправена, да бъда красива, различна, той ме водеше по магазините, купуваше ми елегантни дрехи, после отивахме в бара на някой луксозен хотел в Париж, пиехме по чаша шампанско и слушахме джаз. Той ми създаваше усещането, че съм неповторима, прекрасна, единствена… От него съм наследила това умение, тази сила, която самият той не притежаваше. Той ми я предаде. Татко не беше силен. Беше слаб, крехък, малко момче, но за мен беше прекрасен!

— Той безумно те обичаше, Ортанс. Аз съм жив свидетел. Понякога дори ревнувах от тази връзка между вас двамата. Със Зое се чувствахме леко изолирани. Той нито веднъж не погледна Зое така, както гледаше теб.

— Накрая не можеше да се понася. Пиеше, запусна се, смяташе, че не забелязвам, но аз виждах всичко! Не понасяше това, в което се бе превърнал — жив провал. Това лято имаше моменти, в които беше направо жалък. Затова по-добре, че стана така!

Стоеше изправена до леглото. Жозефин не помръдваше, остави я да се изприказва, да излее мъката си свободно, без да подбира изразите.

Ортанс се извърна внезапно и погледна майка си в очите.

— Искам да знаеш, че е изключено, ИЗКЛЮЧЕНО, чуваш ли, да преживеем отново това, което преживяхме, когато той остана без работа. Никога повече не искам това да се повтори! Даваше ли ти пари?

— О, да ти кажа…

— Даваше ли ти пари, или не ти даваше?

— Не ми даваше.

— Значи можем да оцелеем и без него?

— Да.

„Ако си вземе парите за книгата — си каза Ортанс, без да откъсва поглед от майка си. — Но много се съмнявам, че ще си ги поиска, че ще удари по масата.“

— Няма ли пак да станем бедни?

— Не, скъпа моя, няма да станем пак бедни, обещавам ти. Имам сили да се боря за двете ви. Винаги съм ги имала. Никога за себе си, но за вас — да.

Ортанс я изгледа, в очите й се четеше съмнение.

— Само че Зое не бива да узнае. Зое не трябва да знае… Зое не е като мен. На нея всичко трябва да й се казва внимателно. Но това оставям на теб, това е по твоята част.

— Ще я подготвим — рече Жозефин, — ще изчакаме, колкото е необходимо, за да свикне да живее без него.

— Ние и без това живеехме без него — заяви Ортанс. — Хайде, че имам още много да уча, да преговарям за матурата.

Жозефин излезе от стаята, без да продума, и се върна в кухнята, където я чакаха Милен, Гари и Зое.

— Милен може ли да остане да вечеря с нас? Кажи да, мамо, кажи да…

— Мисля да се прибера в хотела, миличка — отвърна Милен и целуна Зое по косата, — всички сме много уморени. Утре ме чака натоварена програма…

Тя благодари на Жозефин, още веднъж целуна Зое. Изглеждаше дълбоко разстроена. Погледна ги за последен път с мисълта, че може да не ги види никога вече.

В началото на юни Ортанс и Гари се явиха на матура.

Жозефин стана рано да им направи закуска. Попита Ортанс дали не желае да ги придружи, но тя отказа, защото щяло да й се отрази зле на самочувствието.

Първия ден Ортанс се прибра доволна, втория също и седмицата мина без никакво притеснение. Гари очевидно също не се вълнуваше кой знае колко. Резултатите щяха да излязат на 4 юли.

Шърли не дойде за изпитите на сина си. Реши да се установи в Лондон и търсеше апартамент. Обаждаше се по телефона всяка вечер. Гари отиде при нея веднага след изпитите.

Зое мина в следващия клас с грамота. Александър също. Филип заведе и двамата в Евиан да пояздят. Жозефин ги изпрати на гарата и изписаното на лицето му вълнение я покърти. Хвана я за ръката: „Добре ли си?“ Тя дешифрира въпроса като „все така ли си влюбена“ и отговори с „да“. Той й целуна ръка и прошепна: „Forget me not!“[37] Страшно й се прииска да го целуне.

Зое не беше питала нищо за баща си.

Ортанс се обади на журналистката от списание „Гала“ и си уреди триседмичен стаж като организатор на продукция. Тръгваше за работа всяка сутрин, ругаеше градския транспорт, че бил много бавен, непрекъснато повтаряше: „Кога ще се преместим най-сетне в Париж, вече и Шърли я няма, какво чакаме още?“ Жозефин все по-често мислеше за това. Тръгна да обикаля разни апартаменти в близост до Ньойи, за да може Зое да запази приятелите си. Ортанс беше заявила, че е съгласна за Ньойи. „Има дървета, метро и автобуси, елегантни и възпитани хора, няма да живея с чувството, че съм в резерват, а и при всяко положение след матурата веднага се махам, ще си уредя живота далече оттук.“

Повече не отвори дума за баща си. Всеки път, когато Жозефин я питаше: „Как си, миличка, добре ли си? Искаш ли да си говорим?“, тя свиваше нервно рамене и се тросваше: „Мисля, че си казахме, каквото имаше да си казваме.“ Помоли да качат от мазето телевизора, след като вече си беше взела изпитите. Искаше да гледа модните предавания по кабелните канали. По нейна молба Жозефин се бе абонирала за кабелна телевизия и се радваше, че дъщеря й се занимава с нещо.

Беше средата на юни. Една неделя, докато чакаше Ортанс да се прибере, Жозефин пусна телевизора, за да гледа предаване, за което й бе казала дъщеря й. „Гледай трети канал довечера, може да ме видиш… Да не изпуснеш часа, защото ще е кратко.“

Беше към единайсет и половина и Жозефин надаваше ухо при всеки шум по стълбите. Даде на Ортанс пари за такси, но се безпокоеше, притесняваше я мисълта, че е сама по улиците нощно време. Сама в таксито, сама в предградието, по стълбите. Друго беше, когато бяха двамата с Гари. „Дори само заради това ще е добре да се преместим — казваше си тя. — В Ньойи е спокойно, много спокойно. По-няма да се притеснявам, когато излиза вечер…“

Гледаше разсеяно екрана, натискаше дистанционното, прескачаше от канал на канал, връщаше се за миг отново на трети, да не пропусне Ортанс. Лука й бе предложил: „Мога да дойда да ви правя компания, ако желаете, ще се държа прилично!“ Но тя не искаше дъщеря й да я вижда с любовника. Все още не желаеше да смесва двете страни от живота си. Живота с Лука и живота с дъщерите.

Смени отново канала и сякаш зърна Ортанс. Сепна се. Ортанс беше, наистина, нямаше грешка. Интервюто току-що бе започнало. Дъщеря й изглеждаше бляскаво. Красива, естествена. Гримирана, с прическа, имаше вид на по-възрастна, по-зряла. Жозефин възкликна от възхищение. Приличаше на Ава Гарднър. Водещият я представи, каза на колко е години, обясни, че току-що си е взела матурата…

— Добре ли мина?

— Така мисля. Да — каза Ортанс с блеснал поглед.

— А какво мислите да учите по-нататък?

„Сега ще каже как иска да се занимава с мода — помисли си Жозефин, — как заминава да учи в Англия, как й е важно някой стилист да прояви интерес към таланта й. Толкова е по-смела от мен. Толкова е точна, устремена. Знае какво иска и атакува право в целта.“ Заслуша се в думите на дъщеря си, която говореше за желанието си да проникне в непристъпния свят на модата. Подчерта, че през октомври заминава за Лондон, но ако някой парижки стилист имал желание да я вземе на стаж през юли, август и септември, щяла да бъде най-щастливият човек.

— Но сте тук не само за това — прекъсна я водещият.

Беше същият, който отряза косата на Ирис. Внезапно Жозефин изпита ужасно подозрение.

— Не. Тук съм, за да направя разкритие за една книга — заяви Ортанс с ясен глас. — Книга, която неотдавна пожъна огромен успех, „Смирената кралица“…

— И тази книга според вас не е написана от Ирис Дюпен, която се представя за неин автор, а от вашата майка…

— Точно така. Доказах ви го, дадох ви възможност да видите на лаптопа на майка ми запазени всички последователни версии на книгата…

„Значи затова не го намерих сутринта! Къде ли не прерових. Накрая реших, че трябва да съм го забравила при Лука…“

— Длъжен съм да добавя — продължи водещият, — че преди предаването поканихме тук длъжностно лице, което потвърди, че компютърът действително съдържа всички версии на ръкописа и че той принадлежи на вашата майка, госпожа Жозефин Кортес, сътрудник в Националния център за научни изследвания…

— Специалист по история на дванайсети век, а точно за това време става дума във въпросната книга…

— Следователно книгата не е написана от вашата леля, защото се налага да напомним, че Ирис Дюпен е ваша леля, а от майка ви?

— Да — потвърди Ортанс твърдо, с поглед, насочен право в камерата.

— Знаете ли, че това ще предизвика огромен скандал?

— Да.

— Вие обичате много леля си…

— Да.

— Но въпреки това поемате риска да я съсипете и да съсипете живота й…

— Да.

Спокойствието й не беше само фасада. Ортанс отговаряше без запъване, без да се черви, без да се колебае.

— И защо го правите?

— Защото майка ми се грижи сама за нас двете със сестра ми, защото нямаме пари и тя се претрепва от работа, защото желая тя да получи авторските права за книгата, които са сериозна сума.

— Постъпвате по този начин само заради парите?

— Постъпвам така на първо място, за да получи майка ми справедливост. И на второ място заради парите. Леля ми Ирис Дюпен го е направила за забавление, тя със сигурност не е очаквала книгата да има такъв успех, смятам за справедливо да се даде кесаревото кесарю…

— Като говорите за успеха на книгата, дали можете да споменете цифри?

— Абсолютно. Петстотин хиляди екземпляра са продадени досега, преведена е на четирийсет и три езика, а правата за филм са откупени от Мартин Скорсезе…

— Смятате се за ощетена?

— Това е все едно майка ми да купи лотариен билет, а леля ми да прибере печалбата в джоба си… С тази разлика, че билетът се купува за трийсет секунди, докато майка ми се труди върху книгата в продължение на цяла година, без да смятаме дългите години учение и трупане на знания! Смятам, че е справедливо тя да бъде възнаградена.

— Наистина е така — заяви водещият. — Впрочем вие доведохте и адвокат Гаспар, който представлява интересите на немалко звезди от шоубизнеса, включително на Мик Джагър. Адвокат Гаспар, кажете ни какво може да се направи в подобен случай?

Адвокатът се впусна в продължителна тирада срещу плагиатството, говори за труда на анонимните литературни роби, които пишат за утвърдени автори, спомена известните процеси по този казус, както и делата, по които той самият е пледирал. Ортанс го слушаше изпъната, без да изпуска от поглед камерата. Носеше зелена блуза „Лакост“, която подчертаваше очите й, меднорусата й дълга коса. Жозефин забеляза малкото крокодилче на гърдите й.

След изказването на адвоката водещият се обърна за последен път към Ортанс, която разказа за блестящата кариера на майка си в НЦНИ, за проучванията й върху XII век, за непоправимата й скромност, която вбесявала и собствената й дъщеря.

— Знаете ли — каза в заключение Ортанс, — когато си дете, а аз доскоро бях дете, изпитваш нужда да се възхищаваш от родителите си, да смяташ, че са силни, най-силните. Родителите са твоята защита. Не искаш да са слаби, отчаяни, колебливи. Не те интересува дали имат проблеми. Важно ти е да се чувстваш закрилян от тях. Винаги съм имала чувството, че майка ми не е достатъчно силна, за да накара другите да я уважават, че през целия си живот ще се оставя да я тъпчат. Тази вечер искам да направя нещо: да я защитя от самата нея, да я подсигуря, за да не й липсва нищо никога вече, за да престане да си блъска главата и да се пита как ще плаща апартамента, образованието ни, данъците, с какво ще ни храни всеки ден… Днес наруших тайната, направих го, за да защитя майка си.

Цялата зала гръмна от аплодисменти.

Жозефин не отлепяше поглед от екрана, зяпнала от изненада. Водещият се усмихна и обърнат към камерата, поздрави Жозефин, че има такава силна и разумна дъщеря.

Накрая се пошегува:

— Защо не й кажете „обичам те“, когато сте очи в очи с нея, ще е по-лесно, отколкото да идвате тук да й го кажете пред камерата. Защото вие току-що й се обяснихте в любов…

За кратък миг Ортанс сякаш се поколеба, после се стегна.

— Не мога. Когато съм с майка ми, не мога. Това е по-силно от мен.

— Но я обичате?

Отново се възцари мълчание. Ортанс сви юмруци, сведе очи и каза приглушено:

— Не знам, толкова е сложно. Толкова сме различни… — сетне отново изпъна рамене и отметна падналия пред лицето й тежък кичур: — Ядосана съм й главно заради отнетото ми детство, детството, което тя ми окраде!

Водещият я поздрави за смелостта, благодари на нея и на юриста и покани пред камерата следващия гост в предаването. Ортанс си тръгна, изпратена от аплодисментите на присъстващите.

Жозефин седеше на канапето, неспособна да мръдне. Сега всички знаят. Почувства облекчение. Животът й отново й принадлежеше. Няма вече да крие, да лъже. Ще може да пише. От свое име. Малко се страхуваше, но си каза, че не бива да се прикрива зад различни претексти, че е длъжна да опита. „Не се опитваме да сторим нещо не защото е трудно — то е трудно, защото не се опитваме.“ Сенека го е казал. Това беше първата мисъл, която си преписа в началото на следването. Направи го, за да си вдъхне смелост… „И сега ще се опитам — каза си тя. — Благодарение на Ортанс. Дъщеря ми ме подкрепя. Дъщеря ми, тази чужденка, която не разбирам, ме подтиква да се надскоча. Дъщеря ми, която пет пари не дава за обичта, за нежността, за великодушието, дъщеря ми, която предизвиква живота с нож между зъбите, ми прави подарък, какъвто никой никога досега не ми е правил: оглежда ме, преценява ме и ми заповядва: «Давай, върни си името, пиши, ти можеш! Изправи се и смело напред!» Може да се каже, че ме обича, обича ме — развълнува се Жозефин. По свой си начин ме обича…“

Дъщеря й скоро щеше да се прибере, щяха отново да застанат очи в очи. Не биваше да плаче, още по-малко да се втурне да я целува. Не му беше дошло времето, чувстваше го. Тя я защити по телевизията, пред очите на всички. Върна й онова, което й принадлежеше по право. „Това значи, че ме обича поне малко все пак, нали?“

Не бързаше да става от канапето, обмисляше най-подходящата линия на поведение. Минутите летяха, Ортанс щеше да пристигне всеки момент. Мислено чуваше как ключа се превърта в ключалката, стъпките на Ортанс… „Още не си легнала, притесняваш се за мен? Горката ми майка! Как ти се стори предаването? Бях ли хубава? Интересна? Длъжна бях да го кажа, защото ти пак щеше да се оставиш да те прецакат… Писна ми, постоянно се оставяш да те лъжат!“ После щеше да се затвори в стаята си.

Жозефин се мъчеше да надвие чувството на обезсърчение, което я обземаше.

Бутна балконския прозорец, излезе и се облегна на перилата. Растенията отдавна бяха изсъхнали, беше забравила да прибере саксиите. Почернелите и пожълтели клечки стърчаха, изгорели от слънцето, нападалите мъртви листа бяха хванали мухъл. „Само това остана от Антоан — въздъхна тя. — Толкова обичаше да се грижи за цветята си. Бялата камелия… Отделяше й часове. Слагаше тор, забучваше колчета, пръскаше цветята с минерална вода. Казваше ми латинските им наименования, обясняваше ми кога цъфтят, как се разсаждат. На тръгване ми поръча да се грижа за тях. Но и те умряха.“

Тя се изправи и вдигна очи към звездите. Мислите й полетяха към баща й, заговори на глас:

— Тя не знае, още е толкова млада, не се сблъскала с живота. Мисли си, че знае всичко, съди околните, съди мен… Това е от възрастта, нормално е. Предпочита Ирис да й е майка! Какво има Ирис, което ми липсва? Красива е, много е красива, животът й е лесен… И дъщеря ми вижда точно тази мъничка разлика. Вижда само нея! Това малко нещо в повече, получено по рождение, което улеснява целия й живот! А нежността, обичта, които й давам, откакто се е родила… Тях не ги вижда. Любовта, която й давам от самото начало, любовта, която ме караше да ставам нощно време, когато я мъчеха кошмари, от която стомахът ми се свиваше на топка, когато се прибираше тъжна от училище, защото някой я беше обидил или я беше погледнал злобно! Исках да й спестя всички болки, за да върви напред, безгрижна и необременена. Живота си давах за нея. Правех го непохватно, но бях такава, защото я обичах. Човек винаги е непохватен с тези, които обича. Мачка ги, пречи им с обичта си… Не знае как да се държи. Тя смята, че парите са всемогъщи, че дават всичко, но не парите ме караха да съм винаги на линия, когато се прибираше от училище, да й приготвям следобедната закуска, вечерята, дрехите за другия ден, за да бъде най-красивата, да се лишавам от всичко, за да има най-хубавите дрехи, най-интересните книги, скъпи обувки, сочна пържола в чинията… да се свивам, за да се шири свободно, без да се притеснява. Парите не са способни на подобни жестове на внимание. Само любовта. Любовта, която изливаме върху детето и която му дава сили. Любовта, която ни кара да не правим сметки, да не мерим и претегляме, която не се изразява в цифри… Но тя не знае всичко това. Още е много малка. Един ден ще разбере… Направете така, че да разбере и да я открия отново, да преоткрия малкото си момиченце! Толкова я обичам, бих дала всички книги на света, всички мъже на света, за да ми каже: „Мамо, обичам те, ти си милата ми майчица!“ Умолявам ви, звезди, направете така, че да разбере любовта ми към нея, да престане да я презира. За вас не е трудно, вие виждате любовта, която нося в сърцето си, защо тя не я вижда? Защо?

Жо обхвана с ръце главата си и остана приведена, молейки се с всички сили, за да я чуят звездите, за да заискри малката звездичка в края на големия черпак.

— И ти, татко… Колко време ми трябваше, за да разбера, че си ме обичал, че не съм била сама, че съм черпела сили от теб, от любовта ти към мен? Не го бях проумяла, когато беше още тук, не успях да ти го кажа. Едва по-късно си дадох сметка… прекалено късно… Моля те само да може и тя да го разбере един ден… Да не е прекалено късно, защото ми е много мъчно, когато ме отблъсква. Това дълбоко ме наранява всеки път. Не мога да свикна…

Усети нещо да я докосва по рамото.

Помисли, че е лекият ветрец или листо, паднало от балкона на горния етаж, за да я утеши. Толкова силно вярваше, че звездите я чуват.

Беше Ортанс. Не я бе чула да влиза. Ортанс стоеше зад нея. Тя се сепна, усмихна й се смутено като грешница, изненадана в молитвите си.

— Гледах цветята на татко… Отдавна са умрели. Съвсем ги бях забравила. А трябваше да се грижа за тях, те означаваха толкова много за него.

— Престани, мамо, стига… — промълви Ортанс тихо и нежно. — Не се оправдавай. Ще насадиш други… — и докато й помагаше да се изправи, додаде: — Хайде. Върви да си легнеш, много си уморена… И аз също. Не си представях, че може да е толкова уморително да говориш така, както говорих тази вечер. Ти слуша ли ме?

Жозефин кимна.

— И?… — попита Ортанс, очаквайки присъдата.

В таксито на път към къщи не бе престанала да мисли за майка си, за представата, която си бе изградила за нея, за начина, по който говори по неин адрес пред всички онези непознати. Неочаквано Жозефин се беше превърнала в герой, в непозната, която тя наблюдаваше отстрани. Жозефин Кортес. Жената, която се бореше. „Написала е книгата сама, тайно, без ние да разберем, защото е имала нужда от пари, пари за нас, не за себе си… Нямаше да го направи, ако беше за нея.“ В таксито, което се движеше на бледата светлина на уличните лампи, си я представяше като непозната жена, сякаш някой й разказваше нечия чужда история. Видя всичко, което майка й правеше за нея. Наложи й се като очевидна истина, която се разрастваше и изпълваше цялото пространство, докато таксито приближаваше към дома им.

Влезе, чу я как си говори сама, как излива цялата си душа в плен на дълбокото вълнение.

— Ти ме защити, Ортанс, защити ме… Щастлива съм, ако знаеше само колко съм щастлива!…

Влязоха в хола. Ортанс придържаше майка си: Жозефин не можеше да стои права, краката не я държаха, беше й студено, трепереше като лист. Спря и възкликна:

— Мисля, че няма да мигна! Прекалено съм развълнувана… Дали да не си направим кафе?

— Ще ни разсъни със сигурност!

— Ти ме събуди… Събуди ме, толкова съм щастлива! Ако знаеше само… Повтарям се, но…

Ортанс й направи знак да мълчи, хвана я за ръката и попита:

— Измисли ли вече за какво ще се разказва в следващата ти книга?

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6712

Издание

Катрин Панкол. Жълтите очи на крокодилите

Френска. Първо издание

Редактор Росица Ташева

Коректор София Бранц

Художник на корицата: Стефан Касъров

ИК „Колибри“, София, 2011

ISBN: 978-954-529-835-6

Формат 60×90/16. Печ. коли 27

Предпечатна подготовка „Ибис“

Печатница „Симолини“

1

Непреводима игра на думи между Merci beaucoup (много благодаря) и Merci beau cou (благодаря, красива шия). — Б.пр.

2

Умират всички на земята:

и знатен, и плебей презрян;

и кой каквото ще да смята,

но всичко тук е прах отвян!

(„Балада на старофренски“) Франсоа Вийон „Стихотворения“, превод Кирил Кадийски, издателство „Нов Златорог“, С., 1997. — Б.пр.

3

Но господин Тейлър казва, сър… (англ.) — Б.пр.

4

Добра заплата, господин Кортес, добра заплата. Хората са щастливи тука! Много щастливи! От цял Китай идват да работят тук! Много лоша идея е да се променя организацията! (англ.) — Б.пр.

5

„Добре ли спал, господин Тонио, добре спал? Закуска е готова!“ — смесица от неправилен фр. и англ. — Б.пр.

6

Ела тук, Бамби, хубавецо мой… Тези хора са приятели (англ.). — Б.пр.

7

Понг, махни оттук Бамби! Вън! Вън! — Да, г’спожо, да… Хайде, Бамби. — Б.пр

8

Ще бъдете Супермен! (англ.) — Б.пр.

9

На колене ли искаш да ти падна? (англ.) — Б.пр.

10

Загатвам ти (англ.). — Б.пр.

11

Господин Уей ще ви се обади. Не се безпокойте, господин Тонио, той ще ви позвъни, ще ви позвъни, всичко е наред (англ.). — Б.пр.

12

Новият Тонио е пред вас (англ.). — Б.пр.

13

Ще изчакаме. Само ми дай името и телефона и аз ще имам грижата за него (англ.). — Б.пр.

14

Не, не, никога вече! Приключих с теб (англ.). — Б.пр.

15

Кучето лае, кучето спи, кучето тича (англ.). — Б.пр.

16

И мен ме разби (англ.). — Б.пр.

17

Четирийсет яйца на ден. — Нула яйца на ден. — Значи са бабички! Малшанс за вас, натоварили сме на самолета погрешна партида, не сме разбрали (англ.). — Б.пр.

18

Роди се звезда (англ.). — Б.пр.

19

Представи си без държави свят, / не е тъй трудно, разбери, / да няма за какво да стреляш, брат, / да няма и религии дори (англ.). — Б.пр.

20

Здрасти, Бели заеко, къде си, Бели заеко? — Тук съм, малки дечица… Къде искате да отидете днес? — В Сентрал парк… Ню Йорк, градината на въображението. — Готово, деца, затегнете коланите! (англ.). — Б.пр.

21

Тя не е написала книгата, Джон, сестра й я е написала. Сигурен съм (англ.). — Б.пр.

22

Да, и преди е правила такива неща! Тя е такава лъжкиня! Накарала е сестра й да напише книгата и сега се възползва от това! Книгата жъне голям успех тук, във Франция… не! Сериозно! Не се шегувам! (англ.) — Б.пр.

23

Да го направим тогава. В Ню Йорк… На кинофестивала. Сигурен съм, че той ще присъства. Можеш ли да го уредиш? Окей… Скоро ще се чуем. Дръж ме в течение (англ.). — Б.пр.

24

Новия ти живот, глупаче (англ.). — Б.пр.

25

Айриш! Това си ти! Тук! Невероятно! Колко време мина! (англ.). — Б.пр.

26

Елиза, съпругата ми (англ.). — Б.пр.

27

Как сте? Радвам се да се запознаем (англ.). — Б.пр.

28

Да, и имам три деца (англ.). — Б.пр.

29

Каква кучка е майка ти (англ.). — Б.пр.

30

Света Бернадет (1844–1879) — 14-годишна френска девойка, на която се явявала Дева Мария в пещера недалеч от родния й град Лурд. Канонизирана от папа Пий XI през 1933 г. — Б.пр.

31

Здрасти, Джак, ще влезеш ли? (англ.) — Б.пр.

32

Не мога да живея без теб. Любяща те (англ.). — Б.пр.

33

Раймон Пулидор е френски колоездач (род. 1936 г.), вечният втори в Тур дьо Франс, но изключително популярен и обичан спортист. — Б.пр.

34

О, Господи! Забравих да взема „Льо Монд“. Върви, сине, идвам след минутка (англ.). — Б.пр.

35

Вероятно по латинското наименование „извит път“ — за пътя, който е водел от Париж към Нормандия.

36

If I were a carpenter… — песен на Тим Хардин от 1967 г., изпълнявана впоследствие от известни рок и поп певци. — Б.пр.

37

Не ме забравяй (англ.). — Б.пр.

Content

Катрин Панкол
Жълтите очи на крокодилите

Първа част

Втора част

Трета част

Четвърта част

Пета част

Информация за текста

1