Патрик Нес

Въпросът и Възражението

На Патрик Гейл

С чудовища не се бори,

защото може сам — о, ужас — в чудовище да се превърнеш,

а ако се взираш дълго в бездната,

то и бездната в тебе ще се взре.

Фридрих Ницше

Краят

— Шумът ти те разкрива, Тод Хюит.

Глас…

В тъмнината…

Примигвам и отварям очи. Всичко е в сянка, всичко е размазано, светът се върти и кръвта ми е твърде гореща, и мозъкът ми е задръстен, и не мога да мисля, и е тъмно… Примигвам отново.

Чакай, чакай…

Не, чакай малко…

Току-що, току-що бяхме на площада…

Току-що тя беше в ръцете ми…

Умираше в ръцете ми…

— Къде е тя? — изплювам в тъмнината, вкусвам кръв, гласът ми стърже, Шумът ми се надига като ураган, внезапен, свистящ, червен и яростен. — КЪДЕ Е ТЯ?

— Аз ще бъда този, който задава въпросите тук, Тод. Същият глас.

Неговият глас.

Някъде в тъмнината.

Някъде зад мен, някъде невидим.

Кметът Прентис.

Примигвам пак и мрачната мъгла лека-полека се превръща в грамадно помещение, светлината нахлува от един-едничък прозорец, огромен и кръгъл, високо, високо над нас, стъклото му не е прозрачно, а цветно, на него е изобразен Новият свят с двете кръжащи около него луни, светлината пада само върху мен, всичко наоколо е скрито от очите ми.

— Какво стори с нея? — казвам, викам, примигвам през прясната кръв, която се стича в очите ми. Понечвам да я изтрия и установявам, че ръцете ми са вързани зад гърба, паниката се надига и аз започвам да се мятам и да се боря с въжетата, дишането ми се ускорява и отново изкрещявам.

— Къде е Тя?

Един юмрук излита неочаквано от мрака и ме удря в стомаха.

Свивам се одве от шока и осъзнавам, че съм завързан за дървен стол, глезените ми са омотани за краката му, ризата ми е останала някъде на прашния хълм до водопада и докато повръщам и спазмите разкъсват празния ми стомах, забелязвам килима под мен: на него също е нарисуван Новият свят с двете му луни, рисунката се повтаря отново и отново, и отново, до безкрай.

Спомням си, че бяхме на площада, на площада, на който изтичах и я носех, и я прегръщах, и я молех да остане жива, да остане жива, докато стигнем до безопасността, докато стигнем до Хейвън, където ще мога да я спася…

Но в Хейвън не беше безопасно, изобщо не беше безопасно, в Хейвън се оказа само той и хората му, и те ми я отнеха, отнеха я от прегръдката ми…

— Забелязваш ли, че изобщо не пита „Къде съм?“ — казва гласът на Кмета, плаващ, подвижен, обикалящ. — Първите му думи бяха „Къде е тя?“ същият въпрос е и в Шума му. Интересно.

Главата ми пулсира, стомахът ми пулсира, свестявам се напълно и си спомням как се борих с тях, борих се, когато ми я вземаха, борих се, докато един приклад не ме удари в слепоочието и не ме събори в мрака…

Преглъщам стягането в гърлото, преглъщам паниката и страха…

Защото това е краят, сещате ли се?

Краят на всичко.

Кметът ме хвана.

Кметът хвана и нея.

— Ако посмееш да я нараниш… — казвам, а ударът още гори стомаха ми. Пред мен, наполовина скрит в сенките, стои господин Колинс, господин Колинс, който отглеждаше царевица и карфиол, който се грижеше за конете на Кмета и който сега е надвесен над мен с пистолет в кобура на колана си, с преметната на гърба пушка и с юмрук, замахващ да ме удари отново.

— Тя бездруго ми се видя сериозно ранена, Тод — казва Кметът и спира ръката на господин Колинс. — Горкичката.

Юмруците ми се свиват и опъват въжетата. Шумът ми е насинен, подут, удрян, но се надига само при спомена за пистолета на Дейви Прентис, насочен към нас, при спомена как тя падна в ръцете ми, как се задъхваше, как течеше кръвта й…

И тогава аз сам правя Шума си още по-червен, сещам се как юмрукът ми удари Дейви Прентис в лицето, как Дейви Прентис падна от коня, как кракът му остана закачен за стремето и животното го повлече като някакъв боклук.

— Е — казва Кметът, — това обяснява мистериозното изчезване на сина ми.

И ако не познавах Кмета толкова добре, щях да помисля, че видяното в Шума ми го е развеселило.

Забелязвам обаче, че единственото, по което мога да съдя и да си направя този извод, е тонът на гласа му, глас по-остър и умен от стария му глас, с който говореше в Прентистаун, а голямото нищо, заело мястото на Шума му, нищото, което усетих, когато влязох в Хейвън, си е все така едно голямо нищо, изпълнило това помещение, където и да се намира то, а редом с него е застанало голямото нищо, заело мястото на Шума на господин Колинс.

Те нямат Шум.

Нито единият, нито другият.

Единственият Шум тук е моят, който реве и се мята като ранено теле.

Извъртам глава, за да зърна Кмета, но вратът ме боли твърде силно и не мога да се обърна много назад, а единственото, което разбирам, е, че седя в центъра на единствения лъч прашна, пъстроцветна слънчева светлина насред стая толкова голяма, че едва различавам стените в далечината.

А след това в мрака отпред виждам малка маса, сложена е на такова разстояние, че да не мога да разбера какво има отгоре й.

Зървам само проблясването на метал, лъскав, остър, обещаващ неща, които дори не искам и да си представям.

— Все още мисли за мен като за Кмета — казва гласът, отново с весел и приповдигнат тон.

— Пред теб вече е Президентът Прентис, момче — изгрухтява господин Колинс. — По-хубаво го запомни.

— Какво си сторил с нея? — казвам и отново се опитвам да се обърна, въртя се във всички посоки, примигвам от болката във врата. — Ако само я докоснеш, ще…

— Ти пристигна в моя град тази сутрин, гол като пушка — прекъсва ме Кметът, — дори риза на гърба си нямаше, само в ръцете ти лежеше едно момиче, претърпяло ужасен инцидент…

Шумът ми скача.

— Не беше никакъв инцидент…

— Един наистина много лош инцидент — продължава Кметът, а в гласа му се промъква първият намек за нетърпение. — Толкова лош, че момичето сега е на прага на смъртта, а ето го пред нас момчето, в чието търсене прахосахме толкова ценно време и енергия, момчето, което ни причини толкова неудобства, момчето, което само ни се предаде, доброволно предложи да направи всичко, което поискаме от него, стига да спасим момичето, а сега, когато наистина се опитваме да го спасим…

— Тя добре ли е? В безопасност ли е?

Кметът млъква, господин Колинс пристъпва напред и ме зашлевява с опакото на ръката си. Следващият миг се разтяга безкрайно, докато жилото на болката се впива в бузата ми, а аз седя и дишам тежко.

Тогава Кметът пристъпва в кръга светлина и застава точно пред мен.

Все така е облечен в хубавите си дрехи, толкова чисти, просто треперят на него, сякаш под тях няма жив човек, а само ходещ блок лед с човешки глас. Господин Колинс има петна от пот и мръсотия по ризата и мирише съответно, но не и Кметът, не, не и Кметът.

Кметът те кара да се чувстваш като гаден боклук, който просто трябва да бъде пометен.

Той се взира в мен, навежда се напред, за да ме погледне в очите.

А после ми задава въпрос, просто ей така, сякаш само от любопитство.

— Как се казва тя, Тод?

Примигвам от изненада.

— Какво?

— Как се казва тя? — повтаря Кметът.

Той със сигурност знае името й. Със сигурност, защото то е в Шума ми…

— Знаеш как се казва — отвръщам.

— Искам ти да ми кажеш.

Премествам очи към господин Колинс, застанал отстрани със скръстени ръце, мълчанието му не прикрива радостта, с която би ме съборил на пода само с един удар.

— Пак питам, Тод — казва бодро Кметът — и силно бих желал да получа отговор. Как се казва тя? Как се казва момичето, прелетяло между световете?

— Щом знаеш, че е прелетяла между световете — отвръщам, — със сигурност знаеш и името й.

И тогава Кметът се усмихва, наистина се усмихва.

И тогава изпитвам страх, по-силен от когато и да било.

— Така няма да стане, Тод. Редът е следният: аз питам, ти отговаряш. Така. Как се казва тя?

— Къде е тя?

— Как е името й?

— Кажи ми къде е и ще ти кажа името й.

Той въздъхва, сякаш съм предал доверието му. Кимва на господин Колинс, той прекрачва и пак ме удря в стомаха.

— Това е просто противодействие, предизвикано от твое действие, Тод — казва Кметът, докато аз отново се давя и плюя по килима. — Всичко, което трябва да направиш, е да ми кажеш всичко, което искам да зная и цялата тази ситуация ще бъде прекратена. Изборът е твой. Искрено ти казвам, нямам никакво желание да те наранявам повече.

Дишам тежко, приведен напред, болката в стомаха не ми позволява да си поема достатъчно въздух. Чувствам как с цялата си тежест вися на въжето, вързало китките ми, усещам кръвта по лицето си, лепкава и съхнеща, погледът ми е замъглен и аз гледам от малкия си затвор от светлина насред помещението, помещението без изход…

Помещението, в което ще умра…

Помещението…

Помещението, в което нея я няма.

И тогава нещо в мен прави избора.

Избира да не каже.

— Знаеш името й — отвръщам. — Убий ме, ако искаш, но нейното име вече го знаеш.

А Кметът само ме гледа.

Потича най-дългата минута в живота ми, той се взира в мен, разчита Шума ми, разбира, че изборът е окончателен.

И пристъпва към малката дървена маса.

Напрягам се да видя, но той е с гръб към мен и крие онова, което прави. Чувам, че прехвърля из ръцете си предметите върху масата, чувам звука от метал, стържещ по дърво.

— Ще направя каквото поискаш — казва той и аз познавам собствените си думи. Само я спаси и ще направя каквото поискаш.

— Не ме е страх от теб — казвам, макар че Шумът ми казва друго, мислейки за всички неща, които могат да се намират на онази маса. — Не ме е страх и да умра.

И се зачудвам дали това наистина е така.

Кметът се обръща към мен, скрил ръце зад гърба си, така че не мога да видя какво е взел от масата.

— Защото ти вече си мъж, а, Тод? Защото мъжът не се страхува от смъртта, а?

— Да — казвам. — Защото съм мъж.

— Ако не ме лъже паметта, до рождения ти ден остават още четиринайсет дни.

— Това е просто някакво си число — дишам тежко, стомахът ми се преобръща от дързостта ми. — То не означава нищо. Ако живеех в Стария свят, вече щях да съм на…

— Ти не живееш в Стария свят, момче — обажда се господин Колинс.

— Мисля, че той няма това предвид, господин Колинс — прекъсва го Кметът. — Нали, Тод?

Местя поглед от единия върху другия.

— Аз убих — казвам. — Убих.

— Да, и аз мисля, че си убил — казва Кметът. — Виждам срама от деянието, който те облива. Въпросът, обаче, е кого? Кого си убил? — той прекрачва обратно от кръга светлина в мрака наоколо, онова, което е взел от масата, остава все така скрито, докато той заобикаля зад гърба ми. — Или може би е по-правилно да кажа какво си убил?

— Аз убих Аарон — отвръщам и се мъча да го следя, но не успявам.

— Уби го, казваш? — липсата на Шум е ужасна, особено когато не виждаш човека. Тишината му не прилича на женското мълчание, защото женското мълчание е живо, активно, заема онази форма, която заобикалящият го мъжки Шум му придаде.

(Мисля за нея, мисля за мълчанието й, за болката от мълчанието й)

(Не мисля за името й)

Но при Кмета не е така, каквото и да е сторил, за да стане възможно двамата с господин Колинс да останат без Шум, тишината им е едно нищо, мъртва, няма форма, няма Шум, няма повече живот от една тухла, цялата представлява просто крепост, която никога не може да бъде превзета. Предполагам, че сега Кметът чете Шума ми, но как мога да съм сигурен, когато става дума за мъж, който се е вкаменил сам?

Във всеки случай му показвам онова, което иска да види. Избутвам най-отпред образа на църквата под водопада. Избутвам напред борбата с Аарон, ударите и кръвта, истината как аз се борих с него, как го победих и го съборих на земята, показвам му как извадих ножа.

Показвам му как намушквам Аарон в шията.

— Тук има истина — казва Кметът, — но тя цялата истина ли е?

— Цялата — отвръщам и надигам Шума си, за да блокирам всичко, което той още може да дочуе в него. — Това е истината.

Гласът му отново прозвучава весело.

— Смятам, че ме лъжеш, Тод.

— Не лъжа! — изкрещявам. — Сторих онова, което Аарон искаше! Убих го обмислено! Станах мъж по твоите закони и ти можеш да ме вземеш в армията и да правиш с мене каквото си поискаш, само ми кажи какво стори с нея!

Виждам как господин Колинс забелязва знак, даден му иззад гърба ми, прекрачва отново напред с вдигнат юмрук и…

(неволно)

Аз се дърпам толкова силно назад, че премествам стола с няколко сантиметра, само да съм по-далеч…

(млъквайте)

Но ударът така и не ме връхлита.

— Хубаво — казва Кметът и звучи наистина доволен. — Хубаво — после пак започва да обикаля в тъмното наоколо.

— Нека ти обясня някои неща, Тод — казва. — Намираш се в главната ми щабквартира в бившата катедрала на град Хейвън, която от вчера вече е Президентски дворец. Доведох те в собствения си дом с надеждата да ти помогна. Да ти помогна да разбереш, че грешиш в тази отчаяна битка, която водиш срещу мен, срещу всички нас.

Гласът му преминава зад гърба на господин Колинс…

Гласът му…

За секунда ми се струва, че Кметът не говори високо…

А сякаш говори направо вътре в главата ми…

После усещането отминава.

— Войниците ми трябва да пристигнат тук утре следобед — продължава той, без да спира да крачи. — Ти, Тод Хюит, най-напред ще ми кажеш всичко, което искам да знам, а след това ще удържиш на обещанието си и ще започнеш да ми помагаш при изграждането на едно ново общество.

После прекрачва пак в светлината и се изправя срещу мен, ръцете му са все така скрити зад гърба, все така не виждам какво е взел от масата.

— Но процесът, чието начало се опитвам да поставя в момента, Тод — казва Кметът, е постепенното осъзнаване от твоя страна, че аз не съм ти враг.

Толкова се изненадвам, че за миг забравям и страха.

Той не бил мой враг?

Отварям широко очи.

Той не бил мой враг?

— Не, Тод — казва Кметът. — Не съм твой враг.

— Ти си убиец — казвам, без да мисля.

— Аз съм пълководец — отвръща той. — Ни повече, ни по-малко.

Взирам се в него.

— Убиваше хора по пътя от Прентистаун насам. Изби хората във Фарбранч.

— Тъжни неща стават по време на война, Тод, но тази война вече приключи.

— Видях те как ги застрелваш — казвам и мразя това, че думите на мъж без Шум звучат толкова стабилно, тежки като непосилен за повдигане камък.

— Мен лично ли видя да стрелям, Тод?

Преглъщам нещо кисело.

— Не, но ти започна войната!

Тя беше необходима — отвръща той, — за да спася нашата болна и умираща планета.

Дишането ми се ускорява, съзнанието ми се замъглява все повече, главата ми натежава повече от всякога. Но и Шумът ми става все по-червен.

— Ти уби Килиън.

— Дълбоко, дълбоко съжалявам за него — отвръща Кметът. — Можеше да стане прекрасен войник.

— Ти си убил майка ми — казвам, а гласът ми прекъсва (млъквайте), Шумът ми се изпълва с ярост и скръб, очите ме засърбяват от сълзите (млъквайте, млъквайте, млъквайте). — Ти си избил жените на Прентистаун.

— Наистина ли вярваш на всичко, което чуеш, Тод?

Настъпва мълчание, истинско мълчание, замлъква дори Шумът ми, докато смила последното.

— Нямам желание да убивам жени — добавя Кметът. — Никога не съм имал желание да го правя.

Челюстта ми увисва.

— Разбира се, че си имал…

— Сега не е време за уроци по история.

— Ти си лъжец!

— А ти допускаш, че ти е известно всичко, така ли? — гласът на Кмета изстива и става леден, той се отдалечава от мен, а господин Колинс ме удря толкова силно по главата, че едва се задържам на стола.

— Ти си Лъжец и Убиец! — изкрещявам, а ушите ми още звънят от удара.

Господин Колинс ме удря пак, само че от другата страна, тежък като цепеница.

— Аз не съм ти враг, Тод — повтаря Кметът, — затова, моля те, престани да ме принуждаваш да те наранявам.

Главата ме боли толкова силно, че не отвръщам нищо. Не мога да кажа каквото и да било. Не мога да изрека думата, която той иска да чуе. Каквото и друго да изрека, ще получа още безсмислени удари.

Това е краят. Трябва да е краят. Няма да ме пуснат жив. Няма да пощадят и нея.

Това трябва да е краят.

— Надявам се, това наистина да е краят — казва Кметът, а гласът му всъщност звучи така, сякаш действително казва истината. — Надявам се да ми кажеш онова, което искам да зная, за да прекратим сегашната ситуация.

А после добавя…

Тогава добавя…

Казва:

— Моля те.

Вдигам поглед, примигвам от болката в подутината, която поглъща едното ми око.

На лицето му е изписана загриженост, лицето му почти умолява.

Какво става? Какво става тук, мътните го взели?

И тогава отново чувам жуженето в главата си…

Жужене, различно от това просто да чуваш нечий Шум…

МОЛЯ ТЕ сякаш го казвам аз със собствения си глас…

МОЛЯ ТЕ сякаш аз моля, а не той…

Притиска ме…

Отвътре…

Кара ме да се чувствам така, сякаш аз искам да го кажа…

МОЛЯ ТЕ…

— Онези неща, които си мислиш, че знаеш, Тод — произнася Кметът, а гласът му все още сякаш звучи вътре в главата ми, — не отговарят на истината.

И тогава си спомням…

Спомням си Бен…

Спомням си как Бен ми каза същите думи…

Бен, когото изгубих…

И точно тогава Шумът ми се втвърдява.

И пресича Кмета.

Умолителното изражение изчезва от лицето му.

— Добре тогава — смръщва се той леко, — но помни, че ти сам избра това — после изпъва рамене назад. — Как се казва момичето?

— Знаеш как.

Господин Колинс ме удря по главата и ме отхвърля настрани.

— Как се казва момичето?

— Знаеш как…

Фрас, удар, този път от другата страна.

— Как се казва момичето?

— Не.

Фрас.

— Кажи ми как се казва момичето.

— Няма!

ФРАС!

— Кажи ми името й, Тод.

— Върви На М… Си!

Само че не казвам „м“, а господин Колинс ме удря толкова силно, че люшкащият се стол най-после губи баланса си и аз падам заедно с него на една страна. Стоварвам се върху килима, ръцете ми са вързани и не мога да се подпра, пред очите ми започват да плуват множество Нови светове, защото това е всичко, което килимът изобразява, нищо друго.

Дишам, заровил лице в него.

Върховете на ботушите на Кмета приближават до лицето ми.

— Аз не съм твой враг, Тод Хюит — казва той отново. — Просто ми кажи името й и всичко това ще спре.

Поемам отново дъх и се разкашлям.

Поемам пак дъх и казвам онова, което имам да казвам.

— Ти си убиец.

Отново настъпва мълчание.

— Така да бъде — казва Кметът.

Краката му се отдалечават, а господин Колинс хваща стола и го изправя заедно с мен в нормално положение, цялото ми тяло стене, увиснало на тежестта си, оказвам се отново седнал в кръга пъстроцветна светлина. Очите ми са толкова подути, че едва виждам господин Колинс, нищо че се е изправил точно пред мен.

Чувам как Кметът отново рови нещо по масата. Чувам го как размества разни неща отгоре й. Чувам отново как металът дращи по дървото.

После го чувам как пристъпва зад гърба ми.

И след всички пусти обещания, ето го, това е моментът, той настъпва.

Краят ми.

Прости ми, мисля, моля те, прости ми.

Кметът слага ръка на рамото ми, а аз се свивам настрани, дърпам се от ръцете му, но той упорства, натиска силно надолу. Не виждам какво държи, но го приближава, приближава го до лицето ми, то е метално и твърдо, налято с болка до ръба и ще ме накара да страдам, и ще прекъсне живота ми, и дълбоко в мен има дупка, а аз трябва да пропълзя в нея, далеч от всичко това, в дълбокото и в мрака, знам, че това е краят, краят на всички неща, никога няма да се спася от тук и той ще ме убие, ще ме убие, и няма възможност, няма живот, няма надежда, нищо.

Прости ми.

И Кметът залепва един лековит пластир на лицето ми.

Ахвам от благата му хладина и се дърпам пак далеч от ръцете, които ме докосват, но Кметът не отмества дланта си и леко натиска подутината над едното ми око, после слага пластири на всички рани по лицето и брадичката ми, тялото му е толкова близо, че усещам аромата му, надушвам чистотата му, сапунът му ухае на дървесна кора, дъхът му гали бузата ми, пръстите му докосват раните почти нежно, превързват подутините около очите, сцепеното на устната, почти на секундата почвам да чувствам действието на пластирите, усещам как подутините спадат, болкоуспокояващите нахлуват в организма ми, за секунда мисля колко хубави пластири имат в Хейвън, колко приличат на нейните пластири и облекчението настъпва толкова бързо, толкова неочаквано, че гърлото ми се стяга и аз трябва да преглътна стегнатото.

— Аз не съм човекът, за когото ме смяташ, Тод — тихо казва Кметът, казва го точно в ухото ми, докато залепя още един пластир на шията ми. — Не съм сторил нещата, които си мислиш, че съм сторил. Помолих сина си да ви доведе при мен. Не съм го молил да стреля по никого. Не съм карал Аарон да те убива.

— Ти си лъжец — казвам, но гласът ми е слаб и целият треперя от усилието да не се разплача (млъквайте).

Кметът слага още пластири върху синините по гърдите и стомаха ми, толкова е нежен, че едва го издържам, толкова нежен, сякаш наистина го е грижа дали ми е приятно.

— Грижа ме е, Тод — казва. — Ще дойде време, когато ще разбереш, че ти казвам истината.

Минава зад гърба ми, срязва въжетата и слага пластири на раните на китките ми, после ги разтрива, докато чувствителността на дланите ми се връща.

— Ще дойде време — продължава, — когато ще започнеш да ми вярваш. Ще дойде време, когато може би дори ще започнеш да ме харесваш. А може би дори ще дойде ден, когато ще започнеш да мислиш за мен като за свой баща, Тод.

Чувствам се така, сякаш Шумът ми се стапя под действието на лекарствата, цялата болка изчезва, аз изчезвам заедно с нея, сякаш той все пак ме убива, но ме убива с лек, вместо с наказание.

Не мога да прогоня плача от гърлото си, от очите, от гласа си.

— Моля те — казвам, — моля те.

Не знам за какво го моля.

— Войната свърши, Тод — повтаря Кметът. — Сега ние ще изградим един нов свят. Тази планета най-после действително ще заслужи името си. Повярвай ми, когато видиш резултата, сам ще поискаш да си част от него.

Аз само дишам в мрака.

— Ти можеш да станеш водач на много мъже, Тод. Доказа, че си много специален.

Продължавам да дишам, мъча се да се съсредоточа върху дишането, но се плъзвам, плъзвам настрани.

— Откъде да знам? — казвам накрая дрезгаво, завалено, с нереален глас. — Откъде мога да знам, че тя изобщо е още жива?

— Няма как да знаеш това — отвръща Кметът. — Имаш само думата ми.

И пак зачаква.

— И ако го сторя — питам, — ако сторя онова, което искаш, ще я спасиш ли?

— Ще направя всичко, което трябва да бъде направено — отвръща той.

Без болката ми се струва, че изобщо нямам тяло, че съм дух, седнал на стол, заслепен и вечен.

Сякаш вече съм мъртъв.

Защото как разбираш, че си жив, ако не изпитваш болката?

— Ние самите сме решенията, които вземаме, Тод — казва Кметът. — Нито повече, нито по-малко. Бих искал сам да вземеш решение, сам да избереш да ми отговориш. Много бих искал, наистина.

Под превръзките има само още мрак.

Аз сам, сам-самичък в мрака.

Сам с неговия глас.

Не знам как да постъпя.

Не знам нищо.

(как да постъпя?)

Но ако има шанс, ако има и най-малък шанс тя…

— Наистина ли жертвата е толкова голяма, Тод? — пита Кметът, заслушан в мислите ми. — Тук, в самия край на миналото? В началото на бъдещето?

Не. Не. Не мога. Той е лъжец и убиец, каквото ще да говори…

— Чакам, Тод.

Но тя трябва да остане жива, аз трябва да я опазя жива…

— Наближава последната ти възможност, Тод.

Вдигам глава. Движението отлепва някои от пластирите и аз примижвам към светлината, към лицето на Кмета.

То е безизразно, както винаги.

То е пуста, безжизнена стена.

Все едно говоря на бездънна яма.

Все едно този мъж е бездънна яма.

Отклонявам поглед. Свеждам очи.

— Виола — казвам към килима. — Името й е Виола. Кметът изпуска дълга доволна въздишка.

— Браво, Тод — казва. — Благодаря ти.

После се обръща към господин Колинс.

— Заключи го.

Част първа

Тод в кулата

1

Бившия кмет

Тод

Господин Колинс ме тика нагоре по тясно стълбище без прозорци, нагоре, нагоре и още нагоре, стълбите завиват рязко на всяка площадка, но продължават все нагоре. Точно когато вече ми се струва, че краката ми няма да издържат повече изкачване, стигаме врата. Господин Колинс я отваря и ме блъска силно вътре, аз падам на дъсчен под, ръцете ми са схванати и не мога да се подпра при падането, затова простенвам и се претъркулвам настрани.

И очите ми срещат отвора на трийсетметрова дупка насред стаята.

Господин Колинс се разсмива, като ме гледа как панически отпълзявам по-далеч от отвора. Намирам се всъщност на площадка, не по-широка от пет поставени една до друга дъски, която обикаля около стените на четвъртита стая. В средата на пода зее грамадната дупка, а в средата на дупката висят и се полюляват няколко въжета. Вдигам очи и ги проследявам нагоре — въжетата стигат до езиците на най-големите камбани, които съм виждал през живота си, двете най-големи са закачени на един общ къс дърво, гигантски са, големи като стая, в която можеш да живееш, а край тях в стените са пробити заоблени като арки отвори, за да се чува звънът из целия град.

Подскачам, когато господин Колинс затръшва вратата и я заключва с остро щрак-щрак — звук, който не навява никакви мисли за евентуално бягство.

Изправям се, облягам се на стената и стоя така, докато дишането ми се успокои.

Затварям очи.

Аз съм Тод Хюит, мисля си. Син съм на Килиън Бойд и Бен Мур. Тринайсетият ми рожден ден е след четиринайсет дни, но аз вече съм мъж.

Аз съм Тод Хюит и съм мъж.

(мъж, който издаде името й на Кмета)

— Прости ми — прошепвам. — Прости ми.

След малко отварям очи и се оглеждам наоколо. Из цялата стая на нивото на очите са пробити малки правоъгълни отвори, по три на всяка стена, а прашната светлина на залязващото слънце нахлува през тях.

Отивам до най-близкия отвор и поглеждам. Намирам се на върха на камбанарията на катедралата, очевидно съм много високо, отворът гледа напред, към площада, на който стъпих първо, когато влязох в града — това се случи едва тази сутрин, но в момента ми се струва, че е било в някакъв друг живот. Вече се смрачава, така че допускам, че съм бил известно време в безсъзнание, преди Кметът да ме свести — време, през което той е можел да й стори всичко, можел е да…

(млъквайте, просто млъквайте)

Оглеждам площада отвисоко. Все така пуст, все още цари пълната тишина на града, тишината на град без Шум, на град, който чака армията да дойде и да го завладее.

Град, който дори не е се опитал да се бори.

Кметът е застанал на прага им и те веднага са му поднесли всичко без никаква съпротива. Понякога слухът за армия е почти толкова ефективен, колкото и самата армия, каза ми Кметът и май думите му излизат верни, а?

През цялото време ние тичахме насам с всички сили, не мислехме какъв точно ще се окаже Хейвън, когато стигнем до него, не изричахме нищо на глас, но все се надявахме, че тук ще бъдем в безопасност, че тук ще бъде раят.

Казвам ви, че надежда има, такива бяха думите на Бен.

Но Бен сгреши. Хейвън изобщо не е раят.

Хейвън е просто Ню Прентистаун.

Смръщвам се, гърдите ми се стягат, впервам поглед на запад от площада, над върховете на дърветата, пръснати между смълчаните къщи, над улиците, чак до водопада, който пада от ръба долу в долината, а един зигзагообразен път се вие по хълма до него, пътят, на който се борих с Дейви Прентис Младши, пътят, на който Виола…

Извръщам се към стаята.

Очите ми привикват към бледнеещата светлина, макар че в самото помещение няма кой знае какво за гледане: само дъски, наоколо се носи и някаква лека воня. Въжетата на камбаните се полюшват на два метра разстояние от всеки от четирите ръба на площадката покрай стените. Вдигам очи и виждам, че са здраво завързани, за да не се откъсват, когато някой ги дърпа отдолу и бие камбаните. Примижвам и се вглеждам в дупката, но е твърде тъмно, за да видя какво има на дъното. Вероятно тухлен под.

Два метра не са чак толкова голямо разстояние, да ви кажа право. Човек лесно може да скочи, да се хване за въжето и да се спусне надолу.

Но тогава…

— Доста хитро, признавам — казва един глас от другия ъгъл на стаята.

Подскачам и се извъртам, юмруците ми са свити, Шумът ми е нащрек. Един мъж стои в противоположния край на помещението, още един мъж без Шум.

Само дето…

— Ако се опиташ да избягаш, като се спуснеш по въжетата, оставени така изкушаващо близо — продължава той, — всички в града ще разберат за бягството ти.

— Кой си ти? — питам, стомахът ми е преобърнат, но юмруците ми са свити.

— Да — отвръща мъжът. — Лесно е да се разбере, че не си тукашен.

Излиза от мрака на ъгъла и оставя светлината да падне върху лицето му. Виждам едно насинено око и една сцепена устна, покрита с прясна коричка. Явно за него не е имало лековити пластири.

— Интересно колко бързо човек забравя колко всъщност е силен Шумът — промърморва той на себе си.

Дребен мъж е, по-нисък и по-дебел от мен, малко по-възрастен от Бен, но ясно виждам, че е мек, целият е мек, дори лицето му е меко. Мекота, която мога да победя, ако се наложи.

— Да — обажда се мъжът, — сигурен съм, че можеш да ме победиш.

— Кой си ти? — повтарям.

— Кой съм аз ли? — отвръща мъжът кротко, но повишава леко тон, сякаш се подиграва. — Името ми е Кон Леджър, моето момче. Кмет на Хейвън — после се усмихва отнесено. — Но не и на Ню Прентистаун — гледа ме и клати глава.

— Когато бежанците започнаха да пристигат, осигурихме дози от лека за всеки един от тях.

И тогава виждам усмивката му, но той не се усмихва, той гримасничи.

— Мили Боже, момче — казва, — колко си Шумен.

— Не съм момче — отвръщам, а юмруците са все така стиснати.

— Все още ми убягва причината, поради която толкова държиш да се знае, че не си момче.

В главата ми нахлуват милион неща, които искам да отвърна, но любопитството ми надделява.

— Значи все пак лек съществува? Лек срещу Шума?

— О, да — отвръща предишният кмет, а лицето му се криви леко, сякаш дъвче нещо горчиво. — Местно растение, съдържащо определено вещество, влияещо върху нервната система, комбинирано с някои неща, които сами синтезирахме, и ето ти го резултата. В Новия свят най-после се възцари мълчание.

— Не се е възцарило навсякъде.

— Не, прав си — отвръща той и се обръща да надникне през правоъгълното отворче до главата си, а ръцете му са скръстени зад гърба. — Лекът се прави много трудно, разбираш ли. Изисква се дълъг и бавен процес. Попаднахме на правилната комбинация едва през втората половина на миналата година, и то след двайсет години напразни опити. Произведохме достатъчно количество да посрещнем нуждите на Хейвън и тъкмо се бяхме заели да обмисляме условията на износа, когато…

Той се отнася, загледан в града под себе си.

— Когато се предадохте — казвам, а Шумът ми ръмжи, нисък и червен. — Като последни страхливци.

Мъжът се извръща към мен, гримасата вече я няма, о, определено я няма.

— Защо мнението на едно момче трябва да означава нещо за мен?

— Не съм момче — казвам отново, а питате дали юмруците ми са още стиснати? Да, стиснати са.

— Ясно е, че си момче — отвръща мъжът, — защото един мъж би прозрял лесно необходимостта определени решения да бъдат взети, когато човек се изправя пред собствената си гибел.

Присвивам очи.

— Само недей да ми обясняваш за гибелта, моля ти се.

Той примигва, ясно вижда истината в Шума ми, защото тя бляска ослепително, после целият изведнъж се отпуска.

— Прости ми — казва. — Аз не съм такъв.

Вдига длан до лицето си и го разтрива, опипвайки синината над окото си.

— До вчера бях достопочтеният кмет на един прекрасен град — той се засмива, сякаш разказва шега, смешна единствено за него. — Но така беше до вчера.

— Колко души има в Хейвън? — питам, не искам да го оставя да се измъкне така лесно.

Той ме поглежда.

— Виж, момче…

— Името ми е Тод Хюит — отвръщам. — Можеш да ме наричаш господин Хюит.

— Той ни обеща ново начало…

— Дори аз знам, че той е изпечен лъжец. Колко души има в Хейвън?

Мъжът въздъхва.

— Заедно с бежанците са около три хиляди и триста.

— Армията е наполовина по-малка — казвам. — Можели сте да се борите.

— Кой да се бори? Жените и децата? — пита той. — Фермерите?

— В други селища жените и децата се бориха. И загиваха.

Мъжът прави крачка напред, лицето му е потъмняло.

— Да, обаче сега жените и децата на този град няма да загинат! Защото аз осигурих мир!

— Мир, който ти е насинил окото — отвръщам, — и ти е сцепил устната.

Мъжът ме гледа цяла секунда и тъжно изсумтява:

— Мъдри думи — казва, — изречени от едно провинциално момченце.

После ми обръща гръб и се втренчва през отвора на стената.

Тогава за първи път чувам тихото жужене.

Шумът ми се изпълва с въпросителни, но преди да отворя уста да попитам, кметът, бившият кмет, казва:

— Да, мен чуваш.

— Теб ли? — отвръщам. — Ами лекът?

— Ти би ли дал на победения си враг лекарството, от което той се нуждае?

Облизвам устни.

— Значи той пак се връща, така ли? Шумът се връща?

— О, да — мъжът отново се обръща с гръб към мен. — Ако не вземаш необходимата доза всеки ден, Шумът се завръща с пълна сила — той се оттегля в ъгъла си и сяда на пода. — Както си забелязал, лишени сме и от тоалетна — казва. — Моля да ме извиниш за неприятната миризма.

Наблюдавам го как сяда, Шумът ми все още припуква червен и възпален, и пълен с въпроси.

— Нали за теб ставаше дума? — казва бившият кмет. — Момчето, заради което улиците бяха разчистени тази сутрин, момчето, което новият Президент лично посрещна и приветства от гърба на коня си?

Не му отговарям. Отговаря му Шумът ми.

— Значи ти си Тод Хюит, а? — продължава мъжът. — Какво те прави толкова специален?

Това вече, мисля си, е един много добър въпрос.

Нощта скоро пада, кметът Леджър говори все по-малко и по-малко, но нервничи все повече и повече, докато най-сетне не издържа и започва да крачи наоколо. Междувременно жуженето е станало толкова силно, че ако искаме да разговаряме, трябва да го надвикваме.

Аз стоя до предната фасада на камбанарията и гледам как звездите изгряват, а мракът покрива долината на Хейвън.

Едновременно мисля и се старая да не мисля, защото когато мисля, стомахът ми се преобръща и ми прилошава, гърлото ми се стяга и ми прилошава, очите ми се пълнят със сълзи и ми прилошава.

Защото тя е някъде там.

(моля те, нека тя е някъде там)

(моля те, нека тя е добре)

(моля те)

— Трябва ли непрекъснато да Шумиш толкова силно? — сопва ми се кметът Леджър. Обръщам се към него, готов да се сопна в отговор, но той вдига ръце извинително. — Извинявай. Аз не съм такъв.

После започва да пука с кокалчетата на пръстите си.

— Трудно е, когато ти отнемат лека така внезапно.

Гледам навън и виждам как светлините в Ню Прентистаун започват да светват една по една в домовете на хората. Навън няма никого, всички са си останали вкъщи, най-вероятно по заповед на Кмета.

— Значи действието на лека скоро ще отмине при всички в града, така ли?

— Е, всеки си има малко тайни запаси у дома, сигурен съм — отговаря Кметът Леджър. — Ако искат да им ги отнемат, трябва да стане насила.

— Няма да е трудно, особено когато и армията дойде — отвръщам.

Луните изгряват, пъплят бавно по небето, сякаш няма закъде да бързат. Огряват ярко Ню Прентистаун и аз виждам как реката протича през града, след северния му край няма нищо друго, освен ниви, съвсем пусти, а отвъд тях се издигат остри скали, образуващи северната стена на долината. Виждам също тесен път, който минава край северните склонове и навлиза в града — това е другият път до Хейвън, онзи, по който аз и Виола не поехме на кръстопътя на Фарбранч, другият път, по който е поел Кметът и така е пристигнал тук преди нас.

На изток реката и главният път продължават след града и водят кой знае къде, завиват сред по-далечните хълмове, къщите край тях постепенно редеят и изчезват. Има и трети път, непавиран, който тръгва от площада в южна посока, подминава много къщи и малка гора, а после се качва на близък хълм, на чийто връх се вижда друг кръстопът.

Това е то, целият Ню Прентистаун.

Дом на три хиляди и триста души, изпокрили се по домовете си, тихи, сякаш мъртви.

Нито един от тях не е вдигнал ръка да се спаси от връхлитащата съдба с надеждата, че, ако е достатъчно покорен, ако е достатъчно слаб, чудовището няма да го изяде.

Това е мястото, към което двамата с Виола се стремяхме толкова време.

Виждам някакво движение на площада, трепва сянка, но това е просто куче, У дома. У дома. У дома, чувам го как мисли. У дома. У дома. У дома.

Кучетата нямат човешките проблеми.

Кучетата могат да са щастливи всеки път, когато пожелаят.

Дишам цяла минута, докато стегнатото ми гърло се отпусне и сълзите в очите ми засъхнат.

Цяла минута ми трябва, за да спра да мисля за моето куче.

Когато отново вдигам очи, виждам на площада нещо друго, но то изобщо не е куче.

Ездачът е отпуснал глава на гърдите си и води коня съвсем бавно през площада, копитата тропат по настилката, а когато наближава, аз го чувам, нищо че жуженето на кмета Леджър е станало много неприятно, не знам въобще как ще мога да спя тук, но въпреки това отлично чувам конника отвън.

Шум.

Сред целия смълчан град чувам Шума на ездача.

И той чува моя Шум.

Тод Хюит, мисли.

И аз чувам как усмивката на лицето му расте.

Намерих нещо, Тод, казва той от другия край на площада, издига думите до камбанарията, търси ме под лунната светлина. Намерих нещо твое.

Не казвам нищо, не мисля нищо.

Само го гледам как посяга зад гърба си, измъква намереното и го вдига към мен, за да го видя.

Дори от това разстояние, дори на слабата лунна светлина, аз разбирам какво държи конникът.

Книгата на майка ми.

Дейви Прентис е намерил книгата на майка ми.

2

Стъпи на врата ми

Тод

Рано на следващата сутрин, набързо и с много шум, пред катедралата в основата на камбанарията бива скован дървен подиум с микрофон, а когато настъпва следобедът, хората на Ню Прентистаун започват да се събират около него.

— Защо идват? — питам, докато гледам отгоре.

— Ти как мислиш? — отвръща кметът Леджър, седнал в тъмния си ъгъл, разтривайки слепоочията си, а Шумът му жужи горещ и метален. — Идват, за да видят новата власт.

Мъжете на площада не приказват много-много, лицата им са бледи и мрачни, но въпреки това не мога да кажа какво точно си мислят, защото не чувам Шума им, сещате ли се? Но определено мъжете тук изглеждат много по-спретнати от мъжете в родния ми град, косите им са по-къси, обръснати са, облечени са по-хубаво и чисто. Мнозина са закръглени и меки точно като кмета Леджър.

Хейвън сигурно е удобно място за живеене, място, където на мъжете не им се налага да се борят всеки ден, за да оцелеят.

Може би тъкмо прекаленото удобство е проблемът тук.

Кметът Леджър изпухтява под нос, но премълчава.

Хората на Кмета Прентис, възседнали коне, са разположени на стратегически места пред площада, най-малко десет-дванайсет души са, пушките им са готови за стрелба, следят за поведението на тълпата, нищо че слухът за приближаващата армия държи всички съвсем кротки. Виждам господин Тейт и господин Морган, и господин О’Хеър, мъже, сред които съм израснал, мъже, които съм свикнал да виждам как всеки ден се грижат за фермите си, мъже, които си бяха просто мъже до деня, в който се превърнаха в нещо друго.

Никъде не виждам Дейви Прентис, но, само при мисълта за него, Шумът ми започва да ръмжи.

Сигурно е успял да спре влачещия го кон, а после се е върнал на хълма до водопада и е намерил раницата. В нея бяха само куп съсипани дрехи и книгата.

Книгата на майка ми.

Думите, които мама е написала за мен.

Написала ги е, когато съм се родил. Продължила е да пише до деня, в който е умряла.

В който е била убита.

Моят син, който, кълна се, ще види как светът ще премине към доброто.

Думите, които Виола ми прочете, защото аз не…

А сега проклетият Дейви Прентис.

— Моля ти се — обажда се кметът Леджър през зъби, — поне се опитай да… — после млъква и почва да ме гледа извинително. — Извинявай — казва за хиляден път откакто господин Колинс ни събуди с яденето тази сутрин.

Преди да успея да му отвърна подобаващо обаче, усещам най-тежкото и най-рязко свиване в сърцето, усещам най-силното дръпване в гърдите, най-силното през целия ми живот, толкова е изненадващо, че ахвам.

Поглеждам отново навън.

Жените на Ню Прентистаун приближават.

Започват да се събират отдалече; струпват се на групички по далечните улички, застават настрана от основната маса на мъжете, защото хората на Кмета Прентис, възседнали конете си, ги обграждат и не им позволяват да се доближат повече.

Мълчанието на жените е много по-различно от мълчанието на мъжете без Шум, най-малкото аз го чувствам по различен начин. Мълчанието на жените е като грамадна загуба, като вълна от тъга, изправена срещу Шума на света и аз трябва да изтрия сълзите от очите си, но се притискам още по-силно до отвора в стената, мъча се да ги видя по-добре, мъча се да видя всяка една от тях.

Мъча се да видя дали тя не е там.

Но нея я няма.

Няма я.

Жените приличат на мъжете, повечето носят панталони и ризи с различна кройка, някои са облечени в дълги поли, но всички изглеждат чисти и спретнати, и добре гледани и нахранени.

Косите им са събрани в разнообразни прически, дръпнати назад на опашки или подстригани късо, или пък пуснати дълги, а русите сред тях са много по-малко, отколкото си мислех, съдейки по видяното в Шума на мъжете в моя роден град.

И тогава виждам, че ръцете на повечето жени са скръстени на гърдите, а на лицата им е изписано съмнение.

На лицата им е изписан гняв, по-силен от гнева по лицата на мъжете.

— Някой в града противопостави ли се на решението ти да се предадете? — питам кмета Леджър, без да поглеждам към него. — Имаше ли хора, които искаха да се борят?

— Тук имаме демокрация, Тод — въздъхва той. Знаеш ли какво е демокрация?

— Нямам представа — отговарям, без да откъсвам очи от жените, без да спирам да я търся.

— Демокрацията означава, че мнението на малцинството бива изслушвано — продължава кметът Леджър, но мнозинството решава.

Поглеждам го.

— Всички хора тук пожелаха да се предадат, така ли?

— Президентът направи предложение — отвръща кметът Леджър и докосва сцепената си устна — на нашия демократично избран Съвет и обеща, че градът ще остане непокътнат, ако се съгласим да се предадем.

— И вие му повярвахте?

Очите на мъжа блясват.

— Ти или забравяш, или изобщо не знаеш, че скоро всички ние се бихме в една голяма и кръвопролитна война, война, която трябваше да сложи край на всички войни, война, която се проведе горе-долу по времето около твоето раждане. Ако съществува начин, по който подобен конфликт може да бъде предотвратен днес…

— Е, този начин е доброволно да се оставите на милостта на един убиец.

Кметът Леджър отново въздъхва.

— Мнозинството в Съвета, председателстван от мен, реши, че капитулацията е най-сигурният начин да се спасят възможно най-много животи — той отпуска глава на тухлите зад гърба си. — Не всичко на този свят е само черно и бяло, Тод. Всъщност, почти нищо не е само черно и бяло.

— Ами ако…

Щрак-щрак. Резето на вратата се плъзва встрани и господин Колинс влиза при нас с насочен пистолет в ръка.

Вперва очи право в кмета Леджър.

— Мърдай — казва.

Аз местя поглед от единия до другия.

— Какво става? — питам.

Кметът Леджър се изправя в ъгъла си.

— Изглежда цената на решението трябва да бъде заплатена, Тод — казва, мъчейки се гласът му да звучи безгрижно, но аз чувам как жуженето му лумва от страх. — Това беше един прекрасен град — после се обръща само към мен. — А аз бях един добър човек. Моля те да запомниш това.

— За какво говориш? — отвръщам.

Господин Колинс хваща кмета Леджър за лакътя и го изблъсква през вратата.

— Ей! — викам аз и скачам. — Къде го водиш?

Господин Колинс вдига юмрук да ме удари…

И аз се свивам и се дърпам от него.

(млъквайте!)

Господин Колинс се разсмива и вратата се заключва зад двама им.

Щрак-щрак.

А аз оставам сам в кулата на камбанарията.

А жуженето на кмета Леджър изчезва надолу по стълбите, и когато изчезва, чувам нещо друго.

Марш, марш, марш някъде в далечината.

Приближавам до отвора.

Ето ги.

Армията победителка влиза в Хейвън.

Потича по зигзагообразния път подобно на черна река, прашна и мръсна, сякаш изляла се от скъсана язовирна стена. Маршируват в редове от четирима или петима, първите вече изчезват сред дърветата в основата на водопада, докато последните едва превалят ръба. Тълпата ги наблюдава, мъжете обръщат глави, жените се взират от страничните улички.

Марш, марш, марш — звукът се усилва, отеква вече по улиците на самия град. Подобно на часовник, който отмерва обратно броене.

Тълпата чака. Аз също чакам.

И тогава, сред дърветата, при последния завой на пътя…

Ето ги.

Армията.

Води я господин Хамър.

Господин Хамър, който живееше в бензиностанцията на Прентистаун, господин Хамър, който мислеше зли, кървави мисли, които никое момче никога през живота си не трябва да чува, господин Хамър, който застрелваше хората във Фарбранч в гърба, докато бягаха.

Господин Хамър води армията.

Вече го чувам, подвиква заповеди на хората наоколо. Стъпи, крещи той в ритъма на марша.

Стъпи.

Стъпи.

Стъпи, на врата.

Армията навлиза на площада, излива се по единия му ръб, вклинява се между мъжете и жените като непреодолима сила. Господин Хамър е достатъчно близо и аз виждам усмивката му, усмивката, която отлично познавам, усмивка, която удря, усмивка, която зашлевява, усмивка, която владее.

А когато господин Хамър доближава съвсем, вече съм сигурен.

Това е усмивка без Шум.

Някой, може би от хората на Кмета, е отишъл да посрещне армията още преди водопада. Носел е лека със себе си. От армията не долита никакъв друг Шум, освен тропането на крака и напевните заповеди.

Стъпи, стъпи, стъпи на врата.

Маршируват по ръба на площада, докато стигат подиума. Господин Хамър спира до единия му заден ъгъл, а останалите мъже започват да се строяват зад гърба му, подреждат се гърбом към мен, лицата им са обърнати към тълпата, която напрегнато се взира в тях.

Започвам да разпознавам войниците, докато се строяват. Господин Уолъс. Господин Смит младия. Господин Фелпс от магазина. Мъже от Прентистаун, но и още много, много други, непознати мъже.

Армията, която расте с всяка измината крачка.

Виждам Айвън, мъжа от хамбара във Фарбранч, мъжът, който тайно ми съобщи, че Прентистаун има съюзници. Той оглавява една малка част от армията, войниците му стоят зад гърба му, доказват думите му с присъствието си, с напрегнатите ръце, със заредените пушки.

Последният войник заема мястото си, отшумява последната заповед.

Стъпи, на Врата!

И тогава вече не се чува нищо, освен мълчание, мълчанието се носи над Ню Прентистаун като вятър.

А после чувам как портите на катедралата се отварят някъде под мен.

И Кметът Прентис излиза, за да направи обръщение към новия си град.

— В момента — казва той в микрофона, след като е приел поздрава на господин Хамър и е изкачил стъпалата на подиума, — вие сте смъртно изплашени.

Мъжете от града отвръщат на погледа му, мълчат, не издават нито звук, нито Шум, нито жужене.

Жените от града стоят в страничните улички и също мълчат.

Армията стои напрегната като ударник, готова на всичко.

Усещам, че съм затаил дъх.

— В момента — продължава Кметът, — вие мислите, че сте победени. Мислите, че вече няма надежда. Мислите, че съм дошъл тук да подпиша смъртната ви присъда.

Обърнат е с гръб към мен, но усилвателите, скрити в четирите ъгъла на подиума, карат гласа му да гърми над площада, над града, сигурно и над цялата долина, че и отвъд нея. Кой друг може да слуша думите му? Кой друг, след като всички живи хора от Новия свят са събрани днес на този площад, а мъртвите са под земята?

Кметът Прентис говори на цялата планета.

— И сте прави — казва той, а аз съм сигурен, че усещам усмивката в думите му.

— Вие наистина сте победени. Наистина сте завладяни. А аз наистина ще прочета присъдата ви.

Той замълчава, за да може хората да смелят чутото. Шумът ми заръмжава силно и виждам как неколцина от мъжете вдигат очи към кулата, към мен. Опитвам се да не съм много Шумен, но кои ли са тези хора, които ме гледат? Кои ли са тези чисти и спретнати, и добре нахранени хора, които току-що са се предали на врага?

— Но не аз ви завладях — обажда се Кметът. — Не аз ви победих, не аз ви стъпках и поробих.

Пак замълчава и се взира в тълпата. Облечен е целият в бяло, с бяла шапка, с бели ботуши, целият подиум е покрит с бели чаршафи и така, огряна от следобедното слънце, фигурата на Кмета е направо ослепителна.

— Вие бяхте поробени от собствената си леност — казва той. — Победи ви вашето самодоволство. Вие сте обречени — гласът му рязко се повишава, подчертавайки обречени така силно, че половината тълпа подскача, от собствените си добри намерения!

Вече сам се напряга, диша тежко в микрофона.

— Вие сте си позволили да станете толкова слаби, така крехки пред лицето на предизвикателствата на този свят, че само за едно поколение сте се превърнали в хора, които капитулираха пред един Слух!

Кметът започва да крачи по подиума с микрофона в ръка. Всички уплашени лица от тълпата, всички войници в армията, всички до един местят очи, следейки движението му, напред-назад, напред-назад.

Аз също следя движението му.

— Позволихте на една армия просто да влезе в града ви и, вместо да я накарате да го завладее, вие й го поднесохте доброволно!

Продължава да крачи, гласът му гърми.

— Е, знаете как постъпих аз. Аз взех предложеното. Аз ви взех. Отнех живота ви. Отнех града ви. Отнех ви бъдещето.

После се засмива, сякаш не може да повярва на собствения си късмет.

— Очаквах война — казва.

Някои от хората в тълпата са забили поглед в земята, не смеят да погледнат съседа си в очите.

Чудя се дали се срамуват.

Надявам се да се срамуват.

— Но вместо война — продължава Кметът, — получих разговор. Разговор, който започна с думите „Моля ви, не ни правете зло“ и завърши с „Моля, вземете всичко, което пожелаете“.

Рязко спира насред подиума.

— Очаквах Война! — изревава и свива юмрук.

И всички на площада трепват и се свиват.

Ако цяла тълпа може да трепне и да се свие, точно това се случва.

Повече от хиляда мъже трепват и се свиват пред един, сам-самичък.

Не виждам как реагират жените.

— Вие не ми дадохте война — казва Кметът с весел глас, — и по тази причина сега ще си понесете последствията.

Чувам как портите на катедралата отново се отварят и господин Колинс излиза, блъскайки пред себе си кмета Леджър с вързани на гърба ръце, изтиква го покрай цялата строена армия.

Кметът Прентис го наблюдава как приближава, неговите ръце са скръстени на гърдите. Най-после сред тълпата на мъжете се понася тих ропот, ропотът на жените е много по-ясен и силен, а конниците наоколо трябва да заплашат неколцина души с пушките си, за да въдворят тишина. Кметът дори не поглежда ропота, сякаш това е нещо, за което не си заслужава и да се мисли. Просто гледа как господин Колинс блъска кмета Леджър към стъпалата от задната страна на подиума.

Кметът Леджър изкачва стъпалата и спира, втренчен в тълпата. Тълпата също го гледа, някои от мъжете присвиват очи от пронизителното му жужене, а аз осъзнавам, че в жуженето вече се различават отделни цели думи, думи на страх, картини на страх, картини, в които господин Колинс му насинява окото и му сцепва устната, картини, в които кметът Леджър се предава и бива заключен в кулата.

— На колене — казва Кметът Прентис и макар че го казва тихо, макар че го казва встрани от микрофона, някак си аз чувам думите му, които отекват като камбана право в главата ми, а от това как всички в тълпата рязко си поемат дъх разбирам, че и те са го чули по същия начин.

И сякаш преди още да осъзнае какво точно прави, кметът Леджър коленичи на подиума, изглежда изненадан от постъпката си, от това, че изобщо е там, пред всички тези хора.

Целият град го гледа как коленичи.

Кметът Прентис не помръдва за момент.

После прави крачка към коленичилия.

И измъква нож.

Ножът е голям, блестящ, смъртоносен и свети на слънцето.

Кметът го вдига високо над главата си.

Бавно се извърта на четирите си страни.

Така че да е сигурен, че всички са огледали оръжието.

Стомахът ми се свива и за миг помислям, че…

Но не е моят…

Не е моят…

И после някой от тълпата, някой от другия край на площада изкрещява:

— Убиец!

Един самотен глас, понесъл се над тълпата.

Глас на жена.

Сърцето ми подскача…

Но, разбира се, това не може да е тя…

Но поне има някой, който да изкрещи. Поне някой.

Кметът Прентис бавно прекрачва до стойката, на която отново е поставил микрофона.

Победилият ви враг се обръща към вас — казва, гласът му е почти любезен, сякаш извикалата жена от тълпата изобщо не проумява смисъла на нещата. — Това, че водачите ви ще бъдат екзекутирани, е неизбежен резултат от поражението ви.

Обръща се към кмета Леджър, все така коленичил на подиума. Бившият кмет се мъчи да изглежда спокоен, но всички чуват колко силно е желанието му да остане жив, колко детински звучат мислите му, колко силно се излива над тълпата новопоявилият се негов Шум.

— Сега ще научите — продължава Кметът Прентис, отново обърнат към тълпата, — що за човек е новият ви Президент. Както и какво ще изисква от вас.

Мълчание, пълно мълчание, нарушавано само от скимтенето на кмета Леджър.

Кметът Прентис приближава до него, ножът святка в ръката му. Сред тълпата отново се надига ропот, когато най-после осъзнават на какво им предстои да станат свидетели. Кметът Прентис застава зад гърба на кмета Леджър и отново вдига ножа. Стои там, наблюдава как тълпата го наблюдава, наблюдава лицата в тълпата, докато те гледат и слушат как бившият им кмет се мъчи да сдържи Шума си и не успява.

— ГЛЕДАЙТЕ! — изкрещява Кметът Прентис. — Вижте Бъдещето Си!

Ръката му извърта ножа под ъгъл да намушка човека в краката му, движението на оръжието сякаш повтаря гледайте…

Ропотът на тълпата се усилва…

Кметът Прентис вдига ръка…

Глас, отново женски, може би гласът, обадил се преди малко, отново изкрещява:

— Не!

И тогава аз изведнъж осъзнавам какво в действителност предстои да се случи.

На стола одеве, в помещението с пъстроцветния кръгъл прозорец, Кметът ме победи, докара ме до пълно поражение, изтика ме до ръба на смъртта, накара ме да осъзная ясно, че смъртта идва…

И после залепи лековит пластир на раните ми.

И едва тогава аз сторих онова, което той искаше от мен.

Ножът изсвистява във въздуха и прерязва въжето, вързало китките на кмета Леджър.

Градът ахва, планетата ахва.

Кметът Прентис изчаква момент, после повтаря:

— Вижте бъдещето си — казва го тихо, встрани от микрофона.

Но думите отново откънтяват директно в главата ми.

После пъхва ножа в канията, закачена отзад на колана му и се обръща отново към микрофона.

И започва да лепи лековити пластири върху раните на тълпата.

— Аз не съм онзи, за когото ме смятате — казва. — Не съм тиранин, дошъл да изколи враговете си. Не съм безумец, явил се, за да унищожи онова, което прави възможно собственото ми съществуване. Не съм — поглежда към кмета Леджър — палач.

Тълпата, и мъжете, и жените, пазят такава дълбока тишина, че ми се струва, че площадът е напълно празен.

— Войната приключи — продължава Кметът, — и на нейно място ще настъпи нов мир.

После посочва към небето. Хората вдигат погледи, сякаш Кметът сочи нещо, което заплашва да падне на главите им.

— Може би сте чули слуха — казва Кметът, — че към нас пътуват нови заселници.

Стомахът ми се свива.

— Като ваш Президент най-отговорно ви заявявам — продължава Кметът, — че слухът напълно отговаря на истината.

Откъде знае? Откъде знае, мътните го взели?

При тези новини тълпата отново забръмчава, приказват и мъжете, и жените. Кметът не им нарежда да мълчат, а весело ги надвиква.

— Ние ще бъдем готови да посрещнем новите хора сред нас!

— Ще бъдем едно гордо общество, което ще ги приветства с добре дошли в новия Рай! — гласът му отново се извисява. — Ще им покажем, че с право са обърнали гръб на Стария свят, за да встъпят в Небесната Благодат!

Бръмченето нараства, вече всички говорят едновременно.

— Ще отнема лека на всички ви — казва Кметът.

Леле майко, колко внезапно замлъква бръмченето.

Кметът също мълчи, оставя мълчанието да се натрупа, след това добавя:

— На първо време.

Мъжете се споглеждат, после обръщат очи към Кмета.

— На прага сме на нова ера — казва Кметът Прентис. — Вие ще заслужите доверието ми, като ми помагате да изградя нашето ново общество. Когато това дело бъде завършено и новото общество вече има сили да посрещне първите предизвикателства и да отпразнува първите си успехи, вие отново ще си спечелите правото да се наричате мъже. Ще си спечелите правото лекът да ви бъде върнат и тогава ще настъпи моментът, когато всички ние наистина ще станем братя.

Не поглежда към жените. Мъжете в тълпата също не поглеждат към жените. На жените лекът изобщо не им е необходим, сещате ли се?

— Ще бъде трудно — продължава Кметът. — Няма да ви лъжа. Но наградата си заслужава — махва с ръка към армията. — Моите помощници вече започнаха да ви организират. Ще продължите да следвате заповедите им, но ви уверявам, че те няма да са твърде тежки и вие скоро ще се убедите, че аз не съм потисник. Не съм смъртната ви присъда. Аз не съм — прави пауза, — ваш враг.

После за последен път вдига високо глава над тълпата от мъже.

— Аз съм вашият спасител — завършва.

И дори без да чувам Шума им, аз виждам, как мъжете в тълпата се замислят дали има и най-малка възможност Кметът да казва истината, дали пък нещата, въпреки всичко, няма да се оправят, дали в крайна сметка, независимо от всичките им страхове, не им се е разминало.

Не ви се е разминало, мисля. Ама никак даже не ви се е разминало.

Тълпата още не се е разотишла след изявлението на Кмета, когато от ключалката се разнася щрак-щрак.

— Добър вечер, Тод — казва Кметът и пристъпва в камбанарията затвор, оглежда се и сбръчква нос от миризмата. — Хареса ли ти речта ми?

— Откъде знаеш, че новите заселници идват? — питам. — Говорил ли си с нея? Как е тя?

Той не отговаря, но и не ме удря заради нахалството. Само се усмихва и казва:

— Всичко с времето си, Тод.

Чувам как пред вратата се разнася Шум, който се качва по стълбите Жив, жив съм, казва той, жив, жив, жив и в камбанарията влиза кметът Леджър, отново блъскан от господин Колинс.

Застива на място, когато вижда Кмета Прентис.

— Утре ще ви докарат нови легла — казва Кметът Прентис, без да откъсва поглед от мен — и тоалетни принадлежности.

Кметът Леджър движи беззвучно челюстта си, но думите излизат едва след няколко опита:

— Господин Президент…

Кметът Прентис не му обръща внимание.

— Утре започваш и първата си работа, Тод — казва.

— Работа ли? — зяпвам.

— Всеки трябва да работи, Тод — обяснява Кметът. — Трудът е пътят към свободата. Аз също ще работя. Както и кметът Леджър.

— Ще работя ли? — обажда се бившият кмет.

— Но ние сме в затвора — отбелязвам.

Кметът се усмихва наистина весело и аз се зачудвам как ли ще ме ужили този път.

— Наспи се сега — отвръща, излиза от килията, но в последния момент се обръща и ме поглежда в очите. — Синът ми ще дойде да те вземе утре сутринта.

3

Новият живот

Тод

Оказва се обаче, че когато на другата сутрин съм извлечен на студа пред катедралата, не Дейви е основната ми тревога. Дейви дори не го поглеждам.

Гледам кобилата.

Момче жребче, казва тя, пристъпвайки от крак на крак, взряна в мен, очите й са широко разтворени от нормалното за конете нервно безумие, гледа ме така, сякаш е готова да ме стъпче.

— Нищо не разбирам от коне — казвам.

— Тя е от личния ми табун — обажда се Кметът Прентис от гърба на Морпет, собственият му кон. — Името й е Ангарад и тя ще бъде добра с теб, Тод.

Морпет гледа кобилата и мисли само едно: Предай се, предай се, предай се, а това я изнервя още повече, а след миг се предполага, че трябва да яхна това изнервено животно, което тежи цял тон.

— Кво става? — изсумтява Дейви Прентис от гърба на своя кон. — Да не те хвана шубето?

— Кво става? — отвръщам. — Тати още не ти е дал от лека, а?

Шумът на Дейви на секундата скача.

— Ти, малък…

— Леле, леле — обажда се Кметът, — още не сте си казали и десет думи, и вече ще се сбиете.

— Той започна — казва Дейви.

— Бас ловя, че и той ще те довърши — отвръща Кметът, без да сваля очи от мен, разчитайки червения ми, треперящ Шум, пълен с тревожни, алени въпроси за Виола, и още, и още въпроси, чийто отговори искам да измъкна от Дейви Прентис. — Хайде, Тод — казва и дръпва юздите. — Готов ли си да станеш водач?

— Стандартно разделение — обяснява Кметът, докато преминаваме в тръс и пресичаме града в ранната утрин, движейки се малко по-бързо, отколкото на мен ми е приятно. — Мъжете ще се преместят в западния дял на долината, точно пред катедралата, а жените — в източния, зад катедралата.

Яздим на изток по главната улица на Ню Прентистаун, онази, която започва от зигзагообразния път край водопада, преминава през катедралния площад и продължава нататък, към долината от другата страна на града. Малки групи войници маршируват напред-назад из улиците, а мъжете на Ню Прентистаун слушат заповедите и крачат в различни посоки, понесли раници и друг багаж.

— Не виждам никви жени — обажда се Дейви.

— Никакви жени — поправя го Кметът. — Няма и да видиш, капитан Морган и капитан Тейт надзираваха преместването им, което приключи още нощес.

— Какво ще правиш с тях? — питам, а пръстите ми така се впиват в лъка на седлото, че кокалчетата ми побеляват.

Кметът ме поглежда през рамо.

— Нищо няма да правя с тях, Тод. Те ще се радват на достойна грижа, отговаряща на тяхната важност за бъдещето на Новия свят — после обръща отново очи напред. — Но засега разделението е най-добрият вариант.

— Ще покажеш на кучките къде им е мястото — изсумтява Дейви.

— Забранявам ти да говориш по този начин в мое присъствие, Дейвид — казва Кметът, гласът му е спокоен, но абсолютно категоричен. Във всеки един момент жените ще получават необходимото уважение и ще се радват на всички удобства. Но ако оставим вулгарността ти настрана, в определен смисъл си напълно прав. Всеки от нас заема полагащото му се място. Новият свят направи така, че ние, мъжете, забравихме истинската си позиция и сега се налага да бъдем отделени от жените, докато си я припомним, докато си припомним кои сме всъщност, каква е истинската ни роля. Гласът му става бодър.

— Хората ще приветстват разделението. Чрез него им предлагам яснота, която ще заеме мястото на доскорошния хаос.

— Виола с жените ли е? — обаждам се. — Добре ли е?

Кметът отново ме поглежда през рамо.

— Ти обеща, Тод Хюит — казва. — Налага ли се да ти припомням? Само я спаси и ще направя каквото поискаш — мисля, че това бяха точните ти думи.

Облизвам нервно устни.

— А как да съм сигурен, че ти ще спазиш твоята част от уговорката ни?

— Не можеш да си сигурен — отвръща той, очите му ме пронизват, сякаш ясно вижда всяка лъжа, която изобщо бих могъл да му кажа. — Искам да имаш вяра в мен, Тод, а вяра с доказателства не е никаква вяра.

После отново обръща поглед към пътя и аз оставам с подхилкващия се Дейви и само шепна „Кротко, момичето ми“ на кобилата. Козината й е тъмнокафява, надлъж по муцуната й има широка бяла ивица, а гривата й е сресана така хубаво, че се мъча да не се хващам за нея, за да не я ядосвам излишно. Момче жребче, мисли тя в отговор.

Тя, казвам си. Тя. И тогава си задавам един въпрос, който никога преди не съм си позволявал да си задавам. Преди във фермата дори женските овце имаха Шум, кобилата също има Шум, а след като жените нямат Шум, то тогава…

— Там е работата, че жените не са животни — обажда се Кметът, разчел Шума ми. — Това е истината, независимо че мнозина твърдят, че аз лично вярвам в обратното. Жените просто са естествено Безшумни.

После снижава глас.

— А това ги прави различни от нас.

В тази част на главната улица има най-много магазини, пръснати сред дърветата, затворени, кой знае кога ще отворят отново, къщи има по двата тротоара на всички преки: и наляво към реката, и надясно към хълмовете, затварящи долината. Повечето от тях, ако не и всичките, са построени на сериозно разстояние една от друга, но предполагам, че така хората планират голям град във време, когато още не са изобретили лек срещу Шума.

Подминаваме още войници, маршируващи на групи по петима или десетима, още мъже от града, понесли вещите си, все така никакви жени. Вглеждам се в лицата на мъжете, които срещаме, повечето са забили поглед в пътя пред краката си, никой не ми изглежда готов да се съпротивлява.

— Кротко, момичето ми — прошепвам на кобилата, защото вече ми става ясно колко зле се отразява ездата на мъжките слабини.

— И ето ви го Тод! — обажда се Дейви и се изравнява с мен. — Няма и час, а вече стене.

— Млъквай, Дейви — отвръщам.

— Ще се обръщате един към друг с „господин Прентис Младши“ и „господин Хюит“ — подвиква ни Кметът.

— Какво? — казва Дейви, а Шумът ми се надига. — Той още не е мъж! Само едно…

Кметът го кара да замълчи само с поглед.

— Рано тази сутрин в реката е открито тяло — казва. — Тяло с множество ужасяващи рани и с нож, забит във врата, тяло, мъртво от не повече от два дни.

После се вглежда в мен, взира се в Шума ми. Избутвам напред картините, които искам да види, карам измислиците да изглеждат като истина, защото това е то Шумът, той е всичко, което си мислиш, а не само истината и затова, ако достатъчно ревностно си представиш, че наистина си сторил нещо, то тогава може и да се окаже, че наистина си го сторил.

Дейви изпуфтява недоверчиво.

— Ти си убил Пастор Аарон? Е, това не го вярвам.

Кметът не казва нищо, само смушква Морпет и потегля по-бързо. Дейви ми се изхилва и смушква и собствения си кон.

— Следвай — процвилва Морпет.

— Следвай — процвилва в отговор конят на Дейви.

Следвай мисли моята кобила и се впуска след тях тръскайки ме все по-лошо и по-лошо.

Докато вървим, очите ми напрегнато се взират и я търсят, нищо, че едва ли ще я видя. Дори и да е още жива, със сигурност е твърде болна, за да ходи, а дори и да не е твърде болна, за да ходи, със сигурност е заключена с останалите жени и не я пускат никъде.

Но продължавам да търся…

(защото може и да е избягала…)

(може би и тя ме търси…)

(може би е…)

И тогава го чувам.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

Кънти като камбана направо в главата ми, гласът на Кмета, увит около собствения ми глас, говори сякаш директно в Шума ми, толкова внезапен и осезаем, че малко остава да падна от коня. Дейви ме гледа изненадано, Шумът му се чуди на какво ли реагирам така.

Но Кметът просто си язди напред, сякаш нищо не се е случило.

Колкото повече се отдалечаваме в източна посока, толкова повече градът губи от блясъка на центъра и скоро вече яздим по чакъл. Къщите стават все по-простички, просто продълговати дървени постройки на голямо разстояние една от друга, подобни на тухли, изпуснати сред дърветата.

Къщи, от които се носи мълчанието на жени.

— Съвсем прав си — казва Кметът. Влизаме в Женския квартал.

Сърцето ми се свива все по-силно, докато напредваме, мълчанието се надига и посяга към мен като сграбчваща, търсеща ръка.

Опитвам се да седя изправен на коня.

Защото тя е някъде тук, някъде тук я лекуват.

Дейви пак се изравнява с мен, жалките му половинчати мустаци се изкривяват от грозна усмивка. Аз ще ти кажа къде е курвата ти казва Шумът му.

Кметът Прентис се извърта на седлото, бърз като змия.

И тогава чувам най-странния бляскащ звук, идва от Кмета, подобен е на вик, но тих вик, далечен вик, вик не от този свят, подобен на милион думи, изречени едновременно в един и същи миг, удар, толкова светкавичен, че усещам как косата ми се развява като от порив на вятъра, кълна се.

А Дейви е онзи, който понася удара…

Главата му се отмята назад, сякаш са го зашлевили, трябва да стисне юздите, за да не падне, конят му се завърта на място, очите му се отварят широко и се замъгляват, челюстта му увисва и от устата му се проточва слюнка.

Какво става, мътните го взели…

— Той не знае нищо, Тод — казва Кметът. — Всичко, което чуваш в Шума му за нея, е лъжа.

Поглеждам Дейви, той е още замаян и примигва от болка, после обръщам очи към Кмета.

— Това означава ли, че тя е в безопасност?

— Това означава, че той не знае нищо за нея. Нали не знаеш нищо за нея, Дейвид?

Не знам нищо за нея, татко, казва Шумът на Дейви, целият разтреперан.

Кметът Прентис повдига вежди очаквателно.

Виждам как Дейви изскърцва със зъби.

— Не знам нищо за нея, татко — казва високо.

— Аз съм наясно, че синът ми е лъжец — продължава Кметът, — знам, че е агресивен насилник, който няма понятие от ценностите, които изповядвам и в които дълбоко вярвам. Но въпреки това, той е мой син — после ни обръща гръб. — А аз вярвам в спасението.

Продължаваме, Шумът на Дейви е напълно тих, но дълбоко в него мъждука нещо тъмночервено.

Ню Прентистаун се стапя в далечината, край пътя вече няма почти никакви постройки. Ниви, подобни на червени и зелени карета, се мяркат сред дърветата и по билата на хълмовете, на тях растат различни култури, някои са ми познати, други — не. Мълчанието на жените отпуска хватката си и долината разкрива неопитомената си страна, в канавките растат цветя, лъскави катерици си бъбрят обиди една на друга, слънцето грее ярко и хладно, сякаш на света не се е случило нищо необикновено.

Реката прави голям завой край един хълм, на чийто връх виждам да стърчи висока метална кула, протегната към небето.

— Какво е това? — питам.

— Много ли ти се иска да узнаеш? — обажда се Дейви, макар че е очевидно, че и той не знае какво представлява кулата. Кметът не ни удостоява с отговор.

Подминаваме я, пътят отново завива и тръгва успоредно с дълъг каменен зид, който започва сякаш внезапно сред дърветата. Малко по-надолу зидът стига до грамадна порта арка. Това е единственият отвор в него, зидът е гигантски и аз ясно виждам, че продължава още много напред от другата страна на портата. Пред прага й пък, пътят се превръща просто в утъпкана пръст, сякаш сме достигнали окончателния му край.

— Първият и последният манастир, построен в Новия свят — казва Кметът и спира пред портата. Създаден е, за да бъде убежище за тих размисъл на най-светите мъже сред нас. Беше издигнат по времето, когато все още съществуваше вярата, че заразата на Шума може да бъде победена чрез себеотрицание и дисциплина. Шумът му се втвърдява. — Беше изоставен преди още да бъде напълно завършен.

Обръща се с лице към нас. Чувам как в Шума на Дейви се надига искрата на необяснима радост. Кметът Прентис го поглежда предупредително.

— Сигурно се чудиш — обръща се Кметът към мен, — защо назначих сина си за твой надзорник?

Хвърлям поглед към Дейви, който продължава да се усмихва.

Ти имаш нужда от здрава ръка, Тод — продължава Кметът. Дори и в момента си мислиш как би могъл да избягаш при първа възможност и да отидеш да намериш скъпата си Виола.

— Къде е тя? — питам, въпреки че знам, че няма да получа отговор.

— А аз не се и съмнявам — не спира Кметът, — че ръката на Дейвид е достатъчно здрава за теб.

Лицето и Шумът на Дейви се изхилват презрително.

В замяна Дейвид ще разбере какво всъщност представлява истинската смелост — усмивката на Дейви изчезва. — Ще научи какво е да действаш с чест, какво е да действаш като истински мъж. Защото истинският мъж действа така, както действаш ти, Тод Хюит — хвърля последен поглед към сина си и обръща Морпет към пътя. — Ще чакам с голямо нетърпение да узная как е минал първият ви ден заедно.

Без да каже и дума повече, той се отправя обратно към Ню Прентистаун. Чудя се защо ли изобщо дойде с нас чак до тук. Бас ловя, че си има по-важна работа.

— Разбира се, че си имам и по-важна работа — обажда се Кметът, без да се обръщай. — Но не се подценявай чак толкова, Тод Хюит.

После се отдалечава. Двамата с Дейви изчакваме, докато разстоянието стане достатъчно голямо, че баща му да не може да ни чуе.

Аз проговарям първи.

— Кажи ми веднага какво стори с Бен, или ще ти изтръгна ш… гръклян.

— Аз командвам тука, момченце — казва Дейви, отново ми се подхилва, смъква се от коня и хвърля раницата от гърба си. — Най-добре се дръж с нужното уважение, щото татко…

Но аз вече съм скочил от Ангарад, удрям го с всичка сила по лицето, като се целя точно в мизерните мустаци. Той поема удара и бързо отвръща с друг удар. Не обръщам внимание на болката, той също не й обръща внимание, двамата падаме на земята в камара от юмруци, ритници, лакти и колене. Той все още е по-едър от мен, но съвсем мъничко по-едър, разликата помежду ни е пренебрежима, но май все още е достатъчна, защото след малко Дейви ме сваля по гръб и притиска с ръка гърлото ми.

Устната му кърви, носът също, положението на моето нещастно лице е същото, но това в момента не ме тревожи. Дейви посяга зад гърба си и измъква пистолет от кобура, закачен на колана му.

Баща ти няма да одобри, ако ме застреляш — казвам.

— Верно — отвръща той, — обаче, дори и при това положение, аз държа пищов, а ти — не.

— Бен те е победил — изръмжавам изпод ръката му. — Спрял те е на пътя. Така ти избягахме.

— Не ме е спирал — изсумтява Дейви. — Аз го залових като пленник, сещаш ли се? Заведох го при татко и татко ми позволи да го изтезавам. Изтезавах го до смърт.

И Шумът на Дейви…

Аз…

Не мога да кажа какво точно виждам в Шума на Дейви (той е лъжец, лъжец), но то ми дава сили да го отхвърля от себе си. Борбата продължава, Дейви ме удря с дръжката на пистолета, но аз успявам да го отблъсна.

— Едно искам да запомниш, момченце — казва Дейви, дави се, но стиска пистолета. — Когато татко ти говори хубави работи и те хвали, недей да забравяш, че той ми позволи да изтезавам твоя Бен.

— Ти си лъжец — повтарям. — Бен те е спрял.

— Така ли? — сопва се Дейви. — Е, къде е Бен сега, а? Може би идва да те спаси?

Прекрачвам напред със стиснати юмруци, защото той е прав, сещате ли се? Шумът ми лумва при мисълта за загубата на Бен, сякаш го губя отново, точно тук и сега.

Дейви се засмива, дръпва се по-далеч от мен, докато гърбът му опира в дървената порта.

— За татко ти си съвсем прозрачен — казва и очите му се разширяват от подигравката. — Чете те като книга.

Шумът ми гръмва.

— Върни ми книгата! Или, кълна се, ще те убия!

— Нищо няма да ми направиш, господин Хюит — отвръща Дейви, все така опрял гръб о портата. — Няма да застрашиш живота на любимата кучка, така ми се струва!

И тогава…

Разбирам, че са ме пипнали натясно.

Защото аз никога няма да я изложа и на най-малката опасност.

Ръцете ми са готови да сторят още зло на Дейви Прентис, както му сториха тогава, когато той я нарани, когато я простреля…

Но точно сега няма да му сторят нищо…

Въпреки, че могат…

Защото Дейви е слаб.

И аз, и той много добре знаем това.

Усмивката му изчезва.

— Мислиш се за специален, а? — изплюва той. — Мислиш, че татко ще се церемони с теб?

Аз стисвам юмруци и пак ги отпускам.

Но не мръдвам от мястото си.

— Татко те познава — продължава Дейви. — Татко чете в теб.

— Изобщо не ме познава — отвръщам. — Ти също не ме познаваш.

Дейви пак се изхилва.

— Така ли било? — ръката му посяга и хваща дръжката на портата. — Ела да се запознаеш с новото си стадо, Тод Хюит.

Тежестта на тялото му отваря портата зад гърба му, той прекрачва прага и отстъпва встрани, за да не ми закрива гледката.

Отвъд портата стотина и повече диваци се взират немигащо в нас.

4

Изграждането на един нов свят

Тод

Първата ми мисъл е да се обърна и да побягна. Да тичам, да тичам, да тичам и никога да не спра.

— Е, много бих искал да видя как ще го направиш — пресича ме Дейви, който стои до портата с такава усмивка, сякаш е спечелил първа награда.

Толкова са много, толкова много издължени бели лица ме гледат, очите им са толкова големи, устите им са тъй малки, пълни със зъби, разположени твърде високо върху лицата, ушите им изобщо не приличат на човешките.

Но тези маски приличат на човешко лице, сещате ли се? Аз виждам лица, които чувстват, които се страхуват…

И страдат.

Трудно е да се познае кои са мъжки и кои — женски, защото по телата на всичките растат едни и същи лишеи там, където трябва да са дрехите, но по всичко личи, че тук са събрани цели дивашки семейства, по-големите диваци закрилят малките деца диваци, съпрузи диваци пазят съпругите си, обвили са ръце едни около други, главите им са притиснати плътно. А всичките мълчаливо…

Мълчаливо.

— Нали! — вика Дейви. — Дали са от лека на тия животни, представяш ли си?

Диваците вече се взират в Дейви и помежду им преминава вълна от странното им цъкане, разменят се погледи и кимания. Дейви вдига пистолета и навлиза на територията на манастира.

— Замисляте ли нещо, а? — изплюва. — Дайте ми повод! Хайде, де! ДАЙТЕ МИ ПОВОД!

Диваците се сгушват съвсем плътно един до друг, отстъпват и се дърпат от Дейви колкото е възможно.

— Идвай! — вика ми Дейви. — Имаме работа за вършене.

Аз не помръдвам.

— Идвай, казах! Те са животни. Няма нищо да ти направят.

Не мърдам.

— Той е убил един от вашите — казва им Дейви.

— Дейви! — изкрещявам.

— Отрязал му главата с ножа си. Рязал ли, рязал…

— Престани! — хуквам към него, за да го накарам да си затвори мръсната уста. Не знам откъде знае, но знае и ще се наложи да млъкне точно в този ш… момент.

Диваците, застанали най-близо до портата, отпълзяват много назад, когато ги доближавам, гледат ме с уплашени лица, родители скриват малките зад себе си. Блъсвам силно Дейви, но той продължава да се смее и аз виждам, че вече се намирам сред стените на манастира.

И осъзнавам колко много всъщност са диваците, събрани тук.

Каменният зид на манастира огражда огромно пространство, сред него има само една-едничка мъничка постройка, нещо като склад. Останалата земя е разделена на парцели, оградени с ниски дървени оградки с малки портички. Повечето от оградите са задушени от плевелите, гъста трева и троскот ги покриват плътно и образуват гладък килим, широк повече от сто метра във всяка посока.

Но в заграденото пространство има преди всичко диваци.

Стотици и стотици от тях.

Може би са повече от хиляда.

Притискат се в големия каменен зид, гушат се зад прогнилите дървени оградки, седят на групички или стоят в редици.

Всички ме гледат, мълчаливи като гроб, докато Шумът ми се излива отгоре им.

— Той е лъжец! — казвам. Не беше така! Изобщо не беше така!

А как беше? Възможно ли е изобщо да обясня какво се случи?

Защото аз го сторих, сещате ли се?

Не както Дейви каза, но го сторих по точно толкова лош начин, случката е огромна в Шума ми, не мога да я скрия, не и от всички взрени в мен грамадни очи, твърде е голяма, за да я прикрия с лъжи, да замъгля истината, твърде голяма, за да мога не да мисля за нея, когато дивашките лица ме гледат ли, гледат.

— Стана случайно — казвам, но гласът ми изневерява, местя очи от едно странно лице към друго, не виждам картините, характерни за дивашкия Шум, не разбирам какво означава цъкането, изобщо не проумявам какво се случва между тях. — Не исках.

Никой дивак не отвръща нищо в отговор. Само стоят и ме гледат.

Портата зад гърба ни се отваря отново със скърцане. Обръщаме се.

Влиза Айвън от Фарбранч, онзи, който предпочете да се присъедини към армията, вместо да се бори срещу нея.

Колко прав се оказа той в крайна сметка. Сега носи офицерска униформа и води група войници след себе си.

— Господин Прентис Младши — поздравява и кимва на Дейви, който кима в отговор, очите на Айвън се преместват върху мен, не мога да разчета изражението му, не чувам Шум. — Радвам се да видя, че сте жив и здрав, господин Хюит.

— Вие двамата познавате ли се? — остро пита Дейви.

— Срещали сме се — казва Айвън, без да откъсва поглед от мен.

Аз обаче не му казвам и дума.

Картини от Фарбранч. Картини на Хилди и Там, и Франша. Картини на клането. Клането, в което той е оживял.

По лицето му преминава сянка на раздразнение.

— Човек отива там, където е властта — казва. — Само така оцелява.

Избутвам пред очите му картина на горящия град, а мъже, жени и деца също горят в пламъците.

Той силно се смръщва.

— Моите мъже ще останат тук като охрана. Имате заповед да накарате диваците да разчистят територията на манастира и да следите дали са нахранени и напоени.

Дейви извърта очи.

— Е, това е ясно…

Но Айвън вече му е обърнал гръб и крачи към портата, като оставя с нас десет души с пушки. Те се качват на манастирския зид и някои заемат позиции там, а други се захващат да опънат бодлива тел отгоре на зида, която да им помага да си вършат работата.

— Само десет души с пушки плюс ние двамата срещу всичките тези диваци — казвам полугласно, но въпросът гърми в Шума ми.

— О, всичко ще бъде наред — казва Дейви. После вдига пистолета си и го насочва срещу най-близкия от диваците, то всъщност е женска, която държи бебе в прегръдката си. Тя бавно се извърта така, че тялото й да е между дулото и бебето. — Те нямат дори желание да се бият.

Виждам лицето на женската, прикрила бебето с тялото си.

Тя е победена, мисля си. Те всички са победени. И го знаят.

А аз знам как се чувстват от това, че го знаят.

— Ей, кретенче, гледай — вика Дейви. Вдига ръце във въздуха и всички диваци обръщат очи към него. — Жители на Ню Прентистаун! — изкрещява и започва да ръкомаха. — Дойдох да прочета смъртната ви присъдааааа!

И после започва да се смее, и се смее, и се смее, и се смее.

Дейви решава, че ще наглежда диваците, докато разчистват и подравняват територията на манастира, а решението му се дължи изцяло на факта, че в такъв случай единствен аз ще рина фураж от склада, за да се хранят пленниците и ще нося вода да пълня коритата, от които да пият.

Но това си е фермерска работа. Свикнал съм с нея. Това вършех при Бен и Килиън всеки Божи ден. Вършех го и се оплаквах.

Изтривам си очите и се захващам.

Диваците се държат на разстояние от мен, стараят се да стоят максимално далеч, докато си вършат работата. А това, да ви кажа право, ми помага да се чувствам по-спокоен.

Защото в един момент установявам, че не мога да ги гледам в очите.

Държа си главата наведена и рина ли, рина.

Дейви обяснява, че татко му му разправил, че допреди два дни диваците работели като прислужници и готвачи при семействата на Хейвън, но една от първите заповеди на Кмета Прентис била всеки да държи своите диваци затворени у дома до второ нареждане, а едва снощи армията обиколила всички къщи, събрала диваците и ги затворила тук, в манастира.

— Хората ги държаха в дворовете си — продължава Дейви, докато ме надзирава как рина, утринта вече е преминала в следобед, а той дъвче онова, което трябваше да бъде обяд и за двама ни. Представяш ли си? Сякаш са някакви ш… членове на семейството.

— Може и да си били членове на семейството — отбелязвам.

— Е, вече не са — казва Дейви, изправя се на крака, вдига пистолета и се ухилва. — Обратно на работа. До вечерта изривам по-голямата част от фуража, но количеството изобщо не е достатъчно. Три от петте помпи за вода не работят, смрачава се, а аз съм успял да поправя само една от тях.

— Време е да си тръгваме — казва Дейви.

— Не съм приключил — отвръщам.

— Хубаво — вика той и се отправя към портата, — остани си самичък тука тогава.

Поглеждам диваците. Свършили са работата, предвидена за деня и са се сбутали възможно най-далече от войниците с пушките и от портата.

Възможно най-далече от мен и от Дейви.

Местя поглед между тях и Дейви, който просто си отива. Диваците нямат достатъчно храна за през нощта, нямат и достатъчно вода. Няма къде да ходят по нужда, нямат никакъв подслон.

Обръщам се към тях и разтварям празните си ръце, но жестът не обяснява нищо, не им помага по никакъв начин. Те само ме гледат в отговор, аз отпускам ръце и се отправям към портата след Дейви.

— Толкоз по въпроса за истинския мъж с истинската смелост, а, кретенче? — вика Дейви и отвързва коня си, когото упорито нарича Смъртоносен, макар че той отговаря само на името Жълъдче.

Не го слушам, защото мисля за диваците. Мисля си как ще се държа добре с тях. Точно така. Ще следя да имат достатъчно храна и вода и ще правя всичко възможно да ги защитавам.

Точно така.

Заричам се.

Защото тя би искала да постъпвам така.

— О, да те светна ли какво всъщност иска тя, а? — изхилва се Дейви.

Хвърлям се върху него и пак се сбиваме.

Когато се връщам в кулата, там ме чака новото ми легло: дюшек, покрит с чаршаф за мен в единия ъгъл и втори в противоположния, предназначен за кмета Леджър, който вече е приседнал отгоре му, поглъща купичка яхния, а Шумът му звънти ясно.

Лошата миризма е изчезнала.

— Да — обажда се кметът Леджър. — Познай кой почисти всичко?

Оказва се, че са го назначили за чистач.

— Почтен труд — казва той и свива рамене, но в сивкавия му Шум се носят думи, които подсказват, че в действителност кметът изобщо не смята този труд за почтен. Ирония на съдбата, предполагам. Последните ще станат първи. Щеше да бъде дори поетично, ако не беше толкова клиширано.

До моето легло също е оставена яхния, занасям я до отвора в стената и се заглеждам в града.

Градът е започнал да жужи.

Действието на лека отслабва и постепенно започвам да чувам всички мъже. Жуженето идва от къщите, от страничните улички, иззад дърветата.

Шумът се завръща в Ню Прентистаун.

В стария Прентистаун ми беше трудно дори да ходя по единствената улица, нищо че там живееха само 146-ма мъже. В новия Прентистаун мъжете са два пъти повече. А има и момчета.

Не знам дали ще мога да го понеса.

— Ще свикнеш — обажда се кметът Леджър, дояждайки яхнията. — Аз живях тука двайсет години преди да открием лека.

Затварям очи, но пред мен се изправя цялото стадо диваци, които стоят и ме гледат мълчаливо.

Осъждат ме.

Кметът Леджър ме потупва по рамото и посочва яхнията ми.

— Това ще го ядеш ли?

През нощта сънувам сън…

Сънувам нея…

Слънцето свети зад гърба й, затова не мога да видя лицето й, застанали сме на някакъв хълм и тя ми говори, но наблизо с грохот пада водопад и аз не я чувам, а само повтарям „Какво казваш?“ и посягам към нея, но не мога да я докосна, само ръката ми се облива в кръв…

— Виола! — извиквам и сядам на дюшека в мрака, и дишам тежко.

Поглеждам към кмета Леджър, той лежи с гръб към мен, но Шумът му не спи, а е сив на цвят, какъвто е винаги, когато кметът Леджър е буден.

— Знам, че не спиш — казвам.

— Сънуваш много Шумно — отвръща той, без да помръдва. — Тя важна ли е за теб?

— Не е твоя работа.

— Просто трябва да оцелееш, Тод — казва кметът Леджър. — Това е, което всеки от нас трябва да направи. Просто трябва да изтърпим и да оцелеем до края.

Аз също се обръщам с лице към стената.

Безсилен съм. Не и докато те я държат.

Не и докато не знам нищо.

Не и докато те могат да й сторят зло.

Трябва да изтърпиш и да оцелееш до края, мисля.

И започвам да мисля само за нея.

И започвам да й шепна, шепна й, нищо че не може да ме чуе. „Трябва да изтърпиш и да оцелееш до края“.

Да оцелееш.

Част втора

Домът на изцелението

5

Виола се събужда

Виола

— Успокой се, моето момиче.

Глас…

В светлината…

Примигвам и отварям очи. Всичко наоколо е снежнобяло, толкова е ярко, че прилича на кънтящ звук, а в светлината има глас, главата ми е празна, хълбокът ме боли, и всичко е толкова ярко и светло, и не мога да мисля…

Чакай, чакай…

Не, чакай малко…

ТОЙ ме носеше надолу по хълма…

ТОЙ току-що ме носеше надолу по хълма и влязохме в Хейвън, точно когато…

— Тод — казвам, гласът ми стърже, гърлото ми е сухо, боли ме, но аз се насилвам и гласът ми се извисява в ярката светлина, заслепила очите ми. — ТОД?

— Хайде да се успокоиш, моля ти се.

Непознат глас, женски глас…

Жена.

— Коя си ти? — питам, опитвам се да седна, опипвам с ръце наоколо, усещам хладен въздух, чувствам меки…

Легло?

Паниката се надига.

— Къде е той? — изпищявам. — ТОД?

— Не познавам никакъв Тод, моето момиче — казва гласът, формите наоколо стават по-ясни, яркостта се смесва с по-тъмни петна, — но добре знам, че в момента не си в състояние да възприемаш каквато и да било информация.

— Простреляна си — казва друг женски глас от другата ми страна, втората жена е по-млада от първата.

— Затваряй си устата, Маделин Пул! — казва първият глас.

— Добре, госпожо Койл — отвръща вторият.

Продължавам да мигам и постепенно зрението ми се прояснява. Лежа в тясно бяло легло в тясна бяла стая. Облечена съм в тънка бяла нощница, вързана отзад на врата ми. Пред мен е застанала висока, силна жена, облечена в бяла престилка с избродирана на нея протегната синя ръка, устните й са плътно стиснати, изражението й е каменно. Госпожа Койл. Зад нея, почти до вратата, е застанало момиче на моята възраст с купа гореща вода в ръце.

— Аз съм Мади — обажда се то с дяволита усмивка.

— Вън — казва госпожа Койл, без дори да обръща глава. Мади улавя отново погледа ми и се измъква навън, като ми праща повторна усмивка.

— Къде съм? — питам госпожа Койл, дъхът ми е накъсан.

— Имаш предвид в коя стая сме те настанили ли, моето момиче? Или в кой град си? — очите й ме приковават. — Или на коя планета?

— Моля ви — очите ми се напълват със сълзи, това ме ядосва, но не мога да ги спра и продължавам — с мен имаше едно момче.

Жената въздъхва и хвърля поглед встрани, после стисва устни още по-здраво и сяда на стола до леглото. Лицето и е строго, косата й е събрана на пристегната плитка, тялото й е плътно и едро, изобщо не е човек, с когото да се занасяш.

— Съжалявам — казва тя почти нежно. Почти. — Не знам нищо за никакво момче — после се намръщва. — Всъщност не знам изобщо какво става, знам само, че вчера сутринта те донесоха в моя дом на изцелението и ти беше толкова близо до смъртта, че изобщо не бях сигурна дали ще мога да те върна обратно. Обаче после бях категорично осведомена, че оцеляването на всички тук зависи от това дали ти ще оцелееш.

Тя млъква и зачаква да види как ще реагирам.

Нямам представа как да реагирам.

Къде е той? Какво са му сторили?

Отвръщам се от жената и започвам да мисля, но превръзките са толкова стегнати около тялото ми, че дори и да искам, не бих могла дори да седна.

Госпожа Койл приглажда веждата си с пръсти.

— А сега, когато те върнахме от смъртта — казва, — изобщо не съм сигурна, че ще си ни благодарна, особено пък като разбереш в какво положение сме в момента.

После ми разказва как Кметът Прентис се появил в Хейвън едновременно със слуховете за армията му, голяма армия, достатъчно голяма, че да сгази града без усилие, достатъчно голяма, че да подпали целия свят от четирите края. Разказва ми как някакъв мъж на име Леджър се подчинил на Кмета Прентис, как се разкрещял на неколцината, които настоявали да се борят и как повечето хора се съгласили с него и той „предал града на поднос със син ръб“.

— И тогава домовете на изцелението — продължава госпожа Койл, а гласът й става ИСТИНСКИ гневен, — изведнъж се превърнаха в затвор за жените в тях.

— Значи ти си лекарка, така ли? — питам, но едновременно чувствам как гърдите ми се опразват, как потъвам под грамадна тежест, потъвам, защото се провалихме, потъвам, защото не е имало никакъв смисъл да надбягваме армията.

Устните на жената се свиват в мъничка усмивка, тайнствена, сякаш току-що съм издала с нещо собственото си невежество по някакъв въпрос. Но в усмивката няма жестокост и аз усещам, че страхът ми от жената намалява, намалява и страхът ми от тази стая, намалява страхът ми за мен самата, затова пък страхът ми за него се усилва двойно.

— Не, моето момиче — отвръща госпожа Койл. — Както със сигурност знаеш, в Новия свят жени лекарки няма. Аз съм лечителка.

— Че каква е разликата?

Тя отново поглажда веждата си с пръсти.

— Каква е разликата, а? — тя отпуска ръце в скута си и се втренчва в тях. — Да ти кажа право, дори и заключени тук — продължава — все още чуваме слуховете. Слухове за това, че мъжете и жените в града са разделени, слухове за това, че армията ще пристигне всеки момент, слухове за това, че кръвта и острието са зад ъгъла и скоро ще умрем, нищо, че се предадохме.

После се втренчва безжалостно в мен.

— А ето те и теб.

Отвръщам поглед.

— Аз с нищо не съм по-специална.

— Така ли било? — съвсем не е убедена. — Момиче, за чието пристигане биват разчистени улиците на целия град? Момиче, което трябваше да спася на всяка цена, за да не загубя собствения си живот? Момиче — тя се привежда към мен, за да е сигурна, че я слушам — току-що пристигнало от грамадното мрачно отвъдно сред световете?

За секунда затаявам дъх с надеждата, че тя не забелязва това.

— Това пък откъде ти хрумна?

Тя ми се усмихва мило.

— Аз съм лечителка. Първото нещо, което виждам, е кожата и умея да разчитам изписаното по нея много добре. Кожата ми разказва всичко за живота на човека — къде е бил, какво е ял, кой е всъщност. Лицето ти е помургавяло, моето момиче, но иначе имаш най-бялата и чиста кожа, която съм виждала през последните двайсет години. Твърде бяла и мека за планета, населена с фермери.

Продължавам да гледам встрани.

— Разбира се, има и слухове, бежанците ги носят, слухове за нови заселници, запътили се насам. Хиляди заселници.

— Моля те — повтарям, а очите ми пак започват да се пълнят. Опитвам се да спра сълзите да не потекат.

— А и никое момиче, родено в Новия свят, няма да попита една жена дали е лекарка — довършва ме госпожа Койл.

Преглъщам. Слагам длан на устата си. Къде е той? Не ме интересуват приказките й, къде е той?

— Знам, че си уплашена — продължава госпожа Койл, — но в тоя град страдаме от прекомерни количества страх по принцип и нищо не може да се направи по тоя въпрос — после посяга с грапавата си длан и я слага върху ръката ми. — Но може би ти можеш да ни помогнеш с нещо.

Преглъщам, но не обелвам и дума.

Има само един човек на този свят, на когото вярвам.

И той не е тук в момента.

Госпожа Койл се отпуска на стола.

— Ние ти спасихме живота — казва. — Малко повече информация би била голямо облекчение за нас.

Аз поемам дълбоко дъх, оглеждам стаята, обръщам очи към прозореца, който гледа към дърветата и към реката, към същата онази река, която двамата следвахме толкова дълго с надеждата, че тя ще ни изведе на безопасно място. Изглежда невъзможно нещо лошо да се случи в такъв слънчев ден, опасността не тропа на вратата, никаква армия не идва към Хейвън.

Само дето армията идва.

Наистина идва.

А когато дойде, госпожа Койл бездруго ще пострада, независимо какво се е случило със…

Усещам лека болка в гърдите.

Но поемам въздух.

И заговарям.

— Името ми — казвам, — е Виола Ийд.

— Нови заселници, а? — казва Мади с усмивка.

Лежа на една страна, а тя размотава дългата превръзка, увита около кръста и корема ми. Превръзката е напоена с кръв, кожата ми отдолу е прашна и ръждивочервена там, където кръвта е засъхвала. До пъпа ми има дупка, зашита здраво с тънък конец.

— Защо не ме боли? — питам.

— Превръзките са намазани с Джефърсов корен — отвръща Мади. — Естествен опиат. Няма да чувстваш никаква болка, но поне един месец няма да можеш да ходиш до тоалетната като хората. Освен това след пет минути ще си дълбоко заспала.

Докосвам кожата си около раната, нежно, съвсем нежно. На гърба ми има втора рана там, където куршумът е влязъл в мен.

— Как така съм още жива?

— Би предпочела да си мъртва ли? — Мади пак ми се усмихва, после сбърчва чело, но усмивката остава изписана по лицето й. — Не бива да се шегувам. Госпожа Койл все повтаря, че ми липсва нужната за всяка лечителка подобаваща сериозност — топва чиста марля в купа с топла вода и започва да промива раните. — Жива си, защото госпожа Койл е най-добрата лечителка в Хейвън, много по-добра от така наречените лекари в този град. Дори лошите, дето ни нападнаха, знаят това. Защо, мислиш, те донесоха тук, а не в лазарета?

Мади е облечена в същата бяла престилка като госпожа Койл, но носи и малка бяла шапчица, на която също е избродирана със синьо протегната ръка — както разбирам, такива шапчици носят младите помощнички, които сега се обучават за лечителки. Надали е повече от година-две по-голяма от мен — не мога да преценя, защото на тази планета измерват времето по някакъв странен начин — но ръцете й пипат сигурно, умело и нежно.

— Я кажи — обажда се тя с престорено бодър глас, — колко всъщност са лоши тия лошите, дето ни нападнаха?

Вратата се отваря. В стаята надниква нисичко момиче с шапчица на помощничка, на възрастта на Мади е, но кожата й е тъмнокафява, а челото й е буреносно смръщено.

— Госпожа Койл поръча да приключваш вече.

Мади дори не я поглежда, продължава да пристяга методично превръзката.

— Госпожа Койл много добре знае, че за толкова кратко време мога да свърша работата едва наполовина.

— Викат ни — съобщава тъмнокожото момиче.

— С такъв тон го казваш, все едно от сутрин до вечер все ни викат, Корин.

Превръзките са почти толкова добри, колкото бяха и онези на кораба, лекарството, с което са намазани, вече охлажда тялото ми, клепачите ми натежават от него. Мади приключва с раната на корема ми и се обръща, за да отреже ново парче превръзка, което да сложи на гърба ми.

— В момента върша лечителска работа.

— Дойде един мъж с пушка — изрича Корин.

Мади застива на място.

— Викат всички ни на градския площад — продължава Корин, — в това число и тебе, Мади Пул, независимо каква работа вършиш — после скръства ръце сърдито. — Бас ловя, че армията идва.

Мади ме поглежда в очите. Аз обръщам глава.

— Най-после ще разберем какъв ще бъде краят ни — заявява Корин.

Мади извърта очи.

— О, оптимистка както винаги — отвръща. — Кажи на госпожа Койл, че идвам след минутка.

Корин прави кисела физиономия, но излиза без повече коментари. Мади довършва превръзката откъм гърба ми, а аз вече много трудно държа очите си отворени.

— Заспивай сега — казва Мади. — Всичко ще се оправи, ще видиш. Защо ще те спасяват, ако са искали да те…

Не довършва мисълта си, само присвива подигравателно устни и се усмихва.

— Аз пък все повтарям, че у Корин има толкова много подобаваща сериозност, че стига за всички ни в тоя дом на изцелението.

Усмивката й е последното нещо, което виждам, преди да потъна в сън.

— ТОД!

Отново се стряскам, кошмарът се стапя, Тод се изплъзва от ръцете ми…

Чувам шум и виждам, че книгата е паднала от скута на Мади, а тя примигва и се събужда — задрямала е на стола до леглото ми. Вече е нощ, в стаята е тъмно, само до Мади свети малка лампа, за да може тя да си чете.

— Кой е Тод? — пита с прозявка и усмивката веднага се появява на лицето й. — Гадже ли ти е? — изражението ми я кара мигновено да престане да се занася. — Значи някой важен за теб човек.

Кимам, все още дишам тежко след кошмара, косата ми е залепнала на потното чело.

— Много важен.

Мади ми налива чаша вода от каната до леглото.

— Какво стана? — питам и пийвам. — За какво ви повикаха?

— А, да, за събирането питаш — казва Мади и си сяда на мястото. — Е, това си заслужаваше да се види.

После ми разказва как всички хора в града (а пък градът вече не се казвал Хейвън, а Ню Прентистаун, от което направо ми призлява) били събрани, за да гледат как пристига армията и как новият Кмет екзекутира стария.

— Само дето не го екзекутира — обобщава Мади. — Пощади го. Каза, че щял да пощади и всички нас. Каза още, че засега се прекратява употребата на лека, мъжете никак не се зарадваха, а и право да ти кажа, беше много хубаво през последните шест месеца, когато не се налагаше да слушаме дърдоренето им, каза как всеки от нас трябвало да си знае мястото и да помни кой е, а пък всички заедно сме щели да изградим един нов дом и така подготвени, да очакваме пристигането на новите заселници.

Очите й се разширяват и тя зачаква коментара ми.

— Не разбрах и половината — казвам. — Има лек, така ли?

Мади поклаща глава, но не в смисъл, че отрича.

— Божичко, ти наистина не си тукашна!

Оставям чашата, навеждам се напред и гласът ми се снишава до шепот.

— Мади, тук наблизо имате ли уреди за радиовръзка?

Тя ме поглежда така, сякаш току-що съм й предложила двете да заминем за някоя от луните.

— Искам да се свържа с корабите — обяснявам. — Антената прилича на голяма чиния. Или пък е качена на кула.

Мади се замисля.

— Има една стара метална кула горе сред хълмовете — отвръща, също шепнешком, — но дори не съм сигурна дали наистина е предназначена за радиовръзка. От години е изоставена. Пък и няма как да стигнеш до нея, Ви. В града има цяла армия.

— Колко души?

— Достатъчно — двете продължаваме да шепнем. — Говори се, че тази нощ всички жени ще бъдат отделени и изолирани.

— Защо?

Мади свива рамене.

— Корин каза, че чула една жена в тълпата да разказва, че отвели някъде и всички диваци.

Аз рязко сядам, а превръзката ме притиска.

— Диваци?

— Така наричаме представителите на местния човекоподобен вид.

— Знам — мъча се да се изправя. — Тод ми разказа за тях, разказа ми за войната. Мади, ако Кметът отделя и изолира жените и диваците, то със сигурност сме в опасност. Мисля, че се разиграва най-лошият вариант.

Избутвам завивките и понечвам да стана, но болка като светкавица пронизва корема ми. Изохквам и падам обратно.

— Скъса някой конец — промърморва Мади и става на крака.

— Моля те — скърцам със зъби срещу болката. — Трябва да се махаме от тук. Трябва да бягаме.

— Е, ти никъде не можеш да бягаш в момента — отвръща Мади и посяга да ме отвие, за да погледне превръзката.

В този момент в стаята влиза Кметът.

6

Две страни

Виола

Води го госпожа Койл. Лицето й е по-строго от всякога, челото й е смръщено, стиснала е зъби. Срещала съм я само веднъж, но веднага ми става ясно, че в момента никак не е доволна.

Той е застанал зад гърба й. Висок, строен, с широки рамене, облечен в бяло, с шапка на главата, не я е свалил дори в стаята.

Никога досега не съм го виждала отблизо. Когато ни посрещна на градския площад, аз умирах, защото кръвта ми изтичаше.

Но това е той.

Само той може да бъде.

— Добър вечер, Виола — казва. — От дълго време очаквам да се запознаем.

Госпожа Койл ме вижда как съм се омотала в чаршафите, а Мади се суети около мен.

— Проблем ли има, Маделин?

— Сънува кошмар — отвръща Мади и ме поглежда за миг в очите. — Мисля, че е скъсала някой шев.

— Ще го оправим по-късно — отвръща госпожа Койл и сериозният й и спокоен глас кара Мади да застане нащрек. — Междувременно й дай 400 единици Джефърсов корен.

— 400? — изненадано се обажда Мади, но после среща погледа на госпожа Койл и само отронва. — Да, госпожо.

После стисва ръката ми за последно и излиза от стаята.

Двамата гости се взират мълчаливо в мен, докато най-после Кметът се обажда:

— Това е всичко, госпожо.

Госпожа Койл ме поглежда многозначително, преди да излезе, може би иска да ме окуражи или да ме пита нещо, или пък да ми съобщи нещо, но аз съм твърде уплашена, за да разбера какво има предвид и докато се усетя, тя вече е затворила вратата след себе си.

И аз оставам сама с него.

Той оставя тишината да се нагнети, докато ми стане ясно, че се предполага аз да започна разговора. Стискам завивките и ги притискам до гърдите си, все още чувствам пронизваща болка при всяко движение.

— Вие сте Кметът Прентис — казвам. Гласът ми трепери, но все пак изричам думите.

— Президентът Прентис — поправя ме той, — но ти ме познаваш като Кмет, разбира се.

— Къде е Тод? — поглеждам го в очите. Не мигам. — Какво сте му сторили?

Той ми се усмихва.

— Демонстрираш ум още с първото изречение и кураж с второто. Може да станем приятели с теб.

— Ранен ли е? — преглъщам пламъка, който гори в гърдите ми. — Жив ли е?

За секунда той ме гледа така, сякаш няма никакво намерение да отговаря на въпросите ми, сякаш изобщо не е забелязал, че го питам, но после изведнъж изрича:

— Тод е добре. Жив и здрав е и пита за теб непрекъснато.

Осъзнавам, че съм затаила дъх.

— Истината ли ми казвате?

— Разбира се.

— Искам да го видя.

— Той също иска да те види — отвръща Кметът Прентис. — Но всичко по реда си.

Продължава да се усмихва. Усмивката му е почти приятелска.

Ето го мъжът, от когото бягахме толкова седмици, ето го пред мен, стои в стаята ми, а аз едва мога да се движа от болка.

И ми се усмихва.

Почти приятелски.

АКО е сторил нещо лошо на Тод, ако само го е пипнал с пръст…

— Кмете Прентис…

— Президент Прентис — поправя ме той, но после продължава бодро, — но ти можеш да ме наричаш Дейвид.

Премълчавам, само притискам в ръка превръзката, за да успокоя малко болката.

Има нещо в него. Нещо, което не мога точно да определя…

Можеш да ме наричаш Дейвид — продължава той, — само ако ти ми разрешиш да те наричам Виола.

На вратата се почуква. Мади я отваря, държи кутийка в ръка.

— Джефърсов корен — казва, без да откъсва очи от пода. — За болките.

— Да, разбира се — казва Кметът и отстъпва от леглото, скръстил ръце зад гърба си. — Моля.

Мади ми налива чаша вода и ме наблюдава как преглъщам четири жълти капсули, с две повече, отколкото изпих през деня. Взема чашата от ръката ми и, все така обърната с гръб към Кмета, ме поглежда твърдо, солидно, в очите й няма усмивка, само смелост, и това ме кара да се почувствам малко по-добре, малко по-силна.

— Тя много бързо се уморява — казва Мади на Кмета, без да гледа към него.

— Разбирам — отвръща той, а Мади излиза и затваря вратата зад себе си.

Веднага усещам затопляне в стомаха си, но на болката и трябва още минута, за да отстъпи и тръпките да отпуснат тялото ми.

— И така — обажда се Кметът, — даваш ли ми разрешение?

— За какво?

— Да те наричам Виола.

— Не мога да ви попреча — отвръщам. — Наричайте ме както искате.

— Добре — отвръща той, не сяда, не се движи, усмивката му не слиза от лицето. — Когато се почувстваш по-добре, Виола, много бих искал да си поговорим двамата с теб.

— За какво?

— Ами за твоите кораби, разбира се — отвръща той. — Онези кораби, които ни приближават с всеки изминал момент.

Преглъщам.

— Какви кораби?

— О, не, не, не — той поклаща глава, но продължава да се усмихва. Започна толкова интелигентно и смело. Уплашена си, но това не ти попречи да разговаряш с мен спокойно и ясно. Всичко това е достойно за възхищение — той навежда глава. — Към комбинацията, обаче, трябва да прибавим и откровеност. Трябва да сме откровени един към друг още от самото начало, Виола, защото как иначе ще продължим?

Какво да продължим?, мисля.

— Съобщих ти, че Тод е жив и здрав — казва Кметът — и това е чистата истина. После слага ръка на таблата на леглото до краката ми. — И ще си остане жив и здрав — прави пауза. — А ти ще ми отвърнеш със същата откровеност.

Не се налага да ми казва, че първото, всъщност, зависи изцяло от второто.

Топлината от стомаха ми пълзи на всички посоки, очертанията ми изглеждат по-меки, движенията се забавят. Болката в хълбока ми се стапя, но заедно с нея се стапя и способността ми да стоя нащрек. Защо ми дадоха две дози, след като и една ме приспа толкова бързо? Толкова бързо, че дори не можах да си поговоря със…

О.

О.

— Трябва да видя Тод, за да ви повярвам — казвам.

— Скоро ще го видиш — отвръща той. — В Ню Прентистаун има толкова неща за правене сега. Толкова за поправяне.

— Независимо дали някой одобрява поправките.

Клепачите ми натежават. Насилвам се да отворя очи. Едва тогава осъзнавам, че съм изрекла последното на висок глас.

Кметът отново се усмихва.

— Хващам се, че повтарям тези думи много често напоследък, Виола. Войната приключи. Аз не съм твой враг.

Вдигам изненадано уморените си очи към него.

Страхувам се от него. Страхувам се.

Но…

— Вие сте били враг на жените в Прентистаун — казвам. — Бяхте враг на всички във Фарбранч.

Тялото му се стяга като струна, но той прави всичко възможно аз да не забележа това.

— Един труп беше изваден от реката тази сутрин — произнася. — Труп със забит в гърлото нож.

Очите ми се разтварят широко, нищо че съм под действието на Джефърсовия корен. Кметът ме наблюдава напрегнато.

— Може би мъжът е заслужил тази смърт — казва. — Може би е имал врагове.

Виждам се как го извършвам…

Виждам се как забивам ножа…

Стисвам очи.

— Що се отнася до мен обаче, — продължава Кметът, — тази война приключи. Идват дни, в които хората трябва да бъдат ръководени, да бъдат сплотявани.

Сплотявани чрез разделение, мисля, но не казвам нищо, дишането ми се забавя. Белотата на стаята става все по-ярка, но по някакъв успокояващ начин, който ме кара просто да се отпусна в леглото и да спя, да спя, да спя. Заравям лице във възглавницата.

— Сега ще те оставя — казва Кметът, — но скоро пак ще се срещнем.

Дишам през устата. Не е възможно да остана будна повече.

Той ме гледа как заспивам.

И после прави нещо смайващо.

Пристъпва и придърпва одеялото до брадичката ми, сякаш иска да ме завие по-добре.

— Преди да си тръгна — казва, — искам да те помоля за нещо.

— За какво? — питам и се боря със съня.

— Бих искал да ме наречеш по име.

— Моля? — гласът ми е натежал безкрайно.

— Бих искал да ми кажеш Лека нощ, Дейвид.

Джефърсовият корен така ме е замаял, че думите отзвучават, преди да осъзная, че съм ги казала:

— Лека нощ, Дейвид.

През мъглата на лекарството виждам как той ме гледа изненадано и сякаш малко разочаровано.

Но бързо се съвзема.

— Лека нощ и на теб, Виола — после кимва и прави крачка към вратата.

И тогава осъзнавам какво е специалното в него.

— Не те чувам — прошепвам от леглото.

Той спира и се обръща.

— Казах Лека нощ и на…

— Не — едва обръщам език. — Не те чувам. Не чувам мислите ти.

Той повдига вежди.

— Силно се надявам, че не ги чуваш.

Заспивам, преди той да излезе от стаята.

Спя дълго, много дълго, най-сетне отварям очи с примигване, слънцето отново грее, чудя се кое ли е истина и кое — сън.

(… баща ми, протегнал ръка да ми помогне да се кача по стълбичката към мостика на кораба, усмихва ми се, говори ми, „Добре дошла на борда, моряче“…)

— Хъркаш — казва един глас.

Сега Корин седи в стола, пръстите й хвърчат, бродира нещо толкова бързо, сякаш не волята й движи ръцете, а самите ръце, гневни от нещо, са заели скута й да свършат каквото имат за вършене.

— Не хъркам — отвръщам.

— Хъркаш като крава.

Избутвам одеялата. Превръзките ми отново са сменени и пронизващата болка я няма, което значи, че и шевовете на раната са оправени. — Колко дълго съм спала?

— Повече от ден — гласът й е изпълнен с неодобрение. — Президентът вече на два пъти праща хора да се осведомяват за състоянието ти.

Слагам ръка на хълбока си и внимателно притискам раната. Болката е пренебрежимо слаба.

— Нищо ли няма да кажеш по този въпрос, моето момиче? — продължава Корин, иглата й боде яростно плата.

Намръщвам се.

— Че какво да кажа? Никога през живота си не съм срещала този мъж преди онази вечер.

— Той обаче беше много нетърпелив да се запознае с тебе, да ти кажа право. Ох! — тя изсъсква и пъхва пръст в устата си. — Докато ни държи тука като пленнички — казва неясно, — без да имаме право да напускаме сградата.

— Не мога да разбера аз каква вина имам за това.

— Нямаш никаква вина, моето момиче — чувам госпожа Койл, която тъкмо влиза в стаята. Хвърля строг поглед на Корин. — Никой тук не мисли, че си виновна.

Корин се изправя, покланя се леко на ръководителката и без да каже и дума повече, напуска стаята.

— Как се чувстваш? — пита госпожа Койл.

— Преуморена — поизправям се и установявам, че вече ми е по-лесно, не ме боли толкова. Забелязвам също, че страшно ми се пишка. Казвам го на госпожа Койл.

— Добре — отвръща тя, — хайде да видим дали можеш да се изправиш или аз да ти помогна.

Поемам дълбоко дъх и спускам крака към пода. Те не искат да се прегънат веднага, но полека-лека се справям, полека-лека стъпвам и се изправям, дори мога да направя няколко крачки до вратата.

— Мади ми каза, че си най-добрата лечителка в града! — ахвам аз.

— Истината ти е казала.

Госпожа Койл ме придружава до тоалетната в края на дълъг коридор. Когато приключвам, измивам се и отварям вратата, тя вече държи в ръце дълга и тежка бяла престилка, която да облека — много по-удобна и красива от смешната нощница. Нахлузвам я и се връщам в стаята, крача малко колебливо, но все пак крача.

— Президентът на няколко пъти пита как се чувстваш — отбелязва госпожа Койл, докато ме подкрепя при ходенето.

— Корин ми каза — поглеждам я с ъгълчето на окото си. — Интересува се от мен заради корабите със заселниците. Иначе изобщо не го познавам. Не съм на негова страна.

— А — казва лечителката, докато влизаме в стаята и тя ме отвежда обратно в леглото. — Значи смяташ, че в тази история има страни?

Лягам и стисвам здраво зъби.

— Даде ми двойна доза от корена, за да заспя бързо и да не се налага да си говоря с него ли? — питам. — Или просто се боиш да не му кажа твърде много неща?

Тя кимва, сякаш за да потвърди, че съм се досетила за истината.

— Какво ще си помислиш, ако ти кажа, че и двете съображения ме вълнуваха?

— Можеше да ме помолиш да не му казвам нищо.

— Не му беше времето — отвръща тя и сяда до леглото. — Познаваме този мъж само по деянията му, моето момиче, а неговите деяния са лоши, лоши, лоши. Без значение какви ги приказва за някакво си ново общество, никак не е зле човек да е добре подготвен, когато започва разговор с него.

— Аз не го познавам — повтарям. — Нямам понятие от нищо.

— Но ако си изиграеш добре картите — отвръща тя с лека усмивка, — можеш да научиш много неща от един мъж, който силно се интересува от теб.

Опитвам се да я разчета, да разчета какво намеква, но жените нямат Шум, сещате ли се?

— Какво искаш да ми кажеш? — питам гласно.

— Искам да кажа, че е време да си напълниш стомаха с нещо по-сериозно — изправя се и отмахва невидими прашинки от престилката си. — Ще помоля Маделин да ти донесе закуска.

Отива до вратата и хваща дръжката, но не отваря.

— Запомни едно — казва, без да се обърне да ме погледне. — Ако в тази история все пак има страни и ако нашият Президент е заел едната — чак тогава ми хвърля поглед през рамо, — то аз определено съм заела противоположната.

7

Госпожа Койл

Виола

— Корабите са шест — казвам от леглото, повтарям го за трети път през последните дни, много дни, през които Тод е Бог знае къде, дни, през които аз нямам понятие какво се случва с него или с другите хора в града.

През цялото време от прозореца на стаята виждам маршируващи войници, но те не правят нищо особено, просто си крачат насам-натам. Всички тук в дома на изцелението очакват войниците всеки момент да разбият вратите, да нахълтат и да сторят ужасни неща, за да докажат победата си.

Но те не правят нищо подобно. Просто си крачат. Други мъже, не войници, ни носят храна на задната врата, а всички лечителки и помощнички са оставени на мира да си вършат работата.

Все още нямаме право да напускаме сградата, но навън, въпреки всичко, краят на света още не е настъпил. Това противоречи на очакванията на всички, в това число и на госпожа Койл, която е на мнение, че затишието просто означава, че предстои нещо още по-страшно.

Не мога да спра да мисля, че вероятно е напълно права.

Тя се смръщва срещу бележките, които си води.

— Само шест?

— На всеки има по осемстотин спящи заселници и по три семейства отговорници — отвръщам. Огладнявам, но знам, че няма да ям, докато разговорът ни не приключи. — Госпожо Койл…

— И си сигурна, че членовете на семействата на отговорниците наброяват осемдесет и един човека?

— Сигурна съм — отвръщам. — Съученичка съм с децата на семействата.

Тя вдига очи.

— Знам, че те отегчавам, Виола, но информацията е сила. Информацията, която му даваме. Информацията, която получаваме от него.

Въздъхвам нетърпеливо.

— Нищо не разбирам от шпиониране.

— Не ти говоря за шпиониране — отвръща тя и се връща пак към бележките. — Говоря ти за установяване на факти — записва си още нещо. — Четири хиляди осемстотин осемдесет и един човека — завършва, казва го сякаш само на себе си.

Знам за какво си мисли. На корабите има повече хора, отколкото е цялото настоящо население на планетата. Достатъчно хора, които ще предизвикат пълно разместване на силите, тотална промяна на живота.

Промяна към какво обаче?

— Когато той отново дойде да разговаря с теб — продължава госпожа Койл, — не бива да му казваш тези подробности. Нека гадае. Не му подсказвай истинския брой на хората.

— А през това време трябва да се мъча да измъкна колкото е възможно повече информация от него — казвам.

Лечителката затваря бележника, разговорът е приключил.

— Информацията е сила — повтаря тя.

Сядам в леглото, защото изведнъж усещам колко ми е писнало да проявявам търпение.

— Може ли да те питам нещо?

Тя се е изправила и посяга да вземе наметката си.

— Разбира се.

— Защо ми се доверяваш?

— Видях лицето ти, когато той влезе в стаята онази вечер — отвръща тя без колебание. — Изглеждаше така, сякаш виждаш най-върлия си враг.

Закопчава наметката под брадичката си. Наблюдавам я напрегнато.

— Само ако мога да намеря Тод или да се добера до кулата за радиовръзка…

— И армията да те залови, така ли? — не се мръщи, но очите й блестят. — Да проиграеш единственото ни предимство? — отваря вратата. — Не, моето момиче, Президентът ще дойде да си приказвате и когато дойде, онова, което ще разбереш от него, ще помогне на нас.

Провиквам се след нея:

— Кои сме ние?

Но тя вече си е отишла.

— … и последното нещо, което си спомням, е как той ме взема на ръце и ме носи дълго, много дълго надолу по хълма, и ми повтаря как ще ме спаси, как няма да позволи да умра.

— Леле! — ахва Мади тихо, кичурчета коса са се измъкнали изпод шапчицата й, докато се разхождаме бавно по коридорите, за да укрепнат силите ми. — И той наистина те е спасил!

— Но той не може да убива — продължавам, — дори и ако от това зависи животът му. Това е специалното у него, затова Кметът толкова иска да го докопа. Той не е като тях. Веднъж уби един дивак и трябваше да видиш само как страдаше после! А сега те са го хванали…

Спирам, започвам да мигам бързо-бързо и да гледам в пода.

— Трябва да се измъкна от тук — казвам със стиснати зъби. — Не ставам за шпионка. Трябва да го намеря, трябва да стигна до кулата и да ги предупредя. Може те да ни изпратят помощ. На корабите има много совалки, които лесно ще дойдат до тук. Имаме оръжия…

Лицето на Мади е станало напрегнато, то винаги става такова, когато заговоря за тия неща.

— Дори не ни е позволено да излизаме.

— Не може непрекъснато да приемаш онова, което хората ти казват да правиш, Мади. Не може, особено, ако те грешат.

— А ти не можеш да се бориш с цяла армия сам-самичка — тя ме побутва нежно обратно по коридора и пак ми се усмихва. — Това не може да го стори дори великата и смела Виола Ийд.

— Правила съм го преди — казвам. — Двамата с него сме го правили.

Тя понижава глас:

— Ви…

— Изгубих родителите си — гласът ми дращи, — и няма начин да си ги върна. А сега изгубих и него. Но ако има възможност, ако има и най-малката възможност…

— Госпожа Койл няма да ти позволи — казва Мади и в гласа й се промъква нещо, което ме кара да вдигна очи.

— Но? — казвам.

Мади мълчи, продължаваме да вървим, докато стигаме до прозореца на коридора, който гледа към пътя, облян от слънцето. В едната посока преминават неколцина войници, в другата — каруца, натоварена с брашно и виолетово зърно. Шумът от града сам прилича на цяла армия.

Отначало не ми напомняше на никой от типовете Шум, които бях чувала дотогава, нещо като жужене, като метал, който стърже по метал. После стана страшно силен, сякаш хиляда мъже крещят едновременно, но то май и си е точно така, твърде силен и твърде объркан, за да може човек да различи отделните личности в тоталния рев.

Твърде силен, да може човек да различи едно момче.

— Може би положението не е толкова лошо, колкото ни се струва — гласът на Мади е бавен, претегля всяка дума, сякаш тя сама себе си подлага на някакъв изпит. — Искам да кажа, всичко в града ми изглежда мирно и тихо. Шумно, но мъжете, които ни носят храна, казаха, че магазините скоро се канят пак да отварят. Обзалагам се, че твоят Тод е някъде там и работи заедно с другите, жив и здрав, в безопасност и умира да се видите.

Не мога да разбера дали казва всичко това, защото го вярва, или защото се мъчи да накара мен да го повярвам. Изтривам си носа с ръкав.

— Може и да си права.

Тя ме гледа дълго-дълго, очевидно обмисля нещо, но не го казва. После се обръща към прозореца.

— Само чуй Шума — казва.

Освен госпожа Койл, в дома има още три лечителки. Госпожа Уегънър, кръгла, пълна жена, с бръчки и мустаци, госпожа Надари, която лекува рак, но я видях да затваря вратата зад гърба си само един-единствен път, и госпожа Лоусън, която лекува само деца, при това в един друг дом на изцелението, но която е пленничка в момента тук, защото при идването на Кмета била повикана за някаква консултация и сега не може да се върне при своите дечица и непрекъснато мисли за тях.

Има и още много помощнички, поне още десетина, освен Мади и Корин, но те двете са на най-голяма почит в дома, а може би и в цял Хейвън, защото се обучават при самата госпожа Койл. Останалите рядко ги виждам, освен когато ситнят по петите на някоя друга от лечителките със стетоскопи на шията, с развяващи се престилки, отправили се към някаква задача.

Истината всъщност е, че дните минават, в града се вършат някакви неща, но те се случват извън вратите на дома на изцелението, повечето от пациентките тук оздравяват, а нови не пристигат. Мади ми разказа, че всички мъже пациенти били отведени още през първата нощ, независимо дали можели да се движат сами, или не, а след пристигането на армията нови жени пациентки не са идвали, макар че нападението на вражеска армия изобщо не се отразява върху това дали хората боледуват, или не.

Госпожа Койл се тревожи от липсата на пациенти.

— Какво й остава, ако не може да лекува? — казва Корин и стяга каучуковата лента около ръката ми малко по-стегнато, отколкото ми се иска. — Преди тя управляваше всички домове на изцелението, не само този. Всички я познаваха, всички я уважаваха. За кратко беше дори председателка на градския Съвет.

Примигвам.

— Била е на власт?

— Преди години. Спри да се въртиш — после забива иглата в ръката ми доста силничко. — Винаги казва, че това да бъдеш водач, кара хората, които те обичат, да те намразват все повече с всеки изминал ден — поглежда ме в очите. — Аз също смятам така.

— Какво се е случило? — питам. — Защо тя вече няма влияние?

— Направи грешка — пестеливо отвръща Корин. — Хората, които не я харесваха, се възползваха от това.

— Каква грешка?

Постоянно намръщената физиономия на Корин се смръщва още повече.

— Спаси един живот — отвръща и отвързва гумената лента така рязко, че оставя белег на ръката ми.

Минава още един ден и още един, и нищо не се променя. Все още не ни позволяват да излизаме, храната ни се носи, а Кметът не е идвал да ме търси. Хората му се осведомяват как съм, но обещаният разговор така и не се е състоял досега. Просто ме държат тук.

Защо ли?

Всички говорят само за Кмета.

— Знаете ли какво е направил? — казва госпожа Койл на обяд, първият ми обяд извън леглото, седнала съм редом с другите в трапезарията. — Катедралата не е просто негова бойна щабквартира. Превърнал я е в свой дом.

Около масата се разнася общо отвратено пуфтене. Госпожа Уегънър дори избутва чинията си настрани.

— Значи вече се мисли за Бог, така ли?

— Поне още не е изгорил града до основи — обаждам се аз от другия край на масата. Мади и Корин ме поглеждат смаяно. Аз, обаче, продължавам — Всички мислехме, че ще го изгори, но той не го стори.

Госпожа Уегънър и госпожа Лоусън поглеждат многозначително госпожа Койл.

— Мнението ти само показва колко си млада, Виола — казва тя. — И не предизвиквай висшестоящите.

Примигвам изненадано.

— Нямах това предвид — отвръщам. — Просто се оказа, че той не е онова, което очаквахме.

Госпожа Койл слага хапка в устата си, без да сваля очи от мен.

— Той е избил жените в своя град, само защото не е можел да чува мислите им, защото не е можел да ги познава по начина, по който мъжете можеха да бъдат познавани, преди да се открие лекът.

Останалите лечителки кимат. Аз отварям уста да заговоря, но тя ме пресича.

— Освен това, моето момиче — продължава главната лечителка, — всичко, през което всички ние преминахме след кацането си на тази планета — изненадата от Шума, последвалият хаос — всичко това е напълно неизвестно на твоите приятели на корабите — втренчила се е в мен. — Всичко, което се случи на нас, предстои да се случи и на тях.

Не отговарям. Само я гледам.

— И кой искаш да се грижи за тях, докато преживяват шока? — пита госпожа Койл. — Той ли?

Вниманието й към мен е изчерпано и тя се обръща, за да продължи поверителния си разговор с останалите лечителки. Корин продължава да се храни със самодоволна физиономия: натрили са ми носа. Мади ме гледа с широко отворени очи, но аз мисля само за думата, която остана да виси недоизречена във въздуха.

Когато тя каза Той ли?, дали не искаше да добави Или аз?

На деветия ден след забраната ни да излизаме, търпението ми се изчерпва. Госпожа Койл ме вика в кабинета си.

— Дрехите ти — казва и ми подава един пакет над бюрото си. — Можеш вече да си ги облечеш, ако искаш. Да се почувстваш отново нормален човек.

— Благодаря — отговарям искрено и отивам зад паравана, който тя ми сочи. Събличам болничните дрехи до последната и известно време се взирам в раната си: почти напълно е заздравяла и на корема, и откъм гърба.

— Ти наистина си изключителна лечителка — казвам.

— Старая се — отвръща тя откъм бюрото.

Развивам пакета и откривам вътре старите си дрехи, изпрани и изгладени, така ухаят на чисто, че изведнъж гърлото ми се стяга и усещам, че се усмихвам неволно.

— Ти си смело момиче, Виола, това известно ли ти е? — заговаря госпожа Койл, докато аз се обличам. — Макар че не знаеш кога е най-добре да замълчиш, а не да избърбориш каквото ти дойде на езика.

— Благодаря — отвръщам малко раздразнено.

— Катастрофата на совалката ви, смъртта на родителите ти, забележителното пътешествие чак до тук. Посрещнала си всички трудности с интелигентност и изобретателност.

— Не бях сама — отвръщам и сядам на пода, за да си обуя чорапите.

Забелязвам на малка масичка до мен бележника на госпожа Койл, онзи, в който тя си записва разни работи по време на разговорите ни. Вдигам глава, но не мога да я видя, тя е от другата страна на паравана. Посягам предпазливо и отгръщам корицата на бележника.

— Усещам, че в теб се крие много, моето момиче — продължава тя. — Имаш потенциал да станеш истински водач.

Бележникът е обърнат наопаки, не искам да го завъртам към себе си, за да не вдигна шум и затова извивам глава, за да прочета написаното.

— В теб виждам много от самата мен.

На първата страница, над бележките й, стои една-единствена буква, написана със синьо мастило.

В.

Нищо друго.

— Ние самите сме решенията, които вземаме, Виола — госпожа Койл продължава да ми говори. — А ти можеш да бъдеш много полезна за нас. Ако решиш.

Вдигам глава от бележника.

— Кои сте вие?

Вратата на кабинета се отваря с трясък, аз подскачам и надниквам иззад паравана. Мади.

— Дойде вест — казва тя, останала без дъх. — Жените вече могат да напускат домовете си.

— Толкова, е Шумно тук — казвам и цялата се свивам от силата на рева от Шума на целия Ню Прентистаун.

— Ще свикнеш — отвръща Мади. Седим на пейка пред магазина и чакаме Корин и Теа, една от другите помощнички, които пазаруват: домът на изцелението се подготвя за очаквания прилив от нови пациенти.

Оглеждам улиците. Магазините са отворени. Хората сноват наоколо, най-често пеша, но има и конници, мяркат се дори мотопеди. Ако човек не се вглежда твърде внимателно, може да си помисли, че тук не се е случило нищо особено.

Но когато се съсредоточа, виждам, че мъжете по улицата не си разменят и дума един с друг. На жените пък е разрешено да се движат само на групи по четири, при това, единствено през деня и всяко тяхно излизане не трябва да трае повече от един час. Групите жени също не общуват помежду си. А до нас мъжете на Хейвън дори не се доближават.

А на всеки ъгъл има войници с пушки в ръце.

Вратата на магазина се отваря и звънчето над нея звънва. Корин изхвърча навън, носи торби, а лицето й е като буреносен облак, Теа ситни подире й.

— Продавачът каза, че откак е пристигнала армията и е отвела местните, от тях няма ни вест, ни кост — казва тъмнокожата помощничка и стоварва една от торбите в скута ми.

— Корин и нейните любими диваци — обажда се Теа и извърта очи, като ми подава и една от своите торби.

— Не ги наричай така — отрязва я Корин. — Ние тук се държахме ужасно с тях, само си представи какво ще им стори той!

— Прощавай, Корин — обажда се Мади, преди аз да си отворя устата и да я попитам за подробности, — но не смяташ ли, че в момента е по-смислено да се тревожим за нашата собствена съдба?

Очите и се взират в неколцина войници наблизо, забелязали, че Корин повишава тон. Те само ни гледат, не са и помръднали от верандата пред хранителния магазин.

Но ни гледат.

— Онова, което им причинихме, беше нечовешко — отвръща Корин.

— Да, но те все пак не са хора — казва Теа полугласно, тя също не изпуска войниците от поглед.

— Теа Рийс! — на челото на Корин започва да пулсира една тъничка вена. — Как можеш да говориш така и да наричаш себе си лечителка…

— Да, да, добре, хайде стига — казва Мади в опит да я успокои. — Да, беше ужасно. Съгласни сме. Знаеш много добре, че всички сме съгласни с теб, но можеш ли да ми кажеш какво можехме да сторим?

— За какво говорите? — питам. — Какво се е случило с диваците?

— Лекът — казва Корин с такова отвращение, сякаш изрича неприлична дума.

Мади се обръща към мен с раздразнена въздишка.

— Откриха, че лекът действа и на диваците.

— Откриха го, докато тестваха лека върху тях — допълва Корин.

— Но това не е всичко — продължава Мади. — Разбираш ли, диваците не говорят, те нямат реч като нас. Издават с уста само едни цъкащи звуци, но те не изразяват повече от нашите знаци с ръце или щракането ни с пръсти.

— Шумът е единственият начин, по който диваците общуват — казва Теа.

— А ние скоро проумяхме, че няма никаква нужда те да ни говорят, защото всъщност само ние издаваме заповедите и им нареждаме какво да вършат — продължава Корин, а гласът й се извисява още повече, — така че на кого изобщо му пука, че когато те вземат лека, изобщо не са в състояние да общуват един с друг?

Започвам да проумявам.

— Значи лекът ги…

Теа кимва.

— Да, лекът ги подчинява напълно.

— Прави ги по-добри роби — горчиво завършва Корин.

Аз зяпвам.

— Диваците са били роби тук?

— Шшшт — остро изсъсква Мади, обръщайки рязко глава към войниците, които продължават да ни гледат, пустотата на тяхното мълчание сред рева на всички мъже наоколо ги прави особено зловещи.

— Все едно им отрязахме езиците — казва Корин, снишила глас, но все още гневна.

Но Мади вече е поела напред към дома, като от време на време се озърта към войниците през рамо.

А войниците ни гледат.

Изминаваме краткото разстояние до дома на изцелението в пълно мълчание, влизаме под протегнатата синя ръка, изрисувана над горния праг. Корин и Теа вървят напред, а Мади изостава и леко ме дръпва за лакътя.

За минута гледа в пода, между веждите й се е врязала бръчка.

— Как ни гледаха войниците… — казва.

— Знам.

Тя скръства ръце и потреперва.

— Не съм сигурна, че този вариант на мира ми допада.

— Знам — повтарям аз кротко.

Тя помълчава още малко, после ме поглежда право в очите.

— Твоите хора могат ли да ни помогнат? Могат ли да спрат всичко това?

— Не знам — отговарям, — но да потърсим помощ е по-добре от това, просто да стоим тук и да чакаме да се случи най-лошото.

Мади се оглежда, за да провери дали някой не се навърта наоколо да ни подслушва.

— Госпожа Койл е изключителна — казва, — но често се вслушва единствено в собственото си мнение.

Пак замълчава, прехапала устни.

— Мади?

— Ще си отваряме очите на четири — казва.

— За какво?

— Ако настъпи удобен момент, но само ако настъпи — тя отново се оглежда, — ще помислим какво да направим, за да се свържем с твоите кораби.

8

Новата помощничка

Виола

— Но робството е нещо ужасно — казвам, докато навивам поредния бинт.

— Лечителните винаги са били срещу робството — казва госпожа Койл и отмята още една позиция в списъка с наличностите. — Дори и след войната с диваците ние продължавахме да смятаме робството за нечовешко.

— Защо тогава не сте попречили?

— Ако някога станеш свидетелка на истинска война — продължава тя, без да вдига поглед от списъка, — ще разбереш, че войната единствено унищожава. От войната никой не излиза незасегнат. Дори оцелелите не са спасени. Никой не е спасен. Тогава приемаш неща, които при други условия биха те възмутили и отвратили, тъй като по време на война животът временно губи смисъла си.

— Войната превръща мъжете в чудовища — казвам, повтаряйки онова, което ни каза Бен през онази нощ, която прекарахме на странното място, където Новият свят бе погребал мъртвите си.

— Жените също — допълва госпожа Койл. Внимателно потупва с пръст кутията със спринцовките, докато ги брои.

— Но войната с диваците е приключила отдавна, нали?

— Преди тринайсет години.

— За тринайсет години сте могли да поправите злините, които е причинила.

Госпожа Койл най-после вдига очи към мен.

— Животът е лесен само докато си млад, моето момиче.

— Но ти си била в управата — казвам, — можела си да сториш нещо.

— Кой ти каза, че съм била в управата?

— Корин каза, че…

— А, Корин значи — отвръща тя и свежда пак поглед към списъка. — Милата, старае се да ме обича, независимо от фактите.

Отварям следващата торба.

— Но ако наистина си била председателка на този ваш Съвет — натискам пак, — със сигурност си можела да сториш нещо, за да помогнеш на диваците.

— Понякога, моето момиче — казва тя и ме поглежда недоволно, — можеш да водиш хората в посока, в която те не желаят да вървят, но в повечето случаи не можеш. Диваците нямаше да бъдат освободени, не и след като току-що ги бяхме победили в една страшна, зла война, имахме нужда от работна ръка, за да възстановим пораженията. Но все пак трябваше да се отнасяме по-добре с тях, нали така? Трябваше да ги храним хубаво, да ги караме да работят в разумни часове, да им позволим да живеят заедно със семействата си. Това са все победи, които аз извоювах за диваците в Хейвън, Виола.

Ръката й дращи по списъка по-гневно отпреди. Наблюдавам я цяла секунда.

— Корин каза, че са те прогонили от Съвета, защото си спасила нечий живот.

Тя не отговаря, само отпуска списъка и вдига очи към най-високите лавици. Посяга и сваля от там шапчица на помощничка и една бяла престилка. После се обръща и ми ги подхвърля.

— За кого са? — питам и ги поемам.

— Искаш да разбереш какво е да бъдеш водач? — пита госпожа Койл. — Е, нека ти покажа.

Поглеждам я в очите.

После свеждам поглед към униформата в ръцете си.

От този ден нататък нямам време дори за ядене.

В деня, в който на жените позволиха да напускат домовете си, дойдоха осемнайсет нови пациентки, само жени, всичките с различни оплаквания: възпален апандисит, сърдечни проблеми, прекъснато лечение на рак, счупвания — всичките били затворени в общите домове, отделени от съпрузите и синовете си, страдали мълчаливо до деня, в който вече им било позволено да потърсят помощ. На следващия ден дойдоха още единайсет жени. Още при първата възможност госпожа Лоусън се върна при изоставените деца, а госпожа Койл, госпожа Уегънър и госпожа Надари сновяха от стая в стая, крещяха заповеди и спасяваха животи. Не мисля, че след първия ден на освобождаването на жените някой изобщо е дремнал дори за миг в нашия дом на изцелението.

Със сигурност нито аз, нито Мади имаме и най-малката възможност да си отваряме очите на четири и да дебнем за подходящия момент, нямаме време дори да забележим, че Кметът все още не е идвал да ме търси и да разговаря с мен. Вместо това аз също търча наоколо, пречкам се или пък помагам, където мога, и попивам уроци.

Оказва се, че талантът за лечителка съвсем не ми е вроден.

— Не смятам, че изобщо някога ще му хвана цаката — казвам при поредния неуспешен опит да премеря кръвното на една мила възрастна пациентка на име госпожа Фокс.

— И на мен така ми се струва — отвръща Корин и хвърля неодобрителен поглед към часовника на стената.

— Търпение, мило дете — казва госпожа Фокс и лицето й се набръчква в усмивка. — Всяко нещо, което си заслужава ученето, трябва да бъде научено добре.

— Напълно сте права, госпожо Фокс — казва Корин и обръща поглед към мен. — Опитай пак.

Напомпвам с въздух маншона, слушам през стетоскопа, за да чуя познатото фшш фшш от туптенето на кръвта във вените на старата жена и гледам циферблата, за да отчета резултата.

— Шейсет на двайсет? — обаждам се колебливо.

— Ами не знам — отвръща Корин. — Тази сутрин умирали ли сте, госпожо Фокс?

— Божичко, съвсем не — казва госпожа Фокс.

— В такъв случай предполагам, че кръвното не е шейсет на двайсет — обобщава Корин.

— Правя това само от три дни — оправдавам се.

— А аз го правя от шест години — срязва ме Корин — и започнах, когато бях много по-малка от теб, моето момиче. А ето ти го сега положението, изведнъж ти се оказваш помощничка, равна с мен. Много странно се обръща палачинката в тоя живот, какво ще кажеш?

— Справяш се чудесно, мила — окуражава ме госпожа Фокс.

— Не, изобщо не се справя, госпожо Фокс — прекъсва я Корин. — Простете ми, че ви противореча, но някои от нас приемат лечението за свещен дълг.

— Аз също го приемам за свещен дълг — сопвам се.

Това се оказва грешка.

— Лечението не е просто работа, моето момиче — произнася Корин, карайки думите моето момиче да звучат като най-лошата обида. — На света няма нищо по-важно от запазването на живота. Ние сме Божиите ръце на тази земя. Ние стоим на диаметрално противоположна позиция спрямо твоя приятел тиранинът.

— Той не ми е…

— Да допуснеш някое живо същество да страда, което и да е то, е най-великият грях.

— Корин, виж…

— Нищо не разбираш — казва тя изведнъж с тих яростен глас. — Така че престани да се преструваш.

Госпожа Фокс се е дръпнала толкова далеч от нея, колкото съм се дръпнала и аз.

Корин я поглежда, поглежда и мен, после наглася шапчицата си, опва престилката и вдига високо глава. После затваря очи и въздъхва дълбоко-дълбоко.

И казва, без да поглежда към мен:

— Опитай отново.

— Каква е разликата между лазарет и дом на изцелението? — пита госпожа Койл, отбелязвайки си нещо в бележника.

— Главната разлика се състои в това, че лазаретите се управляват от мъже лекари, а домовете на изцелението — от жени лечителки — изрецитирвам аз, докато броя хапчетата на пациентите и ги разпределям в малки чашки.

— А защо е така?

— За да може пациентът да има избор и сам да реши дали иска да чува мислите на онзи, който го лекува, или не.

Тя повдига вежда.

— А истинската причина за разделението каква е?

— Политическа — отвръщам.

— Правилно — тя довършва писането, откъсва лист и ми го подава. — Занеси това заедно с лекарствата на Маделин, ако обичаш.

После излиза, а аз оставам да довърша разпределението на хапчетата и да подредя чашките на поднос. Когато се измъквам в коридора, виждам как госпожа Койл се разминава с госпожа Надари в дъното му.

Мога да се закълна, че при разминаването ръководителката тайно предава на госпожа Надари бележка, като нито една от двете не забавя крачка дори за миг.

Все така ни е позволено да излизаме само за по един час, все така в групи по четири, но това ми е достатъчно, за да видя, че Ню Прентистаун бавно се окопитва от случилото се. В края на първата ми седмица като помощничка дори чуваме слух, че жени са били пращани да работят на полето в големи групи, без да се приближават до мъжете.

Чуваме също, че диваците са събрани някъде извън града, всичките заедно, и предстои тяхната „обработка“, каквото и да означава това.

Чуваме, че бившият кмет работи като чистач.

Не чуваме нищо за едно чуждо момче.

— Пропуснах рождения му ден — казвам на Мади, докато се упражнявам да правя превръзки на един гумен крак, изработен толкова стряскащо реалистично, че всички му викаха Руби. — Минал е преди четири дни. Изгубила съм представа за времето, докато съм спала и…

Не мога да продължа, само стягам превръзката силно, силно…

И си мисля за деня, в който той сложи пластир на лицето ми…

И за деня, в който аз сложих пластир на неговото лице.

— Сигурна съм, че той е добре, Ви — отвръща Мади.

— Изобщо не си сигурна.

— Не, не съм сигурна! — тя вдига очи към прозореца, който гледа към пътя, но противно на всички очаквания, война не се разрази. Противно на всички очаквания ние сме още живи и работим. Така че, по същата логика, Тод може би е жив и здрав.

Стягам превръзката още повече.

— Знаеш ли нещо за главната буква В, написана със синьо?

Мади ме зяпва.

— Моля?

Свивам рамене.

— Видях я в бележника на госпожа Койл.

— За първи път чувам за нещо такова — отвръща Мади и пак поглежда през прозореца.

— Какво гледаш?

— Броя войниците — казва тя. После обръща очи към мен и Руби. — Хубава превръзка — усмивката й почти ме кара да й повярвам.

Отправям се по главния коридор, нося в ръка Руби. Трябва да се упражнявам да му слагам инжекции. Вече ми е жал за първата истинска жена, в чието бедро ще забия истинска игла.

Завивам зад ъгъла, където коридорът стига до центъра на сградата, там правя завой на деветдесет градуса, навлизам в съседното крило и малко остава да се блъсна в група лечителки, които също бързат, но спират като заковани, когато ме виждат.

Води ги госпожа Койл, а зад гърба й има още четири, пет, шест други лечителки, познавам госпожа Надари и госпожа Уегънър, госпожа Лоусън също е тук, но другите три ги виждам за първи път, дори не съм разбрала кога са дошли в нашия дом на изцелението.

— Нямаш ли си работа за вършене, моето момиче? — пита госпожа Койл малко остро.

— Руби — изпелтечвам и повдигам гумения крак.

— Това тя ли е? — пита една от непознатите лечителки.

Госпожа Койл не ме представя на никого.

Просто отвръща:

— Да, това е момичето.

Трябва да чакам цял ден Мади да се освободи, за да мога да й разкажа за тази странна среща, но преди още да си отворя устата, тя казва:

— Измислих го.

— Някоя от тях имаше ли белег на горната устна? — прошепва Мади в тъмното. Отдавна е превалило полунощ, светлините отдавна са загасени, тя отдавна трябва да се е прибрала в стаята си.

— Мисля, че да — прошепвам в отговор. — Но ги видях само за миг, много бързаха.

Наблюдаваме как следващата двойка войници се отдалечават надолу по пътя. Според изчисленията на Мади разполагаме с три минути.

— Сигурно е била госпожа Баркър — казва, — а това значи, че другите две вероятно са били госпожа Брайтуейт и госпожа Форт — връща очи към прозореца. — Това, което правим, е лудост, право да ти кажа. Ако тя ни хване, здраво ще загазим.

— Струва ми се, че предвид обстоятелствата едва ли ще е в положение да те уволни.

Мади се замисля.

— Чули за какво си говореха лечителките?

— Не, млъкнаха в мига, в който ме видяха.

— Но те нарекоха момичето?

— Да — отвръщам. — Госпожа Койл ме отбягва целия ден след това.

— Госпожа Баркър… — продължава да мисли на глас Мади. — Но как е възможно, какво може да означава това?

— Кое какво означава?

— Трите лечителки, които не си познала, бяха в градския Съвет заедно с госпожа Койл. Госпожа Баркър все още е член на Съвета. Или поне беше, преди да дойде армията. Защо ли… — после млъква и се навежда към прозореца. — Това са последните четирима.

Поглеждам и виждам четирима войници, които крачат по пътя.

Ако схемата им на движение, която Мади е установила, е правилна, сега му е времето да тръгваме.

Ако схемата е правилна.

— Готова ли си? — прошепвам.

— Много ясно, че не съм готова — отвръща Мади с ужасена усмивка. — Но отивам.

Виждам я как стисва юмруци, за да спре треперенето.

— Само ще хвърлим един поглед — казвам. — Това е. Излизаме и се прибираме, преди да се усетиш.

Мади е все така ужасена, но кимва.

— Не съм правила нищо подобно през целия си живот.

— Не се тревожи — казвам аз и отварям прозореца. — Аз съм професионалистка.

Дори и нощем, когато всички спят, — Ревът на града е толкова силен, че успешно прикрива звука от стъпките ни, докато се промъкваме по тревата. Единствената светлина идва от двете луни, два полукръга в небето, които греят над нас.

Стигаме до канавката край пътя и клякаме в храстите.

— Сега какво? — прошепва Мади.

— Каза, че имаме две минути, после минава следващата двойка. Мади кимва в сянката.

— А след тях имаме пролука от седем минути.

През тези седем минути двете с нея ще се отправим надолу по пътя, като се държим близо до дърветата, ще се прикриваме и ще опитаме да стигнем до радиокулата, ако тя изобщо е радиокула.

Ще проверим.

— Добре ли си? — прошепвам.

— Да — отвръща тя. — Страшно е, но е и вълнуващо.

Знам какво има предвид. Излезли сме, свили сме се в канавката под прикритието на нощта, това е просто лудост, много е опасно, но аз най-после чувствам, че отново съм поела контрола над живота си, за първи път след деня, в който пристигнах в Хейвън.

Най-после чувствам, че правя нещо за Тод.

Чуваме хрущенето на чакъла по пътя и се свиваме максимално, докато очакваната двойка войници ни подминава и се отдалечава надолу по пътя.

— Хайде — казвам.

Изправяме се толкова, колкото ни стиска и бързо хукваме по дължината на канавката, все по-далеч от града.

— На корабите имаш ли други роднини? — прошепва Мади. — Някой друг, освен майка ти и татко ти?

Сърцето ми се свива от шума, който вдигаме, като приказваме, но разбирам, че тя говори, за да не мисли за страха си.

— Не, но познавам всички. Брадли Тенч е главният отговорник на Бета, а Симон Уоткин от Гама е страшно умна.

Канавката завива заедно с пътя, стигаме кръстопът, на който трябва да вземем решение в коя посока да поемем.

Мади пак се обажда:

— Значи Симон е онази, която ти…

— Шшштт — прекъсвам я, защото ми се струва, че чувам звук.

Мади се притиска плътно до мен. Цялото й тяло трепери, диша плитко и накъсано. Сега трябваше да дойде с мен, защото знае пътя до кулата, но втори път няма да я карам. Когато се върнем, ще продължа с плана сама.

Защото ако нещо се обърка…

— Мисля, че всичко е наред — казвам.

Бавно излизаме от канавката, за да пресечем кръстопътя, оглеждаме се на всички страни и стъпваме леко по чакъла.

— Закъде сте се запътили? — обажда се един глас.

Мади ахва. Един войник се е облегнал на близкото дърво, краката му са скръстени в глезените, сякаш си почива.

Дори на лунната светлина виждам пушката, полегнала лениво на лакътя му.

— Малко е късно да се разхождате.

— Изгубихме се — изпелтечвам. — Отдалечихме се от…

— Да, бе — казва той. — Бас ловя, че така е станало.

Драсва кибритена клечка о ципа на униформената си куртка. На светлината на пламъка виждам, че на джоба му пише Сержант Хамър. Пали цигарата в устата си.

Кметът забрани цигарите.

Но предполагам, че за офицерите правилата не важат.

Офицер без Шум, който се крие в мрака.

Той прави крачка напред и двете виждаме лицето му. Държи цигарата със зъби и се усмихва, усмивката е грозна, най-грозната, която някога съм виждала.

— Ти? — казва той и по гласа му личи, че наистина ме познава.

После вдига пушката.

— Ти си момичето — казва, без да откъсва очи от мен.

— Виола? — прошепва Мади, застанала малко вдясно зад гърба ми.

— Кметът Прентис ме познава — казвам. — Няма да ме нараниш.

Той дръпва дълбоко от цигарата, пламъчето лумва и оставя петно в непривикналото ми към тъмното зрение.

— Президентът Прентис те познава.

После поглежда Мади и насочва пушката към нея.

— Бас ловя обаче, че тебе не те познава.

И преди да успея да кажа каквото и да било…

Без всякакво предупреждение…

Сякаш за него това е естествено като дишането…

Сержант Хамър натиска спусъка.

9

Войната приключи

Тод

Твой ред е да се вреш в ямата — казва Дейви и бутва към мене ведрото с вар.

Никога не виждаме как диваците използват ямата, която ги накарахме да си изкопаят в един ъгъл, за да им служи за тоалетна, но всяка сутрин я намираме все по-пълна и трябва да я посипваме с вар, за да убием миризмата и да попречим на разни болести да се разпространяват.

Надявам се варта да спира болестите по-добре, отколкото убива миризмата.

— Защо никога не е твой ред? — питам.

— Защото тате смята, че ти си по-добър мъж, кретенче — казва Дейви, — обаче, въпреки това, назначи мене за шеф.

И ми се ухилва.

Запътвам се към ямата.

Дните минават ли, минават, докато изтичат две седмици от пристигането ни в Хейвън.

Аз изтърпях и оцелях досега.

(ами тя?)

(ами тя?)

Всяка сутрин двамата с Дейви яздим до манастира и той започва да „надзирава“ диваците, докато те разрушават оградките, разделящи терена на парцели и трупат вършини на камари, а аз прекарвам целия ден в ринене на недостатъчната храна, в безуспешни опити да поправя последните две повредени водни помпи и в хвърляне на вар в ямата.

Местните не издават и звук, не предприемат нищо, за да се спасят, преброих хиляда и петстотин диваци, натъпкани в пространство, което не може да побере и двеста овце. Към нас се присъединиха още пазачи, стоят отгоре върху зида, дулата на пушките им са насочени навътре през кълбата бодлива тел, но диваците не правят нищо, което бихме могли да приемем за заплаха.

Те оцеляват. Търпят.

Същото прави целият Ню Прентистаун.

Всеки ден кметът Леджър ми разказва какво вижда из града, докато чисти. Мъжете и жените са все още разделени, обявени са нови данъци, нови правила за обличане, издаден е списък със забранени книги и който ги притежава, трябва да ги предаде за изгаряне, присъствието в черква е задължително, но до катедралата никой не се доближава, естествено.

Обаче, въпреки всичко, градът постепенно започва да функционира по-нормално. Магазините отново са отворени, каруците и мотопедите са пак по улиците, видях дори два истински автомобила. Мъжете са се върнали на работа. Механиците поправят, хлебарите пекат хляб, фермерите работят по полето, дървосекачите секат, някои дори са се записали доброволно в армията, те лесно се познават, защото Кметът още не им е дал от лека.

— Да ти кажа право — започна кметът Леджър една вечер, но преди да довърши, аз вече бях видял думите в Шума му, бях видял как там се оформи мисълта, която аз никога не бях помислял, която никога не си бях позволявал да допусна в себе си. — Изобщо не е толкова лошо, колкото очаквах. Очаквах клане. Очаквах собствената си смърт и, разбира се, опожаряването на целия град. Естествено, капитулацията е избор за глупаци, но, може би, в крайна сметка той все пак ни казва истината.

Изправя се и се вглежда в Ню Прентистаун.

— Може би — казва, — войната наистина приключи.

— Ей! — провиква се Дейви, преди да съм преполовил разстоянието до ямата. Обръщам се. Един дивак е дошъл съвсем наблизо.

Вдига дългите си бели ръце в знак, че няма лоши намерения и започва да цъка, сочейки към група диваци, които тъкмо са приключили с разрушаването на поредната ограда. Цъка ли, цъка, сочи към празните корита за вода, но няма начин да разберем какво иска, не и без да чуваме Шума му.

Дейви тръгва към него с широко отворени очи, кима съчувствено, но усмивката му е опасна.

— Да, да, ожаднели сте от работа — казва. — Разбира се, разбира се, че сте ожаднели, благодаря, че ми съобщаваш, много благодаря. А ето ти и отговора.

После удря дивака в лицето с дръжката на пистолета. Чувам изхрущяването на костта и дивакът пада на земята, стиснал челюстта си с ръка, и дългите му нозе се гърчат.

Край нас се надига вълна от цъкане, Дейви вдига пистолета и насочва дулото към тълпата. От зида се чува щракането на ударниците, войниците също зареждат и насочват пушките. Диваците започват да отстъпват, онзи със счупената челюст се извива и извива безпомощно в тревата.

— Знаеш ли какво, кретенче? — вика Дейви.

— Какво? — питам, без да откъсвам очи от дивака в краката му, Шумът ми трепери като есенно листо.

Дейви се обръща към мен с пистолет в ръката.

— Страхотно е да надзираваш.

Очаквам животът всеки момент да се разпадне на съставните си части.

Но той не се разпада.

Всеки ден я търся.

Търся я от отворите по стените на камбанарията, но виждам само маршируващи войници и мъже, които работят. Нито едно познато лице, нито едно мълчание, в което да я усетя.

Търся я, когато с Дейви яздим до манастира и обратно, надзъртам за нея в прозорците на къщите в Женския квартал, но нея я няма, за да отвърне на погледа ми.

Търся я в тълпата от диваци, струва ми се, че се е скрила зад гърбовете им, готова да изскочи и да се разкрещи на Дейви, че ги удря, а после да се обърне към мен и да ми каже: „Ей, ето ме, тук съм, аз съм“, сякаш всичко е наред.

Но нея я няма.

Няма я.

Питам Кмета Прентис за нея всеки път, когато го видя, а той все ми повтаря да му се доверя, че не ми бил враг, да имам вяра в него и че всичко ще бъде наред.

Но аз я търся.

А нея я няма.

— Здравей, момичето ми — шепна на Ангарад, докато я оседлавам в края на деня. Вече умея да я яздя много по-добре, много по-добре говоря с нея, много по-добре разчитам настроенията й. Много по-спокоен съм, когато съм на гърба й, а тя е много по-спокойна, когато ме носи. Тази сутрин й дадох ябълка, а тя зарови муцуна в косата ми и щракна със зъби, погали ме, сякаш съм друг кон.

Момче Жребче, казва тя, когато се мятам на гърба й и двамата с Дейви се отправяме обратно към града.

— Ангарад — отвръщам аз и се навеждам напред, между ушите й, защото изглежда конете обичат постоянно да им се напомня, че не са сами, че другите са край тях, че са винаги част от табуна.

Онова, което конете мразят най-силно на света, е да остават сами.

Момче Жребче, казва ми пак Ангарад.

— Ангарад — казвам й аз пак.

— Божичко, кретенче — измрънква Дейви, — що не вземеш направо да се ожениш за ш… млъква. — Е, проклет да съм — казва, а гласът му вече е шепот. Гледай какво става тука.

Вдигам очи.

От магазина излизат жени.

Четири са, заедно, в група. Знаем, че им е позволено да излизат само през деня, винаги по времето, когато аз и Дейви сме в манастира, затова вечер двамата с него се завръщаме в град от мъже, сякаш жените са само призраци, само слух.

Отдавна не съм виждал жива жена отблизо — само през прозорците в Женския квартал или от върха на камбанарията.

Тези имат по-дълги ръкави и по-дълги поли, а косите им са сплетени и прибрани зад главите по еднакъв начин. Хвърлят притеснени погледи към войниците, подредени от двете страни на улицата, към мен и Дейви също, а всички ние ги наблюдаваме как слизат по стъпалата пред магазина.

И ето го мълчанието, ето го познатото свиване в гърдите и аз трябва бързо да изтрия влагата от очите си, като дебна Дейви да не ме види.

Защото тя не е сред тях.

— Закъснели са — казва Дейви, а гласът му е толкова тих, защото той също не е виждал жена от седмици. — Трябва да са се прибрали много преди залез.

Главите ни се извръщат и очите ни ги проследяват как се отдалечават по улицата към Женския квартал, стиснали здраво пакетите с покупките, и гърдите ми се свиват страшно, и гърлото ми се стяга.

Защото_ тя не е_ сред тях.

И аз осъзнавам…

Осъзнавам отново колко много…

И Шумът ми става мътен.

Кметът Прентис я използва, за да ме контролира.

Е, добро утро.

Всеки ш… идиот би разбрал положението. Ако не правя онова, което искат от мен, ще я убият. Ако опитам да избягам, ще я убият. Ако сторя нещо на Дейви, ще я убият.

Ако вече не са я убили.

Шумът ми става черен.

Не.

Не, мисля.

Защото може и да не са я убили.

Може би тя е тук, някъде на тази улица дори, в някоя друга група от четири жени.

Оцелей, мисля към нея. Моля те, моля те, моля те, оцелей.

(моля те, оцелей)

Двамата с кмета Леджър поглъщаме вечерното ядене, аз съм застанал до един отвор в стената и я търся, като в същото време се опитвам да заглуша Рева.

Защото кметът Леджър се оказа прав. Мъжете тук са твърде много и когато организмите им се изчистят от лека, вече става невъзможно да различиш някакъв индивидуален Шум. Все едно да се опиташ да чуеш звука на една капка вода насред буйна река. Шумът на Хейвън се е превърнал в плътна стена, гласовете са смесени така, че не се чува нищо друго, освен Рев.

Обаче, въпреки всичко, се оказва, че Ревът е нещо, с което може да се свикне. В известен смисъл думите и мислите на кмета Леджър, и чувствата, които бълбукат в сивия му Шум, ми пречат много повече.

— Напълно си прав — казва кметът Леджър и се потупва по корема; — Отделният човек е способен на собствена мисъл. Тълпата — не.

— Армията е способна на собствена мисъл — казвам.

— Само ако има пълководец, който да мисли тази мисъл.

При тези думи той също се обляга на стената и се вглежда към площада през съседния отвор. Кметът Прентис язди към катедралата, зад него са господин Хамър, господин Тейт, господин Морган и господин О’Хеър, които внимателно слушат заповедите му.

— Най-приближените — казва кметът Леджър.

За секунда ми се струва, че чувам ревност в Шума му.

Гледаме как Кметът слиза от коня, подава поводите на господин Тейт и влиза в катедралата.

Две минути по-късно щрак-щрак — господин Колинс отваря вратата.

— Президентът те вика — казва ми.

— Само минутка, Тод — казва Кметът, отваря поредната ракла и надниква вътре.

Намираме се в подземието на катедралата, господин Колинс ме изблъска надолу по стълбите, които започват от дъното на главното помещение. Аз си мълча и чакам, като в същото време се чудя колко ли от порцията ми ще успее да изяде кметът Леджър, преди да се прибера в камбанарията.

Гледам как Кметът Прентис се взира в поредната ракла.

— Президентът Прентис — казва той, без да вдига очи. — Опитай да го запомниш — после изправя гръб. — Преди тук са държали вино. В количества, много по-големи от необходимото за светото причастие.

Премълчавам. Кметът ме поглежда с любопитство.

— Няма да ме попиташ, нали, да не се надявам?

— За какво да питам? — казвам.

— За лека, Тод — отвръща той и удря една от раклите с юмрук. — Хората ми издириха и последната прашинка от него, преровиха всеки дом в града и после го складираха тук.

Той бърка в раклата и вади шишенце с бели хапчета. Измъква тапата и изтръсква едно на дланта си, после го хваща с палец и показалец.

— Не си ли се чудил защо така и не дадох от лека нито на теб, нито на Дейвид?

Прехвърлям тежестта си на другия крак.

— За наказание?

Той поклаща глава отрицателно.

— Кметът Леджър още ли нервничи заради Шума си?

Свивам рамене.

— Понякога. По малко.

— Създали са лека — казва Кмета, — а после са направили така, че да станат зависими от него — после посочва с пръст лавиците и редиците от ракли и кутии наоколо. — А ако сега аз държа всичко онова, от което те зависят…

Пуска хапчето в шишенцето и се обръща към мен, усмивката му е много широка.

— Искаш ли нещо от мене? — промърморвам.

— Наистина си забравил, а? — пита той.

— Какво?

Кметът замълчава, после казва:

— Ами честит рожден ден, Тод.

Зяпвам. Челюстта ми буквално увисва.

— Мина преди четири дни — продължава Кметът. — Изненадах се, че изобщо не го спомена.

Не мога да повярвам. Напълно съм забравил.

— Няма да го празнуваме — казва Кметът, — защото и двамата знаем, че ти, разбира се, вече си мъж, нали така?

Избутвам напред образа на Аарон.

— Ти се държа забележително добре през последните две седмици — приказва Кметът, без да обръща внимание на Шума ми.

— Знам, че ти е страшно трудно, защото не знаеш дали да ми вярваш за Виола, не знаеш как точно да постъпваш, за да гарантираш безопасността й — усещам как гласът му жужи в главата ми, как търси. — Но, независимо от това, ти работи здраво. Дори си повлиял благотворно върху Дейвид.

Не се сдържам и помислям за всички начини, по които бих желал да превърна Дейви Прентис в кървава пихтия, но Кметът Прентис просто казва:

— За награда ще ти поднеса два позакъснели подаръка.

Шумът ми скача.

— Мога ли да я видя?

Той ми се усмихва, сякаш е очаквал точно такава реакция.

— Не, не може — казва, — но аз ти обещавам, че ще я видиш. В деня, в който наистина ми повярваш, Тод, в деня, в който действително проумееш, че мисля само доброто на този град и на теб самия, тогава, в същия този ден, аз ще ти докажа, че напълно заслужавам доверието ти.

Чувам дишането си. До момента това е най-сигурното потвърждение от страна на Кмета, че тя е жива и здрава.

— Не, първият подарък за рождения ти ден е нещо, което вече си заслужил — продължава Кметът. — От утре заран започваш нова работа. Тя пак включва твоите приятели диваците, но е много по-отговорна и е жизненоважна за трансформацията ни в ново общество — после пак ме поглежда в очите. — Тази работа може да те отведе далеч, Тод Хюит.

— До това да ръководя хора ли? — питам, а гласът ми прозвучава твърде саркастично.

— Точно така — отвръща Кметът.

— А какъв е вторият подарък? — питам, защото още се надявам вторият подарък да е тя.

— Така, както сме застанали сред всичките тия кутии, Тод, ще ти кажа, че вторият ми подарък за теб е — той прави жест, показвайки наоколо, — изобщо никога да не ти давам достъп до лека.

Смръщвам се.

— Какво?

Но Кметът изведнъж тръгва към вратата, сякаш разговорът ни е приключил.

Подминава ме…

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

Откънтява в главата ми само веднъж, идва дълбоко от корена на съществото ми, произнася онова, което всъщност съм.

Подскачам от изненада.

— Ако вземаш лека, защо мога да те чувам? — питам.

Но Кметът ми хвърля лукава усмивка и изчезва надолу по стълбите, без повече да се интересува от мен.

Честит ми рожден ден на патерица.

Аз съм Тод Хюит, мисля, докато лежа на дюшека и се взирам в мрака, аз съм Тод Хюит и преди четири дни станах мъж.

Изобщо не се чувствам различно поради този факт, да ви кажа право.

Целият стремеж, нетърпението пред важната дата, са били напълно безсмислени, сега пак съм си глупавият стар Тод Хюит, безсилен да стори каквото и да било, безсилен да спаси сам себе си, какво остава пък да спаси нея.

Ш… Тод Хюит.

Лежа си в тъмното, кметът Леджър хърка отсреща, после чувам едно далечно бум, идва някъде отвън, някой от тъпите войници е изпразнил пушката си срещу нещо (или срещу някого) и точно в този момент се замислям.

Точно тогава разбирам, че да изтърпиш не е достатъчно.

Просто да оцелееш не е достатъчно, ако оцеляването означава единствено да запазиш живота си.

Ще ме разиграват дотогава, докато аз им позволявам.

А тя е някъде там, някъде навън.

Може би дори е била навън днес.

Ще я намеря…

Ще сграбча първия удобен случай и ще я намеря…

А когато я намеря…

Тогава забелязвам, че кметът Леджър е спрял да хърка.

Рязко повишавам глас:

— Имаш нещо да ми казваш ли?

Но той отново захърква, а Шумът му е сив и космат и аз се зачудвам дали въображението не ми играе някакви номера.

10

В божия дом

Виола

— Не мога да ти опиша колко съжалявам.

Не поемам чашата с кафе, която ми подава.

— Моля те, Виола — казва той и продължава да я държи протегната.

Поемам я. Ръцете ми още треперят.

Не са спрели да треперят от снощи.

От момента, в който я видях да пада.

Първо коленичи, после се свлече странично върху чакъла, очите й останаха отворени.

Отворени, но невиждащи.

Гледах я как пада.

— Сержант Хамър ще бъде наказан — Кметът сяда срещу мен. — Гарантирам ти, че в никакъв случай не е действал по моя заповед.

— Той я уби — казвам, но гласът ми е почти нечут. Сержант Хамър ме замъкна обратно в дома на изцелението, потропа на входната врата с приклада на пушката, събуди всички и ги прати да приберат тялото на Мади.

Не можех да говоря, не можех да плача.

Не ме погледнаха дори, нито лечителките, нито помощничките. Дори госпожа Койл отказа да срещне погледа ми.

Какво си мислеше, че вършиш? Къде мислеше, че я водиш?

А после, тази сутрин, Кметът Прентис ме повика при себе си в катедралата, в дома си, в Божия дом.

Когато в дома на изцелението разбраха за това, наистина отвърнаха очи от мен.

— Съжалявам, Виола — казва пак Кметът. — Някои от мъжете на Прентистаун, на стария Прентистаун все още мразят жените, нищо че минаха толкова години.

После вижда как очите ми се изпълват с ужас.

— Историята, която са ти разказали — продължава той, — не е вярна.

Продължавам да се взирам в него. Той въздъхва.

— Войната с диваците застигна и Прентистаун, Виола, настъпи кошмар, но мъжете и жените се биха рамо до рамо, за да се защитят — сключва върховете на пръстите си, гласът му става тих, почти нежен. — Но дори и след победата разделението си остана непокътнато в нашия малък град аванпост. Разделение между мъже и жени.

— Не думай.

— Те си организираха своя армия, Виола. Отцепиха се, не вярваха на Мъжете, чийто мисли виждаха ясно. Опитахме се да ги вразумим, но в крайна сметка те искаха война. А после, боя се, си я получиха.

Той изправя гръб и се вглежда тъжно в мен.

— Армия от жени е армия като всяка друга, армия с пушки, армия, която може да те победи. Чувам дишането си.

— Избил си ги до последната.

— Нищо подобно — отвръща той. — Много от тях загинаха в бой, а когато видяха, че губят войната, останалите живи разпространиха слуха, че ние, мъжете, сме техни убийци, а после се самоубиха, за да ни прокълнат завинаги.

— Не ти вярвам — казвам и си спомням версията, която ни разказа Бен. — Не е станало така.

— Аз бях там, Виола. Спомням си всичко много по-ясно, отколкото бих желал — погледът му приковава моя. — А аз съм и човекът, който най-силно иска историята да не се повтори. Разбираш ли ме?

Струва ми се, че го разбирам, а стомахът ми се свива против волята ми и започвам да плача, мисля си за това как донесоха тялото на Мади в дома на изцелението, как госпожа Койл настоя аз да помагам то да бъде подготвено за погребението, как ме накара да видя отблизо с очите си резултата от опита си да се добера до кулата.

— Госпожа Койл — промълвявам, когато се овладявам отново, — ме помоли да те попитам дали можем да погребем Мади днес следобед.

— Аз вече я уведомих за съгласието си — казва Кметът. — Всичко, което госпожа Койл пожела, й бе осигурено на минутата.

Оставям чашата с кафето на малката масичка до стола си. Намираме се в огромно помещение, по-голямо от всяко друго, което съм виждала през живота си, с изключение, може би, на хангарите на кораба, където държахме совалките. Твърде е голямо, изглежда несъразмерно, защото в него има само един стол и една масичка. Единствената светлина пада през кръглия прозорец от цветно стъкло, на който е изрисуван Новият свят с двете му луни.

Всичко останало тъне в сянка.

— Тя как ти се струва? — пита Кметът. — Госпожа Койл имам предвид.

Бремето на раменете ми, бремето на това, че Мади я няма, бремето на това, че Тод е далеч от мен ме смазва с такава сила, че почти съм забравила присъствието на мъжа до мен.

— Моля?

Кметът свива рамене.

— Как се работи с нея? Добра учителка ли е?

Преглъщам.

— Тя е най-добрата лечителка в Хейвън.

— А сега вече и в Ню Прентистаун — поправя ме той. — Хората ми разказаха, че преди е имала силно влияние тук. Била е сила, с която са се съобразявали.

Прехапвам устни и впервам очи в килима.

— Не можа да спаси Мади.

— Хайде да й простим това, а, какво ще кажеш? — гласът му е тих, мек, почти мил. — Никой не е съвършен.

После оставя чашата си.

— Съжалявам за приятелката ти — казва. — Съжалявам също, че мина толкова време от последния ни разговор. Много, много работа има за вършене. Аз желая да сложа край на страданията на тази планета, ето защо смъртта на това момиче толкова ме натъжава. Краят на страданията е целта на моята мисия. Войната приключи, Виола, наистина приключи. Настъпи време за изцеление.

Премълчавам.

— Но твоята ръководителка не вижда нещата така, нали? — пита Кметът. — Тя ме смята за враг.

Рано тази сутрин, докато обличахме Мади с белите погребални дрехи, госпожа Койл каза: Ако той иска война, ще си я получи. Ние дори не сме започнали истинската битка.

Но после, когато ме повикаха в катедралата, тя ме предупреди да не повтарям думите й пред Кмета, а само да поискам разрешение за погребението.

И да измъкна колкото е възможно повече информация.

— Ти също ме смяташ за враг — продължава Кметът, — а аз искрено се надявам това да се промени. Ужасно съм разочарован от факта, че този кошмарен инцидент те е накарал да гледаш на мен с още по-голямо подозрение.

Чувствам как образът на Мади се надига отново в гърдите ми. Чувствам как се надига и образът на Тод. Цяла минута дишам тежко, преди да се овладея.

— Знам, че когато се изяснят страните в конфликта и се наложи да направиш избор, за теб ще бъде много примамливо да застанеш на нейна страна — казва Кметът. — Не те виня. Изобщо не те питам нищо за корабите, защото знам, че ще ме излъжеш. Знам, че тя ти е казала да ме лъжеш и ти ще го сториш. Ако аз бях на мястото на госпожа Койл, щях да постъпя точно по същия начин. Щях да те притисна и да те принудя да ми помагаш. Щях да използвам предимството, което случайно е кацнало право в дланта ми.

— Тя не ме използва — казвам тихо.

Можеш да бъдеш много полезна за нас, спомням си. Ако решиш.

Кметът се привежда към мен.

— Мога ли да ти кажа нещо, Виола?

— Какво? — питам.

Той вдига глава.

— Наистина много ми се иска да ме наричаш Дейвид.

Забивам очи в килима.

— Какво искаш да ми кажеш, Дейвид?

— Благодаря ти, Виола — отвръща той. — Това наистина е важно за мен — изчаква, докато отново вдигна поглед. — Срещнах се с членовете на Съвета, който доскоро управляваше Хейвън. Срещнах се с бившия кмет на Хейвън. Срещнах се с бившия шеф на полицията тук и с главния лекар, както и с отговорника по въпросите на образованието. Срещнах се с всички важни хора в този град. Някои от тях в момента работят за мен. Други не могат да се впишат в новата административна система, но това не е проблем, защото има достатъчно друга работа по възстановяването, по подготовката на града за посрещането на твоите хора, Виола, в превръщането му в онзи Рай, на който те се надяват, който желаят и очакват да намерят тук.

Все така задържа погледа ми със своя. Забелязвам, че очите му са тъмни, тъмносини, приличат на късчета ахат, блещукащи на дъното на бързотечна вода.

— От всички жители на Ню Прентистаун, обаче, твоята госпожа Койл е онази, която наистина знае какво означава да бъдеш водач. Лидерството не се развива, Виола. То се завзема, а ръководителката ти е единственият друг човек на тази планета, освен мен самия, притежаващ достатъчно сила и воля да направи необходимото, за да вземе властта.

Продължавам да го гледам в очите и ме осенява една мисъл.

На мястото на Шума му има мълчание, тотално като мълчанието на грамадното черно отвъдно сред световете, а очите и лицето му не издават нищичко.

Но аз започвам да се чудя…

Просто така, все още не напълно осъзнато, но се чудя…

Той дали не се бои от нея?

— Как смяташ, защо те заведох при нея, когато синът ми те простреля? — пита Кметът.

— Защото тя е най-добрата лечителка. Сам го каза.

— Да, но съвсем не е единствената лечителка. Превръзките и лекарствата вършат повечето работа. Госпожа Койл просто ги прилага по-сръчно.

Дланта ми неволно ляга върху белега на корема ми.

— Значи причината да ме заведеш при нея не е била само тази.

— Права си, не беше само тази — той се привежда още по-близо до мен. Аз искам госпожа Койл да застане на моя страна, Виола. Имам нужда тя да е на моя страна, ако желая изграждането на новото общество тук да се увенчае с някакъв успех. Ако двамата с нея работим заедно — той се обляга назад на стола, — само си представи какъв свят ще изградим.

— Ти я държиш като затворничка.

— Да, но нямах намерение да продължавам да я държа като затворничка. Границите между мъжете и жените са се размили с времето и повторното им прокарване е бавен и болезнен процес. Установяването на взаимно доверие изисква време, а както често съм казвал, най-важното, което трябва да запомним, е, че войната приключи, Виола. Наистина. Не желая повече битки, не желая повече кръвопролития.

Вдигам чашата с изстиналото кафе, просто така, само за да извърша някакво движение. Допирам я до устните си, но не отпивам.

— Тод добре ли е? — питам Кмета, без да го гледам.

— Щастлив и здрав, и работи по цял ден — отвръща той.

— Може ли да го видя?

Той замълчава, сякаш обмисля.

— Ще направиш ли нещо за мен? — пита.

— Какво? — в главата ми изплува друга идея. — Искаш да шпионирам нея и да донасям на теб?

— Не — отвръща той. — Не да я шпионираш, изобщо нямам това предвид. Искам да ми помогнеш да я убедя, че съвсем не съм онзи тиранин, за който ме мисли, че историята на стария ми град не е такава, каквато тя я знае, че ако обединим усилията си и работим заедно, можем да превърнем това място в онзи дом, който и двамата желаехме, когато корабите ни напуснаха Стария свят преди толкова много години. Аз не съм неин враг. Не съм и твой враг.

Звучи толкова искрен. Наистина.

— Моля те за помощ — завършва.

— Ти контролираш всичко — отвръщам. — Нямаш нужда от моята помощ.

— Имам нужда — натъртва той. — Ти си се сближила с нея повече, отколкото аз изобщо бих могъл да мечтая.

Дали?, помислям.

Това е момичето, спомням си.

— Знам също така, че тя те упои онази вечер, когато бях дошъл да разговаряме, за да заспиш, преди да си успяла да ми разкажеш каквото и да било.

Сръбвам малко студено кафе.

— Ти нямаше ли да сториш същото на нейно място?

Той отвръща с усмивка.

— Значи признаваш, че двамата с нея не се различаваме кой знае колко?

— Как бих могла да ти се доверя?

— А на нея как можеш да се довериш, след като тя те упои против волята ти?

— Тя ми спаси живота.

— Аз бях този, който те отведе при нея.

— Тя не ме държи като затворничка в дома на изцелението.

— Дойде тук съвсем сама, нали? Ограниченията намаляват с всеки изминал ден.

— Тя ме обучава за лечителка.

— А кои са всичките онези други лечителки, с които се среща? — той събира върховете на пръстите си. — Как смяташ, какво са замислили?

Втренчвам се в кафето и преглъщам, трескаво обмислям откъде ли е разбрал.

— А какви са плановете им за теб? — пита.

Мълча, без да го поглеждам.

Той се изправя.

— Последвай ме, моля те.

Повежда ме през грамадното помещение, пресичаме и малкото предверие след входа на катедралата. Портите й към площада са широко отворени. Отпред армията провежда някакво учение и едновременно ме удрят туп, туп, туп от нозете на войниците и Ревът на мъжете, лишени от лека, Шумът им се излива като поток.

Свивам се леко.

— Гледай — казва Кметът.

Зад армията, в средата на площада, неколцина мъже сковават малка проста дървена платформа, с извисяваща се над нея греда, пресечена перпендикулярно от друга греда.

— Какво е това?

— Тук утре следобед сержант Хамър ще бъде обесен за своето ужасно, ужасно престъпление.

Споменът за Мади, за безжизнените й очи, отново се надига в гърдите ми. Притискам уста с длан, за да не му позволя да се излее навън.

— Пощадих бившия кмет на града — казва Кметът, — но няма да пощадя един от най-верните си и отдавнашни съратници.

Обръща поглед към мен.

— Наистина ли мислиш, че бих стигнал чак дотук, само за да угодя на едно момиченце, което просто разполага с информация, която ми е потребна? Наистина ли мислиш, че бих си давал този труд, след като, както сама твърдиш, контролирам всичко?

— Защо го правиш тогава? — питам.

— Защото той наруши закона. Защото това е един цивилизован свят и актовете на варварство няма да бъдат толерирани. Защото войната приключи — той се обръща изцяло към мен. — Много бих искал да убедиш госпожа Койл в това — прави крачка към мен. — Ще го сториш ли? Най-малкото ще й разкажеш ли какво възнамерявам да направя, за да поправя поне донякъде тази трагична ситуация?

Забивам поглед в краката си. Мислите ми фучат, въртят се, подобно на комети.

Думите му може и да са истинни.

Но Мади е мъртва.

И за това съм виновна аз.

И Тод го няма.

Как да постъпя?

(как да постъпя?)

— Ще го сториш ли, Виола?

Поне, мисля, се сдобих с някаква информация, която да предам на госпожа Койл.

Преглъщам.

— Ще се опитам.

Той отново се усмихва.

— Чудесно — после ме докосва нежно по ръката. — Тичай сега обратно. Ще те чакат за погребението.

Кимвам и излизам на предните стъпала, дърпам се далеч от него, слизам и правя няколко крачки по площада, Ревът ме блъсва като горещината на слънцето. Спирам и се мъча да си поема дъх, но не ми се отдава.

— Виола — той още ме гледа, гледа ме от първото стъпало, от портите на катедралата, от портите на дома си. — Ще дойдеш ли на вечеря тук утре вечер?

Усмихва се широко, когато забелязва как се мъча да прикрия колко ме отблъсква предложението му.

— Тод също ще присъства, разбира се — добавя.

Очите ми се разтварят широко. В гърдите ми се надига нова вълна, която изпълва очите ми със сълзи, разхълцвам се.

— Наистина ли?

— Наистина — отвръща той.

— Сериозно ли говориш?

— Съвсем сериозно — казва.

После разтваря ръце да ме прегърне.

11

Спасих ти живота

Тод

— Трябва да им сложим номера — казва Дейви, изнася от складовото помещение на манастира една тежка торба от зебло и шумно я захвърля на тревата. — Това е новата ни задача.

Настъпила е сутринта след вечерта, когато Кметът ми пожела честит рожден ден на патерица, първата сутрин, след като се заклех да я намеря.

Светът не се е променил и на косъм.

— Да им сложим номера ли? — питам и поглеждам към диваците, скупчени и взрени в нас в пълно, безсмислено мълчание. Защо ли лекът още не се е изчистил от организмите им? — Защо?

— Ти никога ли не слушаш какво говори татко? — отвръща Дейви, докато изнася и някакви инструменти. — Всеки трябва да си знае мястото. Освен това, все по някакъв начин трябва да следим добитъка, нали?

— Те не са животни, Дейви — казвам, но не особено разгорещено, защото вече сме се разправяли нееднократно по този въпрос. — Просто не са хора.

— Както и да е, кретенче — отвръща той, измъква от торбата чифт клещи и ги оставя в тревата. После пак бърка вътре. — Вземай — вика и ми подава шепа метални гривни, нанизани на тел. Аз ги поемам от ръката му.

И тогава осъзнавам какво държа.

— Не можем да направим това — казвам.

— О, ще го направим като стой, та гледай — казва Дейви и вади още един инструмент, който също отлично познавам.

Така маркирахме овцете в Прентистаун. Вземахме инструмента, който Дейви в момента държи, и на него слагахме металната гривна около крака на овцата. Инструментът съединява двата края на свободно прерязаната в средата гривна и я стяга, стяга я толкова силно, че тя се впива в кожата, толкова силно, че мястото веднага се инфектира. Металът на гривната обаче, е намазан с лекарство, което преборва инфекцията, но когато раната под гривната зарасне, заздравяващата кожа покрива метала и той се сраства с нея, става част от самото тяло.

Вдигам пак очи към диваците, които ни гледат в отговор.

Защото уловката се състои в това, че ако махнеш гривната, на нейно място остава рана, която никога не зараства. Ако свалиш гривната на овцата, от крака й започва да тече кръв, докато изтече всичката и овцата умре. Слагаш гривната и тя остава върху тялото завинаги, до края. Никога не може да бъде откъсната от него.

— Значи просто си мисли за тях като за овце — вика Дейви, изправя се с инструмента в ръка и поглежда диваците. — Подредете се!

— Ще караме поред — продължава, размахвайки клещите за маркиране в едната си ръка, а пистолета в другата. Войниците на зида държат пушките си насочени към тълпата. — След като получите номера си, се нареждате ето там и не мърдате, ясно ли е?

Изглежда им е ясно.

Ето го и същинския проблем, сещате ли се?

Диваците разбират много повече от овцете.

Свеждам поглед към металните гривни, които държа.

— Дейви, това е просто…

— Давай да вършим работа, кретенче — отвръща той нетърпеливо. — Днеска трябва да сме оправили поне двеста парчета.

Преглъщам. Първият дивак на опашката също гледа гривните. Мисля, че е женска, понякога това се познава по цвета на лишеите, които растат по телата им вместо дрехи. По-ниска е от нормалното, от нормалното за дивак искам да кажа. Има горе-долу моя ръст, ако не и по-ниска.

А после се замислям: ако откажа да го сторя, ако аз не бъда онзи, който ги маркира, то със задачата ще се заеме друг, на когото няма да му пука колко ги боли. По-добре е за тях да го прави някой, който го е грижа. По-добре да съм аз, а не Дейви.

Нали така?

(нали така?)

— Просто увивай ш… гривна около ръката им, щото нямам намерение да вися тука цялата ш… сутрин — обажда се Дейви.

С жест показвам на женската да протегне ръка. Тя се подчинява, гледа ме немигащо право в очите. Пак преглъщам. Откачам първата гривна, на нея е изписан номер 0001. Женската ме гледа, все така не мига.

Хващам протегнатата й ръка.

Плътта й е топла, по-топла, отколкото очаквам, защото всички диваци изглеждат толкова бели и хладни.

Увивам гривната около китката й.

Чувствам пулса й, който бие току под пръстите ми.

Женската продължава да ме гледа в очите.

— Прости ми — прошепвам.

Дейви пристъпва напред, хваща свободните краища на гривната с клещите, извива ги толкова бързо и силно, че женската изсъсква от болка, а после ги щраква, впивайки металната лента в китката й и я превръща завинаги в номер 0001, завинаги.

Изпод гривната потича кръв. Кръвта на 0001 е аленочервена.

(кръвта им е червена, аз това отдавна го знам)

Женската прегръща китката си със здравата ръка и се отдалечава от нас, но все така ни гледа, все така не мига, мълчалива като проклятие.

Никой от тях не се съпротивлява. Просто се подреждат и се взират в нас, взират се, взират се тихо. От време на време някой издава кратки цъкащи звуци към друг, но няма Шум, няма борба, няма съпротива.

А това разгневява Дейви все повече и повече.

— Проклети гадини — казва и задържа усуканата гривна по-дълго, преди да я закопчае окончателно, само за да провери колко дълго може да принуди жертвата да съска. Задържа и задържа.

— Хареса ли ти, а? — крясва на поредния дивак, който се отдалечава, притиснал раненото място, без да откъсва очи от нас.

Следващ е номер 0038. Висок е, най-вероятно мъжки, кльощав, а станал напоследък още по-кльощав, защото дори глупак може да види, че храната, която им даваме сутрин, не е достатъчна за всички им.

— Сложи гривната на врата му — обажда се Дейви.

— Какво? — зяпвам аз. — Не!

— Сложи я на ш… му врат!

— Няма!

Дейви рязко скача, удря ме с клещите по главата и измъква гривната от ръката ми. Свличам се на едно коляно и болката в главата ме парализира за няколко секунди.

А когато се свестявам, вече е твърде късно.

Дейви е накарал дивака да коленичи пред него, гривната с номер 0038 е увита около врата му, а Дейви я извива с клещите все по-силно. Войниците от зида си умират от смях, дивакът се бори за въздух, дращи по гривната с пръсти, от врата му тече кръв.

— Спри! — викам и се мъча да се изправя на крака.

Но Дейви щраква гривната и дивакът отпълзява настрани по тревата, дави се силно, а главата му придобива зловещ розов цвят. Дейви стои над него, не помръдва, просто го гледа как се задушава.

Клещите за рязане са захвърлени в тревата, добирам се до тях, грабвам ги и се втурвам към 0038. Дейви се опитва да ми попречи, но аз замахвам с клещите срещу него и той отскача, а аз коленича до 0038 и се заемам да махна гривната, но Дейви я е стегнал толкова много, а дивакът се мята така страшно в агонията си, че се налага да го ударя, за да се укроти.

Прерязвам гривната. Тя пада сред каша от кръв и парчета кожа. Дивакът поема въздух с рязък непоносим звук, а аз се дърпам от него, все още стискам клещите.

Наблюдавам как дивакът се мъчи да диша, но не успява, Дейви е застанал над главата ми с клещите за маркиране в ръка и тогава осъзнавам колко силно е станало цъкането, чувам го как преминава като вълна през диваците и точно тогава, точно в този момент чашата прелива и…

Те решават да ни нападнат сега.

Първият удар прелита над главата ми. Диваците са слаби и леки, така че ударите им не са силни.

Но в тълпата са хиляда и петстотин, а не един и двама.

Идват срещу нас като вълна, усещането е сякаш се гмуркам…

Още юмруци, още удари, лицето ми е издраскано, вратът ми е издраскан, събарят ме на земята, тежестта им ме смазва, сграбчват ме за ръцете за краката, сграбчват ме за дрехите, сграбчват ме за косата, аз викам и се мятам, един дивак докопва клещите за маркиране и ме удря с тях по лакътя, а болката е неописуема…

И едничката ми мисъл, едничката ми глупава мисъл е…

Защо нападат мен? Аз се опитах да спася 0038.

(но те знаят, знаят…)

(знаят, че съм убиец…)

Дейви закрещява и чувам първите изстрели, които долитат от зида. Още удари, още драскотини, но и още изстрели и диваците започват да се оттеглят и това аз повече го усещам, отколкото го виждам, защото болката в лакътя ме заслепява.

Един от тях е още върху мен, дере ме изотзад, защото съм паднал по корем в тревата, полека успявам да се обърна по гръб, пушките продължават да гърмят, мирисът на барут изпълва въздуха, диваците бягат, бягат, само този последният остава върху мен, дращи и удря.

И аз някак си разбирам, че това е 0001, първата в редицата, първата, която докоснах, чува се гърмеж, тя се извърта рязко и пада на тревата до мен. Мъртва.

Дейви стои над главата ми с пистолета, от дулото още дими. Носът и устната му са разкървавени, изподран е толкова, колкото и аз, и тежко се накланя на една страна, където е болката в хълбока му. Но се усмихва.

— Спасих ти живота, а?

Изстрелите не млъкват. Диваците бягат, но няма къде да се скрият. Падат и падат, и падат.

Поглеждам си лакътя.

— Ръката ми май е счупена.

— На мен май кракът ми е счупен — отвръща Дейви. — Но ти тичай веднага при тате. Разкажи му какво стана. Кажи му, че аз съм ти спасил живота.

Очите му не ме гледат, той вдига пистолета и стреля, мъчи се да държи тежестта си далеч от ранения крак.

— Дейви…

— Тръгвай! — вика той и от него заструява някаква мрачна радост. — Аз ще довърша работата тука — пак стреля. Още един дивак пада. Падат, не спират да падат.

Правя крачка към портата. После още една.

А после хуквам.

Ръката ми пулсира от болки при всяка крачка, но когато приближавам Ангарад, тя казва Момче Жребче и започва да души лицето ми с влажната си мека муцуна. После коленичи, за да се метна по-лесно на седлото. После поема по пътя и изчаква, да запазя равновесие, преди да се впусне в най-бързия галоп, в който някога съм я виждал да препуска. Вкопчил съм здравата си ръка в гривата й, болната е свита до тялото ми и се мъча да не повърна от болка.

Вдигам очи и виждам жени, които ме проследяват с поглед как профучавам край прозорците им, не реагират, остават тихи и далечни. Виждам мъже, които също ме изпращат с очи, гледат кръвта по лицето ми, раната ми.

Зачудвам се за какъв ли ме мислят.

Дали виждат в мен свой?

Или виждат враг?

Кой ли смятат, че съм аз?

Затварям очи, но веднага губя равновесие и се налага отново да ги отворя.

Ангарад заобикаля катедралата, подковите й хвърлят искри по чакъла, прави последния завой и излиза пред портите. Армията е на площада, провеждат някакво учение. Повечето от мъжете нямат Шум, но ударите на ботушите им са достатъчно силни.

Примигвам и вдигам очи в моята посока, вдигам очи към портите на катедралата…

И Шумът ми скача така страшно, че Ангарад се стряска и спира рязко, чакълът се разхвърчава изпод нея, от хълбоците й се издига пара след бързия бяг.

Аз обаче не забелязвам това…

Защото сърцето ми е спряло да бие…

Дъхът е замрял в гърдите ми…

Ето я. Пред очите ми изкачва стъпалата пред катедралата…

Ето я.

Сърцето ми прескача удар и забива отново, Шумът ми е готов да изпищи името й, болката ми изчезва…

Защото тя е жива…

Жива е…

Но тогава я виждам какво прави…

Виждам я как изкачва стъпалата…

Отива към Кмета Прентис…

Хвърля се в ръцете му…

А той я прегръща…

А тя му позволява…

И после всичко, което мога да помисля…

Всичко, което мога, да кажа…

Е…

— Виола?

Част трета

Войната приключи

12

Предателство

Виола

Кметът Прентис стои на първото стъпало.

Водачът на града, водачът на света.

Разтворил ръце.

И ако това е цената.

Да я платя ли?

Само една прегръдка, мисля си.

(нали така?)

Една прегръдка, за да видя Тод.

Прекрачвам напред…

(само една прегръдка)

… и той ме прегръща.

Опитвам се да не съм твърде стегната, когато ме докосва.

— Така и не ти казах — прошепва той в ухото ми. — Намерихме кораба ти в блатото, когато ви преследвахме. Намерихме родителите ти.

Ахвам, сълзите ми потичат, но аз се опитвам да ги преглътна.

— Погребахме ги както се полага. Съжалявам, Виола. Разбирам каква е самотата ти и нищо няма да ме направи по-щастлив от това, един ден ти да започнеш да гледаш на мен като на свой…

Тогава над Рева се издига самотен звук…

Едно късче Шум излита над масата Шум, остро и бързо като стрела…

Стрела, изстреляна срещу ми…

Виола! пищи тя и пресича Кмета Прентис насред думата…

А аз се отскубвам от прегръдката му, ръцете му се отпускат…

Обръщам се…

И там, под следобедното слънце, насред площада, яхнал коня си на няма и десет метра от мен…

Ето го.

Той е.

Той е.

— ТОД! — изкрещявам и хуквам, дори не се усещам как.

Той се плъзва тежко от коня, стои и ме чака, ръката му е свита под болезнен ъгъл, чувам как Виола! раздира Шума му, чувам и болката в лакътя му, чувам смущението му, чувам неяснотата, собствените ми мисли обаче препускат толкова бързо, а сърцето ми тупка така силно, че не мога да разбера ясно чутото.

— ТОД! — изпищявам повторно и стигам до него, и Шумът му се разтваря пред мене, и ме обвива като одеяло, и аз го прегръщам и притискам към себе си, приемам го в себе си така силно, сякаш никога няма да го пусна, и той изохква от болка, но също ме прегръща, също ме притиска, притиска ме с всички сили…

— Мислех, че си мъртва — шепне и топлият му дъх пари шията ми. — Мислех, че си мъртва.

— Тод — казвам и плача, и това е всичко, мога само да изрека името му. — Тод.

Той отново ахва остро и болката грейва в Шума му така ярко, че ме заслепява.

— Ръката — казвам и се дърпам от него.

— Счупена — казва той и се бори за въздух. — Диваците…

— Диваците ли? — ахвам аз на свой ред.

— Лошо си ранен, Тод — обажда се Кметът Прентис, застанал високо над нас. — Веднага трябва да вземем мерки.

— Може да го заведа при госпожа Койл!

— Виола — казва Кметът и аз чувам как Шумът на Тод вика Виола?, пълен с изненада от това, че Кметът ми говори толкова фамилиарно, — твоят дом на изцелението е твърде далече и Тод не може да язди чак до там с такава травма.

— Тогава аз ще дойда с вас! — заявявам. — Все пак се обучавам за помощничка!

— За какво? — обажда се Тод. Болката му вие като сирена, но той я стъпква и мести тревожно очи между мен и Кмета. — Какво става? Откъде знаеш…

— Аз всичко ще ти обясня — казва Кметът и го хваща за здравата ръка, — след като се погрижим за раната — после се обръща към мен. — Поканата за утре си остава. А сега бързай, чакат те за погребението.

— Погребение ли? — вика Тод. — Какво погребение?

— Утре — казва Кметът твърдо и тегли Тод след себе си.

— Чакай… — казвам.

— Виола! — вика Тод и се дръпва рязко от хватката на Кмета, но движението му причинява болка в счупената ръка, болка толкова силна, че го смъква на едно коляно на земята, болка така остра; така чиста и ясна, че войниците наоколо спират и извръщат очи към нея, вслушват се в нея. Аз се хвърлям към него, но Кметът ме спира с едно движение на ръката.

— Тръгвай — казва, а нещо в гласа му отрича всички аргументи. — Аз ще помогна на Тод. Ти върви на погребението, оплачи приятелката си. Ще видиш Тод утре вечер, жив и здрав.

Виола? казва отново Шумът на Тод, дави се от болката, изобщо не мисля, че гласът може да служи на човек при такава болка.

— Утре, Тод — казвам високо, мъча се да му го внуша, да сложа думите вътре в Шума му. — Ще се видим утре.

Виола! вика ме той отново, но Кметът вече го отвежда.

— Ти обеща! — викам след тях. — Помни какво обеща!

Кметът се извръща и ми се усмихва.

— Ти също помни какво обеща.

Обещавала ли съм нещо?, мисля.

И тогава двамата изчезват от очите ми толкова бързо, сякаш срещата никога не се е случвала.

Но Тод…

Тод е жив.

Навеждам се напред, свивам се одве и стоя така цяла минута, в която да попия истината.

— И с натежали сърца те предаваме на земята.

— Вземи — госпожа Койл хваща ръката ми след края на надгробното слово, изречено от една непозната жена свещеник, и слага вътре шепа пръст. — Сега я сипи върху ковчега.

Аз гледам пръстта и не мръдвам.

— Защо?

— За да покажем, че Мади е погребана с общите усилия на всички ни — тя ме побутва и двете се нареждаме една до друга сред останалите лечителки, събрани край гроба. Минаваме покрай ямата една по една и всяка хвърля вътре шепа суха пръст, която пада върху дървената кутия, в която сега почива Мади. Всички гледат да се държат възможно най-далече от мен.

Никой не ми казва и дума, освен госпожа Койл.

Обвиняват ме.

Аз сама се обвинявам.

На погребението дойдоха повече от петдесет жени: лечителки, помощнички, пациентки. В кръг около нас са подредени войници, много повече, отколкото според мен са необходими за охраната на такова скръбно събитие. Мъжете, в това число и бащата на Мади, стоят отделно, от отсрещната страна на гроба. Ридаещият Шум на Мадиният татко е най-тъжното нещо, което някога съм чувала.

Насред церемонията аз се чувствам още по-виновна, защото не мога да мисля за нищо друго, освен за Тод.

Сега, от известна дистанция, вече ясно си давам сметка колко объркан бе Шумът му, представям си какво ли си е помислил, като ме е видял в прегръдките на Кмета, колко ли приятелска е изглеждала тази сценка отстрани.

Мога да обясня всичко, но въпреки това страшно ме е срам.

А после Тод си отиде, отведоха го.

Хвърлям пръстта от шепата си в гроба на Мади, а госпожа Койл ме хваща за лакътя.

— Трябва да си поприказваме.

— Той иска да работи заедно с мен? — произнася тя, докато пием чай в моята стая.

— Каза, че ти се възхищава.

Веждите й се вдигат високо.

— Така ли било?

— Знам — отвръщам, — знам как звучи, но ако го беше чула…

— О, чула съм достатъчно от нашия Президент, дълго ще ми държи влага.

Облягам се на таблата на леглото.

— Но той можеше да ме…, не знам, някак си да ме принуди да му разкажа всичко за корабите. Но той не ме кара насила да правя каквото и да било — отклонявам поглед. — Дори позволи утре да се срещна с моя приятел.

— С твоя Тод?

Кимвам. Лицето на лечителката остава каменно.

— И ти си му благодарна, а?

— Не — разтривам лице с длани. — Видях какво стори армията му по пътя насам. Видях го със собствените си очи.

Настъпва дълго мълчание.

— Но? — вмята най-после госпожа Койл.

Нея поглеждам.

— Но той е наредил да обесят мъжа, който застреля Мади. Ще го екзекутират утре.

Лечителката изпуфтява презрително.

— Какво е още едно убийство за човек като него? Нима му коства каквото и да било да отнеме още един живот? Сигурно си мисли, че това решава нещо. Типично.

— Стори ми се искрено нажален от случилото се.

Тя ме поглежда косо.

— Не се съмнявам. Сигурна съм, че точно такъв ти се е сторил — после понижава глас. — Той е Президент на лъжите, моето момиче. Ще те лъже така добре, че ти ще вярваш, че ти казва истината. Лукавият разказва най-благите истории. Майчицата ти, Бог да я прости, не те ли е научила на това?

— Той не смята себе си за зъл — отвръщам. — Има се за войник, спечелил една война.

Тя се вглежда в мене напрегнато.

— Приспиване на вниманието на врага чрез привидно удовлетворяване на исканията му — казва. — Ето така се нарича стратегията му. Приспиване на вниманието на врага. Хлъзгав терен.

— Какво означава това?

— Това означава, че той иска да му сътрудничиш, да сътрудничиш на врага си. Това означава да се присъединиш към него, вместо да го победиш, а това е най-сигурният път ти самият да си останеш завинаги победен.

— Аз не искам да сътруднича! — изкрещявам. — Просто искам всичко това да спре! Искам този град да бъде дом за всички онези, които пътуват насам, дом, на който те се надяват. Искам тук да царят мир и щастие — гласът ми натежава. — Не искам никой повече да умира.

Госпожа Койл оставя чашата си, отпуска ръце в скута и се втренчва в мен.

— Убедена ли си, че това са желанията ти? — пита. — Или просто си готова да сториш всичко, за да закриляш твоето момче?

За секунда се зачудвам дали не разчита мислите ми все пак.

(защото, да, искам да видя Тод…)

(искам да му обясня…)

— Очевидно е, че не си лоялна към нас — продължава госпожа Койл. — След зловещото приключение с Мади мнозина тук вече не са сигурни дали опасността, която създаваш, не превишава твърде много ползата, която би могла да донесеш.

Полза, мисля.

Тя въздъхва, тежко и продължително.

— Искам да си наясно — казва, — че аз лично не те обвинявам за смъртта на Мади. Тя беше достатъчно голяма сама да взема решения за живота си и, ако е избрала да ти помогне, е, така да бъде — тя прокарва пръсти по челото си. — Толкова ми напомняш за самата мен на младини, Виола. Напомняш ми дори в моменти, не искам да си спомням онези дни — тя се изправя да си върви. — Затова, моля те, знай, че аз не те обвинявам. Каквото и да се случи.

— Как така каквото и да се случи? Какво означава това?

Но тя вече е излязла.

Същата вечер в дома на изцелението се провежда нещо, наречено бдение: всички се събират, пият слаба бира, пеят песни, които Мади е обичала приживе и си разказват истории за нея. Има и сълзи, моите сълзи се смесват със сълзите на другите и те не са щастливи сълзи, но не са и толкова скръбни, колкото биха могли да бъдат.

Защото утре пак ще видя Тод.

При дадените обстоятелства това е единственото, което би могло да ме накара да се чувствам по-добре.

Обикалям дома на изцелението, навъртам се край другите лечителки и помощнички, и пациентки, които си бъбрят помежду си. Никой не прави и опит да ми продума. Виждам Корин, седнала сам-сама на един стол до прозореца с особено гневен вид. Тя отказа да говори в мое присъствие след смъртта на Мади, дори по тази причина отклони предложението да каже няколко думи над гроба. Човек трябва да се приближи съвсем близо, за да види колко много сълзи са изплакали очите й и колко мокри са бузите й.

Сигурно ме е хванала бирата, но Корин ми се вижда толкова тъжна, че отивам и сядам до нея.

— Прости ми… — започвам, но тя веднага става и се маха, оставяйки ме съвсем сама.

Госпожа Койл приближава с две чаши бира в ръце. Подава ми едната. Двете наблюдаваме как Корин излиза от стаята.

— Не я мисли чак толкоз — казва госпожа Койл и сяда.

— Тя ме мрази от самото начало.

— Нищо подобно. Просто й е трудно, това е всичко.

— Защо?

— Е, това тя трябва да ти го обясни, не аз. Пий.

Пийвам. Сладко е, има малцов вкус, мехурчетата боцкат приятно небцето ми. Седим и пием мълчаливо още минута-две.

— Виждала ли си някога океан, Виола? — пита госпожа Койл.

Задавям се.

— Океан ли?

— На Новия свят има океани — казва тя. — Огромни са.

— Родена съм на заселнически кораб — отвръщам, — но съм ги виждала от космоса, когато пътувахме със совалката насам.

— А, разбира се, но не си стояла на плажа пред прибоя, когато водата се простира толкова напред, чак до хоризонта, движеща се и синя, и жива, и по-грамадна дори от грамадното черно отвъд между световете, защото, за разлика от космоса, океанът крие тайните си от човека, крие ги под вълните — тя поклаща щастливо глава. — Ако някога искаш да проумееш колко мъничко е мястото ти в плана на Бог за света, трябва да застанеш на брега на океана.

— Била съм само на брега на една река.

Тя изпуфтява.

— Тази река се влива в океана, не знам дали знаеш. Съвсем недалече от тук. Два дни езда и си на плажа. С кола може да се стигне и за половин ден, макар че пътят не е в добро състояние.

— Има път?

— Е, от него не е останало кой знае какво.

— Има ли нещо на брега?

— Там се намираше домът ми — отвръща тя и става. — Моят дом, в който заживях, след като кацнахме преди двайсет и три години. Трябваше да бъде рибарско селище, с лодки и всичко останало. След сто години можеше да стане и пристанищен град.

— Какво се случи?

— Ами същото, което се случи и по цялата планета, просто всичките ни велики планове рухнаха още през първите две-три години, трудностите бяха твърде големи. Оказа се, че да поставиш началото на нова цивилизация е много по-трудно, отколкото си бяхме представяли. Преди да се научиш да ходиш, трябва да пълзиш — после сръбва от бирата. — Понякога обаче, обстоятелствата те връщат към пълзенето — усмихва се сама на себе си. — Най-вероятно за твое добро. Оказа се, че океаните на Новия свят не стават за риболов.

— Защо?

— О, рибите са големи колкото лодките, плуват успоредно с тях, гледат те в очите и ти казват как точно възнамеряват да те изядат — тя се засмива. — А после те изяждат.

Аз също се засмивам. После се сещам на какво всъщност се смея.

Госпожа Койл ме поглежда в очите.

— Океанът обаче, е много, много красив. По-красив от всичко друго на света.

— Липсва ти — казвам и пийвам от бирата си.

— Да видиш океана веднъж означава да се научиш как след това да живееш без него — отвръща тя и взема чашата ми. — Дай да ти сипя още една.

През нощта сънувам сън.

Сънувам океани и риби, които ще ме изядат. Сънувам армии, които плуват в океана, а госпожа Койл ги води. Сънувам Мади, която ме хваща за ръката, изтегля ме нагоре и ме държи над вълните.

Сънувам гръм от небесата, който прави едно-единствено страшно БУМ! и то разцепва простора на две.

Подскачам от страшния звук, а Мади ми се усмихва.

— Утре ще го видя — казвам й.

А тя поглежда някъде над рамото ми и казва:

— Ето го, той вече е тук.

И аз се обръщам да го видя.

Събуждам се, но нещо със слънцето не е наред. Главата ми тежи цял тон, трябва отново да затворя очи, за да спре да ми се вие свят.

— Значи това е махмурлукът, а? — казвам на глас.

— В нашата бира няма и капка алкохол — отговаря ми Корин.

Отварям рязко очи и веднага съжалявам, защото пред погледа ми започват да плуват черни петна.

— Какво правиш тук?

— Чакам да се събудиш, за да кажа на хората на Президента, че могат вече да те отведат.

— Моля? — ахвам, а тя се изправя. — Какво става?

— Тя те упои снощи. Джефърс в бирата, смесен с малко приказлив корен за замаскиране на вкуса. Остави ти и това — подава ми сгъната бележка. — Трябва да я унищожиш, след като я прочетеш.

Вземам бележката. Писмо от госпожа Койл.

Прости ми, моето момиче, пише в него, но Президентът дълбоко греши. Войната не е приключила. Дръж страната на истината, продължавай да събираш информация, отвличай му вниманието. Ще поддържаме връзка.

— Взривиха един магазин и използваха суматохата, за да избягат — казва Корин.

— Какво са направили? — повишавам глас. — Корин, какво става?

Но тя дори не ме поглежда.

— Казах им, че изоставят свещения си дълг, че няма нищо по-важно на този свят от спасяването на живота.

— Кой е останал в дома на изцелението?

— Само ти и аз сме — отговаря. — Войниците чакат отвън да те отведат при Президента — вперва поглед в обувките си и аз за първи път виждам истински гнева й, яростта, която я изгаря отвътре. — Смятам, че мен ще ме разпитва някой не толкова красив мъж.

— Корин…

— Отсега нататък ще ме наричаш госпожа Уайът — пресича ме тя и се обръща към вратата. — Ако, разбира се, се случи невероятното и двете с теб се завърнем в този дом на изцелението живи.

— Всички ли са избягали? — повтарям, още не мога да повярвам.

Корин мълчи и ме чака да стана.

Всички от дома на изцелението са избягали.

Тя ме е изоставила сама с Корин.

Тя ме е изоставила.

Изоставила ме е, за да замине и да започне да воюва.

13

Трески

Тод

— Бензин, сър, вземат бензин и напояват с него глинен прах, прахът става на паста…

— Знам как се приготвя пластичен експлозив, ефрейтор Паркър — казва Кметът, докато оглежда пораженията от седлото. — Онова, което не знам, е как е възможно група невъоръжени жени да успеят да поставят експлозива под носа на цял гарнизон войници, които патрулират под ваше командване.

Виждаме как ефрейтор Паркър преглъща, действително виждаме с очите си как се премества адамовата ябълка на гърлото му. Той не е от стария Прентистаун, трябва да се е включил в армията междувременно. Присъединяваш се към властта, така каза Айвън. Но какво става, когато властта поиска от тебе отговори, които не знаеш?

— Може да не са били само жени, сър — дописка Паркър. — Хората говорят за нещо на име…

— Гледай тука, кретенче — казва ми Дейви. Кара Смъртоносен/Жълъдче да прескочи едно паднало дърво, до което сме спрели, за да огледаме взривения магазин.

Цъквам с език на Ангарад и тръсвам юздите със здравата си ръка. Тя леко гази сред парчета дърво, мазилка, стъкло и разпръснати хранителни стоки; магазинът изглежда така, сякаш дълго се е мъчил да кихне, докато най-сетне е успял. Стигаме до Дейви, който ми сочи куп светли пресни трески, забити дълбоко в дънера на друго дърво наблизо. Взривът е бил толкова силен, че ги е забил право тук — казва. — Кучки.

— Било е късно през нощта — казвам и нагласям болната ръка в превръзката, метната през врата ми. — Не са наранили никого.

— Кучки — повтаря Дейви и клати глава.

— Предайте всички количества лек, които в момента са у вас и хората ви, ефрейтор — чуваме гласа на Кмета, той говори толкова високо, че всички от частта на Паркър да си разберат наказанието. — Всички количества. Личното пространство е за онези, които го заслужават.

Кметът не обръща внимание на „Тъй вярно, сър“, промърморено от ефрейтор Паркър и се обръща, за да размени тихо няколко думи с господин О’Хеър и господин Морган, които го изслушват и препускат в противоположни посоки. Кметът идва до нас, мълчи, челото му е намръщено. Морпет гледа нашите коне свирепо. Предай се, казва Шумът му. Предай се. Предай се. Смъртоносен и Ангарад свеждат глави и отстъпват. Всички коне са си малко луди.

— Искаш ли да отида и да ги заловя, татко? — пита Дейви. — Да заловя кучките?

Мери си приказките — казва Кметът. — Вие и двамата си имате достатъчно работа за вършене.

Дейви ми хвърля кос поглед и протяга левия си крак. От коляното надолу е гипсиран.

— Татко — казва, — ако още не си забелязал, аз едва ходя, а на кретенчето му е счупена ръката и…

Не довършва изречението, когато от Кмета връхлита бляскащият звук, по-бърз от мисълта, куршум от Шум. Дейви се свива на седлото. Неволно дърпа юздите така, че Смъртоносен се изправя на задните си крака и едва не го хвърля на земята. Дейви се окопитва, диша тежко, погледът му е мътен.

Какво е това, да го вземат мътните?

— Дали днешният ден предполага почивка, а, как мислиш? — казва Кметът и посочва останките от магазина, пръснати край нас, основите на сградата, в която е бил, още димят.

Взрив.

(крия я в Шума си, мъча се да потуля мисълта…)

(но тя е там, макар и скрита, бълбука под повърхността…)

(мисълта за един мост, който беше взривен…)

Вдигам очи и виждам, че Кметът ме гледа толкова напрегнато, че избърборвам, преди да се усетя:

— Не е била тя — казвам. — Сигурен съм, че не е била тя.

Той продължава да ме гледа.

— Никога не съм и помислял подобно нещо, Тод.

Вчера бързо се оправихме с ръката ми, той ме завлече в лазарета от другата страна на площада, където мъже в бели престилки наместиха лакътя и ми сложиха две инжекции с лекарство за заздравяване на костта, които боляха повече от самото счупване, а когато приключихме, той ми обеща, че утре ще видя Виола (днес, днес!) и аз вече имам милион въпроси за това как така той я прегръщаше, защо я наричаше приятелски на малкото й име, от къде на къде тя работи като докторка или нещо подобно, на какво погребение отиваше и…

(и как сърцето ми щеше да се пръсне в гърдите, когато я видях…)

(и как болката в него се върна, когато ни разделиха…)

А тя си отиде, тръгна към някакъв неин си живот, който вече живее там някъде, живот без мен и аз си останах пак сам, сам със счупената ръка, върнах се в катедралата, болкоуспокояващите ме приспиваха, едва имах сили да се добера до дюшека и потънах.

Не съм се събудил, когато кметът Леджър се е върнал с ежедневните си сиви и шумни оплаквания от поредния ден като чистач. Не съм се събудил, когато са ни донесли вечерята и кметът Леджър е изял и моята порция. Не съм се събудил, когато са ни заключили за през нощта с познатото щрак-щрак.

Но определено се събудих, когато БУМ! разтърси целия град.

А дори и когато седнах на дюшека в мрака, когато почувствах гнусна от болкоуспокояващите в стомаха ми, дори още преди да разбера какво точно означава това БУМ!, или откъде идва, аз вече знаех, че животът се е променил отново, че светът за пореден път е станал внезапно съвсем непознат.

Естествено, при пукването на зората излязохме заедно с Кмета и хората му и, ранен или не, и аз се запътих към мястото на взрива. Гледах го как язди Морпет. Утринното слънце грееше в гърба му, хвърляйки сянката му напред.

— Ще я видя ли тази вечер? — попитах.

Последва дълго мълчание, той просто се взираше пред себе си.

— Господин Президент — обади се ефрейтор Паркър, когато хората му преместиха една широка дъска, захвърлена от експлозията до дънера на едно дърво.

На кората на дървото под нея беше написано нещо.

Дори и без да мога да…

Е, дори и без да се справям кой знае колко добре е четенето, разбрах написаното.

Една-единствена буква, изписана върху дървото със синя боя.

В, пишеше там. Просто буквата В.

— Не мога да повярвам, че ни накара да се върнем в ш… манастир само ден, след като ни нападнаха — мърмори Дейви, докато пътуваме към обичайното си работно място.

Често казано и аз не мога да повярвам. Дейви едва ходи, а дори и с помощта на лекарствата, аз няма да мога да си служа със счупената ръка още поне няколко дни. Вече мога да сгъвам лакътя, но съм сто процента сигурен, че не мога да преборя никой дивак.

— Каза ли му, че ти спасих живота? — пита Дейви, лицето му е едновременно гневно и плахо.

— Ти не му ли каза сам? — отвръщам.

Дейви стисва устни, а от това жалките му мустаци стават съвсем незабележими.

— Той не ми вярва, когато му кажа нещо подобно.

Въздъхвам.

— Казах му, разбира се. Но той бездруго го видя в Шума ми.

Яздим мълчаливо още известно време, преди Дейви да попита:

— А той какво каза?

Поколебавам се.

— Каза: Браво на него.

— Само това ли?

— Каза също, че и аз съм се справил добре.

Дейви прехапва устната си.

— Само толкова?

— Само толкова.

— Ясно — не обелва и дума повече, само смушква Смъртоносен да крачи по-бързо.

През нощта е била взривена една-едничка сграда, но сутринта, когато яздим през града, той изглежда напълно променен. Патрулиращите войници са станали повече, маршируват по улиците бързо-бързо, почти тичат. Има войници и по покривите, държат пушки, наблюдават, наблюдават, наблюдават.

Цивилните мъже се стараят да стигнат светкавично до мястото, към което са се запътили, държат се встрани до сградите, не вдигат поглед.

Не виждаме жени тази сутрин. Нито една.

(не виждам и нея)

(защо тя беше в прегръдката му?)

(лъжеше ли го?)

(той вярва ли й?)

(дали тя има нещо общо с експлозията?)

— Кой дали има нещо общо с експлозията? — пита Дейви.

— Млъквай.

— Накарай ме, де — отвръща той автоматично. Но няма никакво намерение да се караме.

Подминаваме група войници, които ескортират мъж, очевидно претърпял сериозен побой, китките му са вързани на гърба. Притискам болната ръка по-силно към гърдите си и препускам нататък. Слънцето вече е високо в небето, когато заобикаляме хълма с металната кула, правим последния завой и излизаме пред манастира.

Няма как, трябва да попитам.

— Какво стана вчера, след като си тръгнах? — казвам.

— Бихме ги — отвръща Дейви, леко сумти, защото кракът вече много го боли от ездата, виждам болката в Шума му.

Бихме ги здраво.

Нещо прелита леко пред очите ми и каца на гривата на Ангарад. Бръсвам го настрани, но второ каца на ръкава ми. Вдигам очи.

— Какво е това…? — казва Дейви.

Сняг.

Виждал съм сняг само веднъж през целия си живот, беше отдавна, когато бях съвсем малък и изобщо не подозирах, че след това скоро няма да видя снежинките отново.

Сега те валят между дърветата и падат на пътя, полепват по дрехите и по косата ми. Падат тихо и по някакъв странен начин карат всичко наоколо също да се успокои, да утихне, мълчат и падат, но сякаш се опитват да ми кажат някаква тайна, някаква ужасна, ужасна тайна.

Но как е възможно, слънцето грее в небето.

И това не е сняг.

— Пепел — изплюва Дейви, когато една снежинка каца на устната му. — Горят телата.

Горят телата. Войниците си стоят горе на зида с насочени пушки, накарали са оцелелите диваци да струпат на камара телата на убитите. Кладата е огромна, по-висока от най-високия дивак, на нея се хвърлят още и още тела, живите диваци носят мъртвите, мълчат, крачат с наведени глави.

Гледам как едно тяло изхвърча и пада на купа. Не се задържа там и се свлича надолу по другите тела, претъркулва се през пламъците, докато пада в калта долу и остава неподвижно, по гръб, на гърдите му има дупки от куршуми, кръвта е засъхнала около тях.

(един дивак с мъртви очи, легнал по гръб насред лагер в гората…)

(един дивак със забит в гърдите нож…)

Започвам да дишам тежко и отвръщам поглед.

Освен краткото цъкане, никой от живите диваци няма Шум. Няма звуци на оплакване, няма гняв, няма нищо, никакви чувства към касапницата, която трябва да разчистят.

Сякаш някой им е отрязал езиците.

Айвън ни чака, пушката е полегнала на сгъвката на лакътя му. Той също е мълчалив тази сутрин и лицето му е мрачно.

— Трябва да продължите с маркирането — казва и подритва към нас торбата с гривните и клещите. — Сега поне работата намаля.

— Колко изтрепахме? — пита Дейви с усмивка.

Айвън свива рамене раздразнено.

— Триста, триста и петдесет, не знам.

Усещам как ми се повдига, но усмивката на Дейви става още по-широка.

— Страхотно!

— Трябва да ти дам това — казва Айвън и ми подава пушката, която носи.

— Оръжие ли му даваш? — Шумът на Дейви скача.

— Заповед на Президента — сопва се Айвън. Протяга пушката към мен. — Ще я предаваш на нощната смяна, когато си тръгваш вечер. За твоя защита, докато си в пределите на манастира денем — гледа ме смръщено. — Президентът каза още да ти предам, че е сигурен, че ще постъпиш почтено.

Аз просто се взирам в пушката.

— Не мога да повярвам, мътните го взели — казва под нос Дейви и клати глава.

Умея да стрелям. Бен и Килиън ме научиха навреме, за да не се прострелям сам, научиха ме и как да ловувам с пушката, без да се нараня, научиха ме да я използвам само в най-краен случай.

Почтено.

Вдигам очи. Повечето от диваците пак са се дръпнали възможно най-далече от портите. Останалите влачат мъртвите и разкъсани тела към огъня, който гори насред терена.

Но онези, които ме виждат, не откъсват поглед от мен.

Гледат ме как гледам пушката.

Мислят си нещо, но аз не чувам какво.

Кой може да каже какво планират?

Поемам пушката.

Тя не означава нищо. Няма да я използвам. Просто я поемам в ръка.

Айвън ми обръща гръб и тръгва към портата и точно тогава го забелязвам.

Ниско жужене едва се чува, но все пак се чува. И се засилва.

Нищо чудно, че изглеждаше толкова ядосан.

Кметът е лишил и него от лека.

Останалата част от сутринта прекарваме в ринене на храна, пълнене на коритата с вода и сипване на вар в ямата с мръсотии, аз съм с една ръка, Дейви е с един крак, това ни бави, но всъщност тия задачи ни отнемат неестествено много време дори и при дадените условия, защото, колкото и да се дуе, Дейви изобщо не иска да се връща към работата с маркирането. И двамата сме въоръжени, вярно, но да докоснеш с ръка врага, който би те убил за миг, е нещо, което си иска съответната психологическа подготовка.

Сутринта преваля в ранен следобед. За първи път, вместо да изяде обяда и на двама ни, Дейви ми подхвърля единия сандвич и ме улучва с него право в гърдите.

Ядем заедно и наблюдаваме диваците, които ни наблюдават в отговор, гледаме как кладата гори, гледаме останалите 1150 диваци, оцелели след битката вчера, когато всичко се обърка толкова ужасно, ужасно, ужасно. Струпани са далеч от нас, притиснати до зида, на възможно най-голямо разстояние и от нас двамата, и от горящата клада.

— Телата им трябва да се потапят в блато — казвам, докато държа сандвича с една ръка. — Така се прави с телата на диваците. Потапяш ги във водата и…

— И огънят върши работа — прекъсва ме Дейви, облегнат на торбата с гривните.

— Да, но…

— Никакво „но“, кретенче — смръщва се той. — А и какво толкова ги жалиш? Всичката ти пуста доброта не им попречи да се опитат да ти откъснат ръката, нали?

Прав е, затова премълчавам, продължавам да ги наблюдавам, чувствам пушката, метната на гърба ми.

Мога да я взема в ръце. Мога да застрелям Дейви. Мога да избягам от тук.

— Ще си мъртъв, преди да стигнеш портата — промърморва Дейви, втренчен в сандвича си. — Милото ти момиче ще умре веднага след това.

Пак не промълвявам и дума, просто си дояждам яденето. Храната за диваците е нарината, коритата са пълни, варта е посипана. Не е останало нищо друго за правене, освен онова, което се налага да правим отсега нататък.

Дейви сяда.

— Докъде бяхме стигнали? — пита и бърка в торбата от зебло.

— 0038 — казвам, без да свалям очи от диваците.

Дейви преглежда гривните и вижда, че съм прав.

— Как го помниш? — пита.

— Помня.

Те вече също ни гледат, гледат ни всичките, очите им са обърнати към нас. Лицата им са пусти, насинени, безизразни. Знаят какво правим. Знаят какво ги чака. Знаят какво има в торбата. Знаят, че не могат да ни попречат по никакъв начин, освен като умрат, докато ни се противопоставят.

Защото на гърба ми виси пушката и аз мога да ги убия.

(кое е почтено?)

— Дейви… — почвам, но не довършвам, защото…

БУМ!

… в далечината, дори не прилича на звук, повече напомня гръб от небето, гръм от буря, която скоро ще връхлети и ще разруши дома ни.

Обръщаме глави, сякаш можем да видим каквото и да било през зида, сякаш пушекът вече се издига над дърветата край портата.

Нищо не можем да видим, а и никакъв пушек не се издига.

— Кучки — прошепва Дейви.

А аз мисля…

(дали е тя?)

(дали е тя?)

(какво прави?)

14

Списъкът на омразата

Виола

Войниците чакат до обяд, после отвеждат и мен, и Корин. Буквално се налага да я откъснат от грижите й за последните останали в дома на изцелението пациентки и поемат с нас към града, осмина въоръжени мъже ескортират две малки момичета. Дори не ни поглеждат, този, който крачи до мен, е съвсем млад, едва ли е по-голям от Тод, на врата си има грамадна пъпка, от която не мога да откъсна очи.

После чувам как Корин ахва. Минаваме край взривения магазин, цялата сграда е рухнала, други войници охраняват останките. Онези, които ни охраняват, забавят крачка, за да огледат по-добре.

И тогава се случва.

БУМ!

Звукът е толкова силен, че сгъстява въздуха, прави го плътен като юмрук, като куп тухли, сякаш земята пропада под нозете ти, ти се килваш настрани, падаш едновременно нагоре и надолу, както в безтегловността на грамадното черно отвъд между световете.

Следва празнота, от която не помня нищо, после отварям очи и виждам, че лежа на земята, пушек се вие край мен на дълги, гърчещи се ленти, носи искри, които летят към небето, за миг ми се струва, че наоколо цари пълен покой, тотална красота, а после осъзнавам, че не чувам нищо, освен пронизително скимтене, което удавя всички звуци, на хората край мен: те влачат крака, отварят усти в нечут вик, аз бавно сядам, светът е потънал в писъка на тишината и ето го и младият войник с пъпката на врата, паднал на земята до мен, покрит с дървени трески, сигурно той ме е закрил с тялото си от взрива, защото аз съм горе-долу добре, а той не помръдва.

Не помръдва.

Звуците полека се завръщат и аз чувам писъците.

— Точно тази част от историята не исках да се повтаря — казва Кметът, загледан мълчаливо в снопа светлина, който пада от прозореца с цветните стъкла.

— Не знаех нищо за никакви бомби — повтарям аз, ръцете ми още треперят, ушите ми още звънтят толкова силно, че едва чувам думите му. — Нито за първата, нито за втората.

— Вярвам ти — отвръща той. — Ти самата едва не загина.

— Един войник ме защити — промълвявам, спомням си тялото му, спомням си кръвта, треските, забити навсякъде.

— Тя пак те е упоила, нали? — пита Кметът, без да сваля очи от цветния прозорец, сякаш в него се крият отговорите на всички въпроси. — Упоила те е и те е изоставила.

Думите му идват като юмручен удар.

Да, тя ме изостави.

И постави онази бомба, която уби младия войник.

— Да — отвръщам. — Тя избяга. Всички избягаха.

— Не всички — той минава зад гърба ми, превръща се просто в глас, който се носи из помещението, говори високо и ясно, за да го чувам както трябва. — В този град има пет дома на изцелението. Екипът в един от тях е останал на мястото си, три други са се лишили от част от лечителките и помощничките си. Само от твоя дом всички са напуснали, всички до една.

— Корин остана — прошепвам и точно тогава за първи път започвам да му се моля. — Тя се погрижи за всички войници, които бяха ранени от втората бомба. Не се поколеба и за миг. Хукна право към най-тежко ранения и върза турникети на всички, и им помагаше да дишат, и…

— Поведението й вече е взето предвид — прекъсва ме той, нищо че думите ми са съвсем верни, тя ме повика да й помагам и двете сторихме всичко, което ни беше по силите, докато някакви други глупави войници не дойдоха и, или не можаха, или не поискаха да разберат какво правим, сграбчиха ни и ни отмъкнаха настрани. Корин се бореше с всички сили, но един я удари в лицето и тя спря да се бори.

— Моля те, не я наранявай — казвам пак. — Тя няма нищо общо. Останала е, защото сама е решила да не последва госпожа Койл. Опита се да помогне на всички…

— Няма да я нараня! — кресва изведнъж Кметът. — И стига вече с тоя страх. Докато аз съм Президент, на нито една жена няма да бъде сторено зло! Защо ти е толкова трудно да го проумееш?

Мисля си за войника, който удари Корин. Мисля си за Мади, която падна на земята, когато я простреляха.

— Моля те, не я наранявай — прошепвам.

Той въздъхва и гласът му пак става нормален.

— Ние просто искаме да получим от нея необходимите ни отговори, това е всичко. Същите отговори ще искаме да ги получим и от теб.

— Не знам къде са отишли — отвръщам. — Тя не ми каза. Не спомена изобщо, че се канят да бягат.

Изведнъж млъквам и той го забелязва. Защото тя все пак ми спомена нещо, сещате ли се?

Разказа ми една история за…

— Би ли искала да споделиш нещо, Виола? — пита Кметът, заобикаля ме и ме поглежда в лицето, интересът му изведнъж отново се е пробудил.

— Не — отвръщам бързо. — Не, нищо, просто…

— Просто какво? — очите му са впити в мен, опипват лицето ми, мъчат се да ме разчетат, нищо че нямам Шум и в този миг осъзнавам колко всъщност той се дразни, че не може да ме чува.

— Тя ми разказа, че е прекарала първите си години на Новия свят горе сред хълмовете — лъжа и преглъщам. — Западно от града, минавало се край водопада. Помислих, че просто говори, за да се намира на приказка.

Кметът продължава да се взира дълбоко в мене, настъпва пълна тишина, той само гледа, гледа, преди отново да почне да крачи.

— Най-важният въпрос — казва, — е това дали втората бомба е била грешка, част от първата бомба, която случайно се е взривила по-късно? — обикаля отново отпред и се старае да разчете изражението ми. — Или е поставена целенасочено? Била ли е нагласена да избухне впоследствие, когато моите хора вече са били на местопрестъплението, така че да загинат максимален брой войници?

— Не — отвръщам и клатя глава. — Не би го сторила. Тя е лечителка. Не би убила…

— Пълководецът е готов да стори всичко, за да спечели войната — казва Кметът. — Това прави войната война.

— Не — повтарям. — Не. Не вярвам…

— Знам, че не вярваш, той се отдалечава от мен и ми обръща гръб. — Точно по тази причина тя те е изоставила.

Отива до малката масичка и взема от нея лист хартия. Вдига го, така че да мога да го видя.

На него със синьо е изписана буквата В.

— Виола, това познато ли ти е?

Мъча се да направя лицето си безизразно.

— Не, никога през живота си не съм го виждала — преглъщам и се проклинам, задето така се притеснявам. — Какво е?

Той отново се втренчва в мене продължително и напрегнато, после оставя листа обратно на масата.

— Тя ще се свърже с теб — гледа ме право в лицето. Старая се да не издавам нищо. — Да — казва, сякаш вече се е убедил напълно. — Ще се свърже с теб и когато го стори, те моля да й предадеш едно-единствено съобщение.

— Аз не…

— Предай и, че можем да прекратим кръвопролитието на мига, че можем да спрем всичко, преди още да е започнало, преди да са загинали още хора и мирът да е загърбен завинаги. Това й предай, Виола.

Гледа ме така тежко, че аз казвам:

— Добре.

Той не мига, очите му са черни дупки, от които не мога да се откъсна.

— Но още й кажи, че ако иска война, ще си я получи.

— Моля те… — започвам.

— Това е всичко — казва той и с жест ме подканя да стана и ми посочва вратата. — Върни се в твоя дом на изцелението. Погрижи се за пациентките, доколкото ти стигат силите.

— Но…

Той отваря портата.

— Днес следобед няма да има екзекуция — продължава. — Някои граждански и наказателни мерки трябва да бъдат отменени сега, при наличието на терористичната активност от последните часове.

— Терористична…?

— Боя се, че също така ще бъда твърде зает да разчиствам хаоса, който твоята госпожа създаде и няма да бъда в състояние да домакинствам на малката вечеря, която ти бях обещал за тази вечер.

Зяпвам, но съм изгубила дар слово.

Той ме избутва навън и затваря вратата.

Вие ми се свят, докато се влача по пътя. Тод е някъде наоколо, аз не мога да мисля за нищо друго, освен за това, че няма да го видя, че няма да мога да му кажа нищо за случилото се, че няма да мога да му обясня нищо.

И за всичко е виновна тя.

Тя е виновна. Трудно ми е да го кажа, но точно тя е виновна. За всичко. Дори и да го прави поради причини, които смята за правилни, вината си остава нейна. Тя е виновна, че няма да видя Тод тази вечер. Тя е виновна, че войната се завръща. Тя е…

Стигам пак до мястото на взрива.

На пътя лежат четири тела, покрити с платнища, които не скриват локвите кръв под тях. Най-близо до мен, макар и зад кордона охраняващи войници, лежи тялото на онзи, който случайно ме спаси.

Аз дори не разбрах името му.

И изведнъж, той вече не беше сред живите.

Ако тя беше почакала само малко, ако просто беше изслушала Кмета и беше разбрала какво иска той от нея…

Но после си спомням, приспиване на вниманието на врага, моето момиче, хлъзгав терен…

Ами телата на пътя…

Ами Мади, която пада и умира…

Ами момчето войник, което ме спаси…

Ами Корин, на която не позволиха да помага…

(о, Тод, къде си?)

— По-живо там — излайва един от войниците зад гърба ми и ме кара да подскоча.

Забързвам по пътя и преди още да се усетя, вече тичам.

Връщам се в пустия дом на изцелението запъхтяна и затръшвам вратата зад гърба си. На пътя са се подредили още повече войници, има нови патрули, мъже по покривите с пушки, които ме наблюдават внимателно как тичам, един от тях дори подсвирна мръсно подире ми, когато го подминах.

Няма начин да стигна до радиокулата, не, вече не.

Още едно начинание, което обърках тотално.

Успокоявам дишането си и постепенно осъзнавам, че към момента аз съм единственият жалък вариант на лечителка тук. Повечето от пациентките са били достатъчно здрави, за да последват госпожа Койл там, където е решила да отиде, и, кой знае, може дори те да са били онези, които са поставили бомбите, но във всеки случай в дома са останали най-малко двайсетина болни, а нови пациентки със сигурност ще продължат да идват.

А аз съм най-лошата лечителка, която Ню Прентистаун някога е виждал.

— Помощ — прошепвам сама на себе си.

— Къде заминаха всички? — пита госпожа Фокс в момента, в който отварям вратата на стаята й. — Няма храна, няма лекарства…

— Съжалявам — казвам и енергично вдигам подлогата й. — Ще ви донеса храна веднага щом смогна.

— Боже Господи, мила! — възкликва тя, когато й обръщам гръб. Извръщам се и оглеждам гърба на бялата си престилка там, където са заковани разширените очи на старицата. Край подгъва се простира алено петно от кръвта на младия войник, който ме спаси.

— Добре ли си, момичето ми? — пита госпожа Фокс.

Гледам кръвта и силите ми стигат да отвърна само:

— Ще ви донеса храна.

Следващите часове са ми пълна мъгла. Санитарките и всички от помощния персонал също са заминали, така че давам всичко от себе си: готвя за пациентките, нося им храната, разпитвам ги кои точно лекарства вземат, по кое време и в какви дози, всички се чудят какво ли става, обаче като ми видят физиономията, млъкват и се мъчат да ми помагат, колкото могат.

Отдавна е минало полунощ, когато завивам за пореден път край ъгъла на коридора с поднос, натоварен с мръсни чинии, и се изправям срещу Корин, която тъкмо е влязла, стои до входа и се подпира с една ръка на стената, за да се задържи на краката си.

Хвърлям чиниите и се втурвам към нея. Тя вдига свободната си ръка и ме спира на място, преди още да съм се приближила. Аз правя бавно още две крачки и тя примигва срещу ми.

И виждам сините подутини около очите й.

И виждам сцепената й устна.

И виждам как държи цялото си тяло стегнато и изправено, сякаш я боли, сякаш много, много я боли.

— О, Корин — казвам.

— Само… — казва тя и дъхът й я задавя, — само ми помогни да стигна до моята стая.

Хващам я за ръката и напипвам нещо скрито в дланта й, тя леко го плъзва в моята длан. Отварям уста да попитам, но Корин вдига пръст до устните си.

— Момиче — прошепва. — Беше скрита в храстите край пътя — после разтърсва гневно глава. — Малко момиче.

Не поглеждам бележката, докато не стигаме до стаята на Корин, там я оставям сама и тръгвам да донеса пластири за раните й и компрес за натъртените й ребра. Изчаквам, докато остана сама и разтварям длан.

Бележка, сгъната, отгоре с написано Ви. Вътре има само няколко реда, които не казват почти нищо.

Моето момиче, пише в бележката, време е да направиш избор.

Следва един простичък въпрос.

Можем ли да разчитаме на теб?

Вдигам очи.

Преглъщам.

Можем ли да разчитаме на теб?

Пъхам бележката в джоба си, грабвам пластирите и компресите и тръгвам да помогна на Корин.

Пребита от хората на Кмета.

Но която нямаше да бъде пребита, ако не трябваше да отговаря за стореното от госпожа Койл.

Но която е била пребита, независимо че Кметът ми обеща, че никой няма да й стори зло.

Можем ли да разчитаме на теб?

Бележката е подписана, но не с име.

Подписът гласи: Възражението.

А „Възражението“ започва с голямо яркосиньо В.

15

Заключението

Тод

БУМ!

… и небето се затваря зад нас, вихър ме блъсва в гърба, Ангарад в ужас се изправя на задните крака, аз падам на земята и наоколо има само прах и писъци, и туптене на кръвта в ушите ми, и аз лежа и чакам да видя дали съм умрял или не.

Още една бомба. Трета за тази седмица, имаше още две. Този път се взриви на около двеста метра от нас.

— Кучки — чувам как изплюва Дейви, после се изправя на крака и започва да се оглежда във всички посоки.

Ушите ми звънтят, тялото ми трепери, но също се изправям. Бомбите се взривяват по най-различно време, и денем, и нощем, на най-разнообразни места из града. Първата разруши акведукта, който снабдяваше с вода западната част на града, втората — един от двата най-важни моста над реката към нивите в северна посока. Днес е…

— Столовата — казва Дейви и се мъчи да укроти Смъртоносен/Жълъдче. — Там ядат войниците.

Най-после усмирява коня и се мята на гърба му.

— Хайде! — излайва. Да видим дали нямат нужда от помощ.

Слагам длани на шията на Ангарад, която още е уплашена и повтаря Момче Жребче, Момче Жребче безспир. Аз я повиквам по име много пъти, преди да ми позволи отново да я яхна.

— И не се пробвай да ми правиш никакви номера — казва Дейви. Измъква пистолета и го насочва към мен. — Няма да се отделяш от погледа ми.

Такъв стана животът, откак започнаха взривовете.

Всяка една минута от денонощието, в която не съм заключен в кулата, Дейви е до главата ми с насочен пистолет.

Така че никога да не мога да избягам и да отида да я търся.

— Жените просто утежняват собственото си положение все повече и повече — казва кметът Леджър с пълна уста.

Аз си мълча, ям си вечерята и прогонвам всички въпросителни от Шума му, които напират към мен. Столовата се взривила в момент, когато била затворена, бомбите на Възражението винаги се взривяват, когато наоколо няма хора, но това да смяташ една сграда за празна изобщо не означава, че тя непременно наистина е празна. Когато отидохме до мястото, аз и Дейви намерихме двама мъртви войници и един загинал цивилен, който май е миел подовете или нещо такова. От предишните две бомби загинаха още трима други войници.

Кметът Прентис вече е бесен.

Сега аз почти не го виждам, всъщност не съм го виждал от деня, в който си счупих ръката и срещнах Виола. Кметът Леджър казва, че Кметът арестува хора из целия град, затваря ги в специален затвор западно от града и ги разпитва, но така и още не е получил от тях необходимата информация. Господин Морган, господин О’Хеър и господин Тейт водят отряди и обикалят с тях хълмовете на запад в търсене на лагера на терористките, а това, предполага се, са всички ония жени, които изчезнаха в нощта на първата бомба.

Но армията не открива и следа от тях, Кметът се гневи все по-силно и по-силно, обяви вечерен час и всеки ден отнема лека на все повече и повече войници.

В Ню Прентистаун става все по-Шумно.

— Кметът твърди, че Възражението изобщо не съществува — казвам.

— Е, Президентът може да си приказва каквото си иска — кметът Леджър бучи с вилицата из яденето, но хората говорят — хапва още една хапка. — Охо, и още как говорят.

Освен дюшеците, в кулата вече имаме и леген с чиста вода, която се сменя всяка сутрин, и малка химическа тоалетна, завряна в най-далечния и тъмен ъгъл. Дават ни и по-добра храна, носи ни я господин Колинс, оставя ни я, а после ни заключва.

Щрак-щрак.

Така е, стоя заключен всяка минута, която не съм с Дейви. Независимо от всичките си приказки за доверие, кметът очевидно не иска да се мотая навън и да търся Виола.

— Не сме сигурни, че всичко това го правят само жените — отвръщам, като се мъча да държа Виола извън Шума си.

— Изобщо няма как да сме сигурни.

— Специална група, наричаща себе си Възражението, изигра много важна роля във войната с диваците, Тод. Подривна дейност, взривове, нощни операции, мокри поръчки, такива ми ти работи.

— Е, и…

— … и тази група се състоеше само от жени. Нямат Шум и врагът не може да ги чуе — той поклаща глава. — В един момент престанаха да се подчиняват, на когото и да е, започнаха сами да раздават правосъдие по собствено усмотрение. След подписването на мира нападнаха града. Принудихме се да екзекутираме няколко от тях. Мръсна история беше.

— Но ако сте ги екзекутирали, как е възможно отново да действат сега?

— Идеята не умира, когато умре човекът, който я носи, Тод — тихо се оригва. — Във всеки случай, не съм сигурен какво се мъчат да постигнат в момента. Въпрос на време е Президентът да ги намери.

— И мъже са изчезнали от града — казвам, защото това си е чистата истина, но онова, което действително си мисля, е…

(дали тя е тръгнала с тях!)

Облизвам устни.

— Тези женски домове на изцелението — подхващам отбелязани ли са с някакъв знак? Може ли отвън да се познае, че някоя постройка е такъв дом?

Кметът Леджър пие вода и се втренчва в мен над ръба на чашата.

— Защо ти е да знаеш това?

Разравям Шума си, разхвърлям го, за да скрия всичко, което може да ме издаде.

— Просто така — казвам. — Забрави.

Оставям чинията си на малката масичка, която също ни донесоха наскоро — това е уговореният знак, че кметът Леджър може да дояде порцията ми.

— Лягам да спя.

Просвам се и се обръщам към стената. Последните лъчи на залязващото слънце проникват през отворите по стените. Те нямат стъкла, а зимата вече наближава. Не знам как ще изкараме, когато дойде студът. Пъхам ръка под възглавницата и свивам колене към гърдите си, като се мъча да не мисля твърде високо. Чувам как кметът Леджър дояжда яденето ми.

А после от Шума му изплува една картина, изплува и се понася право към мен, картина на протегната ръка, изрисувана със синьо.

Извръщам се да го погледна. Виждал съм тази ръка на поне две различни сгради в града, когато минавам на път за манастира.

— Домовете на изцелението са общо пет — казва кметът Леджър полугласно. — Ако искаш, мога да ти кажа къде се намират.

Поглеждам в Шума му. Той поглежда в моя. И двамата крием нещо, заровили сме го под камари от други мисли. Толкова дни вече сме затворени заедно, а все още не знаем дали можем да се доверим един на друг.

— Кажи ми — отвръщам.

— 1011 — прочитам високо, а Дейви извива клещите и щраква гривната, която превръща маркирания дивак в номер 1017 до края на живота му.

— Стига за днес — заявява Дейви и хвърля клещите в торбата.

— Имаме още…

— Стига за днес, казах — той откуцуква до бутилката с вода и пийва глътка. Кракът му трябваше да е оздравял досега. Моята ръка вече е здрава, но той още куца.

— Трябваше да свършим цялата работа за една седмица — отбелязвам. — Вече тече втора седмица, а имаме още работа.

— Не виждам някой да ни дава зор — той изплюва вода на земята. — А ти?

— Не, но…

— Нямаме нови инструкции, не ни се възлагат нови задачи… — Дейви ме доближава с накуцване, сръбва вода и пак изплюва. После обръща очи наляво. — Ти пък какво зяпаш?

Номер 1017 още стои до нас, прегърнал болната си ръка със здравата и се взира в двама ни. Мисля, че е мъжки, при това още е млад, млад като нас, още не е възрастен. Цъква с уста рязко веднъж, после още веднъж, няма Шум, но аз ясно разбирам, че цъкането е псувня.

Дейви също го разбира.

— О, така ли било? — посяга към пушката, метната на гърба му, Шумът му вече Стреля пак и пак в бягащия дивак.

Номер 1017, обаче, не мръдва. Поглежда ме в очите и цъква отново.

Да, определено ме псува.

После отстъпва бавно, но не откъсва очи от нас, дланта му търка металната гривна. Обръщам се към Дейви, който е вдигнал пушката и се цели в него.

— Недей — казвам.

— Защо не? — пита синът на Кмета. — Кой ще ни спре?

Не отвръщам нищо, защото няма кой да ни спре.

Бомби избухват на всеки три-четири дни. Никой не знае къде ще бъде поставена следващата, но БУМ!, БУМ!, БУМ! Вечерта след шестата бомба, която взриви един малък генератор, кметът Леджър се прибира в кулата с насинено око и подут нос.

— Какво стана? — питам.

— Войници — изплюва той. Взема чинията си с ядене, отново яхния, и цял се свива от болка при първата хапка.

— Какво си направил?

Шумът му се надига леко и той ме поглежда гневно.

— Нищо не съм направил.

— Знаеш какво искам да кажа.

Той изръмжава, храни се още известно време, после казва:

— На неколцина войници им хрумна прекрасната идея, че аз съм Възражението. Аз.

— Ти ли? — възкликвам, може би твърде изненадано.

Кметът Леджър се изправя и оставя чинията пълна, а това означава, че действително много го боли.

Не могат и не могат да намерят виновните жени и войниците вече започват да се оглеждат за някого другиго, върху когото да хвърлят вината — втренчва поглед през един от отворите и се взира в града, който доскоро е бил негов дом. — А дали нашият Президент стори нещо, за да попречи на побоя над мен? — произнася сам на себе си. — Не, нищо подобно не стори.

Аз продължавам да ям и се старая да държа вън от Шума си всички мисли, които не искам да мисля пред кмета Леджър.

— Хората говорят — казва той тихо за някаква нова млада лечителка, която никой преди не е виждал, и която влизала и излизала непрекъснато от катедралата, а иначе работела в дома на изцелението, който госпожа Койл ръководеше.

Виола, помислям високо и ясно, неволно, не успявам да го скрия.

Кметът Леджър се извръща към мен.

— Този дом не си го виждал. Намира се встрани от главния път в подножието на малък хълм в посока към реката, горе-долу на половината от разстоянието до манастира. До пътя има два хамбара един до друг, край тях трябва да завиеш — обръща се отново към града в краката си. — Не можеш да сбъркаш.

— Не мога да се отскубна от Дейви — казвам.

— Изобщо нямам понятие за какво говориш — отвръща кметът Леджър и ляга на дюшека си. — Просто ти разказвам някои интересни факти за скъпия ни град.

Започвам да дишам все по-тежко, умът и Шумът ми преминават с бясна скорост през различни варианти на това, как бих могъл да стигна до този дом на изцелението, как бих могъл да се измъкна от надзора на Дейви и да стигна до там.

(да я намеря)

Минава доста време, преди да се сетя да попитам:

— Коя е госпожа Койл?

Тъмно е, но усещам как Шумът на кмета Леджър става все по-червен.

— А, госпожа Койл! — казва той в мрака. — Тя е Възражението.

— Е, това е последният — казвам, докато гледам как дивак номер 1182 откуцва настрани, разтривайки китката си.

— Време беше! — вика Дейви и се тръшва на тревата. Въздухът е хладен, но слънцето грее и небето е ясно.

— Сега какво ще правим? — питам.

— Нямам ни най-малко представа.

Аз стоя и гледам диваците. Неопитен човек лесно ще помисли, че не са по-умни от овцете.

— Те не са по-умни от овцете — казва Дейви и затваря очи под слънчевите лъчи.

— Млъквай — казвам.

Защото, искам да кажа, погледнете ги само.

Седят на тревата, все още нямат Шум, половината гледат към нас, другата половина се гледат един друг, от време на време цъкат, но почти не помръдват, не правят нищо с ръце, не си уплътняват времето с нищо. Редици бели лица, сякаш напълно лишени от живот, насядали са край зида, чакат, чакат нещо, каквото и да е то.

— Времето за това нещо настъпи, Тод — изгърмява един глас зад нас. Дейви скача на крака, защото през терена към нас крачи Кметът, конят му е останал вързан пред портата.

Той гледа мен, само мен.

— Готов ли си за новата си задача?

— Почти не е говорил с мен от седмици — фучи Дейви, докато яздим към града. Нещата между него и татко му не вървят много добре. — Само повтаря пази Тод и побързайте с това маркиране — юздите са намотани стегнато около юмруците му. — Каза ли ми поне веднъж благодаря? Или добре се справяш, Дейвид? Не.

— Трябваше да маркираме диваците за една седмица — отвръщам, повтаряйки заръката на Кмета. — Отне ни два пъти повече време.

Дейви се извръща към мен, а Шумът му е наистина ален.

— Нападнаха ни! От къде на къде аз трябва да съм виновен за това, че ни нападнаха?

— Не казвам, че ти си виновен отвръщам, но Шумът ми си спомня гривната около врата на номер 0038.

— Значи ти също ме обвиняваш, така ли? — той спира коня и се навежда напред, готов да скочи от седлото.

Отварям уста да му отговоря нещо, но в този момент погледът ми пада върху пътя пред нас.

До най-близкия завой има два хамбара един до друг, а край тях има отбивка, която води към реката.

Бързо обръщам очи пак към Дейви.

Усмивката му, обаче, вече е станала зла.

— Какво има там?

— Нищо.

— Твоето момиче, нали? — изсумтява той.

— М… ти, Дейви.

— Не, кретенче! — отвръща той и се плъзва от седлото на земята, а Шумът става още по-червен. — М… ти на теб.

Не остава нищо друго, освен да се сбием.

— Войници, а? — пита кметът Леджър, когато вечерта вижда синините и кръвта по лицето ми.

— Гледай си работата — изръмжавам. Това беше най-лошият ми бой с Дейви досега. Толкова ме боли, че едва се добирам до дюшека.

— Това ще го ядеш — продължава кметът Леджър.

Една определена думичка в Шума ми му казва, че не, няма да го ям. Той взема чинията и почва да дъвче, без дори да каже благодаря.

— Да не смяташ, че с ядене ще се освободиш от тук? — Ха, и това ми го казва момче, което винаги е имало какво да яде.

— Не съм момче.

— Припасите, които носехме, когато кацнахме, ни стигнаха за една година — казва той между две хапки. — След една година, обаче, земеделието и ловът не се бяха развили още толкова, колкото трябваше да се развият според плановете — хапва следваща хапка. — Гладните времена те научават да цениш порция топло ядене, Тод.

— Какви са тия мъже, дето смятат, че всяко нещо в тоя живот може да служи за поука? — покривам очи с ръка, после я махам, защото насиненото око ме боли твърде много.

Нощта отново е паднала. Въздухът е още по-студен и аз се завивам облечен с одеялото. Кметът Леджър захърква и сънува сън за това, как крачи из безкрайните стаи на огромна къща и все не може да намери изхода.

Това е най-безопасното време от денонощието и сега вече мога да мисля спокойно за нея.

Тя наистина ли е някъде навън?

Дали е част от Възражението?

Мисля си и разни други неща.

Например какво ли ще каже, ако може да ме види?

Ако може да види какво правя всеки ден?

И на кого го правя?

Преглъщам хладния нощен въздух и мигам, за да прогоня сълзите от очите си.

(още ли си с мен, Виола?)

(с мен ли си?)

Час по-късно още не съм заспал. Нещо ме гризе и се въртя из завивките, мъча се да прогоня дразнещото от Шума си, мъча се да се успокоя достатъчно, за да бъда готов за новата задача, която Кметът планира за утре, в нея ще участваме двамата с Дейви, а и задачата, да ви кажа право, не ми прозвуча толкова лоша, колкото последната.

Все ми се струва обаче, че пропускам нещо, нещо очевидно, което стои точно под носа ми, но аз го пропускам.

Нещо…

Сядам и се вслушвам в хъркащия Шум на кмета Леджър, в сънния Рев на Ню Прентистаун, в чирикането на нощните птички, в плисъка на реката в далечината.

Когато господин Колинс ме прибра в кулата тази вечер, зад гърба ми не се чу щрак-щрак.

Замислям се отново.

Да, определено нямаше щрак-щрак.

Взирам се в мрака към вратата.

Господин Колинс е забравил да заключи.

Точно сега, точно в този момент.

Вратата е отключена.

16

Ти си, който си

Виола

— Чувам шум отвън — казва госпожа Фокс, когато й наливам вода за през нощта.

— Щеше да е странно, ако не чувахте Шум, госпожо Фокс.

— Беше точно под прозореца…

— Войниците са се събрали да пушат.

— Не. Сигурна съм, че беше…

— Много съм заета, госпожо Фокс, моля ви.

Сменям калъфката на възглавницата й и изпразвам подлогата. Старицата мълчи, докато не се запътвам към вратата.

— Нещата много са се променили — казва.

— Права сте.

— Хейвън беше по-хубав град — продължава тя. — Не беше идеален. Но беше по-хубав от сега.

После просто обръща очи и се втренчва навън през прозореца.

Капнала съм от умора, но сядам на ръба на леглото и вадя бележката от джоба си. Препрочитам я за стотен, за хиляден път.

Моето момиче.

Време е да направиш избор.

Можем ли да разчитаме на теб?

Възражението.

Без име, не е подписала дори собственото си име.

Получих бележката преди почти три седмици. През тези три седмици не се случи нищо, може би те окончателно са решили, че не могат да разчитат на мен. Не получих друга бележка, не ми дадоха никакъв знак, стоя си затворена в дома на изцелението с Корин — грешка, с госпожа Уайът — и с пациентките. Те са както жени, които са се разболели от нормални неща, така и такива, които са освободени след „интервюта“, проведени от хората на Кмета, разпити, на които е трябвало да отговорят на въпроси за Възражението, жени с порязвания и синини, жени със счупени ребра, със счупени пръсти, счупени ръце. Жени с изгаряния.

И те са късметлийките, щото някои остават в затвора.

И всеки трети или четвърти ден все БУМ!, БУМ!, БУМ!

И все повече арести, и все повече пациентки.

И ни вест, ни кост от госпожа Койл.

И ни дума от Кмета.

Нито дума за това защо мен никой не ме търси, никой не ме закача. Човек би помислил, че трябва да съм сред първите арестувани, че трябва да ме разпитват отново и отново, че трябва отдавна да гния в някоя килия.

— Нищо не се случва — шепна си. — Нищичко.

И ни вест от Тод.

Затварям очи. Твърде изморена съм, за да мисля за каквото и да било. Всеки ден обмислям как мога да стигна до радиокулата, но сега войниците са буквално на всяка крачка, твърде много са, за да хвана принципа на смените им, стават все повече след всяка следваща бомба.

— Трябва да сторя нещо — казвам високо. — Трябва да сторя нещо или ще откача — засмивам се. — Ще откача и ще почна да си говоря самичка.

Смея се още малко, думите ми се виждам по-смешни, отколкото всъщност са.

А после някой почуква на прозореца ми.

Сядам рязко, а сърцето ми забива бясно.

— Госпожо Койл? — произнасям.

Сега ли? Сега ли трябва да реша?

Сега ли трябва да направя избор?

Могат ли да разчитат на мен?

(но този Шум, който чувам…?)

Заставам на колене върху леглото и дърпам пердето само колкото да надникна навън, очаквам да видя смръщеното й лице, пръстите, които потъркват челото…

Но отвън не стои тя.

Изобщо не е тя.

— Тод!

И аз отварям прозореца, и той се навежда напред, и Шумът му казва името ми, и аз обвивам ръце около него, и го издърпвам при мен в стаята, буквално го повдигам от земята, и го издърпвам през прозореца, и той също се покатерва, за да ми помогне, и двамата падаме в леглото ми, аз съм по гръб, а той ляга върху мен, и лицето ми е до неговото, и си спомням как пак лежахме така и в деня, когато скочихме под водопада, а Аарон ни преследваше, и аз го гледам право в очите.

И знам, че сме в безопасност.

— Тод.

На светло в стаята виждам, че очите му са насинени, по носа му има кръв, и казвам:

— Какво е станало? Ранен ли си? Аз мога…

Но той само казва:

— Ето те.

Не знам колко време минава, двамата просто лежим заедно, аз чувствам присъствието му, а той чувства моето присъствие, всеки съзнава, че другият е наистина тук, че е наистина жив, аз се усещам в пълна безопасност с него, чувствам тежестта на тялото му върху ми, грапавите му пръсти, които галят лицето ми, чувствам топлината му, миризмата му, праха по дрехите му, не си говорим, но Шумът му буквално ври, в него се вие вихрушка от сложни неща, спомени за това как ме е видял простреляна от Дейви Прентис, как е помислил, че умирам, колко мека и топла ме чувства под пръстите си, но най-напред, о да, най-напред, преди всичко друго, Шумът му казва Виола, Виола, Виола.

Това е Тод.

Мътните да го вземат, това е Тод.

И всичко е наред.

И тогава чувам стъпки в коридора.

Стъпки, които спират точно пред вратата на стаята ми.

Двамата обръщаме очи към вратата. Под нея се мярка сянка, краката на онзи, който е застанал от външната страна.

Чакам да чуя почукването.

Чакам да чуя заповедта да изхвърля Тод веднага.

Чакам скандала, който се каня да вдигна.

Но тогава стъпките се обръщат, отдалечават се и заглъхват.

— Кой беше това? — пита Тод.

— Госпожа Уайът отвръщам и сама чувам изненадата в гласа си.

— А после започнаха бомбите — довършвам. — Той ме повика при себе си само два пъти, да ме разпитва дали знам нещо, но аз не знаех, наистина не знаех нищо и това беше. Повече не ме е търсил. Това са ми всичките отношения с него, кълна се.

— С мен също почти не е говорил откак почнаха взривовете — отвръща Тод, но не вдига очи. — Толкова се тревожех, че ти участваш в поставянето им.

Виждам как мостът на Фарбранч се взривява в Шума му. Виждам как аз взривявам моста в спомена му.

— Не — отвръщам и мисля за бележката в джоба си. — Не съм аз.

Тод преглъща, после казва простичко и ясно:

— Да бягаме ли?

— Да — отвръщам, зарязвам Корин толкова бързо, че се изчервявам от срам, но да, трябва да бягаме, трябва да бягаме и да бягаме.

— Къде обаче? — пита той. — Има ли къде да отидем?

Отварям уста да му отговоря…

Но се поколебавам.

— Къде се крие Възражението? — пита той. — Можем ли да отидем при тях?

Забелязвам някакво напрежение в Шума му, някакво неодобрение, някаква неохота.

Бомбите. Тод също не одобрява метода с бомбите.

Виждам образи на мъртви войници и развалините на някаква столова.

Но освен тях, в Шума му има и други неща.

Колебая се.

Замислям се и това трае само миг, кратък и дразнещ като муха, която прогонвам, но все пак се замислям…

Мога ли да му кажа?

— Не знам — отвръщам. — Наистина не знам. Не ми казаха къде отиват, защото не бяха сигурни, че могат да ми имат доверие.

Тод вдига очи към мен.

И за секунда виждам съмнение, изписано и върху неговото лице.

— Ти не ми вярваш — казвам, преди да се усетя.

— Ти също не ми вярваш — отвръща той. — В момента например, се чудиш дали не работя за Кмета. Чудиш се защо толкова се забавих, защо чак сега дойдох да те намеря — после навежда тъжно очи към пода. — Все още мога да те разчитам — казва. — Толкова добре, колкото разчитам сам себе си.

Поглеждам го, взирам се в Шума му.

— Ти пък се чудиш дали не съм част от Възражението. Мислиш си, че бих се присъединила към тях.

Той не вдига очи, но кимва.

— Просто се мъчех да оцелея, да открия начин да стигна до теб, надявах се, че не си ме изоставила, че не си тръгнала с тях.

— Никога — отвръщам. — Никога няма да те изоставя.

Той ме поглежда.

— Аз също никога няма да те изоставя.

— Обещаваш ли?

— Кълна се — казва той и се усмихва плахо.

— И аз обещавам — отвръщам и му се усмихвам в отговор. — Никога няма да те изоставя, Тод Хюит, никога вече.

Усмивката му за миг става по-широка, но после изчезва и аз виждам, как той мобилизира Шума си, защото иска да ми каже нещо, нещо трудно, нещо, от което се срамува, но преди да ми го каже, аз искам той да узнае, искам той да узнае със сигурност.

— Мисля, че базата им е на океана — казвам. — Госпожа Койл ми разказа една история за океана, преди да избяга. Мисля, че с нея се опитваше да ми подскаже накъде се канят да тръгнат.

Тод ме поглежда право в очите.

— Само посмей пак да кажеш, че не ти вярвам, Тод Хюит.

И тогава разбирам грешката си.

— Какво? — пита той като вижда промяната в изражението ми.

— Океанът влезе в Шума ти — казвам и скачам на крака. — Само за това мислиш, океан, океан, отново и отново.

— Не е нарочно — отвръща той, а после очите му се разширяват и аз виждам как вратата на килията му е била оставена отключена, виждам един мъж, затворен с него, който му казва къде се намирам, виждам въпросите, които се надигат…

— Толкова съм глупав — казва Тод и също скача. — Ш… идиот! Трябва да тръгваме. Веднага!

— Тод…

— Колко далеч е океанът?

— На два дни езда…

— Значи четири дни пеш — почва да крачи напред-назад. Шумът му повтаря ОКЕАН, повтаря ли, повтаря, гръмко като звук от взрив. Вижда, че го гледам, вижда, че виждам мислите му. — Не съм дошъл да те накарам да ми кажеш това — произнася. — Не съм, кълна се, но той трябва да е оставил вратата отключена нарочно, така че да мога… — заравя пръсти в косата си от яд. — Ще го скрия. Скрих истината за Аарон, ще успея да скрия и това.

Стомахът ми се свива на топка, когато си спомням какво ми разказа Кметът за Аарон.

— Но сега трябва да бягаме — казва Тод. — Можеш ли да вземеш някаква храна?

— Мога, но малко.

— Побързай.

Скачам, за да изляза от стаята и чувам името си в Шума му. Виола, казва той, а думата е обвита в тревога, тревога, че ни е бил устроен капан, опасение, че аз смятам, че той е бил пратен при мен нарочно, за да измъкне информация, опасение, че аз мисля, че той ме лъже, а единственото, което аз мога да сторя, е да го погледна и да помисля името му.

Тод.

И да се надявам, че той ще разбере.

Нахълтвам в трапезарията и започвам да ровя. Не включвам лампите, мъча се да пазя тишина и грабвам няколко самуна хляб и пакет сушено месо.

Разбърза се значи, а? — казва Корин.

Седнала е до една от масите в мрака, пред нея дими чаша кафе.

— Приятелят ти се появи и ти просто заминаваш с него — изправя се и тръгва към мен.

— Трябва да тръгна — отвръщам. — Съжалявам, много съжалявам.

— Съжаляваш, така ли? — веждите й се повдигат. — Ами работата ти тук? Ами пациентките, които имат нужда от теб?

— Аз не ставам за лечителка, Корин, не се справям, просто ги мия и ги храня…

— И така ми даваш време аз да се заема със същинското лечение.

— Корин…

Очите й блясват.

— Госпожа Уайът.

Въздъхвам.

— Госпожо Уайът — започвам, а следващите думи просто се появяват в главата ми и в същия миг устата ми ги произнася, — ела с нас!

Тя се стряска, сякаш я заплашвам.

— Моля?

— Не виждаш ли накъде вървят нещата? Жените отиват в затвора, там ги изтезават. Не разбираш ли, че положението изобщо няма да се подобри?

— Не, няма да се подобри, не и докато бомби избухват всеки ден — тя скръства ръце. — Мислиш си, че врагът ти е само един, така ли?

— Корин…

— Лечителката не може да отнема живот — продължава тя. Лечителката не отнема човешки живот никога. Клетвата ни е да не вредим никому.

— Бомбите винаги се залагат в напълно пусти постройки.

— Които обаче, в крайна сметка, не се оказват пусти — тя поклаща глава, лицето й изведнъж става тъжно, много по-тъжно от когато и да било. — Аз знам коя съм, Виола, дълбоко в душата си го знам. Аз лекувам болните, превързвам ранените. Това съм аз.

— Ако останем, рано или късно ще дойдат и ще ни отведат.

— Ако заминем, пациентките ще умрат — вече дори не говори гневно, което ме плаши още повече.

— А ако теб все пак те арестуват? — отвръщам с предизвикателен тон. — Кой ще ги лекува тогава?

— Надявах се, че ти ще поемеш тази задача.

Дишам дълбоко известно време.

— Не е толкова просто.

— За мен е съвсем просто.

— Корин, ако избягам, мога да се свържа с моите хора на корабите…

— И после? Ти каза, че те имат още пет месеца път до тук. Пет месеца са много време.

Обръщам се към шкафа с храната и продължавам да пъхам припаси в раницата.

— Трябва да опитам — казвам. — Трябва да се боря — извръщам се пак към Корин, раницата вече е пълна. — Такава съм аз — сещам се за Тод, който ме чака и сърцето ми се разтупква бързо-бързо. — Поне такава станах.

Корин ме гледа мълчаливо, а после изрича думите, които госпожа Койл ми каза веднъж:

— Ние самите сме решенията, които вземаме.

Трябва ми цяла секунда да разбера, че това означава „сбогом“.

— Защо се забави толкова? — пита Тод, докато гледа тревожно през прозореца.

— Всичко е наред — отвръщам. — Ще ти разправя по-късно.

— Взе ли храна?

Повдигам раницата.

— Предлагам отново да тръгнем по реката — казва той.

— Съгласна съм.

За миг той ме гледа странно и се мъчи да не се засмее.

— Ето ни отново на път.

А аз усещам как през мен преминава заряд и осъзнавам, че в каквато и опасност да се намираме, този заряд е щастието, Тод също го усеща, двамата си стискаме ръцете за кратко, после той стъпва на леглото, прехвърля крак през перваза и скача навън.

Подавам му раницата с храната, измъквам се, обувките ми тупват глухо върху засъхналата кал.

— Тод? — прошепвам.

— Да?

— Някой ми каза, че близо до града имало радиокула — продължавам. — Сигурно е заобиколена от войници, но мисля, че може би трябва да я намерим…

— Голяма метална кула? — прекъсва ме той. — По-висока от дърветата?

Примигвам.

— Сигурно — после очите ми се разтварят широко. — Знаеш ли къде е?

Той кима.

— Всеки ден минавам край нея.

— Сериозно?

— Сериозно — отвръща той и аз виждам кулата в Шума му, виждам пътя…

— Смятам, че вече е време да сложим край на всичко това — казва един глас от мрака.

Глас, който и двамата познаваме.

Кметът прави крачка от тъмнината и застава пред нас, зад гърба му изплуват цяла колона войници.

— Добър вечер и на двама ви — казва той.

После аз чувам как от съзнанието му излита къс бляскав, светкавичен Шум.

И Тод рухва на земята.

17

Тежък труд

Тод

Звук е, но в същото време не е звук, по-силно е от всеки друг звук на света, би ми пръснало тъпанчетата, ако го чувах с ушите си, но аз го чувам вътре в главата си и всичко наоколо става блестящо бяло, не е като да съм сляп, а сякаш съм глух, ням, вкочанен, а болката се надига отвътре, от дълбокото, от самия мене, няма част от съществото ми, която може да ме защити от нея, тя е жилещ, пламтящ удар, нанесен директно върху онова, което съм.

Това значи е чувствал Дейви всеки път, когато Кметът го е удрял с Шума си.

Ударът с думи…

Той се състои само от думи…

Сякаш всички чужди думи се забиват в главата ти едновременно, сякаш целият свят крещи Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо и крясъкът изтръгва твоите собствени думи до последната, скубе ги с такава болка, сякаш скубе косата ти от корените и къса парчета кожа заедно с нея.

Блясък от думи и аз съм нищо…

Аз съм нищо…

Ти Си Нищо…

Падам на земята и Кметът може да прави с мен каквото пожелае.

Не искам да говоря за онова, което става после.

Кметът оставя неколцина войници да охраняват дома на изцелението, а останалите ме повличат обратно към катедралата, по пътя той не обелва нито дума, докато аз го умолявам да не наранява Виола, пълзя и го моля, и обещавам, и пищя и плача (млъквайте), кълна се, че ще правя всичко, което той поиска, само да не я наранява.

(млъквайте, млъквайте)

Когато стигаме, той отново ме връзва на стола.

И праща господин Колинс в града.

И…

И не искам да говоря за онова, което става.

Защото плача и повръщам, и го моля, и викам името й, и продължавам да го моля и ме е срам, толкова ме е срам, че дори не мога да го изкажа с думи.

А през цялото това време Кметът мълчи. Само крачи около мен, обикаля ме отново и отново, слуша ме как крещя, слуша ме как го моля.

И се вслушва дълбоко в Шума ми, скрит зад крясъците и молбите.

И аз си повтарям, че трябва да продължавам да крещя и да го моля на висок глас, само и само да скрия дълбоко онова, което тя ми каза, да запазя тайната, да не му позволя да я узнае. Повтарям си, че трябва да плача и да го моля колкото мога по-силно, за да му попреча да чуе тайната.

(млъквайте)

Така си повтарям.

Не искам да говоря за това какво се случва по-нататък.

(просто млъквайте, мътните ви взели)

Когато ме прибират в камбанарията, вече съмва, а кметът Леджър ме чака и макар че не съм в състояние нито да мисля, нито да действам, неволно се зачудвам дали и той не е изиграл някаква роля в цялата постановка, но неговата внезапна загриженост сега, ужасът, в който изпада, когато вижда състоянието ми, звучат напълно искрени в Шума му, толкова искрени, че аз просто лягам бавно на дюшека и наистина не знам какво да мисля за този човек.

— Въобще не влязоха да те търсят — казва кметът Леджър, седнал в краката ми. — Колинс само открехна вратата, хвърли поглед към леглото ти и ме заключи. Знаели са.

— Разбира се — отвръщам, заровил лице във възглавницата. — Знаели са, разбира се.

— Нямам нищо общо с тази нагласена работа, Тод — казва той, защото чете Шума ми. — Кълна ти се. Никога не бих помогнал на този човек.

— Просто ме остави на мира — отвръщам.

И той ме оставя.

Не спя.

Изгарям.

Изгарям от срам заради глупостта си, заради това колко лесно всъщност паднах в капана, колко лесно им беше да използват Виола срещу мен. Изгарям от срам, защото плаках, когато ме биха (млъквайте). Изгарям от болката от това, че отново я отделиха от мен, от болката, която нейното обещание ми причинява, от болката при мисълта, че не знам какво се случва с нея сега.

Не ме интересува какво ще правят с мен.

Най-сетне слънцето изгрява и аз разбирам какво е наказанието ми.

— Вложи малко ентусиазъм, кретенче.

— Затваряй си устата, Дейви.

Новата ни работа е да накараме диваците да работят по групи и да започнат да копаят основите за няколко нови сгради, които скоро ще бъдат издигнати на територията на манастира: те ще приютят диваците през зимните студове.

Наказанието ми се състои в това, че аз работя рамо до рамо със същите тези диваци.

Наказанието ми се състои в това, че сега командва само Дейви.

Наказанието ми се състои в това, че са му дали нов камшик.

— Хайде — обажда се пак той и замахва към мен. — Работи!

Извъртам се, цялото тяло ме боли още от нощес.

— Ако пак посегнеш да ме удариш, ще ти изтръгна гръкляна, ясно ли ти е?

Той се ухилва с всички зъби, Шумът му представлява един силен триумфален радостен вик.

— Много ми се ще да видя как ще го направиш, господин Хюит.

И после се разсмива.

Връщам се към лопатата си. Диваците от моята група до един се взират в мен. Не съм спал и пръстите ми замръзват на слабото утринно слънце, но не мога да се сдържа и им кресвам:

— Хайде на работа!

Те си разменят няколко цъкания и продължават да ровят земята с голи ръце.

Но не всички се връщат към работата, не, един от тях ме гледа още цяла минута.

Аз също го гледам, треперя от раздразнение, Шумът ми вилнее, яростно го запращам право срещу него: Той; просто го поема мълчаливо, дъхът му излиза като пара в студа, очите му ме предизвикват да му сторя нещо? Полека вдига китката си, сякаш да ми се представи, сякаш вече сам не съм се досетил кой е, после отново започва да рови ледената земя, колкото може по-бавно.

1017 е единственият, който не се страхува от нас.

Хващам лопатата и я забивам здраво в пръстта.

— Весело ли ти е? — вика Дейви.

Слагам една фраза в Шума си, най-обидната, която мога да измисля.

— О, майка ми отдавна е умряла — отвръща той, — точно както и твоята — после пак се разсмива. — Чудя се дали докато е била жива, е приказвала толкова много, колкото приказки е изписала в тефтера си.

Стягам се, а Шумът ми става ален.

— Дейви…

— Защото, момчето ми, тая жена е надращила страници и страници.

— Някой ден, Дейви — казвам, а Шумът ми е толкова свиреп, че въздухът трепери пред очите ми, — някой ден ще…

— Какво ще сториш, скъпо момче? — пита Кметът, който се задава от портата, яхнал Морпет. — От пътя се чува как се карате — после обръща очи към Дейви. — Докато се карате, не вършите работа.

— О, работят, татко, работят и още как — отвръща Дейви и кимва към терена.

Вярно си е. Аз и диваците сме разпределени на групи по десетима или двайсетима, групите са пръснати из територията на манастира, едни местят камъни от ниските стени на вече построения склад и скубят тревата. Други трупат изровената пръст на камари встрани, а моята група вече копае траншеи, в които ще бъдат основите на първата от новите постройки. Аз имам лопата. Диваците копаят с ръце.

— Не е зле — отбелязва Кметът, — никак даже не е зле.

Шумът на Дейви се изпълва с такова доволство, че на всички наоколо ни става неудобно. Отклонявам поглед встрани.

— Ами ти, Тод? — пита ме Кметът. — Как се справяш тази сутрин?

— Моля те, не я наранявай — казвам.

— Моля те, не я наранявай — подиграва ме Дейви.

— За последен път повтарям, Тод — казва Кметът, — няма да я нараня. Просто ще си поговоря с нея. Всъщност, точно натам съм се запътил в момента.

Сърцето ми подскача и Шумът ми се надига.

— О, това определено не му харесва, татко — обажда се Дейви.

— Тихо — пресича го Кметът. — Тод, дали има нещо, което искаш да ми кажеш и което ще направи посещението ми при Виола по-кратко и приятно за всички ни?

Преглъщам.

А Кметът просто се взира в мен, взира се в Шума ми, в мозъка ми се оформят думи, Моля те, не я наранявай, казват ги едновременно моят и неговият глас, преплетени заедно, те притискат всичките ми други мисли, опипват всичко, което знам, усещането е различно от Шумния удар, просто този двоен глас ръчка из съзнанието ми, пъха се там, където не го искам, опитва се да отваря заключените врати в мен, да преобръща всички камъни, да осветява места от мен, които никога не са били осветявани, като през цялото време произнася Моля те, не я наранявай и в един момент аз усещам, че искам да му кажа (океан), започвам сам да искам той да отвори заключените врати (океанът), започвам да искам да сторя точно онова, което той ми поръчва, защото той е прав, той е прав за всичко и кой съм аз, че да се съпротивлявам…

— Тя не знае нищо — произнасям с треперещ глас.

Кметът повдига вежда.

— Много разстроен ми се виждаш, Тод — смушква Морпет и се приближава съвсем. Предай се, казва Морпет. Дейви гледа как Кметът се занимава с мен и дори от това разстояние чувам ревността му. — Когато емоциите ми станат неконтролируеми, Тод, правя нещо, за да ги успокоя.

После ме поглежда в очите.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

Думите се появяват вътре в ума ми, там се раждат, като червей в ябълка.

— Припомням си кой съм — казва Кметът. — Припомням си как мога да се владея.

— Как? — пита Дейви и тогава аз разбирам, че той не чува мислите на татко си.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

— Какво означава това? — питам полугласно, защото думите така са заседнали в мозъка ми, че не мога да говоря.

И тогава го чуваме.

Свирене във въздуха, жужене, което не е Шум, жужене, което повече прилича на тлъста лилава пчела, която идва да те ужили.

— Какво…? — казва Дейви.

И после всички се извръщаме към далечния край на манастирския зид, вдигаме погледи високо над главите на войниците върху него.

Ззззззз…

В небето е, предмет, който лети и описва крива, висока и заострена крива, излетял е измежду няколко дървета край манастира, зад себе си оставя следа от пушек, свиренето става все по-силно, пушекът се сгъстява и почернява.

А Кметът вади бинокъла на Виола от джоба на ризата си, за да огледа летящия предмет.

Гледам бинокъла, Шумът ми ври, но Кметът не обръща никакво внимание на въпросителните в него.

Дейви сигурно е донесъл бинокъла заедно с книгата на майка ми от раницата, която забравих на хълма.

Стисвам юмруци.

— Каквото и да е това — обажда се Дейви, — идва право към нас.

Вглеждам се. Нещото е достигнало най-високата точка от кривата и се отправя обратно към земята.

Ще падне насред манастира, точно на мястото, на което в момента сме застанали.

Зззззз…

— Ако бях на ваше място, бих побягнал — произнася Кметът. — Това е бомба.

Дейви се втурва към портата толкова бързо, че изпуска камшика. Войниците по зида започват да скачат от външната му страна. Кметът пристяга юздите, но още не бяга, чака да види къде точно ще падне бомбата.

— Трасираща — казва, а в гласа му има искрен интерес. — Древна е, не знам дори как така още действа. Използвахме ги през войната с диваците.

Ззззз-то става все по-силно. Бомбата пада ли, пада, като набира скорост.

— Кмете Прентис?

— Президент — поправя ме той, без да сваля бинокъла от очите си, гледа бомбата като хипнотизиран. — Звукът и пушекът — добавя, — я правят неудобна за засади и изненадващи нападения.

— Кмете Прентис! — Шумът ми пищи от опънатите нерви.

— В града бяха все пластични експлозиви, защо сега…

— БЯГАЙТЕ! — крясвам.

Морпет се стряска и Кметът обръща очи към мен.

Но аз не викам на него.

— БЯГАЙТЕ! — крещя и размахвам лопатата към най-близките диваци, диваците от моята група.

Защото бомбата лети право към нас.

Ззззззз…

Те не ме разбират. Повечето гледат бомбата, която ги приближава.

— БЯГАЙТЕ! — крещя и показвам експлозии в Шума си, показвам им какво ще стане, когато бомбата падне, показвам кръв и хвърчащи вътрешности, показвам онова БУМ!, което предстои. — Бягайте, Мътните Да Ви Вземат!

Най-после загряват и някои побягват, но всъщност просто бягат от мен, защото крещя като луд и махам с лопатата, но все пак бягат и аз ги подгонвам към далечния край на терена. Поглеждам назад. Кметът се е преместил до портата, готов да се отдалечи още, ако е необходимо.

Но очите му неотстъпно ме следят.

— БЯГАЙТЕ! — продължавам да крещя и гоня диваците, карам ги да се махнат от центъра на терена. Последните изтичват и се скриват зад остатъците от стените на склада, аз се скривам заедно с тях, дишам тежко и обръщам поглед към бомбата…

И виждам номер 1017, застанал на средата на терена, взрян в небето.

Бомбата ще го убие на място.

Изскачам от прикритието, преди дори да се усетя…

Краката ми тупкат по тревата…

Прескачам траншеята, която изкопахме…

Тичам толкова бързо, че Шумът ми опустява…

Чува се само ЖУЖЕНЕТО на бомбата.

Става все по-силно, снишава се…

А номер 1017 вдига длан да си засенчи очите от слънцето…

Защо не бяга?

И краката ми правят туп, туп…

И аз си повтарям проклет да си, проклет да си…

33333333333…

И номер 1017 не вижда, че тичам към него…

Блъсвам го толкова силно, че буквално го хвърлям във въздуха, чувам как въздухът излиза от дробовете му, двамата политаме и падаме в тревата, блъсваме се в земята и се претъркулваме напред, напред през калта и хлътваме в изкопаната траншея, когато се чува едно колосално…

БУМ

поглъща цялата планета, обвива я в един-едничък звук

отвява всяка мисъл и всеки Шум

изтръгва мозъка и го разкъсва на парчета

и звукът изсмуква въздуха край нас, а после го хвърля обратно в очите ни

и пръст, и чимове прелитат и ни удрят

и вдишваме пушек

А после настъпва тишина.

Гръмка тишина.

— Ранен ли си? — вика Кметът, гласът му сякаш долита от много, много километри или от дъното на океана.

Сядам в траншеята, надниквам и виждам огромен димящ кратер насред манастира, димът вече се разрежда, защото нищо всъщност не гори, редици и редици диваци също гледат кратера от противоположния край на терена.

Дишам, но нищо не чувам.

Обръщам се към номер 1017, седнал съм върху него, той се бори да се измъкне и да се изправи, отварям уста да го питам дали е добре, макар че знам, че няма как да ми отговори…

И той ме удря толкова силно и ловко, че по лицето ми остават ред дълбоки драскотини.

— Ей! — виквам, но едва се чувам…

Той се извива да се отскубне изпод мен и аз протягам ръка да го задържа…

И той ме ухапва страшно с двата си реда малки остри зъби…

И аз се дърпам, целият в кръв…

И съм готов да го ударя, и съм готов да го стъпча…

И той се измъква изпод мен и хуква далеч от кратера към останалите диваци…

— Ей! — викам пак, а Шумът ми поаленява.

Той бяга, но се обръща назад да ме погледне, останалите диваци също ме гледат, тъпите им мълчаливи лица са все така безизразни, по-безизразни от най-смотаната овца във фермата ни в Прентистаун, а ръката ми кърви и ушите ми звънят, и драскотините на лицето ме жилят, и аз спасих скапания му живот и той така ли ми се отблагодарява?

Животни, мисля, тъпи, ненужни, ш… животни.

— Тод? — казва Кметът, препуснал към мен. — Ранен ли си?

Поглеждам го, не съм сигурен дали съм се успокоил достатъчно, че да говоря, но отварям уста…

Земята се разтърсва.

Все още не чувам нищо, но ги усещам, усещам трепета на пръстта, усещам пулсациите във въздуха при трите резки вибрации, три една след друга, виждам как Кметът обръща рязко глава към града, виждам как Дейви и диваците правят същото.

Още бомби.

В далечината, някъде в града, са се взривили трите най-големи бомби, избухвали някога в цялата история на този свят.

18

Да живееш означава да воюваш

Виола

След като войниците отвеждат Тод, аз рухвам до такава степен, че Корин се принуждава да ми даде успокоително, слага ми инжекция, а аз усещам убождането толкова слабо, колкото слабо чувствам и ръката й, подпряла гърба ми: тя не се движи, не ме гали, не прави нищо, за да ме накара да се почувствам по-добре, просто ме крепи, държи ме при себе си, не ме пуска.

Съжалявам, че трябва да го кажа, но не съм й благодарна за това.

Когато се събуждам в леглото си, тъкмо съмва, слънцето още не се е издигнало цялото над хоризонта, утринните сенки още не са отстъпили.

Корин седи на стол до краката ми.

— Един по-дълъг сън би ти се отразил много добре — казва тя, — но се опасявам, че не можеш да си го позволиш.

Сядам бавно, навеждам се напред, докато буквално се сгъвам одве. Тежестта в гърдите ми е толкова непоносима, сякаш лежа в гроб.

— Знам — прошепвам. — Знам.

Дори не знам защо Тод падна така рязко. Беше замаян, почти изпадна в безсъзнание, от устата му потече пяна, а после войниците го изправиха на крака и го повлякоха нанякъде.

— Ще дойдат да ме вземат — произнасям, а за да кажа думите, трябва да преглътна стегнатото в гърлото си. — След като приключат с Тод.

— Да, смятам, че ще дойдат — простичко отвръща Корин, загледана в ръцете си, в сметановобелите мазоли, подули връхчетата на пръстите й, в пепелявата мъртва кожа, която се лющи от дланите й, които непрекъснато киснат в гореща вода.

Утринта е изненадващо, хапещо студена. Дори и при затворен прозорец чувствам ледена тръпка. Обвивам ръце около тялото си.

Него го няма.

Няма го.

И аз не знам какво ще стане сега.

— Израснах в селище на име Кентиш Гейт — внезапно произнася Корин, без да ме поглежда в очите. — Беше в края на една грамадна гора.

Вдигам очи.

— Моля?

— Баща ми загина във войната с диваците — продължава тя, — но майка, о, тя беше боец, беше от оцеляващите. От деня, в който вече можех да се държа права на краката си, работех с нея в овощните ни градини, берях ябълки и пъстри шишарки, и розови плодове.

Взирам се в нея и не мога да разбера защо сега, защо ми разказва историята си точно сега?

— Наградата за тежкия труд — разказва Корин, — беше годишният излет, който правехме след края на беритбата, само аз и майка, навлизахме толкова дълбоко в гората, колкото ни позволяваше смелостта — тя вдига очи към зората. — Толкова е плътен животът, Виола. Толкова много живот има тук, във всяко ъгълче на всяка гора, във всеки поток, във всяка река, във всяка планина. Тази планета гъмжи от живот.

Прокарва пръст по мазолите на другата ръка.

— Последният път, когато отидохме на излет, бях на осем години. Вървяхме цели три дни все на юг, пътуването беше подарък за мен, трябваше да покаже колко пораснала съм вече. Бог знае на колко километра сме се били отдалечили, но бяхме сами, напълно сами, бяхме само аз и тя и това беше единственото, което имаше значение.

Тя замълчава и мълчи дълго. Аз не се обаждам.

— Ухапа я пръстенчата червена, ухапа я по петата, докато си разхлаждаше краката в едно поточе — потърква длани. — Смъртоносна е отровата на червените змии, нали знаеш, смъртоносна, но бавна.

— О, Корин — казвам тихо.

Тя рязко се изправя, сякаш съчувствието ми я обижда и прекрачва до прозореца.

— Мъчи се седемнайсет часа, преди да умре — казва, без да ме гледа. — Седемнайсет страшни часа, пълни с болка, а когато ослепя, ме сграбчи и ме замоли да я спася, молеше ме, молеше ме безспир да спася живота й.

Аз мълча.

— Днес вече знам, че животът й е можел да бъде спасен, лечителките са открили в практиката начин за това: трябва само да се свари във вода малко корен ксантус — скръства ръце. — В онзи ден край нас беше пълно с този корен. Имаше го в излишък.

Шумът на Ню Прентистаун започва да се усилва заедно с издигането на слънцето. Светлината блика от далечния хоризонт, но ние все така стоим, мълчаливи и неподвижни.

— Съжалявам, Корин — казвам накрая. — Но защо…?

— Всяка жена тук е нечия дъщеря — отвръща тя тихо. — Всеки войник навън е нечий син. Единственото престъпление на този свят, единственото престъпление, е отнемането на живота. Друго престъпление не съществува.

— И по тази причина ти няма да воюваш — казвам.

Тя рязко се извръща.

— Да живееш означава да воюваш — срязва ме. — Да запазя поне един живот, означава да воювам срещу всичко, което съставляват принципите на онзи мъж — тя изпуфтява гневно. — А сега означава да воювам и срещу нея, срещу нейните бомби. Воювам срещу тях всеки път, когато слагам компрес на насиненото око на някоя жена, всеки път, когато изваждам желязо от раната на някой войник, пострадал от бомбите.

Повишила е глас, но сега отново заговаря тихо.

— Такава е моята война — казва. — Така воювам аз.

Отива пак до стола и измъква вързоп с дрехи иззад него.

— Та като стана дума за война — обръща се към мен, — искам да облечеш това.

Не ми оставя време да споря, нито да й задавам въпроси за плана. Взема ми престилката на помощничка, взема ми и старите, многократно прани дрехи и ме накарва да облека някакви парцали — блуза с дълги ръкави, дълга до земята пола, шал, който напълно скрива косата ми.

— Корин — почвам, докато го навивам на главата си.

— Замълчи и побързай.

Когато съм облечена, тя ме отвежда по коридора към далечния изход на дома на изцелението, обърнат към реката. До вратата е приготвена голяма торба от зебло, пълна е с лекарства, превръзки и пластири. Корин ми я подава и казва. Изчакай да чуеш звука. Ще го познаеш.

— Корин…

— Шансовете ти са много добри, така да знаеш — сега ме гледа право в очите, — но ако стигнеш до скривалището им, искам да използваш това, което носиш, за да лекуваш, разбра ли ме? Имаш дарба за лечителка, тя е вътре в тебе, нищо че не го знаеш.

Дишам тежко, нервно, но я поглеждам в отговор и казвам:

— Добре, госпожо.

— Госпожо… — проточва тя и поглежда през малкото прозорче, изрязано във вратата. Един отегчен войник е застанал до ъгъла на сградата и си чопли носа. Корин се обръща отново към мен — Така. А сега ме удари, ако обичаш.

Примигвам.

— Моля?

— Удряй — повтаря тя. — Искам да ми потече кръв от носа или най-малкото да ми сцепиш устната.

— Корин…

— По-живо, защото улиците скоро ще гъмжат от войници.

— Няма да те удрям!

Тя ме сграбчва за лакътя и стисва така, че се дърпам назад, но няма измъкване.

— Действително ли смяташ, че ако Президентът дойде и те отведе, изобщо ще се върнеш след това? Той вече те разпитва веднъж и се опита да изтръгне истината от теб, сега се мъчи да те накара да му я кажеш като държи приятеля ти и те изнудва. Как смяташ, дали търпението на подобен мъж трае вечно, а?

— Корин…

— Рано или късно той ще те нарани — казва тя. — А ако отново откажеш да му помагаш, ще те убие.

— Но аз нищо не знам…

— Него изобщо не го е грижа, че нищо не знаеш! — изсъсква тя през зъби. — Ако мога да предотвратя отнемането на един живот, ще го сторя, дори и това да е животът на такова дразнещо създание като теб.

Боли ме — казвам тихо, когато пръстите й се впиват дълбоко, дълбоко в ръката ми.

— Хубаво — отвръща тя. — Искам да се ядосаш достатъчно, че да ме удариш.

— Но защо…

— Просто удряй! — кресва тя.

Поемам въздух до дъното на дробовете си, после отново поемам, а после удрям Корин по лицето с всичка сила.

Чакам, свита до прозорчето на вратата, наблюдавам войника. Стъпките на Корин заглъхват надолу по коридора; докато тя тича обратно към приемния кабинет. Аз чакам. Войникът е един от многото, останали без лек, и в сравнително тихата утрин чувам мислите му. Мисли, изпълнени с отегчение, мисли за селото, в което е живял, преди армията да връхлети, мисли за армията, към която е бил принуден да се присъедини.

Мисли за едно мъртво момиче, което е познавал преди.

Тогава чувам слабия вик на Корин, долита от предната част на сградата. Тя крещи колкото й глас държи, че Възражението са дошли и са се промъкнали в дома на изцелението през нощта, удряли са я, докато изпаднала в безсъзнание, а после ме отвлекли под самия нос на Президента, но че тя, Корин, видяла всички ни как бягаме в посока, противоположна на онази, в която след малко аз се канех да поема наистина.

Версията беше слаба, едва ли някой щеше да се хване, защото надали е възможно някой да се промъкне незабелязано при такава тежка охрана.

Но аз знаех, че Корин всъщност разчита на друго. Сред хората отново бе започнала да се надига легендата, легендата за мистериозното и непобедимо Възражение.

Как са били заложени всички онези бомби, без никой нищо да забележи?

Как така никой още не е бил заловен?

Ако Възражението може да стори това, то защо да не е възможно да са се промъкнали и край тежковъоръжените стражи?

А може би лицата на Възражението са невидими?

Чувам как войникът започва да мисли точно тези неща в мига, в който рязко обръща глава, чул крясъците на Корин. Мислите му стават все по-мощни и завладяват напълно Шума му, когато се втурва напред, завива зад ъгъла и се скрива от очите ми.

Колко бързо стана! Време е.

Мятам торбата с лекарствата на рамо.

Отварям вратата.

Хуквам.

Тичам към дърветата, израсли успоредно на реката. По самия бряг има пътечка, но аз не стъпвам на нея, бягам сред най-близките дървета, и докато торбата натъртва гърба и ребрата ми с острите ръбове на кутиите вътре, не мога да спра да мисля за това, как Тод и аз бягахме така от армията, бягахме, бягахме и бягахме.

Трябва да стигна до океана.

Колкото и да ми се иска да спася Тод, единствената ми възможност да го сторя, е да открия първо нея.

И тогава да се върна за него.

Ще се върна.

Никога няма да те изоставя, Тод Хюит.

Болката пронизва сърцето ми в мига, в който си спомням думите си.

Беше едва вчера, а вече наруших обещанието си.

(дръж се, Тод)

(оцелей)

Тичам.

Спускам се надолу по реката, заобикалям патрули, пресичам задни дворове, претичвам приведена зад огради, държа се колкото мога, по-далеч от къщите.

Долината отново се стеснява. Хълмовете притискат пътя, фермите се разреждат все повече. В един момент чувам отмерени крачки и трябва да се шмугна в храстите, докато войниците отминат, затаявам дъх, свивам се възможно най-ниско до земята. Изчаквам, докато чувам само подвикванията на птичките (къде е безопасно) и далечния рев на града, после изчаквам още малко, надигам глава и оглеждам пътя.

В далечината реката прави завой, а пътят се губи сред надигащите се хълмове, покрити с дървета. Вече съм достатъчно далеч от града, къщите са само ферми и хамбари, пръснати сред още и още хълмове, сред още и още дървета. Точно срещу мен започва малка отбивка от пътя, водеща до малка фермерска къща с дръвчета в двора, засадени като по конец. Вдясно се простират нивите й, но зад къщата отново започва гъста гора. Ако мога да премина незабелязано по отбивката, гората ще бъде най-сигурното ми скривалище. Ако се наложи, ще се крия докато мръкне и ще продължа през нощта.

Отново оглеждам пътя и в двете посоки. Вслушвам се за тежките войнишки крачки, за случаен Шум, за трясъка на каруци.

Поемам дълбоко дъх.

И се втурвам напряко през пътя.

Не изпускам от поглед къщата, торбата ме удря по гърба, ръцете ми са свити, дробовете ми се задъхват, защото тичам все по-бързо и по-бързо, и по-бързо…

Нагоре по отбивката…

Почти стигам дърветата…

Почти…

И един фермер се показва сред тях и се изправя пред мен.

Спирам рязко, плъзвам се в прахта, малко остава да падна. Той също отскача назад, очевидно е силно изненадан от срещата ни, от това, че съм се появила така неочаквано пред очите му.

Взираме се един в друг.

Шумът му е тих, дисциплиниран, почти кавалерски, точно затова и не успях да го чуя още от пътя. Под мишница носи кошница, а в свободната си ръка стиска червена круша.

Оглежда ме от главата до петите, вижда торбата на гърба ми, вижда ме сам-самичка насред пътя, нарушила всички разпоредби, вижда как тежко дишам, тъй като очевидно съм тичала до тук.

А после думата се появява в Шума му, ярка като утринен лъч.

Възражението, мисли той.

— Не — казвам, — не съм от…

Но фермерът вдига пръст пред устните си.

После кимва с глава към пътя.

И тогава чувам далечния звук от тежки войнишки крачки.

— Насам — прошепва фермерът. Посочва тясна пътечка, която води право в гората, към която се бях запътила, толкова тясна, че човек лесно би я пропуснал, ако не знае за съществуването й, или ако някой не му я покаже. — Бързо.

Поглеждам фермера отново, мъча се да видя уловката, мъча се да разбера дали има уловка, но нямам време. Нямам достатъчно време.

— Благодаря — казвам и хуквам.

Пътечката веднага ме извежда в най-гъстата част на гората, върви все нагоре, явно съм на хълм. Твърде тясна е, налага се непрекъснато да си пробивам път сред клони и пълзящи растения. Дърветата ме поглъщат и се затварят зад гърба ми, мога да продължавам само напред и напред с надеждата, че не съм влязла сама в капана. Стигам до върха на хълма, единствено за да видя склона от противоположната му страна, следва го друг хълм, който трябва да изкача. Изкачвам го. Движа се все така на изток, но нямам достатъчно добра видимост, за да разбера къде е пътят, къде е реката и накъде точно трябва да…

Внезапно излизам на една поляна.

На десет метра от мен се е изправил войник.

С гръб към мен е (слава Богу, слава Богу), сърцето ми подскача, замятва се бясно, заковавам се на място и почти падам обратно в храстите, и чак тогава виждам какво всъщност охранява войникът.

Ето я.

Насред поляната, стъпила на триметровите си метални нозе, тя се издига на още почти петдесет метра нагоре към небесата. Дърветата наоколо са изсечени, в основата й има малка постройка, от нея тръгва път, който води обратно към големия път и към реката в основата на хълма.

Открих радиокулата.

Ето я.

А войниците край нея не са кой знае колко много. Преброявам петима, не, шестима.

Само шестима. Пръснати на големи разстояния един от друг.

Сърцето ми се вдига в гърлото.

Вдига се.

Открих я.

И тогава едно БУМ! отеква от отсрещната страна на поляната.

Свивам се, войниците също се свиват. Още една бомба. Още едно Възражение. Още една…

Войниците хукват.

Тичат ли, тичат право към мястото на експлозията, отдалечават се от мен, спускат се от другата страна на хълма, откъдето вече започва да се издига стълб бял пушек.

Кулата самотно стърчи пред мен.

Най-неочаквано се оказва напълно неохраняема.

Дори не изчаквам съзнанието ми да проумее пълната глупост на постъпката ми…

Просто хуквам…

Тичам към кулата…

Ако това е шансът ми да спася всички ни, то…

Не знам…

Просто тичам…

Напряко през поляната…

Към кулата…

Към постройката под нея…

Мога да спася всички ни…

Така стана, че мога да спася всички ни…

И с ъгълчето на окото си виждам как някой друг изскача от прикритието на дърветата от лявата ми страна…

Някой, който тича право към мен…

Някой…

Някой, който вика името ми…

— Виола! — чувам. — Върни се!

— Виола, НЕ! — чувам как вика към мен госпожа Койл.

Не спирам…

Тя също не спира…

— Върни се! — крещи…

Пресича поляната точно пред очите ми…

Тича и тича, и тича…

И тогава аз осъзнавам…

Осъзнаването прилича на изстиване…

Осъзнавам защо ми вика…

Не…

Старая се да спра рязко на място…

Не, мисля…

Не, не можеш да…

Госпожа Койл стига до мен…

Не Можеш Да…

Блъсва ме и двете падаме на земята…

НЕ!

Нозете на кулата избухват с три резки огнени проблясъка.

Част четвърта

Нощ се спуска

19

Онова, което не знаеш

Виола

— Разкарай се от мен!

Тя запушва устата ми с ръка, държи ме, за да не се надигна, притиска ме с цялата тежест на тялото си, докато облаци прах се издигат от руините на радиокулата.

— Млъквай! — изсъсква.

Ухапвам я по ръката.

Физиономията й се изкривява от болка, става яростна, гневна, но тя не ме пуска, просто приема ухапването и не помръдва.

— Ще пищиш и крещиш колкото си искаш по-късно, моето момиче — казва, — но само след две секунди тука ще гъмжи от войници и, да ти кажа право, щом те хванат, едва ли ще ти повярват, когато им разкажеш как просто случайно си минавала наблизо.

Чака да види реакцията ми. Гледам я в очите известно време, но в крайна сметка кимвам. Тя дърпа ръката си.

— Не смей да ме наричаш моето момиче — казвам, гласът ми е тих, но яростен като нейния. — Никога повече не ми викай така.

Следвам я надолу по стръмния склон, вървим към пътя, плъзгаме се по покритите с роса нападали листа, но продължаваме надолу и надолу. Прескачам корени и паднали дънери, торбата тежи като камък на раменете ми.

Трябва да тръгна с нея, нямам друг избор.

Ако се върна в града, ще ме заловят и Бог знае какво ще ми сторят.

Тя ми отне всички варианти.

Стигаме до куп храсти в основата на хълма. Лечителката се мушва бързо отдолу им и ми махва да я последвам. Плъзвам се край нея, дъхът ми секва, а тя казва:

— Каквото щеш прави, само не викай.

Преди още да отворя уста, тя изскача от храстите. Клоните се затварят зад гърба й и аз трябва да се боря с ударите им, за да се измъкна сред листата. Избутвам, избутвам и едва ли не падам от другата им страна.

Право на пътя.

Там двама войници са застанали до един мъж в каруца, тримата гледат право в мен и госпожа Койл.

Войниците изглеждат повече изненадани, отколкото гневни, но нито един от двамата няма Шум, така че не мога да съм сигурна в нищо.

Затова пък носят пушки.

Вдигат ги и ги насочват към нас.

— Коя, да я вземат мътните, е тази? — излайва единият, мъж на средна възраст с бръсната глава и белег на долната челюст.

— Не стреляй! — казва госпожа Койл и вдига ръка.

— Чухме експлозията — казва другият войник, младо момче, не е по-голям от мен, има руса, дълга до раменете коса.

Тогава по-старият изрича нещо друго, нещо напълно неочаквано.

— Закъсня.

— Достатъчно, Магнус — отвръща госпожа Койл, отпуска ръце и пристъпва към каруцата. — И свалете тия оръжия, тя е с мен.

— Моля? — казвам, но това е всичко, което мога да изрека.

— Трасиращата, която изстрелях, изобщо не работеше — казва й младият войник. — Така и не разбрах къде изобщо падна.

— Казах ти, че е много стара — обажда се Магнус.

— Свърши работа — отвръща госпожа Койл и започва да рови нещо из каруцата. — Няма значение къде е паднала.

— Ей! — казвам. — Какво става тука?

И тогава чувам:

— Хилди?

Госпожа Койл застива на място, двамата войници също и всички вперваме очи в мъжа, седнал в каруцата.

— Ти ли си, а? — казва той. — Хилди, дето й викат още Виола.

Мислите ми препускат толкова бързо, толкова съсредоточени са върху двамата непознати войници, че когато излязохме на пътя, дори не погледнах третия мъж, не видях безизразното му лице, дрехите, шапката, не чух гласа, равния и спокоен Шум, гладък като далечния хоризонт.

Мъжът, който веднъж прекара мен и Тод през едно море от неща.

— Уилф — ахвам.

Сега всички обръщат очи към мен, веждите на госпожа Койл направо са се скрили в косата й.

— Здрасти! — казва Уилф.

— Здрасти — отвръщам, защото съм твърде втрещена, за да кажа нещо повече.

Той докосва с два пръста периферията на шапката си.

— Радвам се да видя, че си жива.

Госпожа Койл движи челюсти, но цяла секунда не може да проговори.

— Любезностите ще останат за по-късно — казва най-после. — Трябва да тръгваме веднага.

— Ще се съберете ли и двете? — пита младият войник.

— Трябва да се съберем — отвръща госпожа Койл. После се пъха под каруцата и отваря един капак на дъното й. После ми махва с ръка. — Влизай.

— Къде? — навеждам се и виждам тайник, оптическата измама го крие от очите, но той е разположен по ширина на цялата каруца, тесен и плитък, нагласен над задната ос.

— Торбата няма да влезе — казва Уилф и протяга ръка. — На мене я дай.

Аз я изхлузвам и му я подавам.

— Благодаря, Уилф.

— Веднага, Виола — обажда се госпожа Койл.

Кимвам на Уилф за последно, пъхвам се под каруцата и пропълзявам в тайника, влизам до дъното му, докато главата ми опира о далечната му стена. Госпожа Койл не чака повече и се напъхва след мен. Младият войник се оказа прав. Няма място. Лечителката е притисната плътно до мен, лице в лице сме, коленете й се забиват в бедрата ми, между носовете ни има един сантиметър. Тя едва дръпва крака вътре и някой поставя капака на тайника на място, запечатвайки ни в пълен мрак.

— Къде отиваме… — опитвам се да попитам, но тя изшътква остро.

Отвън чувам войнишки крачки, бързат нагоре по пътя, следва ги тропот на копита.

— Докладвайте! — крясва един глас, когато крачките спират до групата ни.

Този глас…

Идва от високо, чувам как конят пръхти под мъжа…

А този глас…

— Чухме експлозията, сър — отвръща по-старият от войниците. — Тоя с каруцата казва, че преди час видял жени да го подминават и да се отправят надолу по реката.

Чувам как истинският войник изплюва:

— Кучки.

О, познавам гласа му.

Сержант Хамър.

— От коя част сте вие двамата? — пита той.

— От първа, сър — отвръща младият след колебание, което трае по-малко от миг. — На капитан О’Хеър.

— При тоя женчо? — вика сержант Хамър. — Ако искате да видите какво е да си истински войник, помолете да ви прехвърлят в четвърта, аз ще ви покажа едно друго.

— Тъй вярно, сър — чувам по-стария войник, звучи по-нервно, отколкото ми се иска.

Чувам и Шума на войниците, които води сержант Хамър. Мислят за каруцата. Мислят за взривовете. Мислят за това как ще застрелват жени.

Но от сержант Хамър не идва никакъв Шум.

— Арестувайте този мъж — казва той, има предвид Уилф.

— Тъкмо това правехме, сър.

— Кучки — повтаря сержант Хамър, чуваме го как смушква коня си (подчини се, мисли конят) и как се отдалечава с всичките си хора.

Издишам, дори не съм забелязала, че съм затаила дъх.

— Дори не са го наказали — прошепвам, говоря повече на себе си, отколкото на госпожа Койл.

— По-късно — прошепва тя в отговор.

Чувам как Уилф тръсва поводите, каруцата рязко тръгва и люлеенето от пътуването се подновява.

Значи Кметът се оказа лъжец: Лъгал е през цялото време.

Разбира се, ти знаеше това от самото начало, идиотка такава.

Убиецът на Мади е свободен, може да убива отново, дори лека не са му отнели.

Подскачам и се блъсвам в жената, унищожила единствената ми надежда да се свържа с корабите, които биха могли да ни спасят.

А Тод е някъде, далеч от мен. Изоставен.

Не съм се чувствала толкова самотна през целия си живот.

Тайникът е адски тесен. Не можем да дишаме, лактите и раменете ни са вече насинени, плувнали сме в пот.

Не продумваме.

Времето минава. Минава. После минава още време. Унасям се, топлината на притиснатото в мене чуждо тяло изсмуква енергията ми. Люлеенето притъпява тревогата ми, затварям очи и се скривам от всички грижи.

Събуждам се, когато по-старият войник потропва по дъното, мисля, че сега ще ни пуснат на въздух, но той само казва:

— Стигнахме лошия терен. Дръжте се.

— За какво? — казвам, но думите изчезват от съзнанието ми, защото в следващия миг ми се струва, че каруцата пада от някаква висока скала.

Челото на госпожа Койл ме удря право по носа и кръвта потича веднага. Чувам я как ахва и се задавя, защото аз я удрям, без да искам по гърлото, каруцата подскача ли, подскача, аз чакам мига, в който ще се преобърнем.

И тогава госпожа Койл протяга ръце от двете ми страни, прегръща ме и ме притиска здраво до себе си, притиска и двете ни в стената на тайника, опряла крак о дъното му. Аз се съпротивлявам, съпротивлявам се на насилственото удобство, но постъпката й е умна, защото почти на мига преставаме да се блъскаме една в друга, нищо че каруцата все така се люлее.

Прекарвам последната част от пътуването в прегръдката на госпожа Койл. В прегръдката й влизам в лагера на Възражението.

Най-после каруцата спира и капакът на тайника пада в следващия миг.

— Стигнахме — казва младият войник, русият войник. — Добре ли сте?

— Защо да не сме добре? — кисело го срязва госпожа Койл. Пуска ме и пропълзява навън, протяга ми ръка да ми помогне. Аз се правя, че не забелязвам, излизам сама и се оглеждам.

Слезли сме по стръмен каменист път, толкова тесен, че не знам как каруцата въобще се е промъкнала, прилича на просека сред скали, струпани насред гъста гора. Дървета ни притискат от всички страни, обграждат ни плътно.

Океанът сигурно е зад дърветата. Или съм спала по-дълго, отколкото ми се е сторило първоначално, или тя ме е излъгала и в момента сме по-близо до града, съвсем не сме до океана.

Изобщо няма да се изненадам, ако е така.

Русият войник подсвирва с уста, когато вижда лицата ни, а аз усещам засъхналата под носа ми кръв.

— Сега ще ти донеса нещо да се почистиш — казва.

— Тя е лечителка — казва госпожа Койл. — Остави я да се оправя.

— Аз съм Лий — добавя младият войник и се усмихва широко.

За една кратичка секунда аз се замислям колко ли ужасно изглеждам с кървавия нос и смешните дрехи.

— Аз съм Виола — отвръщам, но не вдигам очи от земята.

— Ето ти и торбата — обажда се Уилф, внезапно оказал се до мен, подава ми лекарствата и превръзките. Поглеждам го и се хвърлям в прегръдката му, притискам го здраво, искам да почувствам, че той е тук и това е един сигурен факт. — Радвам се да те видя, Хилди — казва.

— И аз се радвам, Уилф — отвръщам с натежал глас. Пускам го и вземам торбата.

— Корин ли приготви тия неща? — пита госпожа Койл.

Измъквам един пластир и се заемам с кръвта от лицето си.

— Какво ти пука?

— Можеш да ме обвиниш в много работи, моето момиче — отвръща тя, — но не и че не ми пука.

— Предупредих те — казвам и я поглеждам в очите. — Никога повече не ме наричай така.

Госпожа Койл замислено прокарва език по зъбите си. Поглежда Лий и другия войник, Магнус, и двамата се махат на секундата, изчезват сред близките дървета.

— И теб да те няма, Уилф.

Уилф ме поглежда.

— Оставям те, нали?

— Остави ме, Уилф — преглъщам. — Но не се отдалечавай много.

Той кимва, докосва периферията на шапката си и поема след двамата войници. Двете го проследяваме с поглед.

— Хубаво — казва госпожа Койл и скръства ръце. — Да те чуем сега. Поглеждам я, гледам лицето й, на което са изписани само агресия и неподчинение, усещам как дишането ми се ускорява, гневът ми се надига толкова бързо, толкова лесно, чувствам се така, сякаш ще се пречупя на две.

— Как посмя…

Но тя ме прекъсва, вече ме прекъсва.

— Онзи, който пръв се свърже с корабите ти, ще има предимство пред другия. Ако той се беше свързал първи, ако им беше разказал за малката противна терористична организация, обесила се на врата му, те щяха да се съгласят да му помогнат, да използват проследяващата си техника, да ни открият лесно и да ни изтрият от лицето на Новия свят.

— Но ако ние…

— Ако ние се бяхме свързали първи с тях, разбира се, бихме могли да им обясним всичко за местния тиранин, но това нямаше как да стане.

— Можехме да опитаме…

— Ти знаеше ли как да сториш това, когато хукна към кулата днес?

Стисвам юмруци.

— Не, но поне щях да…

— Какво щеше? — предизвиква ме с поглед. — Щеше да изпратиш съобщение точно към онези координати в космоса, които Президентът иска да узнае? Не помисли ли, че той всъщност разчита на това ти да опиташ да се добереш до кулата? Как смяташ, защо така и не те арестуваха?

Ноктите се забиват в дланите ми, насилвам се да не слушам думите й.

— Времето ни изтичаше — продължава тя. — А ако ние не можехме да използваме кулата, за да се обадим за помощ, най-добре беше да му попречим и на него да я използва.

— А когато моите хора все пак кацнат? Какъв е планът, какво ще стане тогава?

— Ами — тя отпуска ръце и прави крачка към мен, — ако още не сме победили Президента, ще има значение кой от двама ни ще се докопа първи до кацналите, сещаш ли се? Но поне силите сега са равностойни.

Поклащам глава.

— Нямаше право да унищожаваш кулата.

— Във война сме.

— Война, която ти започна.

— Война, която той започна, моето момиче.

— А ти я прие.

— Трудно решение, но някой трябваше да го вземе.

— А на тебе кой ти даде право да вземаш подобни решения?

— А на него кой му даде право да прибере и заключи в изолатори половината от населението на планетата?

— Ти взривяваш живи хора!

— Инциденти — отвръща тя. — Дълбоко съжаляваме за тях.

Сега аз правя крачка напред.

— Това звучи точно като нещо, което той би казал.

Тя опва рамене и ако имаше Шум, той щеше направо да ме отнесе.

— Виждала ли си затворите, в които той държи арестуваните жени, моето момиче? Онова, което не знаеш, е толкова много…

— Госпожо Койл! — провиква се един глас от дърветата. Лий прекрачва на каменистия път. — Докладът.

— Казвай.

Той премества очи върху мен. Аз отново забивам поглед в земята.

— Три дивизии се придвижват надолу по реката — казва той, — право към океана.

Вдигам рязко глава.

— Идват насам?

Госпожа Койл и Лий ме поглеждат.

— Не — тихо казва Лий. — Отиват към океана.

Примигвам и местя поглед между двамата.

— А ние не сме ли…?

— Разбира се, че не — казва госпожа Койл, а гласът й е равен, подигравателен. — Какво те кара да мислиш, че сме до океана? А, да, чудя се защо ли Президентът е решил, че сме до океана?

Усещам студа на гнева, изстивам под топлите лъчи на слънцето, забелязвам, че цялата треперя под ужасните, тъпи, торбести дрехи.

Тя ме е изпитвала.

За да види дали ще кажа на Кмета къде…

— Как посмя… — почвам пак.

Но гневът изчезва така рязко, както дойде.

— Тод — прошепвам.

Океан, гърмеше Шумът му.

Той обеща да го скрие.

Знаех, че ще удържи на обещанието си…

Ако може.

(о, Тод, дали той…?)

(дали ти…?)

О, не.

— Трябва да се върна — казвам. — Трябва да го спася…

Но тя вече клати глава.

— Нищо не можеш да направиш за него сега…

— Той ще го убие.

Тя ме поглежда съжалително.

— Той вече го е убил, моето момиче.

Усещам как гърлото ми се затваря, но се боря срещу мисълта.

— Няма как да знаеш това.

— Ако приятелят ти не е мъртъв, значи доброволно е разказал наученото от теб на Президента — тя вирва брадичка. — Кое от двете предпочиташ да е вярно?

— Не — казвам и клатя глава. — Не…

— Съжалявам, моето момиче — гласът й е малко по-спокоен отпреди, малко по-мек, но все така категоричен. — Наистина съжалявам, но хиляди животи зависят от нас. А ти вече избра страна, независимо дали ти харесва или не — вдига очи към Лий. — А сега искаш ли да ти покажа твоята армия?

20

Руини

Тод

— Кучки — обажда се господин Хамър, възседнал коня си.

— Никой не ви иска мнението, сержант — отвръща Кметът.

Морпет бавно крачи сред дима и изкривените парчета метал.

— Оставили са знака си, във всеки случай — допълва сержант Хамър и посочва към дънера на едно голямо дърво в края на поляната.

Върху него е изписано грамадното синьо В на Възражението.

— Ще се вземе предвид съмнението, което имате в качеството на собственото ми зрение — срязва го Кметът така, че господин Хамър просто млъква.

Долетяхме направо от манастира, срещнахме господин Хамър и хората му, когато вече се качваха по хълма, имаха вид на готови за истинска битка. А горе на хълма заварихме Айвън и хората му, които е трябвало да охраняват радиокулата. Сигурно са повишили Айвън или са го назначили тук, мисля си, сигурно защото всички диваци вече са прибрани и маркирани, но в момента той изглежда така, сякаш му се иска никога да не беше и чувал за радиокулата.

Защото нея вече я няма. Представлява само камара димящ метал, преломена е на една страна, паднала е, подобно на пиян мъж, препънал се и решил да си остане легнал и да се наспи.

(мъча се с всички сили да не мисля за това как тя ме питаше как се стига до кулата)

(как ми казваше, че ние трябва да се доберем първи до нея)

(о, Виола, нали не си…)

— Ако имат толкова експлозив, че да взривят нещо толкова голямо… — обажда се отдясно Дейви, докато оглежда пораженията. Не си довършва изречението, но всички си мислим същото, тази мисъл е в Шума на всички наоколо.

В Шума на всички, които имат Шум, искам да кажа, защото явно господин Хамър е извадил късмет.

— Ей, момче — подвиква ми той. — Ти стана ли мъж вече?

— Вие нямате ли си работа някъде другаде, сержант? — обажда се Кметът, без дори да го поглежда.

— Бързам, сър — отвръща господин Хамър, смигва ми зловещо, пришпорва коня и подвиква на хората си да го последват. Втурват се надолу по хълма възможно най-бързо, оставят ни с Айвън и войниците, а техният Шум е изпълнен е дълбоко съжаление за това, че са тръгнали към мястото на първата, подвеждащата експлозия.

Измамата е била доста прозрачна, като се замисли човек. Една малка бомба, която приковава вниманието на всички, отвлича охраната и тя освобождава мястото, на което искаш да поставиш втората, важната бомба.

Но защо им е трябвало на Възражението да взривяват манастира?

Защо нападнаха диваците?

Защо нападнаха мен?

— Редник Фароу — обръща се Кметът към Айвън.

— Ефрейтор Фароу всъщност… — отвръща той.

Кметът бавно обръща глава към него и Айвън млъква, когато осъзнава за какво става дума.

— Редник Фароу — повтаря Кметът. — Ще нарежете и приберете всичкия използваем метал от тук, а след това ще докладвате на командващия ви офицер, като му предадете целия си запас от лека…

Спира на средата на изречението. Чуваме Шума на Айвън ясно като бял ден. Кметът хвърля поглед наоколо. Всички войници, охранявали кулата, имат Шум. Всеки от тях вече е бил наказван веднъж и лекът му е бил отнет.

— Ще се предадете на командващия ви офицер, който ще ви наложи съответното наказание.

Айвън мълчи, но Шумът му изръмжава.

— Нещо не е ясно ли, редник? — пита Кметът, а гласът му е опасно звънък. Поглежда Айвън право в очите и задържа погледа му. — Ще се предадете на командващия ви офицер, който ще ви наложи съответното наказание — повтаря, но в гласа му има нещо ново, някакво странно трептене.

Обръщам поглед към Айвън. Очите му са станали мътни, разфокусирани, челюстта му се е отпуснала.

— Ще се предам на командващия офицер, който ще ми наложи съответното наказание — изрича той.

— Точно така — казва Кметът и погледът му се връща към руините.

Раменете на Айвън увисват, когато очите на Кмета го пускат от хватката си, мъжът примигва като току-що събуден, челото му се смръщва.

— Но, сър… — казва той на гърба на Кмета.

Кметът се извръща и видът му сочи колко е изненадан, че въобще отново го заговарят.

Но Айвън настоява:

— Ние идвахме да помогнем на вас, когато…

Очите на Кмета засвяткват.

— Когато Възражението са ви наблюдавали как правите точно онова, което те искат и са взривили моята радиокула.

— Но, сър…

Без дума повече Кметът измъква пистолета си от кобура и прострелва Айвън в крака.

Айвън пада с вой. Кметът поглежда към останалите войници.

— Още някой желае ли да изкаже мнението си, преди да се върнете на работа?

Другите войници от провалилата се охрана се преструват, че не обръщат внимание на писъците на Айвън и започват да разчистват руините, а Кметът бутва Морпет и се изправя точно срещу голямото синьо В, което гърми наоколо високо и ясно, като взривното си послание.

— Възражението — казва тихо, само на себе си. — Възражението.

— Нека ние се заемем с тях, тате — обажда се Дейви.

— Мм? — Кметът обръща бавно глава към нас, сякаш е забравил за присъствието ни.

— Можем да се бием — продължава Дейви. — Доказахме го вече. Вместо това ти ни караш да пазим някакви животни, които отдавна са победени.

Кметът мисли цяла минута, а аз изобщо не мога да разбера точно кога и как Дейви превърна себе си и мене в някакво нас.

— Ако смяташ, че те отдавна са победени, Дейвид — най-после казва баща му, — то знаеш твърде малко за диваците.

Шумът на Дейви зажужава.

— Май вече понаучих някои работи за тях.

Колкото и да го мразя, трябва да се съглася с последното.

— Да — отвръща Кметът, — наистина научи някои работи. И двамата научихте някои работи — после ме поглежда в очите и аз веднага се сещам за това как спасих живота на номер 1017, как рискувах собствения си живот, за да спася неговия.

А той ме ухапа и ме издраска за благодарност.

— Какво ще кажете тогава да се заемете с един нов проект? — внезапно пита Кметът и сбутва Морпет към нас. — Такъв проект, в който ще можете да използвате всичките си новопридобити познания и умения?

Шумът на Дейви се изпълва с несигурност. В него има гордост, но и съмнение, о, да, съмнение.

Моят Шум е пълен с чист ужас.

— Готов ли си да станеш водач, Тод? — пита Кметът бодро.

— Аз съм готов, тате — обажда се Дейви.

Кметът гледа само мен. Знае, че мисля само за нея, но пренебрегва всичките ми въпроси.

— Възражението — казва и посочва към буквата В. — Ако искат да бъдат Възражение, добре, нека да бъдат — после ни поглежда отново. — Но за да има на света Възражение, първо някой трябва да зададе…

Оставя гласа си да заглъхне и се усмихва, сякаш се е сетил за някаква своя си шега.

Дейви развива дългото бяло руло върху тревата, без да го е грижа за утринната роса. На хартията са изписани думи, нарисувани са схеми и квадрати, под които пък са изписани още думи.

— Най-вече изчисления — прочита Дейви. — Твърде много ш… изчисления. Гледай само какво става.

Побутва чертежа към мене, чакайки съгласието ми.

Е, добре де…

Да, окей, аз…

Както и да е.

— Твърде много ш… изчисления — повтарям и усещам как се изпотявам.

Днес е денят след онзи, в който взривиха кулата, а ние сме си пак в манастира, пак трябва да караме групите диваци да работят. Моето бягство изглежда е напълно забравено, сякаш се е случило в някакъв друг живот, а сега е време да се мисли за нови работи, а не за миналото. Кметът и дума не обелва за Виола, а аз пак бачкам за Дейви, който пак е кисел.

Така че всичко си е както преди.

— Във война сме, трябва да се бием, а той ни кара да строим някакъв ш… дворец — смръщва се Дейви и се взира в чертежите.

Не е точно дворец, но Младши не е далеч от истината. Преди ставаше дума само за груби постройки, в които диваците да спят през зимата, но нарисуваното тук прилича на чисто нова сграда, която ще бъде обитавана от хора, сграда, която ще заема по-голямата част от терена на манастира.

Отгоре на листа дори е написано наименованието й.

Наименование, в което погледът ми се спъва, аз…

Дейви ме поглежда рязко, очите му се разширяват. Правя Шума си възможно най-Шумен.

— Да почваме — казвам и се изправям.

Но Дейви не ме изпуска от поглед.

— Виж какво пише тука, а, какво ще кажеш? — пита той и посочва куп написани думи. — Не е ли страхотно?

— Да — казвам. — Страхотно.

Очите му стават още по-широки от удоволствие.

— Това е списък на материалите, кретенче — гласът му направо тържествува. — Не можеш да четеш, нали?

— Млъквай — казвам и отвръщам поглед.

— Не можеш да четеш! — Дейви се усмихва под студеното слънце, а всички диваци ни гледат. — Що за идиот може да доживее до твоята възраст, без да…

— Млъквай, ти казвам!

Челюстта на Дейви увисва, когато се сеща за нещо друго.

Знам какво ще ми каже, още преди да го е казал.

— Книгата на майка ти — започва. — Тя е написала всичко вътре само за теб, а ти дори не можеш…

Е, кажете какво друго мога да направя, освен да го ударя право в мръсната муцуна?

Ставам все по-висок и едър, и в този бой Дейви пострадва доста, но по нищо не личи да му пука особено. Връщаме се на работа, а той продължава да се кикоти и да прави голямо шоу от това, че чете плановете пред мене.

— Бая са сложнички тия инструкции — казва, а кървавата му уста е разтегната в най-широката усмивка.

— Давай да почваме, м… ти!

— Хубаво, де, хубаво — отвръща той. — Първата задача е това, дето вече сме го свършили. Разчистване на терена — вдига очи. — Мога да ти го напиша, ако искаш.

Шумът ми лумва в червено, но Шумът не е оръжие.

Освен ако не си Кметът.

Все си мисля, че животът не може да се скапе повече, но във всеки следващ момент той отново ме опровергава, сещате ли се? Бомби и падащи кули, и работа рамо до рамо с Дейви и Кметът, който ми обръща такова специално внимание и…

(и не знам къде е тя)

(и не знам какво ще й стори Кметът)

(а дали тя е поставила бомбите?)

(а, дали?)

Връщам се към работата.

1150 чифта дивашки очи ни гледат, гледат мен, приличат на ш… добитък, който вдига глава от пашата, защото е чул силен шум.

Тъпи ш… овце.

— МАРШ НА РАБОТА! — крясвам.

— Изглеждаш ужасно — казва кметът Леджър, когато вечерта се сривам на дюшека.

— Млък — отвръщам.

— Здраво те натиска, а? — донася ми чинията с вечерята, която вече ме чака. Дори не е изял кой знае колко от моето, преди да се прибера.

— А тебе не те ли натиска здраво? — пресичам го и заравям вилицата в яденето.

— В интерес на истината, мисля, че изобщо е забравил за мен — кметът Леджър сяда на своето легло. — Вече не помня от колко време не съм говорил с него.

Вдигам очи. Шумът му е сив, сякаш крие нещо, но това си е обичайно за него.

— Както си чистя — продължава и ме наблюдава как ям, — все слушам хората как си приказват.

— И какво си приказват хората? — питам, щото ми е ясно, че и без това ще ми каже.

— Ами… — Шумът му се размърдва от неудобство.

— Какво ами?

И тогава виждам защо Шумът му е толкова равен: просто той знае нещо, което крие, което не иска да ми каже, но все пак му се струва, че трябва да ми го каже, така че го казва:

— Домът на изцелението — изрича. — Онзи, де.

— Какво за него? — казвам, като се преструвам, че не ме интересува, но не успявам да го заблудя.

— Затворен е — казва кметът Леджър. — Пуст.

Спирам да ям.

— Как така пуст?

— Ами пуст — отвръща той нежно, защото знае, че за мен новината е лоша. — Няма никой в него, нито пациенти, нито никой. Всички са изчезнали.

— Изчезнали? — прошепвам.

Изчезнали са.

Изправям се, въпреки че няма къде да отида, все така с тъпата чиния с яденето в ръка.

— Как така изчезнали? Какво е сторил той с нея?

— Нищо не е сторил — отвръща кметът Леджър. — Приятелката ти е избягала. Така чух. Избягала с другите жени, когато кулата паднала — потрива брадичка с ръка. — Всички останали от дома са арестувани и са в затвора. Но приятелката ти… се е измъкнала.

Измъкнала се го произнася така, сякаш има предвид не „избягала“, а „планирала да избяга“.

— Не знаеш това — отвръщам. — Не знаеш каква е истината, не я познаваш.

Той свива рамене.

— Може би — казва той, — но го научих от един от войниците, които са охранявали дома на изцелението.

— Не — казвам, макар че не съм съвсем наясно какво имам предвид. — Не.

— Всъщност ти колко добре я познаваш? — пита кметът Леджър.

Млъквай.

Дишам тежко, гърдите ми се вдигат и отпускат.

Добре е, че е успяла да избяга, нали?

Нали?

Преди беше в опасност, а сега…

(но)

(но тя ли е взривила кулата?)

(защо не ми каза, ако е имала намерение да го стори?)

(излъга ли ме тогава?)

Не трябва да мисля за това, не трябва да мисля за това, но то връхлита…

Тя обеща.

Но си е тръгнала.

Тръгнала си е без мен.

(Виола?)

(защо ме изостави?)

21

Мината

Виола

Отварям очи при звука на пляскащи пред вратата криле, но този звук вече ми е познат, тъй като съм в лагера вече няколко дни — той означава, че прилепите се завръщат в пещерите след нощния си лов, че слънцето всеки момент ще изгрее, че вече почти е дошло време да се измъквам от завивките.

Някои от жените вече се размърдват, протягат се на походните легла. Други са още мъртви за света, още хъркат, още попръцкват, още се носят в пустото нищо на съня.

Цяла секунда на мен също ми се иска да съм там.

Спалното помещение представлява дълга барака с пометен под от утъпкана пръст, дървени стени, дървена врата, почти без прозорци и с една желязна печка в средата, която далеч не топли достатъчно. Останалото пространство е изпълнено с походни легла на два етажа, на които, от стена до стена, са налягали спящи жени.

Аз съм най-новата тук, затова спя в самия край.

Наблюдавам жената на леглото през пътеката. Тя сяда, напълно будна е и контролира тялото си, а през останалото време сякаш също не спи, просто сякаш превключва сама себе си на пауза, докато отново започне да функционира.

Госпожа Койл също се обръща в леглото си, сяда и спуска крака на пода, вдига очи и ме поглежда над останалите спящи.

Мен проверява най-напред.

Без съмнение, за да се увери, че не съм избягала през нощта и не съм отишла да търся Тод.

Не вярвам, че е мъртъв. Не вярвам също така, че е издал на Кмета онова, което му казах за океана.

Трябва да има друго обяснение.

Не мърдам, само гледам госпожа Койл в отговор.

Не съм избягала, мисля. Още не.

Но това е така най-вече поради факта, че изобщо не знам къде се намираме.

Не сме до океана. Изобщо не сме близо до океана, сигурна съм, макар че никой не ми е подсказал с нищо къде сме, защото „потайност“ е ключовата дума в този лагер. Никой не съобщава каквато и да било информация на друг, освен ако не е абсолютно наложително. Това е предпазна мярка, за да не може никой нищо да издаде, ако бъде заловен при поставяне на бомба или при набезите за брашно и лекарства — вече и такива мисии се провеждат, тъй като припасите на Възражението са на привършване.

Госпожа Койл пази информацията, защото тя е най-ценното, с което разполага.

Всичко, което знам, е, че лагерът се намира в изоставена мина, започната — както много други неща на тази планета — с огромен оптимизъм от първите заселници, но изоставена само след няколко години. Около отворите на дълбоките пещери в околните скали са пръснати доста бараки. Някои от тях са новопостроени, други са още отпреди двайсет години: всички те служат за спални помещения, за зали за събрания, за трапезарии и за каквото още се сетите.

В пещерите — поне в онези, в които няма прилепи — са складирани храните и другите припаси, те никога не достигат и винаги са строго пазени от госпожа Лоусън, която все така жали за дечицата, които е изоставила в града, и залива с жалбите си всеки, който я помоли за още едно одеяло.

Дълбоко под пещерите са минните галерии, в началото са копаели в търсене на въглища или каменна сол, но тъй като не намерили нито едното, нито другото, започнали да търсят диаманти или злато, сякаш някой има нужда от тях на тази планета. Сега в мината са скрити експлозивите и оръжията. Не знам как са ги докарали до тук, не знам дори изобщо откъде са ги взели, но ако лагерът бъде открит, оръжията ще бъдат взривени, вероятно изтривайки от белия свят и всички нас.

Но засега няма нужда от това, лагерът се намира до естествен кладенец със сладка вода, скрит дълбоко сред горите. Единственият подстъп към мината е между скалите и дърветата, през мястото, откъдето дойдохме ние с госпожа Койл, пътят е толкова стръмен и труден за преодоляване, че всеки нападател ще бъде чут, далеч, преди да стигне лагера.

— А нападателите ще дойдат — каза ми госпожа Койл още първия ден. — Просто трябва да сме сигурни, че сме готови да ги посрещнем.

— Защо още не са дошли? — попитах. — Сигурно много хора знаят, че тук има изоставена мина.

Тя само ми намигна и потупа с пръст едната си ноздра.

— Това пък какво означава? — казах.

Но повече нищо не узнах, защото информацията е най-ценното, с което разполагаме, сещате ли се?

На закуска получавам обичайното студено отношение от Теа и останалите познати помощнички: нито една от тях не ми продумва, все още ме винят за смъртта на Мади, винят ме за това, че по някаква тяхна си логика се явявам предателка, а доколкото разбирам, ме обвиняват и за цялата проклета война.

Не че ми пука.

Защото не ми пука.

Оставям ги в трапезарията и изнасям чинията със сива овесена каша в студената утрин, сядам на една скала до отвора на най-близката пещера. Ям и наблюдавам как лагерът бавно се пробужда, стяга се и се приготвя да върши онова, което терористите вършат денем.

Най-голямата изненада за мен беше да видя колко малко хора всъщност има тук. Може би стотина души. Толкова. Това е то могъщото Възражение, което причинява такива неприятности в Ню Прентистаун, като взривява разни неща. Сто човека. Лечителки и помощнички, бивши пациентки и разни непознати, мнозина изчезват нощем и се завръщат на сутринта, има и такива, които въртят целия лагер, грижат се за няколкото коня, които Възражението притежава, за воловете, които теглят каруците, за кокошките, които снасят сутрешните яйца и за милион още други наложителни неща.

Само сто човека. Няма да могат да сторят нищо, ако истинската армия на Кмета реши да дойде да ни смачка.

— Как си, Хилди?

— Здрасти, Уилф — казвам, когато той идва при мен, също с чиния каша в ръце. Премествам се да му направя място. Той мълчи, просто си яде кашата и ме оставя аз да си ям моята.

— Уилф? — чуваме и двамата. Към нас се е запътила съпругата на Уилф, носи две чаши, от които се вдига пара. Внимателно крачи сред камъните, веднъж се препъва, разлива малко кафе и кара Уилф да се надигне разтревожено, но после крачката й отново става стабилна. — А заповядайте! — буквално кресва тя и ни набутва чашите в ръцете.

— Благодаря — отвръщам и поемам кафето.

Тя пъха длани под мишниците си, за да ги стопли и се усмихва, очите й са широко отворени и търсещи, сякаш не наблюдава, а изяжда с тях видяното.

— Много е студено да хапвате така навънка — казва, сякаш това приятелско подхвърляне предполага да започнем да й се обясняваме.

— Така си е — вика само Уилф и продължава невъзмутимо да яде.

— Не е толкова страшно — казвам и също се връщам към кашата.

— Чухте ли, че снощи влезли в зърнения склад? — казва тя, снишавайки гласа си до шепот, но от това той по някакъв начин гръмва още по-силно. — Пак ще имаме хляб!

— Така си е — повтаря Уилф.

— Обичаш ли хляб? — пита ме Джейн.

— Обичам.

— Човек трябва да има хляб — казва тя, обръщайки се към земята, към небето, към скалите. — Човек трябва да има хляб.

После се врътва и поема пак към трапезарията, изглежда Уилф няма нищо против, по нищо не личи дори да забелязва какво изобщо прави тя. Но аз знам, отлично знам, че гладкият и чист Шум на Уилф, неговият Шум без думи, мълчанието му, привидната му безизразност, изобщо не разкриват истинската му същност, изобщо даже не я разкриват.

Уилф и Джейн били бежанци, избягали в Хейвън, когато армията ги гонела по петите, изпреварили ни по пътя в дните, когато Тод спеше с треска в Карбонел Даунс, по пътя Джейн се разболяла и след като поразпитал тук-там, Уилф я завел право в дома на изцелението, ръководен от госпожа Форт, а после армията връхлетяла, преди Джейн да се възстанови напълно. Уилф, чийто чист Шум изключвал всяко подозрение в измама, бил възприет от войниците като местния идиот и те му позволили да посещава жена си, макар че на всички други мъже това било забранено.

Когато жените побягнали, Уилф им помогнал. Когато го попитах защо им е помогнал, той сви рамене и каза:

— Щото щяха да спасят Джейн.

По-слабите скрил в каруцата си, после конструирал и самия тайник, за да може да води госпожа Койл и останалите на взривните им мисии, седмици наред той ги карал до града и обратно, рискувайки живота си безброй пъти, но никой не го закачал, защото войниците не можели да допуснат, че мъж с толкова прозрачен Шум може да крие каквото и да било.

Поведението на Уилф било голяма изненада и за ръководството на Възражението.

За мен, обаче; не беше изненада.

Той спаси мен и Тод веднъж, спаси ни, макар че нищо не го задължаваше да го стори. После спасил Тод, когато той бил в далеч по-голяма опасност. Още първия ден, когато ме видя в лагера, беше готов да обърне воловете и да се върне с мен в града, за да намерим Тод, но сержант Хамър вече познаваше лицето му, знаеше, че Уилф трябва да е арестуван и по тази причина всяко негово пътуване обратно би било равносилно на смъртна присъда.

Гребвам последната лъжица от кашата и въздъхвам тежко, когато я слагам в устата си. Възможно е да въздишам заради студа, заради скучната каша, заради това, че в лагера така си и стоя без работа.

Но по някакъв начин Уилф разбира истинската причина за въздишката ми. По някакъв начин Уилф винаги разбира.

— Сигурен съм, че той е добре, Хилди — казва и дояжда и своята закуска. — Ще оцелее той, такъв си е нашият Тод.

Вдигам очи към леденото слънце и преглъщам, макар че в устата ми вече няма каша.

— Пази си силите — казва Уилф и се изправя, — за туй, което иде.

Примигвам.

— Какво иде? — питам, но той вече крачи към трапезарията и сръбва кафе.

Дори не се обръща.

Допивам си кафето, разтривам рамене, мисля си как днес ще я попитам, не, как днес ще й съобщя, че възнамерявам да се присъединя към следващата мисия, че трябва да отида до града, че трябва да го намеря…

— Седиш си тука съвсем самичка?

Вдигам очи. Лий, русият войник, се е изправил над мен и ми се усмихва с всичките си прекрасни зъби.

На секундата усещам как горещина облива лицето ми.

— Не, не — казвам и скачам, обръщам му гръб и вдигам чинията си.

— Не си тръгвай… — казва той.

— Не, аз вече приключих…

— Виола…

— Мястото си е твое…

— Нямах това предвид…

Но аз вече тичам към трапезарията и се проклинам, задето лицето ми е толкова червено.

Лий не е единственият мъж. Е, той едва ли може да бъде наречен мъж, още е съвсем млад, но и той, както и Уилф, и възрастният Магнус вече не може да се преструва на войник и не може да се връща в града, защото сержант Хамър вече го познава по лице.

Но има други мъже, които ще заемат местата им. Защото, сещате ли се, това е най-голямата тайна на Възражението.

Поне една трета от членовете са мъже, мъже, които се преструват на войници, за да водят и извеждат жените свободно от града, мъже, които помагат на госпожа Койл да подбира целите си, мъже с опит в правенето на експлозиви, мъже, които вярват в каузата й и които искат да воюват срещу Кмета и срещу неговия ред.

Мъже, които са изгубили съпругите и дъщерите, и майките си, и които сега се борят да ги освободят или да отмъстят за смъртта им.

Най-често за последното.

Предполагам, че е много удобно всички в града да си мислят, че Възражението се състои само от жени; това позволява на мъжете да влизат и излизат безпрепятствено от града, макар че Кметът сигурно се досеща за какво става дума, което е и причината да отнема лека на почти всички от собствената си армия, а по същата причина запасите от лека, притежавани от самото Възражение, се превръщат постепенно от благословия в бреме.

Хвърлям бърз поглед към Лий зад гърба си и пак обръщам очи напред.

Не съм сигурна каква е причината той да е тук.

Още не съм успяла…

Дори не съм имала възможност да го попитам за това.

Не внимавам и когато стигам до вратата на трапезарията, тя се отваря сама, преди да съм докоснала дръжката.

Заставам очи в очи с госпожа Койл.

Дори не я поздравявам.

— Вземи ме с вас на следващия набег — казвам.

Изражението на лицето й не се променя ни най-малко.

— Знаеш много добре, че не мога да го сторя.

— Тод ще се присъедини към нас — продължавам. — Няма да се поколебае и секунда.

— Останалите не са сигурни в теб, моето момиче — отварям уста да отговаря, но тя ме пресича. — Дори и ако приемем, че твоят мил е още жив. Което няма и никакво значение, защото аз пак не мога да те взема с нас, тъй като не мога да рискувам да те заловят. Ти си най-ценната сред нас. Момичето, което може да окаже помощ на Президента, когато корабите кацнат.

— Аз…

Тя вдига ръка.

— Няма да водя отново този разговор. Има твърде много друга важна работа за вършене.

Лагерът тъне в мълчание. Зад гърба на лечителката са се събрали хора, които искат да излязат, но не смеят да й кажат да се помести, сред тях са госпожа Форт и госпожа Надари, но дори те чакат търпеливо. Подобно на Теа, те не са ми казали и две думи откак съм дошла, всички са просто помощнички на госпожа Койл, все хора, които не могат и да си мечтаят да й говорят по начина, по който й говоря аз.

Отнасят се към мен така, сякаш съм мъничко опасна.

Леко съм изненадана да открия, че това ми е приятно.

Поглеждам я в очите, в очите, които никога няма да се предадат.

— Няма да ти простя — казвам тихо, защото говоря само на нея. — Няма. Нито сега, нито когато и да било.

— Не искам прошката ти — отвръща тя също толкова тихо. — Но ще дойде ден, когато ще разбереш.

Очите й блясват и тя се усмихва.

— Знаеш ли — казва, — мисля, че е време да ти намерим някаква работа.

22

1017

Тод

— Не можете ли да се поразмърдате, ш… неща такива?

Четирима-петима диваци, застанали най-близо до мен, се свиват, нищо че дори не съм повишил тон кой знае колко.

— Живо!

Както винаги от тях не долитат нито мисли, нито Шум, нищо.

Могат да получават лека само с храната, която продължавам да им рина всеки ден. Но защо им го дават? Защо на тях, след като го отнемат от всички мъже? Лекът ги превръща в море от тихи, бели и цъкащи гърбове, наведени в студа, в бели усти, от които излита мълчаливо пара, в бели ръце, които изхвърлят шепи пръст и когато човек обхване с поглед терена на манастира и види всички тези бели работещи тела, спокойно може да ги сбърка с овце, сещате ли се?

По-внимателният поглед, обаче, ти показва семействата, групите, съпрузите и съпругите, бащите и синовете. Виждаш как по-старите изхвърлят по-малки шепи и работят по-бавно. Виждаш как по-младите им помагат, мъчат се да скрият от нас, че по-старите не могат да работят толкова много. Виждаш бебе, привързано до гърдите на майка си в стар парцал. Виждаш, как един от най-високите мъжки е организирал останалите в група, в която работата кипи. Виждаш няколко дребнички женски, които мажат с кал инфектираната рана под гривната с номера на една по-едра женска. Виждаш ги как работят заедно, държат си главите наведени, стараят се да не привличат върху себе си нито моето внимание, нито вниманието на Дейви, нито онова на стражите край бодливата тел.

Всичко това го виждаш, само ако се вгледаш по-внимателно.

Но е по-лесно да не се вглеждаш въобще.

Опасно е да им даваме лопати, разбира се. Могат да ги използват като оръжия срещу нас, а въоръжените мъже върху зида се изнервят, дори ако само някой дивак си протегне ръката малко по-височко. Така че диваците до един са приведени до земята, местят камъни, тихи са като облаците по небето, страдат, но не предприемат нищо.

Аз съм въоръжен, във всеки случай. Върнаха ми пушката.

Защото е ясно, че вече надали ще опитам да бягам, сещате ли се?

Нея вече я няма.

— Живо! — викам на диваците, а Шумът ми пламва ален само при мисълта за нея.

Зървам как Дейви ме гледа с изненадана усмивка. Обръщам му гръб и прекосявам терена, приближавам до друга работеща група. Почти съм стигнал, когато чувам зад гърба си високо изцъкване.

Завъртам се и търся с очи виновника.

Няма защо да търся, той е винаги един и същ, все той.

1017 се е изправил и ме гледа, а в очите му няма прошка. После премества поглед към ръцете ми.

Чак тогава осъзнавам, че съм стиснал насочената към него пушка.

Дори не си спомням да съм я свалял от рамото си.

Диваците работят усърдно, но даже и при това положение, от изпълнението на задачата за строежа на сградата ни делят още поне няколко месеца, а след няколко месеца ще е средата на зимата, а диваците изобщо няма да разполагат с подслона, който уж трябваше да построят сами за себе си, но аз знам, че диваците по принцип прекарват много повече време на открито от хората, но не мисля, че дори и те могат да оцелеят без убежище през зимния мраз, а сега-засега нищо не подсказва, че нашите работници ще бъдат преместени на някое друго, по-удобно място.

След седем дни всички стари постройки на територията на манастира са вече разрушени: изпреварваме предварителния график с два дни, а и нито един дивак не умря през това време, имахме само няколко счупени ръце. Войниците отведоха нанякъде всички наранени.

Не ги видяхме повече.

Към края на втората седмица след взрива при радиокулата всички траншеи са изкопани и започва наливането на основите, ние с Дейви само надзираваме — такива са заповедите — а диваците са онези, които изобщо знаят как се строи сграда.

— Тате казва, че с тяхна помощ бил възстановен градът след края на войната — обяснява Дейви. — Макар че като я гледаш тая сбирщина, никога няма да повярваш, че изобщо умеят да вършат нещо.

Изплюва люспа от семките, които чопли. При всички тия бомби и набезите на Възражението срещу складовете, храната доста намаля, но Дейви винаги успява да свие по нещо отнякъде. Седнали сме на купчина камъни и наблюдаваме терена, доскоро пуст, а сега нашарен с четвъртити ями и камари камъни така, че за диваците буквално няма място.

Но те все пак са тук, живи, скупчени покрай зида, гушат се едни в други, за да се топлят. Не се съпротивляват, нищо не правят, нищо не искат.

Дейви изплюва още люспи.

— Ти ще проговориш ли скоро?

— Че аз си говоря — отвръщам.

— Не, не говориш, само викаш по работната сила, а на мен ръмжиш. Това не е говорене — изплюва още люспи ловко, надалеч и улучва най-близкия дивак по главата. Той само маха боклука от себе си с бързо движение и продължава да работи.

Тя те заряза — казва Дейви. — Приеми го.

Шумът ми скача.

— Млъквай.

— Не искам да те обидя.

Обръщам се и го зяпвам смаяно.

— Какво? — отвръща той. — Просто казвам, не се сърди. Тя те остави, това не значи, че е умряла или нещо такова страшно — плюе люспи. — Доколкото си я спомням, тя отлично може да се грижи за себе си.

В Шума му изплува спомена за това, как тя го удари с електрошока, когато той ни настигна за първи път на брега на реката. Това би трябвало да ме накара да се усмихна, но аз не се усмихвам, защото я виждам, изправена в Шума му, как изстрелва електродите и поваля Дейви на секундата.

Тя е само в Шума му, не е тук, пред мен, от плът и кръв.

(къде е отишла?)

(къде, мътните да я вземат, е отишла?)

Кметът Леджър ми разказа, че веднага след взрива на радиокулата армията изпратила потеря към океана, защото някой бил получил информация, че Възражението се крие там…

(аз ли съм ги издал? — От мен ли са го чули? — Изгарям само като си го помисля…)

Но когато господин Хамър и хората му стигнали океана, не открили нищо, освен отдавна-отдавна изоставени домове стари лодки, наполовина потънали във вълните.

Защото се оказало, че информацията за местонахождението на Възражението била фалшива.

При тази мисъл също изгарям.

(излъга ли ме тя?)

(излъга ли ме тя умишлено?)

— Божичко, кретенче — Дейви изплюва още люспи. — Какво да кажем ние другите, дето си нямаме гаджета, а? Всички жени са или в затвора, защото поставят бомби наляво-надясно, или обикалят на толкова големи групи, че не можеш никоя да заговориш.

— Тя не ми е гадже — отвръщам.

— Все едно — продължава той. — Мисълта ми е, че сега ти просто си съвсем сам, сам като всички нас, време е вече да се примириш.

Внезапно в Шума му се мярва тежък, страшен порив от някакво чувство, но той го заличава на секундата, защото вижда, че го гледам.

— Какво зяпаш?

— Нищо — отвръщам.

— Добре правиш — отвръща той, става, взема си пушката и с тежка стъпка се отправя към диваците.

По някакъв начин номер 1017 все прави така, че да се навърта край мен. Аз обикновено наглеждам групите в дъното на терена, а те в момента се занимават с до изкопаването на последните траншеи. Дейви се държи по-близо до портата, неговите диваци вече нареждат готовите носещи колони, чийто ред идва, когато бетонът на основите е вече налят. Номер 1017 също трябва да работи при него, но когато и да вдигна очи, го виждам застанал край мен, не се отделя и на крачка, независимо колко пъти го пращам насила на неговото си място.

Работи, разбира се, копае, трупа пръст на равномерни купчини, но не откъсва очи от мен, винаги се мъчи да срещне погледа ми.

Цъка ми.

Тръгвам към него, ръката ми лежи на затвора на пушката, по небето започват да се събират сиви облаци.

— Пратих те при Дейви — излайвам му. — Какво правиш пак тук?

Дейви чува името си и се провиква от другия край:

— Какво има?

— Защо си ми пратил тоя обратно? — викам и аз.

— А бе за кого говориш! — крещи Дейви. — Те изглеждат абсолютно еднакво!

— Ами за номер 1017!

Дейви свива престорено рамене.

— Е, и, какво за него?

Чувам изцъкване, грубо, саркастично изпъкване зад гърба ми.

Извръщам се и, заклевам се, номер 1017 ми се хили.

— Ти, боклук скапан… — отварям уста и пушката се плъзва в ръцете ми.

И тогава пред очите ми блясва искра Шум.

Шум, който идва от номер 1017.

Бърз е като мисълта, но ясен и несъмнен, Шум, в който аз стоя пред него, посягам към пушката, в картината няма нищо друго, освен онова, което той в момента вижда…

После блясва още една искра, в която той измъква пушката от ръцете ми…

А после всичко изчезва.

Аз все така си стискам пушката, номер 1017 все така е затънал до колене в калта на траншеята.

Няма и следа от Шум.

Оглеждам го от главата до петите. По-кльощав е отпреди, но те всички са изпосталели, защото не получават достатъчно храна, но сега се замислям дали по някаква причина 1017 не е пропускал умишлено някои хранения.

За да не приема лека.

— Каква игра играеш? — питам го тихо.

Но той ми обръща гръб и се заема с работата си, ръцете му загребват пръст, изхвърлят я, а ребрата му се броят през бялата, бялата кожа.

Номер 1017 не отговаря на въпроса ми.

— Защо продължаваме да им даваме лека, при положение, че татко ти лишава от него всички мъже в града?

Следващият ден е настъпил, двамата с Дейви обядваме. Облаците са натежали в небето, сигурно скоро ще вали, не е валяло отдавна, дъждът ще бъде леденостуден, но заповедите са да продължим работа без оглед на времето, така че вече цял ден гледаме как диваците изливат бетона на последните основи.

Айвън се появи при нас тази сутрин, оздравял е, но още куца, Шумът му беснее безспир. Чудя се към коя ли власт ще се ориентира сега.

— Ами лекът им пречи да заговорничат един с друг — отвръща Дейви. — Не могат да си обменят разни идеи.

— Но те го правят чрез цъкането — продължавам. — Нали?

Дейви свива рамене в смисъл „На кого му пука, бе, кретенче“.

— Останаха ли сандвичи?

Подавам му сандвич, без да изпускам диваците от очи.

— Не е ли редно ние да знаем какво си мислят? — казвам. — Как смяташ, не би ли било по-добре за нас да знаем какво си мислят?

Намирам с очи номер 1017, който, то се знае, гледа право в мен.

Цоп. Първата капка дъжд пада на миглите ми.

— Ох, да те вземат мътните — казва Дейви и вдига очи към небето.

Не спира да вали вече три дни. Теренът става все по-кален, но Кметът не позволява да спрем работата, така че цели три дълги дни ние се пързаляме и затъваме в калта, а после опъваме импровизирани навеси от найлон из полето, за да може изобщо да се работи.

Дейви гледа да стои все на сушина, уж надзирава как се вдигат навесите, аз стоя повече под дъжда и притискам ъглите на найлоните към земята с големи камъни.

Тъпа, проклета работа.

— По-бързо! — викам на диваците, които ми помагат. Пръстите ми замръзват, защото никой не ми дава ръкавици, а Кметът никакъв не се мярка, не съм го виждал, за да го помоля да позволи сам да си потърся.

— Ох! — налапвам разкървавената си ръка, обелил съм си кокалчетата за хиляден път.

Диваците си работят, по нищо не личи изобщо да забелязват дъжда, което е добре, защото под навесите няма място за всички им.

— Ей — викам, внимавайте с оня край! Внимавайте с оня…

Силен вятър отскубва един от найлоните, който току-що сме закрепили в калта. Един от диваците го хваща, найлонът го повдига и го събаря с лекота. Аз скачам и се втурвам към найлона, а той се понася с плющене из калния терен, аз посягам и тъкмо да го хвана…

Подхлъзвам се лошо, претъркулвам се от другата страна на размекната камара пръст и падам на хълбок…

И тогава разбирам къде се намирам, накъде падам…

Право в отходната яма.

Заравям ръце в калта, за да се спра, но няма как да стане и цопвам вътре с гадно пляс.

— Гнус! — изкрещявам и се мъча да се изправя. Затънал съм до хълбоците в поръсени с вар дивашки лайна, целият съм омазан и смърдя така, че ми се повдига…

И тогава пред мен блясва искра Шум.

В Шума аз стоя в ямата.

В Шума един дивак се е надвесил над мен.

Вдигам очи.

Цяла тълпа диваци ме зяпат.

А пред всички им, най-отпред.

Номер 1017.

Надвесен над мен.

В ръцете си държи грамаден камък.

Не казва нищо, просто стои с камъка, той е достатъчно голям да ми навреди много, ако бъде хвърлен ловко.

— Така значи, а? — викам му. — Това ли искаш?

Той само ме гледа в отговор.

Не виждам повече от Шума му.

Посягам към пушката, посягам бавно.

— Е, казвай, какво ще правим сега? — той вижда в Шума ми колко готов съм аз, колко готов съм за схватката.

Колко готов съм да го…

Пушката ляга удобно в ръцете ми.

Но той само ме гледа.

И после пуска леко камъка в краката си, обръща се и се запътва към отлетелия найлон. Наблюдавам го как се отдалечава, пет крачки, десет крачки, тялото ми се поотпуска. Вече изпълзявам от ямата, когато го чувам. Изцъкването.

Грубиянското, гадно изцъкване.

И пердето ми пада.

Хуквам към него, крещя, но не знам какво точно произнасям, Дейви смаяно се обръща точно когато стигам до най-близката палатка, номер 1017 тъкмо е влязъл в нея, аз връхлитам подире му, размахвам пушката като смахнат, 1017 се обръща да ме посрещне, но аз не му оставям време да направи каквото и да било, удрям го право в лицето с приклада, той пада на земята, аз пак вдигам пушката, той свива ръце да се предпази, аз го удрям пак и пак…

По ръцете…

И по лицето…

И по изпъкналите ребра…

И Шумът ми вилнее…

И удрям…

И удрям…

И удрям…

И крещя…

Крещя, колкото ми глас държи…

— ЗАЩО СИ ТРЪГНА?

— ЗАЩО МЕ ОСТАВИ?

И после чувам студеното, хрускаво пук, когато ръката му се счупва.

Звукът изпълва пространството, надвива шума на дъжда, обръща стомаха ми наопаки, буца засяда в гърлото ми.

Спирам насред поредния замах.

Дейви стои със зяпнала уста.

Диваците се дърпат от мене в ужас.

А от земята номер 1017 ме гледа, алена кръв тече от чудноватия му нос и от ъгълчетата на високо разположените му очи, но не издава нито звук, нито Шум, нито цъкане, нито мисли, нищо…

(и пак сме в лагера край реката и на земята лежи един мъртъв дивак, и тя е толкова уплашена, че отстъпва от мене, и навсякъде има кръв, и аз отново го сторих, и аз отново го сторих, и защо си тръгна, Боже Господи, Виола, мътните да те вземат, защо ме остави…)

А 1017 ме гледа.

И погледът му, Бог ми е свидетел, е поглед на победител.

23

Нещо иде

Виола

— Хилди, водната помпа пак не работи.

— Благодаря, Уилф — подавам му табла с питки, парата още се вие над тях. — Би ли ги занесъл на Джейн, моля ти се. Тя тъкмо слага масата за закуска.

Той поема таблата, в Шума си тананика монотонна песничка. Тръгва към трапезарията и се провиква:

— Жено!

— Защо те нарича Хилди? — пита Лий някъде отзад: тъкмо е излязъл от вратата зад гърба ми, носи торба с брашно, която току-що е напълнил, ръкавите на ризата му са отрязани и ръцете му са бели чак до лактите.

Погледът ми се плъзва по голата кожа на рамото му и аз бързам да обърна очи встрани.

Госпожа Койл ни сложи да работим заедно, защото той повече не може да ходи в Ню Прентистаун, но все пак трябва да върши нещо.

Не, със сигурност няма да й простя.

— Хилди се казваше една жена, която много ни помогна — казвам. — Достойно е човек да носи нейното име.

— Помогна на вас, тоест на…

— Да, на мен и Тод — вземам торбата от ръцете му, влизам обратно в бараката и тежко я слагам на масата.

Разговорът ни прекъсва в тежко мълчание всеки път, когато по някаква причина се спомене името на Тод.

— Никой не го е виждал, Виола — казва кротко Лий. — Но хората ходят до града най-често нощем и в тъмното нали знаеш…

— Тя не би ми казала, дори и ако го беше видяла със собствените си очи — започвам да разпределям брашното в съдовете, в които печем питките. — Мисли, че е мъртъв.

Лий пристъпва от крак на крак.

— Но ти не мислиш така.

Поглеждам го. Той ми се усмихва и аз не мога да се сдържа да не му се усмихна в отговор.

— А ти ми вярваш, така ли?

Свива рамене.

— Уилф ти вярва. Ще се изненадаш като разбереш колко тежи думата на Уилф тук.

— Не — отвръщам и поглеждам през прозореца натам, накъдето изчезна Уилф. — Никак даже няма да се изненадам.

Денят минава като всички останали дни, а ние готвим ли, готвим. Това е новата ни задача, моята и на Лий, да готвим. Възложено ни е цялото готвене, за целия лагер. Научихме се да печем хляб буквално от А и Б, мелим си зърното, защото иначе няма кой да приготви брашно. Научихме се да дерем катерици, да вадим костенурки от черупките и да чистим риба. Научихме колко бульон трябва, за да се приготви супа за сто души. Научихме се да белим картофи и круши по-бързо от всяко друго живо същество на цялата тъпа планета.

Госпожа Койл се кълне, че с такъв труд се печелят войните.

— Това не е причината да се присъединя към нея — казва Лий, докато скубе шестнайсетата си горска яребица за деня.

— Поне си се присъединил по своя воля — отвръщам и скубя друга яребица. Перушината се носи из въздуха като ято лепкави мухи, които остават закачени за всяко нещо, до което се допрат. Пух се е полепил под ноктите ми, в сгъвките на лактите, в ъгълчетата на очите.

Знам го, защото Лий също целият е олепен в перушина, перца са заплетени в дългата му златна коса, която има същия цвят като златистите косъмчета по ръцете му.

Лицето ми пак пламва и аз продължавам яростно да скубя.

Първият ни ден заедно стана втори ден, после трети, после седмица, която премина в следваща седмица, а и в по-следваща седмица, готвя все с Лий, мия съдовете с Лий, три дена валя, без да спре и двамата с Лий не сме мърдали от бараката кухня и не сме се разделяли и за миг.

Но все пак. Все пак.

Нещо иде, нещо се мъти, никой нищо не ми казва.

Забита съм тук и няма измъкване.

Лий хвърля шепа пера на масата и отскубва друга.

— Тоя вид яребици ще вземе да изчезне, ако продължаваме така.

— Ами Магнус само тях може да улучва — отвръщам. — Останалите животни бягат много бързо.

— Каква загуба за животинското царство — казва Лий, — само защото във Възражението няма един свестен стрелец.

Засмивам се твърде високо. Извъртам очи.

Довършвам яребицата и взимам следващата.

— Ще оскубя три, докато ти оскубеш две — закачам го. — А и омесих повече питки от теб тази сутрин, а и…

— Половината ги изгори.

— Защото ти беше напалил пещта твърде силно.

— Аз не съм създаден за готвач — отвръща той с усмивка. — Създаден съм да бъда войник.

Ахвам.

— Значи мислиш, че аз съм създадена да бъда готвачка, така ли?

Но той ми се смее и продължава да се смее, когато хвърлям по него шепа мокра перушина и го улучвам право в окото.

— Ох — казва и изтрива цапаницата с ръка. — Добре се целиш, Виола. Трябва да държиш пушка.

Бързо свеждам очи към милионната оскубана яребица в скута си.

А може и да не е чак толкова добра идея — довършва той тихо.

— Ти дали… — млъквам.

— Какво дали съм правил?

Облизвам устни, което е грешка, защото после трябва да изплюя налапаните пера, затова, когато най-после изричам думите, те прозвучават по-гневно, отколкото ми се иска:

— Застрелвал ли си някога някого?

— Не — той се изправя рязко. — А ти?

Поклащам глава отрицателно и виждам как той се отпуска от облекчение, затова незабавно добавям:

— Но мен са ме прострелвали.

Той пак се изправя.

— Стига бе!

Казвам го, преди да поискам да го кажа, казвам го, преди да се усетя, а когато го казвам, се сещам, че никога преди не съм го казвала на глас, нито на себе си, нито на никой друг, никога от деня, в който се случи, а ето го тук и сега, изтърколи се насред стаята, пълна с хвърчаща перушина.

— А веднъж намушках човек с нож — спирам да скубя. — Убих го.

В настъпилото мълчание усещам как тялото ми натежава двойно.

Когато започвам да плача, Лий ми подава една от кухненските кърпи и ме оставя да плача, не ми виси на главата, не казва някакви глупави успокоителни думи, нищо не пита, въпреки че сигурно умира от любопитство. Просто ме оставя да плача.

Това е най-правилната постъпка.

— Да, но печелим симпатии — казва Лий към края на вечерята; ядем заедно с Уилф и Джейн, аз се мъча да отложа края колкото е възможно повече, защото, когато приключим, ще трябва да се върнем пак двамата в кухнята да приготвим маята за утрешния хляб. Няма да повярвате колко много хляб изяждат сто души.

Хапвам половината от последната си хапка.

— Само казвам, че тук не сте кой знае колко много хора.

— Да, не сме чак толкова много — сериозно отвръща Лий. — Затова пък имаме шпиони в града, работят за нас и нови хора се присъединяват към каузата всеки ден. Там нещата се влошават буквално с часове. Храната вече е на дажби и никой не получава от лека. Скоро ще почнат да се обръщат срещу него.

— Затворите са пълни — добавя Джейн. — Стотици жени, всичките под ключ, оковани във вериги под земята, гладуват и мрат.

— Жено! — сопва й се Уилф.

— Само казвам какво съм чула!

— Нищо подобно не си чула!

Джейн се нацупва.

— Това, че не съм чула, не означава, че не е вярно.

— В затвора също има много хора, които биха ни подкрепили, ако бяха на свобода — казва Лий. — А и може да се окаже, че…

Спира на средата на думата.

— Какво? — питам и вдигам очи. — Какво може да се окаже?

Той не ми отговаря, само поглежда към съседната маса, където седят госпожа Койл, госпожа Брайтуейт, госпожа Форт, Госпожа Уегънър и госпожа Баркър, Теа също е с тях, всичките седят заедно, както винаги, обсъждат разни неща, шепнат си, издават тайни заповеди, възлагат тайни задачи.

— Нищо — довършва Лий, когато госпожа Койл се изправя и тръгва към нас.

— Каруцата ще ми трябва за тая вечер, Уилф — казва тя.

— Да, госпожо — отвръща той и се изправя.

— Дояж си — казва тя. — Не е бърза работа.

— Радвам се, че помагам — отвръща Уилф, изтръсква трохите от панталоните си и излиза.

— Кого ще взривяваш нощес? — питам.

Госпожа Койл стисва устни.

— Много приказваш, Виола.

— Искам да дойда — казвам. — Ако ще ходите в града тази нощ, искам да дойда.

— Търпение, моето момиче — отвръща тя. — И твоят час ще настъпи.

— Кой час? — викам след нея. — Кога?

— Търпение — повтаря тя.

Но произнася думата нетърпеливо.

Мръква се все по-рано и по-рано. Седя на куп камъни отвън, докато нощта пада, наблюдавам как участниците в тазвечершния набег се въртят около каруците, приготвят се, торбите им са пълни с всякакви тайни неща. Някои от мъжете имат Шум, защото вземат много малки дози от лека от нашите топящи се запаси, скрити в пещерите. Вземат достатъчно, че да се сливат с Шумните мъже в града, но не толкова много, че да издават тайните си. Точната доза се определя трудно, става все по-опасно нашите мъже да излизат по улиците на Ню Прентистаун, но те, въпреки това, продължават да го правят.

А хората в града спят нощем и докато спят, биват ограбвани и взривявани в името на една справедлива кауза.

— Здрасти — казва Лий и сяда до мен, не го виждам добре, просто сянка в мрака.

— Здрасти — отвръщам.

— Добре ли си?

— Защо да не съм добре?

— Ясно — вдига камък и го хвърля напред в тъмното. — Защо ли наистина?

Звездите започват да изгряват. Някъде там сега са корабите с моите хора. Онези, които могат да ни помогнат, не, които задължително ще ни помогнат, ако можехме да се свържем с тях. Симон Уоткин и Брадли Тенч, все добри хора, умни, които веднага ще прекратят тукашната глупост с взривовете и със…

Усещам как гърлото ми пак се свива.

— Ти наистина ли си убила човек? — пита Лий и хвърля нов камък.

— Да — отвръщам и свивам колене към брадичката си.

Лий помълчава малко.

— Заедно с Тод?

— Заради Тод — отвръщам. — Спасих го. Спасих и двама ни.

Слънцето е залязло, истинският студ бавно настъпва. Притискам колене към гърдите си.

— Тя се бои от теб и то много — казва Лий. — Госпожа Койл имам предвид. Смята, че имаш влияние.

Поглеждам го, но не го виждам в тъмнината.

— Това е пълна глупост.

— Чух я да го казва на госпожа Брайтуейт. Каза, че можеш да водиш цели армии в битка, стига само да поискаш.

Поклащам глава, но той също не ме вижда в мрака.

— Тя дори не ме познава.

— Да, но е много умна.

— И всички вървят подире й като малки агънца.

— Всички, освен теб — той ме бутва приятелски с рамо.

— Може би точно това е имала предвид тя при разговора, който подслушах.

Дочуваме ниското ръмжене откъм пещерите, което означава, че прилепите се приготвят за лов.

— А ти защо си тук? — питам. — Защо я следваш?

И преди съм го питала, но той винаги сменяше темата.

Но тази вечер е по-различно. Аз поне се чувствам по-различно.

— Баща ми загина във войната с диваците — казва.

— Много бащи са загинали тогава — отвръщам и мисля за Корин, чудя се къде ли е тя сега, чудя се дали…

— Не го помня много добре — продължава Лий. — Останахме само аз, майка ми и голямата ми сестра, с тях израснах. А сестра ми… — той се засмива. — Ти щеше много да я харесаш. Все приказваше, огън момиче беше, такива скандали сме имали, бедна ти е фантазията.

Пак се засмива, но по-тихо.

— Когато армията дойде, Шавон искаше да се бие, но мама не й позволи. Аз също исках да се бия, но не ми обърнаха внимание, Шавон беше хванала оръжието и мама трябваше буквално да залости вратата, за да й попречи да изтича на улицата пред войниците, когато армията нахлу в селището.

Ръмженето се засилва и Шумът на прилепите започва да кънти от входа на пещерата. Лети, лети, казват те. Далеч, далеч.

— А после вече нищо не можеше да се направи — разказва Лий. — Армията отведе всички жени в сградите източно от града. Мама каза, че трябва да оказваме съдействие, нали разбираш, „поне засега, да видим накъде ще тръгнат нещата, може би той не е чак толкова лош“. Такива ми ти работи.

Не отговарям и се радвам, че е тъмно и той не вижда лицето ми.

— Но Шавон не можеше да се предаде без борба, разбираш ли? Крещеше на войниците, пищеше, отказваше да тръгне, а мама я молеше да престане, да не ги гневи, но Шавон… — той замълчава и цъква с език. — Тя удари първия войник, който опита да се допре до нея и да я отведе насила.

Поема дълбоко въздух.

— Настъпи нещо страшно. Опитах се да се боря с тях, но в следващия момент се озовах на пода, коляното на един войник притискаше гърба ми, чувах как мама пищи, но от Шавон не чувах нито звук, после настъпи мрак и когато се събудих, бях сам в къщата.

Лети, лети, чуваме от пещерата. Далеч, далеч, далеч.

— Когато ограниченията бяха отменени, тръгнах да ги търся — продължава Лий. — Но така и не ги намерих. Търсих във всяка къща, във всяко общежитие, във всеки дом на изцелението. А накрая, в последния от тях, госпожа Койл чу гласа ми и ми даде отговор.

Замълчава и вдига очи.

— Ето ги.

Прилепите се изливат от пещерите, сякаш някой е наклонил света и ги изсипва на свобода, точно над главите ни, порой от още по-черен мрак на черното небе. Гръмкото шшшшш, което издават крилете им, заглушава думите и за минута не говорим, а само ги гледаме.

Всеки е дълъг най-малко по два метра, крилете им са покрити с козина, имат къси, заоблени уши и по едно зелено светещо петно фосфор на върха на всяко крило — с тях заслепяват и объркват пеперудите и бръмбарите, улавят ги и ги ядат. Фосфорът искри в нощта, над нас за кратко се просва одеяло от примигващи звездички. Седим, заобиколени от пляскащи криле, от цвъртящ Шум. Лети, лети, далеч, далеч, далеч.

А след пет минути вече са изчезнали, отлетели са в гората и няма да се върнат до заранта.

Нещо иде — казва Лий в последвалата тишина. — Знаеш го. Не мога да кажа какво, но ще тръгна с нея, защото има още места, където не съм търсил.

— Тогава и аз ще дойда — казвам.

— Тя няма да ти позволи — той се обръща към мен. — Но ти обещавам, че ще търся Тод. Със същите очи, с които ще търся Шавон и майка, ще търся и него.

Над лагера прокънтява камбана, която казва, че всички участници в среднощния набег вече са заминали, а останалите трябва да отиват да спят. Лий и аз оставаме в мрака още малко, рамото му е притиснато до моето, а моето рамо е притиснато до неговото.

24

Стените на затвора

Тод

— Не е зле — казва Кметът от гърба на Морпет, — особено за работна сила без специални умения.

— Ще стане още по-хубаво — отвръща Дейзи. — То сега много валя и всичко беше само кал.

— Не, не — продължава Кметът и оглежда терена. — Справили сте се прекрасно вие двамата, толкова много е направено само за месец.

С Дейви замълчаваме и също оглеждаме онова, с което сме се справили така прекрасно. Налети са бетонните основи на една-единствена обща продълговата постройка. Колоните са издигнати, между някои от тях вече е започнало реденето на дялани камъни — взехме ги от вътрешните стени на разрушения манастир, а един грамаден найлон покрива всичко като с покрив. Вече направо си прилича на сграда.

Кметът е прав, справили сме се прекрасно.

Ние и още 1150 диваци.

— Да — казва Кметът. — Доволен съм.

Шумът на Дейви започва да сияе в розово, дори ми е неудобно да го гледам.

— Е, какво ще бъде това? — питам.

Кметът ме поглежда.

— Кое какво ще бъде?

— Това — посочвам постройката. — Какво ще представлява?

— Вие я довършете, Тод, пък аз ти обещавам, че ще те поканя на тържественото откриване.

— Но няма да е дом за диваците, нали?

Кметът леко се намръщва.

— Не, Тод, няма да е дом за диваците.

Потривам шията си отзад с длан и чувам пукот в Шума на Дейви, който ще се усили, ако се опитам пак да му попреча да преживее спокойно успеха си.

— Само казвам — продължавам, — че последните три нощи бяха много студени, всичко замръзваше, а занапред по-топло няма да става.

Кметът обръща Морпет към мен. Момче Жребче, мисли той. Момче Жребче, отстъпи назад.

Аз отстъпвам, без дори да се усетя.

Кметът повдига вежди.

— Искаш печки ли да им докараме или какво?

— Ами — забивам поглед в земята, после поглеждам към сградата и към диваците, които се мъчат старателно да стоят възможно най-далеч от трима ни, но са твърде много, а пространството е твърде тясно. — Може да завали сняг — продължавам, не знам дали ще оцелеят.

— О, по-жилави са, отколкото ти се струва, Тод — гласът на Кмета е тих и в него вибрира нещо, което не мога да определя. — Много жилави.

Отново забивам поглед в земята.

— Добре — казвам. — Щом казваш.

— Ще поръчам на редник Фароу да докара няколко печки на твърдо гориво, ако това ще те успокои.

Примигвам.

— Сериозно?

— Сериозно? — зяпва Дейви.

— Добре са поработили — отвръща Кметът, под твое ръководство, ти демонстрира истинско себераздаване през последните седмици, Тод. Истински ръководни умения.

После се усмихва, усмивката му е почти сърдечна.

— Знам, че ти имаш душа, която не може да понася да гледа чуждите страдания — задържа погледа ми със своя, сякаш ме предизвиква да го опровергая. — На добротата ти трябва да бъде отдадено дължимото.

— Доброта — изкикотва се Дейви.

— Гордея се с теб — Кметът прибира поводите в дланите си. — Гордея се и с двама ви. Усилията ви ще бъдат възнаградени.

Шумът на Дейви отново грейва, докато Кметът напуска в тръс манастира.

— Чу ли? — казва Младши и повдига многозначително вежди. — Награди, добричкото ми кретенче.

— Млъквай, Дейви — вече крача към постройката и към последното парче незаета земя, където са се струпали всички диваци. Те отстъпват и ми правят път, когато навлизам сред тях.

— Ще имаме печки — казвам и изобразявам печка в Шума си. — Нещата ще се подобрят.

Но те единствено се мъчат да направят така, че да не се докосна до никого от тях.

— Казвам, че нещата ще се подобрят!

Тъпи, неблагодарни…

Спирам мисълта си. Поемам дълбоко дъх. Просто продължавам да крача.

Заобикалям постройката от задната страна, а там до стената сме подпрели няколко неизползвани колони, покрили сме ги и те са образували хралупа.

— Можеш вече, да излезеш — казвам.

Цяла минута никакъв звук, после шумолене и навън се измъква номер 1017, счупената ръка е пристегната и нагласена в преметната през врата му превръзка, направена от една моя стара риза. По-кльощав е от когато и да било, по бялата кожа още пълзи червенина от счупеното място, но вече и тя започва да избледнява.

— Откраднах ти малко обезболяващи — казвам и ги измъквам от джоба си.

Той ги грабва рязко и издрасква дланта ми.

— Я внимавай! — казвам през стиснати зъби. — Да не искаш да те отведат и да сторят с теб онова, което правят с осакатените диваци, а?

От него блъвва Шум, с който аз малко по малко свиквам, образът е все един и същ, той стои изправен над мен с пушка, удря ме с приклада, удря и удря, а аз го моля да спре, но той не спира, докато не счупва моята ръка.

— Ясно? — казвам. — Както кажеш.

С домашното животинче ли си играеш? — Дейви заобикаля постройката и се обляга нехайно на стената със скръстени ръце. — Нали знаеш, че когато конете си счупят крак, ги застрелват.

— Той не е кон.

— Нее — проточва Дейви. — Той е овца.

Изпуфтявам.

— Благодаря ти, че не ме издаде на татко си.

Дейви свива рамене.

— Все едно ми е, кретенче, само гледай да не се издъниш и да ни лишат от наградата.

1017 изцъква мръсно и към двама ни, но най-вече към мен.

— Във всеки случай, той не ми изглежда много благодарен — обажда се Дейви.

— Е, аз вече два пъти му спасявам живота — поглеждам номер 1017, поглеждам го право в очите, които никога не ме изпускат, които търсят да срещнат моите очи. — Стига вече, трети път няма да има.

— Ти само така си говориш — отбелязва Дейви, — но всички знаем, че ще го спасяваш още толкова пъти, колкото се наложи — кимва към 1017. — Ти спасяваш всички, дори и такива като него — очите му се разширяват подигравателно. — Това е, щото си добър!

— Млъквай.

Но той се засмива и ни обръща гръб, а 1017 просто ме гледа ли, гледа.

А аз го гледам в отговор.

Аз го спасих.

(спасих го заради нея)

(ако тя беше тук, щеше да види, да ме види как го спасявам)

(ако беше тук)

(но нея я няма)

Стисвам юмруци и насила трябва да си наложа да ги отпусна отново.

Ню Прентистаун се промени през последния месец, виждам това всеки ден, докато яздя към кулата вечер.

Първо, настъпва зимата. Листата на дърветата станаха виолетови и червени, после опадаха, останаха да стърчат черни зимни скелети. Вечнозелените си запазиха игличките, но хвърлиха шишарките си, пълзящите растения прибраха клонките си и се прилепиха плътно към стволовете, които ги крепят. Всичко това, заедно с ранния мрак кара, града да изглежда прегладнял.

Което си е така и в буквалния смисъл. Армията нападна към края на жътвата, така че събрана храна по фермите има, но по другите селища не останаха хора, които да я докарат в Хейвън, да не забравяме и Възражението с техните бомби и нападенията над складовете. За една нощ беше изнесено всичкото зърно от един от най-големите хамбари, работата беше свършена така професионално и незабелязано, че стана сто процента ясно, че както в града, така и вътре в самата армия има хора, които помагат на госпожа Койл.

А този извод докара само лоши последици и за града, и за армията.

Вечерният час се измести още по-рано през последните две седмици, никой не може да излиза след мръкнало, освен някои патрули. На квадратния площад пред катедралата всеки ден пламтят клади, горят се книги, вещи на хора, за които беше доказано, че помагат на Възражението, униформи на лечителки — тях ги донесоха от последния дом на изцелението, който Кметът затвори. На практика никой вече не взема лека, освен най-приближените на Кмета: господин Морган, господин О’Хеър, господин Тейт, господин Хамър, все мъже от стария Прентистаун, с години живели заедно. Въпрос на лоялност, предполагам.

На нас с Дейви така и не ни дадоха от лека, така че нямаше и какво да ни отнемат.

— Може би това ще е наградата — говори Дейви, докато яздим. — Може би той ще ни донесе малко лек от мазето и най-после ще разберем какво е да нямаме Шум.

Нашата награда, мисля си. Ние.

Прокарвам ръка по шията на Ангарад, която тръпне от студ.

— Почти стигнахме у дома, момичето ми — прошепвам. — Хубав, топъл обор.

Топъл, мисли тя. Момче Жребче.

— Ангарад — казвам й в отговор.

Конете не са домашни любимци, а и са на ръба на нервна криза през повечето време, но аз вече научих, че ако се държиш добре с тях, те те опознават истински.

Момче Жребче мисли отново тя за мен, сякаш съм част от табуна й.

— Може би наградата са жени! — произнася внезапно Дейви. — Ами да! Може би той ще ни прати няколко женички и най-после ще направим от тебе истински мъж!

— Млъквай — казвам, но изобщо не се ядосвам. Така като се замисля, май не сме се карали от доста време.

Изглежда сме свикнали вече един с друг.

Отдавна не сме виждали жени. След като падна радиокулата, отново им беше забранено да напускат общежитията, излизаха само онези, които работеха на полето и сееха зърното за догодина, охранявани от множество войници. Сега съпрузите, бащите и синовете могат да ги посещават веднъж в седмицата.

Чуваме Истории за жените и войниците, чуваме разкази за войници, нахълтвали нощем в общежитията, чуваме за ужасни дела, при които виновните останали ненаказани.

Дори не мисля за жените по затворите, затворите, които виждам само от върха на камбанарията, група сгради, струпани на запад от града близо до мястото, където водопадът се излива в реката. Кой знае какво се случва вътре. Толкова са далеч, никой не ги вижда, освен войниците, които ги охраняват.

Точно както никой, освен нас, не вижда диваците.

— Божичко, Тод — казва Дейви, — такъв Шум вдигаш с цялото това мислене.

Тоя тип реплики на Дейви съм се научил да ги пропускам край ушите си. Само дето този път той ме нарича Тод.

Оставяме конете в обор, недалеч от катедралата. Дейви ме изпраща до портата, нищо че вече нямам нужда от охрана.

Защото къде бих могъл да отида?

Влизам и чувам:

— Тод?

Кметът ме чака.

— Да, сър? — отвръщам.

— Учтив както винаги — той ми се усмихва и тръгва към мен, ботушите му тропат по мраморния под. — Напоследък ми изглеждаш по-добре, по-спокоен някак — спира на метър от мен. — Правиш ли упражнението, което ти показах?

Кво?

— Какво си ми показал?

Той въздъхва. После…

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

Притискам с длан главата си отстрани.

— Как го правиш?

— Шумът може да бъде използван, Тод — казва той. — При достатъчна самодисциплина. А първата стъпка е да започнеш да правиш упражнението.

— Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз?

— Това е начин да центрираш самия себе си — кимва той. — Подреждаш Шума си, слагаш му юзди, контролираш го, а мъж, който може да контролира Шума си, е мъж с голямо предимство пред другите мъже.

Спомням си как в Прентистаун от къщата му се разнасяха непрестанни мантри, колко остър и страшен звучеше Шумът му в сравнение с този на останалите, колко много приличаше на…

На оръжие.

— Какво е Кръгът? — питам.

— Той е съдбата ти, Тод Хюит. Кръгът е затворена система. От него няма излизане, по-лесно е, ако изобщо не се бориш.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

Но този път в гласа му е преплетен и моят глас.

— На толкова неща имам да те уча, че нямам търпение да започна — казва Кметът и излиза от помещението, без да ми каже дори „лека нощ“.

Обикалям край стените на камбанарията, взирам се към водопадите на запад, към хълма на юг, към хълмовете на манастира на изток — постройката не може да се види от тук. Виждам само Ню Прентистаун, прибрал се по домовете си, свит на топло пред падащата ледена нощ.

Тя е някъде там.

Мина месец, а тя не дойде.

Мина месец, а…

(млъквай)

(затваряй си ш… мрънкаща уста)

Пак закрачвам.

Сега отворите са покрити със стъкла, имаме си и печка, която ни топли през есенните нощи. Имаме и още одеяла, имаме и лампа, и няколко разрешени книги, които кметът Леджър си чете.

— Ама още си е затвор, как смяташ? — казва той зад гърба ми с пълна уста. — Човек би си помислил, че той трябваше поне теб вече да те е преместил на някое по-добро място.

— Много ми се иска да разбера защо всички смятат, че им е позволено да четат Шума ми през цялото време — казвам, без да обръщам глава.

— Той просто иска да те държи далеч от града — продължава той, довършвайки яденето, тъй като порциите ни вече са два пъти по-малки от онова, което получавахме в началото. — Далеч от слуховете.

— Какви слухове? — питам небрежно, сякаш не ме интересува.

— О, слуховете за невероятните способности на нашия Кмет да контролира хорските умове. Слухове за оръжие, изковано от Шум. Слухове, които без съмнение твърдят, че той може и да лети.

Не го поглеждам и държа Шума си тих.

Аз съм Кръгът, помислям.

И веднага спирам.

Първата избухва след полунощ.

Бум!

Подскачам леко, но не ставам.

— Къде мислиш, че е? — пита кметът Леджър също без да става.

— Някъде на изток — казвам и се вглеждам в мрака. — Някой хранителен склад, може би.

Чакаме втората. Винаги има втора. Докато войниците тичат към първата, Възражението се възползва и…

Бум!

— Ето я — казва кметът Леджър, сяда на дюшека и се взира навън. Аз също ставам.

— Мътните да го вземат — казва той.

Какво? — заставам до него.

— Мисля, че е пречиствателната станция нагоре по реката.

— Това какво означава?

— Означава, че вече ще трябва да преваряваме всяка тъпа чаша, която…

БУМ!

Ярък блясък кара мен и кмета Леджър да се свием и да се дръпнем от прозореца. Стъклото потреперва в рамката си.

Всички светлини в Ню Прентистаун угасват.

— Електроцентралата — казва кметът Леджър невярващо. — Но тя и за минута не остава без охрана. Как са се добрали?

— Не знам — стомахът ми се свива. — Но тая работа няма да остане ненаказана.

Кметът Леджър прокарва уморено ръка по лицето си, а после чуваме сирените и крясъците на войниците. Той поклаща глава.

— Не знам какво си мислят, че ще постиг…

БУМ!

БУМ!

БУМ!

БУМ!

БУМ!

Пет страхотни експлозии, бързо една след друга, разтърсват камбанарията, ние с кмета Леджър падаме на пода, няколко от прозорците ни се пръсват и ни засипват с късчета стъкло и стъклен прах.

Виждаме как небето пламва.

Небето на запад.

Облак пламъци и дим се издига над затворите подобно на великан, стъпил и навел се към реката.

Кметът Леджър диша тежко.

— Направиха го — казва едва-едва. — Наистина го направиха.

Наистина го направиха, мисля.

Започнаха войната си.

А аз не мога да спра…

Не мога да спра да мисля…

Дали тя не идва за мен?

25

Нощта, в която се случва

Виола

— Имам нужда от помощта ти — казва госпожа Лоусън, застанала на вратата на кухнята.

Вдигам покритите си с брашно ръце.

— Тъкмо съм по средата на…

— Госпожа Койл изрично ме помоли да те доведа.

Смръщвам се. Не ми харесва думата „довеждам“.

— Кой ще опече хляба за утре? Лий отиде да събира дърва…

— Госпожа Койл каза, че имаш опит с медицински консумативи — прекъсва ме госпожа Лоусън. — Донесохме много и момичето, на което възложих да ги подреди, не можа да се справи.

Въздъхвам. Е, всичко е по-добро от готвенето.

Излизам след нея в полумрака, влизам в пещерата и след ред завои стигаме до обширната кухина, в която държим най-важните запаси.

— Може да отнеме малко повече време — обажда се госпожа Лоусън.

Цялата вечер и по-голямата част от нощта прекарваме в броене на всичките лекарства, пластири, превръзки, компреси, бельо, упойки, турникети, спринцовки, уреди за мерене на кръвно налягане, стетоскопи, бели престилки, хапчета за пречистване на вода, шини, тампони, клампи, таблетки Джефърсов корен и болкоуспокояващи, с които разполагаме, подреждаме ги на купчинки, но не на местата им по лавиците, изправени до стените на кухината, а на пода, близо до главния тунел.

Избърсвам студената пот от челото си.

— Не трябва ли да ги приберем?

— Не още — отвръща госпожа Лоусън. Оглежда спретнатите купчинки. После потрива ръце, на лицето й е изписана тревога. — Надявам се да стигнат.

— За какво да стигнат? — проследявам погледа й, който се мести от купчинка на купчинка. — За какво да стигнат, госпожо Лоусън?

Тя вдига очи към мен и прехапва устни.

— Спомняш ли си нещата, на които те научихме в дома на изцелението?

Взирам се в нея цяла секунда, подозрението ми расте ли, расте, а после хуквам навън от пещерата.

— Чакай! — вика тя след мене, но аз вече съм в главния тунел и изхвърчам насред лагера.

А той е съвършено пуст.

— Не се ядосвай — казва ми госпожа Лоусън, след като ме оставя да прегледам бараките една по една.

Стърча глупаво с ръце на кръста, оглеждам празната мина. Госпожа Койл ми намери работа, отвлече вниманието ми, а после е заминала с всички други лечителки, с изключение на госпожа Лоусън. Теа и другите помощнички също ги няма.

Всички са изчезнали. Всички каруци, всички коне, всички волове.

Лий е изчезнал.

Уилф също го няма, само Джейн е тук, единствената останала, освен нас.

Тази нощ.

Тази нощ ще се случи.

— Знаеш, че тя не можеше да те вземе — казва госпожа Лоусън.

— Тя не ми вярва — отвръщам. — Никоя от вас не ми вярва.

— Сега не му е времето — казва тя със строгия тон на лечителка, който вече съм намразила. — Важният въпрос е, че когато се върнат, ще имаме нужда от ръцете на всяка лечителка, с която разполагаме.

Отварям уста за спор, но виждам как тревожно кърши ръце, колко притеснени са очите й, как напрежението клокочи в нея.

А после тя довършва:

— Ако изобщо някой се върне.

Не ни остава друго, освен да чакаме. Джейн ни прави кафе, седим в стягащия студ, наблюдаваме пътя към гората, следим кой ще дойде.

— Мраз — казва Джейн и забива връхчето на обувката си под късче лед, замръзнало до камъка при крака й.

— Тази работа трябваше да се свърши по-рано — казва госпожа Лоусън над чашата си, топлейки лицето си на парата. — Преди времето да се развали.

— Коя работа? — питам.

— Спасяването — простичко ми отговаря Джейн. — Уилф ми каза на тръгване.

— Кого ще спасяват? — питам, макар че, естествено, кого другиго, освен…

Чуваме как камъни започват да се търкалят по пътя. Скачаме, над нас вече е изскочил Магнус.

— Бързо! — вика. — Насам!

Госпожа Лоусън грабва най-потребното за първа помощ, и хуква към гората. Джейн и аз правим същото.

Не сме преполовили пътя, когато те започват да излизат сред дърветата.

На каруци, на раменете на здравите, на носилки, на коне, хора и хора се изливат на пътя, а още и още напредват през гората.

Всички спасени.

Затворничките, арестувани от Кмета и армията му.

А в какво състояние са само…

— О, Господи — казва Джейн тихо до мен, двете сме спрели от смайване.

О, Господи, Боже.

Следващите часове са ми една мъгла, пренасяме ранените в лагера, някои са толкова зле, че трябва да им окажем помощ на място. Аз помагам ту на една лечителка, ту на втора, ту на трета, тичам от рана към рана, тичам до пещерата за още превръзки, бързам толкова, че ми трябва доста време, преди да осъзная, че повечето от нараняванията, които виждам, съвсем не са получени в честни схватки.

— Били са ги — казвам.

— И са гладували — гневно отвръща госпожа Лоусън, докато поставя инжекция на една жена, вече внесена в пещерата. — И са изтезавани.

Жената е една от многото, потокът няма край. Повечето спасени са в шок, не говорят, взират се в мен с най-ужасяващото мълчание на света, опират се на рамото ми без думи, по ръцете и лицата им има белези от изгаряния, стари, нелекувани възпалени рани, подути очи, не са яли от дни, дни и дни.

— Той го е сторил — казвам сама на себе си. — Той е сторил това.

— Дръж се, моето момиче — вика ми госпожа Лоусън. Изхвърчаме от пещерата с ръце, пълни с превръзки, но те далеч не достигат. Госпожа Брайтуейт бясно ми маха. Дръпва превръзки от мен, светкавично превързва крака на една пищяща жена на земята.

— Джефърсов корен — кресва.

— Не съм донесла — отвръщам.

— Ами бягай да донесеш, мътните те взели!

Връщам се в пещерата, снова между разтревожени лечителни, помощнички и фалшиви войници, клекнали до ранените, пръснати са навсякъде — по пътя, в каруците, навсякъде. Ранените не са само жени. Има мъже затворници, съсипани от глад, пребити. Виждам хора от лагера, очевидно ранени в днешната схватка, лицето на Уилф е изгорено от едната страна и върху раната е залепен пластир, но той не спира да помага при пренасянето на пациентите и носилките в лагера.

Втурвам се пак в пещерата, грабвам още превръзки и Джефърсов корен и се връщам в касапницата за стотен път. Пресичам лагера и тръгвам нагоре по пътя, откъдето се задават още хора.

Спирам за секунда и оглеждам новите лица, преди да се затичам пак към госпожа Брейтуейт.

Госпожа Койл още я няма.

Няма го и Лий.

— Ами той обикаляше из най-опасните места — казва ми госпожа Надари, докато й помагам да изправим една упоена с Джефърсов корен жена на крака. — Търсеше някого сякаш.

— Майка си и сестра си — казвам и поемам тежестта на жената на рамото си.

— Не успяхме да отведем всички — отвръща госпожа Надари. — В една от сградите бомбата изобщо не избухна…

— Шавон! — чувам от далечината.

Извръщам се, сърцето ми бие лудо, вълнувам се повече, отколкото съм очаквала, усмивката се появява на лицето ми.

— Намерил ги е!

Но в следващия миг виждам, че греша.

— Шавон? — вика Лий и изтичва сред дърветата до пътя, униформата е почерняла на ръката и рамото му, лицето му е покрито с пепел, очите му бясно търсят, насам, натам, оглежда всички хора наоколо, крачи сред тях. — Мамо?

— Бягай — казва ми госпожа Надари. — Иди да видиш дали е ранен.

Оставям ранената жена в ръцете й и хуквам към Лий, не обръщам внимание на това, че лечителките от всички страни викат името ми.

— Лий! — повиквам го.

— Виола? — вижда ме. — Тук ли са? Знаеш ли дали са тук?

— Ранен ли си? — хващам го, опипвам почернелия ръкав, гледам ръцете му. — Изгорил си се.

— Имаше пожари — казва той и аз се взирам право в очите му. Той ме гледа, но не ме вижда, вижда онова, което е видял в затворите, вижда пламъците и онова, което изгаря в тях, вижда намерените затворници, вижда пазачите, които е трябвало да убие.

Но не вижда нито сестра си, нито майка си.

— Тук ли са? — моли ме. — Кажи ми, че са тук.

— Аз не ги познавам — отвръщам тихо.

Лий се втренчва в мен със зяпнала уста, диша тежко, грапаво, плитко, защото е нагълтал много дим. — Беше… — казва. — О, Господи, Боже мой, Виола, там беше… — гледа нагоре и край мен, някъде над рамото ми. — Трябва да ги намеря. Трябва да са тук някъде.

Подминава ме.

— Шавон? Мамо?

Не мога да се въздържа и извиквам след него:

— Лий? А видя ли Тод?

Но той се отдалечава, препъва се нататък.

— Виола! — чувам и разбирам, че друга лечителка ме вика на помощ.

Но после глас зад мен казва:

— Госпожа Койл!

Обръщам се и вдигам очи. На високото се е появила госпожа Койл, язди кон, слиза колкото е възможно по-бързо по ронещите се камъни. Зад нея на седлото има още някой, някой, завързан за кръста й, за да не падне. Пронизва ме надежда. Може да е Шавон. Или майката на Лий.

(или може да е той, може да е той, може да е…)

— Помагай, Виола — вика госпожа Койл и дърпа юздите.

Хуквам нагоре към тях, конят се извръща и аз виждам кой е на седлото, в безсъзнание, увиснал на една страна.

Корин.

— Не — повтарям полугласно, умът ми отказва да го приеме. — Не, не, не, не, не, не — докато я слагаме сред камъните, а госпожа Лоусън тича към нас с ампули и пластири. — Не, не, не — когато вземам главата й в скута си, за да не лежи на коравите камъни, а госпожа Койл скъсва ръкава и, за да сложи инжекцията. — Не — когато госпожа Лоусън идва и също ахва.

— Намерила си я — казва госпожа Лоусън.

Госпожа Койл кимва.

— Намерих я.

Чувствам главата на Корин в дланите си, чувствам как кожата гори от треската, виждам как са хлътнали страните й, виждам синините, обезцветената подпухнала кожа. Ключиците й, изхвръкнали над деколтето на мръсната и разкъсана престилка на лечителка. Кръглите изгаряния по шията. Успоредните порязвания по ръцете. Изтръгнатите нокти.

— О, Корин — шепна и сълзите ми капят, капят по нея. — О, не.

— Не ни напускай, моето момиче — говори госпожа Койл, не знам дали го казва на мен или на Корин.

— Ами Теа? — пита госпожа Лоусън, без да вдига глава.

Госпожа Койл поклаща глава.

— Теа е мъртва? — обаждам се.

— Госпожа Уегънър също загина — отвръща госпожа Койл и тогава забелязвам опушеното й лице, изгарянията по челото й. — И други загинаха. — Устните й се свиват в права черта. Но и от техните загинаха.

— Хайде, моето момиче — казва госпожа Лоусън на Корин, която не идва в съзнание. — Винаги си била упорита. Имаме нужда от ината ти сега.

— Дръж — казва ми госпожа Койл и ми подава торбичка с течност, която се влива във вената на Корин. Поемам я с една ръка с другата придържам главата на Корин в скута си.

— Гледай — госпожа Лоусън отлепя парче вкоравен парцал от хълбока на Корин. Всички едновременно усещаме страшната миризма.

Повдига ни се, но това не е най-лошото. По-лошото е онова, което миризмата означава.

— Гангрена — казва госпожа Койл, но наблюдението няма смисъл, защото всички виждаме, че фазата на инфекцията отдавна е прехвърлена. Миризмата означава, че плътта е мъртва. Означава, че яде Корин жива. Корин сама ме бе научила какво означава миризмата, а сега не искам да си спомням уроците й — дори не са й дали първа помощ — изръмжава госпожа Лоусън, изправя се и хуква към пещерата да донесе от най-силните антибиотици, които имаме.

— Дръж се, мое трудно момиче — тихо казва госпожа Койл и гали Корин по челото.

— Останала си до последно, за да я намериш — казвам. — Затова се върна последна.

— Тя не се предаде, никога не отстъпи, не и тя — казва госпожа Койл с дрезгав глас, дрезгав не само от вдишания дим. — Без значение какво са й причинявали.

Гледам лицето на Корин със затворените очи, с отпуснатата челюст, с изчезващия дъх.

Госпожа Койл е права. Корин не се предала, не издала нито едно име, поела сама болката, спасила чужди дъщери, чужди майки от това те да я поемат.

— Инфекцията — преглъщам през подутото си гърло, — миризмата, тя значи, че…

Госпожа Койл прехапва устните си до бяло и поклаща глава.

— О, Корин — казвам. — О, не.

И точно тогава, в ръцете ми, в скута ми, лицето на Корин се обръща към моето…

И тя умира.

Когато това се случва, настъпва само тишина. Няма звуци, нито борба, нито болка, нищичко. Тя просто се отпуска в пълна тишина, онзи вид тишина, която, в мига, в който я чуеш, разбираш, че е безкрайна, тишината, която заглушава всичко наоколо, тишината, която поглъща Шума на света.

Всъщност единственото, което мога да чувам сега, е собственото си дишане, влажно, тежко, никога няма да усетя отново лекотата на живота. И в тишината на дишането си аз вдигам очи, поглеждам надолу по хълма към лагера, виждам останалите ранени наоколо, устите им са отворени в крясъка на болката, очите им пустеят от ужасите, в които те са все така втренчени, дори след спасяването. Виждам госпожа Лоусън, която тича към нас с лекарствата, твърде късно вече, твърде късно. Виждам Лий, връща се обратно по пътя, вика майка си и сестра си, не иска да повярва, че в кървавия хаос тях все така ги няма.

Мисля за Кмета в катедралата, за обещанията му, за лъжите му.

(мисля за Тод във властта на Кмета)

Свеждам поглед към Корин в скута ми, Корин, която така и не ме хареса, но въпреки това даде живота си за мен.

Ние самите сме решенията, които вземаме.

Когато вдигам поглед към госпожа Койл, влагата в очите ми кара всичко да потъне в бляскави, размазани искри, превръща изгряващото слънце в бляскаво петно в небето.

Но нея я виждам достатъчно ясно.

Зъбите ми са стиснати, а гласът ми е гъст като кал.

— Готова съм — казвам. — Ще сторя, каквото поискаш.

26

Възражението

Тод

— О, боже — повтаря кметът Леджър под нос. — О, Боже.

— Ти пък какво толкова се разстрои? — сопвам се най-накрая.

Вратата не се отключи в обичайното време. Утринта дойде и отмина, никакъв знак, че някой въобще си спомня за нас в камбанарията. Навън градът гори и Рева, но аз не мога да се сдържа да не мисля, че кметът Леджър страда толкова, само защото закъсняват със закуската.

— Капитулацията трябваше да донесе мир — казва той. — А тази проклета жена съсипа всичко.

Поглеждам го подозрително.

Ами то и преди това тука не беше райско. Имаше вечерен час и затвори, и прочие…

Но той клати глава.

— Преди тя да започне своята малка кампания, Президентът вече отпускаше юздите. Разхлабваше ограниченията. Нещата щяха да се подредят.

Ставам и поглеждам през прозореца на запад, където димът се издига и пожарите бушуват, и мъжкият Шум гърми.

— Човек трябва да мисли практично — продължава кметът Леджър, — дори и когато си има работа с тиранин.

— Значи ти така смяташ, че си постъпил? — питам. — Практично?

Той присвива очи.

— Не разбирам накъде биеш, момче.

Аз също не знам накъде бия, но съм уплашен и гладен, и сме заключени в тая тъпа кула, докато целият свят се разпада пред очите ни, и ние можем само да наблюдаваме, но нищо не можем да сторим, за да променим хода на нещата, и не знам каква роля играе Виола във всичко това, нито дори къде е сега, и не знам какво ме чака в бъдеще, и не разбирам как някой може да мисли, че от това зло може да излезе нещо добро, всичко, което знам, е, че когато насред цялата каша кметът Леджър ми разправя как трябва да съм практичен, това просто ме вбесява.

А да, и още нещо.

— Не ме наричай момче.

Той прави крачка към мене.

— Един мъж веднага би разбрал, че нещата в света са твърде сложни, за да бъдат определяни просто като добро и зло.

— Да, един мъж, който мисли само как да спаси собствената си кожа, без съмнение веднага би разбрал това. Шумът ми казва опитай, хайде де, само опитай!

Кметът Леджър стисва юмруци.

— Онова, което не знаеш, Тод — отвръща, а ноздрите му треперят. — Онова, което не знаеш.

— Какво толкова не знам, а? — почвам, но вратата прави щрак-щрак, от което и двамата подскачаме.

Влиза Дейви, носи пушка.

— Хайде — казва само на мен. — Тате ни вика.

Тръгвам, без да кажа дума. Кметът Леджър кресва „Хей!“ зад нас, но Дейви просто заключва вратата.

— Петдесет и шест войника са убити — казва ми, докато се спускаме надолу по стълбите на камбанарията. — Ние убихме десетина от техните, още десетина заловихме, но повечето избягаха и отведоха почти двеста затворника.

— Двеста? — казвам и спирам насред крачката. — Колко хора има по затворите въобще?

— Не спирай, кретенче. Тате чака.

Хуквам да го настигна. Пресичаме главното помещение на катедралата и се отправяме към портата.

— Кучки — казва Дейви и клати глава. — Няма да повярваш на какво са способни. Взривили са спалното. Спалното помещение! Докато войниците вътре са спели.

Излизаме от катедралата и потъваме в хаоса на площада. Дим се носи от запад, няма видимост, всичко е мътно. Войници, сами, или строени в части, тичат натам, или пък се връщат, като блъскат пред себе си разни цивилни, удрят ги с прикладите. Други стоят на стража около групички ужасени жени, държани на далеч от други групички ужасени мъже.

— Но им дадохме да се разберат — казва Дейви с гримаса. — Ти участва ли в боя?

— Не — свежда очи към пушката си. — Но следващия път ще участвам.

Дейвид! — чуваме. — Тод!

Кметът язди през площада, препуска бързо и тежко, подковите на Морпет хвърлят искри.

Нещо се е случило в манастира — вика той. — Отивайте там. Веднага!

Хаос цари из целия град. Навсякъде виждаме войници на коне, които блъскат и подкарват пред себе си арестанти, подреждат ги в редица, която си подава кофи с вода за гасене на по-малките пожари, предизвикани от първите три бомби, а те наистина са унищожили електроцентралата, пречиствателната станция и един хранителен магазин, и трите места още горят, защото всички маркучи са отнесени при затворите, където мъжете се мъчат да овладеят големите пламъци.

— Няма да разберат откъде им е дошло — казва Дейви, докато препускаме.

— Кой няма да разбере?

— Възражението и всички, които им помагат.

— Да ти кажа, вече няма да останат хора на тоя свят.

— Ще останем ние — отвръща Дейви и ме поглежда. — Все е някакво начало.

Пътят утихва, когато се отдалечаваме от града, постепенно човек може отново да се самоубеди, че нещата са си както обикновено, но това трае само докато се обърне назад и види стълбовете дим, кълбящ се из въздуха. Толкова далеч от града по пътя няма жива душа, постепенно настъпва такава тишина, сякаш светът вече е свършил.

Подминаваме хълма, на чийто връх още се виждат руините на радиокулата, край тях днес не се мяркат войници. Правим последния завой и излизаме пред манастира.

И двамата едновременно дърпаме силно юздите назад.

— Мътните да го вземат — промълвява Дейви.

Цялата предна част на зида е взривена. По стената няма караул, само една гигантска дупка в зида на мястото на портата.

— Кучки — казва Дейви. — Освободили са ги.

При тази мисъл усещам как стомахът ми се свива от някаква зловеща радост.

(дали тя го е сторила?)

— Е, сега ще трябва и с тях да се бием — изскимтява Дейви.

Но аз скачам от Ангарад, стомахът ми е обърнат, свит, странно лек. Свободни, мисля. Те са свободни.

(дали това не е била причината тя да се присъедини към Възражението?)

Чувствам такова…

Облекчение.

Ускорявам крачка, когато наближавам дупката от взрива, ръцете ми стисват пушката, но ме обзема чувството, че тя няма да ми потрябва.

(ах, Виола, знаех си, че мога да разчитам…)

Тогава стигам дупката и спирам.

Светът спира.

Стомахът ми се вдига в гърлото.

Избягали ли са? — вика Дейви и застава до мен.

И вижда онова, което виждам аз.

— Какво… — започва.

Диваците не са избягали.

Те са си още тук.

До последния.

Всичките 1150.

Мъртви.

— Не разбирам — казва Дейви и се оглежда.

— Млъквай — прошепвам.

Всичко построено е съборено, теренът отново е поляна и по него на камари са натрупани телата, нахвърляни са едно върху друго, пръснати са по тревата като смет, мъжки, женски, деца и бебета, пръснати като смет.

Някъде нещо гори и над терена се вие слаб бял дим, кълби се, обвива купчините тела, опипва ги с димните си пръсти, търси, но тук няма нищо живо.

И тишина.

Няма цъкане, нито ровене, нито дишане.

— Трябва да кажем на татко — казва Дейви и обръща гръб. — Трябва да кажем на татко.

Изхвърча навън през дупката, мята се на Смъртоносен и отлита към града.

Не тръгвам с него.

Нозете ми могат да вървят само напред, само сред тях, влача пушката по земята.

Камарите от тела са по-високи от ръста ми. Трябва да гледам нагоре, за да видя мъртвите, висящи надолу лица, отворените очи, зелените мухи, облепили, раните от куршуми по главите. Повечето са застреляни, най-често в средата на високите чела, но има и заклани, гърлата са прерязани, гърдите са разпрани, виждам и откъснати крайници, глави, обърнати към гърбовете и…

Пускам пушката на тревата. Едва си давам сметка за това.

Продължавам да крача, не мигам, челюстта ми е увиснала, не вярвам на онова, което виждам, не мога да приема мащаба му…

Трябва да прекрачвам тела, протегнати крака, ръце с гривни, които аз съм поставил, изкривени усти, които съм хранил, пречупени гръбнаци, които аз…

Които аз…

О, Господи, Боже.

О, Господи, не, аз ги мразех…

Опитвах се да не ги мразя, но не можех…

(не, можех, ако…)

Мисля за всички пъти, когато съм ги ругал…

Всички пъти, когато съм мислил за тях като за овце…

(ножът е в ръката ми, забивам го…)

Но никога не съм искал това…

Никога, аз никога…

После заобикалям най-високата камара, струпана до източната стена…

И тогава я виждам.

И се отпускам на колене в замръзналата трева.

Изписана е на зида, голяма е като възрастен мъж.

Буквата В.

Буквата на Възражението.

Написана е със синьо.

Отпускам се бавно напред, докато челото ми опира тревата, студът нахлува в черепа ми.

(не)

(това не може да го е сторила тя)

(не е възможно)

Дъхът ми ме обвива в пара, топи калта пред устата ми. Не помръдвам.

(в това ли са те превърнали?)

(такава ли са те направили?)

(Виола?)

(Виола?)

Чернотата започва да ме надвива, пада върху мен като одеяло, като вода, която се качва над главата ми, не, Виола, не, не може да си била ти, не може да си била ти (нали не може?) не, не, не, не може…

Не…

Не…

И сядам…

И се накланям назад…

И сам се удрям по лицето.

Удрям се много силно.

Отново.

И отново.

Не чувствам нищо.

Не чувствам как устната ми се сцепва.

Как окото ми се подува.

Не…

Господи, Боже, не…

Моля те…

И замахвам да се ударя пак…

Но тогава немотата ме поглъща.

Чувствам как изстивам отвътре…

Дълбоко, дълбоко отвътре…

(къде си да ме спасиш?)

Немотата.

Онемявам.

Гледам диваците, мъртви, мъртви край мене.

А Виола я няма…

По-далечна никога не е била…

(ти ли стори това?)

(това ли стори, вместо да ме намериш?)

И отвътре аз просто умирам.

А едно тяло се претъркулва от камарата и пада право върху мен.

Отскачам, изтъркулвам се сред още тела, изправям се с труд на крака, трия ръце в панталоните, изтривам допира на мъртвия.

Второ тяло пада.

Поглеждам нагоре към камарата.

1017 си проправя път сред труповете навън.

Вижда ме и замръзва, ръцете и главата му стърчат сред мъртвите, костите му изпъкват под кожата, кльощав така, сякаш отдавна не е сред живите.

Разбира се, че е оцелял. Разбира се. Ако някой от тях къташе достатъчно злоба и горчивина, която да го задържи в живота, това е той.

Хуквам към камарата и започвам да го тегля навън, освобождавам го, трябва да го измъкна изпод мъртвите, изпод всички мъртви.

Той се изхлузва и двамата падаме заедно назад, претъркулваме се на земята, разделяме се на секундата и вперваме очи един в друг.

Дишаме тежко, във въздуха се вдигат облаци пара.

Не изглежда ранен, дори превръзката е паднала от ръката му. Просто ме гледа, очите му са отворени широко като моите.

— Жив си — казвам тъпо. — Ти си жив.

Той ме гледа в отговор, няма Шум, няма цъкане, нищо. Само аз и той в утринната тишина, дим се вие във въздуха като филизите на лоза.

— Как? — питам. — Как оживя?

Няма отговор, само ме гледа ли, гледа.

— Ти дали… — почвам, но трябва да се изкашлям, за да си прочистя гърлото. — Дали видя едно момиче?

И тогава го чувам, туп тупур-туп…

Копита по пътя. Дейви е викнал татко си и двамата идват.

Втренчвам се в 1017.

— Бягай — казвам. — Трябва да се махаш от тук…

Туп тупур-туп…

Моля те — шепна. — Моля те, прости ми, прости ми, но, моля те, просто бягай, просто бягай, просто се махай…

Спирам, защото той се изправя на крака. Не откъсва очи от мен, не мига, лицето му е безизразно.

Туп тупур-ТУП…

Прави крачка, после втора, после хуква, тича към взривената дупка.

После спира и поглежда назад към мен.

Към мен.

Ясен къс Шум ме блъсва.

В Шума съм само аз, сам.

В Шума 1017 държи пушка.

В Шума той дърпа спусъка.

В Шума аз умирам в нозете му.

После се обръща и изхвърча през взривеното, и потъва в гората.

— Знам колко трябва да ти е тежко, Тод — казва Кметът, докато оглежда взривения зид. Излезли сме отвън. Никой повече не иска да гледа телата.

— Но защо? — питам и се мъча да преглътна стегнатото в гърлото. — Защо биха сторили нещо такова?

Кметът гледа кръвта, протекла по лицето ми от ударите, които сам си нанесох, но си премълчава.

— Сигурно са мислели, че се каним да използваме диваците като войници.

— Но да избият всичките? — вдигам очи към него на коня. — Преди днешния ден от Възражението никога никого не са убивали, не и умишлено.

— Петдесет и шест войника — обажда се Дейви.

— Седемдесет и пет — поправя го Кметът. — Избягалите затворници са триста.

— Нали помниш, че преди пак хвърлиха бомба сред диваците? — добавя Дейви към мен. — Кучки.

— Възражението започна военната си кампания — обяснява Кметът, без да откъсва очи от мен. — А ние ще отговорим подобаващо.

— Мътните ги взели, как ще им отговорим само — казва Дейви и зарежда пушката без причина.

— Съжалявам за Виола — казва ми Кметът. — Аз съм разочарован толкова, колкото и ти от факта, че тя е взела участие в това.

— Изобщо не знаем дали е взела участие — прошепвам.

(взела ли е?)

(взела ли си участие?)

— Няма значение — отвръща Кметът. — Твоите момчешки дни окончателно и напълно изтекоха. Сега имам нужда от водачи. Имам нужда ти да бъдеш водач. Готов ли си да станеш водач, Тод Хюит?

— Аз съм готов — казва Дейви и в Шума си чувства, как го изоставят.

— Отдавна знам, че мога да разчитам на теб, сине.

Шумът на Младши пак порозовява.

— Искам да чуя окончателен отговор от Тод — Кметът прави крачка към мен. — Ти повече не си мой затворник, Тод Хюит. Тази фаза приключи. Но сега искам да знам дали ще се присъединиш към мен… — кимва с глава към взривения зид — … или ще се присъединиш към тях. Нямаш друг избор.

Поглеждам към манастира, към телата, към всички ужасени мъртви лица, към цялата безсмислена смърт.

— Ще ми помогнеш ли, Тод?

— Как да ти помогна? — казвам, без да вдигам очи.

Но той само пита отново:

— Ще ми помогнеш ли?

Мисля за номер 1017, за това как той е сам сега, сам-самичък в целия свят.

Приятелите му, семейството му са струпани на камара като смет, захвърлени на мухите.

Не мога да спра да ги виждам, дори като затворя очи.

Не мога да спра да виждам голямото синьо В.

О, не ме предавай, мисля.

О, никога не ме оставяй.

(но нея я няма)

(няма я)

А аз съм мъртъв.

Отвътре съм мъртъв, мъртъв, мъртъв.

Нищо не ми остана.

— Ще ти помогна — казвам. — Ще ти помогна.

— Отлично — сърдечно възкликва Кметът. — Знаех си, че си специален, Тод. Знаех си го през цялото време.

При тези думи Шумът на Дейви изписква жално, но Кметът не му обръща внимание. Обръща Морпет с лице към терена на манастира, сега изпълнен със смърт.

— Колкото до това как точно да ми помогнеш… — продължава. — Е, всички ние вече се срещнахме с Възражението — после се извръща да ни погледне, а очите му греят. — Време е те да се срещнат с Въпроса.

Част пета

Кантората на въпроса

27

Начинът, по който живеем сега

Тод

— Не се заблуждавайте от затишието — казва Кметът, изправен на подиума, гласът му гърми над площада през високоговорителите, нагласени на най-силно, за да надвикат Рева. Хората на Ню Прентистаун го гледат в студената утрин, мъжете са струпани непосредствено пред краката му, заобиколени са от войници, а жените пак са в страничната улица.

Намираме се отново в изходната точка.

Дейви и аз сме на коне зад подиума, точно зад гърба на Кмета.

Като почетна стража.

Носим новите си униформи.

Аз мисля Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

Защото когато го мисля, не се налага да мисля за нищо друго.

— Дори в този момент нашите врагове кроят козни срещу ни. Дори в този момент планират унищожението ни. Дори в този момент ние трябва да знаем, че атаката им неизбежно ще се повтори.

Кметът бавно оглежда тълпата. Лесно е човек да забрави колко хора все още живеят в този град, все още работят, все така се мъчат да ядат, все така продължават с живота си всеки ден. Изглеждат уморени, гладни, мнозина са мръсни, но продължават да гледат, продължават да слушат.

— Възражението може да удари навсякъде, по всяко време, да убие всекиго — продължава Кметът, въпреки че от Възражението няма ни вест, ни кост вече цял месец. Опустошаването на затворите беше последната им поява, след това изчезнаха в пустошта, а войниците, които можеха да ги преследват, бяха избити в спалното помещение.

Но това само означава, че Възражението е на свобода, опива се от победата си и планира следващото нападение.

— Триста избягали затворника — казва Кметът. — Почти двеста избити войници и цивилни.

— Цифрата пак нарасна — промърморва Дейви под нос. — Следващия път, когато държи тая реч, ще излезе, че целият град вече е избит от Възражението — поглежда ме, за да види дали ще се засмея. Не се засмивам. Дори не го поглеждам. — Както и да е — казва и също обръща глава.

— А дори не споменавам геноцида — допълва Кметът.

При тези думи тълпата започва да роптае, Ревът става по-силен и по-червен.

— Същите онези диваци, които служеха по къщите ви така мирно и кротко през последните десет години, онези диваци, на чиято упоритост и издръжливост в най-тежки условия бяхме започнали да се възхищаваме, онези, на които бяхме свикнали да гледаме като на наши партньори в Новия свят.

Пауза.

— Всички те са мъртви, няма ги вече.

Тълпата Реве още по-силно. Смъртта на диваците наистина оказа много силно въздействие върху хората, преживяха я много по-тежко от смъртта на всички войници и цивилни при нападението. Мъжете дори започнаха отново да се присъединяват доброволно към армията. После Кметът пусна няколко жени от затвора, на други позволи да се приберат при семействата си, а не да спят по общежитията. Повиши дажбите от храна на всички.

И започна редовно да държи речи. Да обяснява как стоят нещата.

— От Възражението твърдят, че се борят за свобода. Но дали това са хората, на които трябва да вярвате, на които да се уповавате за спасението си? Онези, които избиха такъв брой невъоръжени?

Чувствам как се задавям, Шумът ми опустява, не мисля нищо, не чувствам нищо, освен…

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

— Знам, че последните седмици бяха тежки. Храната и водата не достигат, необходим е вечерен час, няма електричество дори и през студените нощи. Поздравявам ви за вашата издръжливост и упорство. Единственият начин да преживеем тези времена, е да се обединим срещу онези, които опитаха да ни унищожат.

— Хората наистина се обединиха, сещате ли се? Като един спазват вечерния час, приемат дажбите храна и вода без ропот, стоят си у дома, когато им кажат да не излизат, гасят електричеството след уговореното време, правят го, въпреки че температурите продължават да падат. Когато яздя из града, виждам дори отворени магазини, пред тях има големи опашки, чакат да получат онова, от което имат нужда.

Очите им не се откъсват от земята, стоят и чакат.

Вечер кметът Леджър ми разказва, че има хора, които още мърморят срещу Кмета, но сега омразата е насочена срещу Възражението, предимно заради взривяването на пречиствателната станция, на електроцентралата, но най-вече заради смъртта на диваците.

Човек се примирява с по-малкото зло, казва кметът Леджър.

Двамата с него още си живеем в камбанарията, причината за това е известна единствено на Кмета Прентис, но сега аз държа ключа и заключвам кмета Леджър, когато излизам. На него това не му харесва, но нищо не може да стори.

Примиряваш се с по-малкото зло.

Чудя се обаче защо човек винаги може да избира само между две злини, пък били те и с различен мащаб.

— Също така искам да изразя благодарността си — продължава да приказва Кметът — за непрекъснатата помощ, която ни оказвате с вашата информация. Само непрестанната бдителност може да ни изведе към по-светли дни. Нека съседът ви знае, че го наблюдавате. Само така ще се чувства действително в безопасност.

— Колко още ще продължава? — обажда се тихо Дейви и без да иска, смушква Смъртоносен/Жълъдче и трябва да дръпне юздите, защото конят прави крачки напред. — Замръзвам тука, мътните го взели.

Ангарад пристъпва от крак на крак под мен. Напред? казва Шумът й, дъхът й е тежък и бял в студа.

— Още малко — шепна й и я галя по шията.

— От тази вечер — говори Кметът — вечерният час се премества с два часа по-късно, а посещенията при съпругите и майките се удължават с трийсет минути.

Сред тълпата от мъже се понася кимане, в тълпата от жени някои заплакват от облекчение.

Благодарни са му, мисля. Благодарни са на Кмета.

И това ако не е постижение.

— На финала — довършва той — имам удоволствието да ви съобщя, че завърши строежът на сградата на новото Министерство, което ще ни закриля от заплахата на Възражението, сградата, в която всички тайни ще излизат наяве, в която всеки, който желае да навреди на нашия начин на живот, ще бъде превъзпитаван в уважение към нашите идеали, сградата, която ще гарантира бъдещето ни и ще ни освободи от ръцете на онези, които се опитат да ни го отнемат.

Кметът прави пауза за максимален ефект.

— Днес Кантората на Въпроса започва работа.

Дейви среща погледа ми и посочва изостреното сребърно В, избродирано на пагоните на новите ни униформи, В-то, което Кметът специално подбра за наш знак, заради дълбокия асоциативен смисъл, нали се сещате.

Аз и Дейви сме офицери на Въпроса.

Не споделям вълнението на Младши.

Но това е така, защото вече не мога да чувствам нищо.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

— Хубава реч, тате — казва Дейви. — Дълга.

— Тя не беше предназначена за теб, Дейвид — отвръща Кметът, без дори да го поглежда.

Тримата яздим към манастира.

Макар че манастир вече няма.

— Всичко е готово, надявам се? — казва Кметът, като само леко обръща глава. — Мразя да изглеждам лъжец в чужди очи.

— По-готово няма как стане, дори и сто пъти да питаш — промърморва Дейви.

Кметът се извръща цял към него, намръщен е, но аз бързам да заговоря, за да не му позволя да удари Дейви с Шума си.

— Готово е, съвсем е готово — казвам с равен глас. — Стените и покривът са си на местата, само отвътре…

— Няма нужда да звучиш толкова мрачно, Тод — отвръща Кметът. — Отвътре нещата ще бъдат довършени, когато им дойде времето. Сградата е готова, а това е най-важното. Ще я гледат отвън и ще треперят.

Обърнал ни е гръб, бърза напред, но аз чувствам усмивката му при думите и ще треперят.

— Ние ще вземем ли участие? — пита Дейви, Шумът му вилнее. — Или пак ще ни измислиш кого да бавим?

Кметът спира Морпет и го обръща напряко на пътя.

— Някога чул ли си Тод да се оплаква така като теб? — пита.

— Не — нацупено отговаря Дейви, — но той си е той, нали се сещаш, той си е Тод.

Кметът вдига вежди.

— Е, и?

— Ами аз съм твой син.

Кметът бутва Морпет да прекрачи към нас, което кара Ангарад да отстъпи назад. Отстъпи казва Морпет. Води, отговаря Ангарад и свежда глава. Галя я по гривата, реша я с пръсти, успокоявам я.

— Нека да ти кажа нещо интересно, Дейвид — казва Кметът и го гледа твърдо право в очите. — Офицерите, армията, цивилните от града, всички ви гледат как двамата яздите заедно, рамо до рамо в новите си униформи, с целия си нов авторитет, и знаят само, че единият от вас е моят син — застанал е странично до Дейви и леко го избутва от пътя. — Гледат ви как минавате на конете из града, как си вършите работата и, да ти кажа ли? Често се объркват. Често се объркват точно кой от вас е моя плът и кръв.

Кметът обръща очи към мен.

— Виждат Тод с неговата отдаденост при изпълнението на всеки дълг, със скромните очи, със сериозното лице, със спокойната стойка, със зрелия и опитен контрол на Шума и изобщо не могат и да допуснат, че неговият Шумен, мързелив, вулгарен приятел е моят истински син.

Дейви гледа към земята, стиска зъби, Шумът му ври.

— Той дори не прилича на теб.

— Знам, че не прилича — казва Кметът и връща Морпет на пътя. — Просто исках да ти съобщя един интересен факт. Защото това объркване между двама ви много често се случва.

Продължаваме да яздим, Дейви е обвит в тиха, аленочервена буря от Шум, влачи се последен. Аз държа Ангарад в средата, Кметът е начело.

— Добро момиче — шепна.

Момче Жребче отвръща тя, а после мисли Тод.

— Да, момичето ми — шепна между ушите й. — Тук съм, при теб съм.

Свикнах в края на всеки ден да се задържам в конюшнята, сам я разседлавам, сам я реша бавно, вчесвам гривата й, нося й ябълки. Единственото, от което тя има нужда, е непрестанното уверение, че съм до нея, доказателства, че не съм напуснал табуна и докато сме заедно, тя е щастлива и ме нарича Тод, а аз не трябва да й давам никакви обяснения, не трябва да я питам нищо, а тя не иска нищо от мен.

Освен това да не я изоставям.

Освен това никога да не я изоставям.

Шумът ми се размътва и аз пак мисля Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

Кметът се обръща да ме погледне. И ми се усмихва.

Носим униформи, но не сме част от армията, Кметът това много ясно се постара да ни го разясни. Нямаме чин, различен от простото „офицер“, но униформите и избродираното на тях сребърно В са достатъчни да карат хората да стоят встрани от нас и да не застават никога на пътя ни.

Работата ни досега беше да охраняваме онези, които не са напускали затвора или които са били арестувани след последното нападение, повечето от тях са жени. След като сградите на затворите бяха взривени, неосвободените и новите затворници бяха преместени в един дом на изцелението надолу по реката.

Сещате ли се в кой точно?

През последния месец аз и Дейви ескортираме работни бригади от затворници от дома на изцелението до терена на манастира, където те довършиха строежа, започнат от диваците, човешките мъже и жени май работят по-бързо или поне така ми се стори. Кметът не ни накара да надзираваме самия процес на работа, за което поне съм благодарен.

Когато ги приберем вечер обратно в дома на изцелението, с Дейви няма много-много какво повече да правим, освен да обикаляме наоколо с конете и да се стараем с всички, сили да не чуваме писъците, които долитат отвътре.

Защото някои от затворничките са от самото Възражение — заловените в нощта нападението. Тях никога не ги виждаме, не ги изпращат на работа на строежа, те само биват разпитвани по цял ден и цяла нощ, докато най-после дадат някакви отговори. Досега Кметът е узнал от тях, че лагерът на Възражението се намира край някаква мина, прати войниците на мястото, но се оказа, че в лагера вече няма жива душа. Трябва да се изтръгне още полезна информация, но тя се изтръгва много бавно.

Има и такива затворници, за които е доказано, че са помагали на Възражението, но онези от тях, които свидетелстваха и потвърдиха, че са видели със собствените си очи как жените от Възражението избиват диваците и изписват онова В на зида, бяха освободени и изпратени по домовете си. Бяха освободени дори и онези, за които беше ясно, че няма как да са присъствали на избиването и да са го видели, защото преди това пък беше доказано, че по същото време са се намирали на съвсем друго място.

Онези пък, които не дадоха това свидетелство, биват разпитвани, докато го дадат.

Дейви говори високо, за да заглушава звуците, които идват от дома на изцелението, с всички сили се преструва, че не го тревожат, но трябва да си пълен тъпак, за да не видиш колко много всъщност го тревожат.

Аз просто не се издавам с нищо, затворил съм се, стискам очи и чакам писъците да секнат.

Много ми е леко с Дейви.

Защото, както споменах, вече не чувствам нищо.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

Но от днес нещата явно ще се променят. Днес вече новата сграда е завършена или поне готова в достатъчна степен и Дейви и аз вече ще охраняваме нея, а не дома на изцелението, защото в нея ще бъде пренесена цялата дейност на Въпроса.

Хубаво. Все едно ми е.

Нищо няма значение.

Кантората на Въпроса — казва Кметът, докато обикаля всички ъгли.

Предната част на зида е възстановена, над нея стърчи новата сграда — голям каменен четириъгълник, който смазва мозъка ти, ако стоиш твърде близо твърде дълго време. Поставена е и нова порта, на нея блести чисто ново сребърно В, точно като онова на униформите ни.

От двете страни на портата пазят войници. Един от тях е Айвън, още е редник, както винаги е с кисела физиономия. Опитва се да срещне погледа ми, когато го подминавам, Шумът му гърми фалшиво, предполагам, че е пълен с неща, които той не иска Кметът да чуе.

Не му обръщам никакво внимание. Кметът също.

— Е, сега вече ще започне истинската война — казва Кметът.

Портите се отварят и навън излиза комендантът, мъжът, който ще отговаря за Въпроса и Разпитите, мъжът, на когото е възложено да узнае къде точно се крие Възражението и как най-лесно да бъде обезвредено.

Той ще бъде нашият нов шеф.

— Господин Президент — поздравява той.

— Капитан Хамър — отвръща Кметът.

28

Войник

Виола

— Тихо — казва госпожа Койл и вдига пръст до устните си.

Вятърът е спаднал и чуваме как всяка наша стъпка чупи клонки, нападали под дърветата. Спираме, стараем се да доловим крачките на маршируващи войници. Нищо.

Нищо.

Госпожа Койл кимва и продължаваме надолу по хълма сред дърветата. Аз я следвам. Само двете сме.

Аз, тя и бомбата, привързана за гърба ми.

Спасителната акция доведе в лагера 132-ма затворника. 29 от тях починаха веднага, или ги донесоха мъртви още от пътя. Корин беше трийсетата. Останаха затворнички, неизведени от килиите при акцията, например бедната госпожа Фокс, чиято съдба най-вероятно никога няма да узная. Госпожа Койл пресметна, че сме убили към двайсетина от техните войници. По чудо само шестима членове на Възражението загинаха при атаката, в това число Теа и госпожа Уегънър, но други петима бяха заловени и при всички положения в момента ги изтезаваха, за да измъкнат информация за скривалището на Възражението.

Затова се наложи да преместим лагера. Спешно.

Много от ранените изобщо не можеха да се движат сами, но нямаше време, натоварихме всичко — храна, амуниции, медицински материали, оръжия, всичко, което можеше да се носи — на каруците, на конете, на гърбовете на здравите хора и побягнахме в горите, движихме се, без да спираме през цялата нощ, през целия следващ ден и през нощта след него, докато стигнахме до едно езеро в подножието на грамаден скалист склон, където поне имаше достатъчно вода и подходящ терен за издигане на заслони.

— Ще свърши работа — каза госпожа Койл.

Издигнахме лагера под скалите.

И започнахме да се готвим за война.

Махва с ръка и аз на секундата се гмурвам в храстите. Стигнали сме малка отбивка, която се влива в главния път, и аз чувам войнишка част, която шумно се движи в далечината в посока, обратна на нашето движение.

Запасите ни от лека намаляват с всеки изминал ден и госпожа Койл въведе дажби, но след голямото нападение вече е твърде опасно за който и да било мъж, независимо дали има Шум или не, да ходи в града, а това означава, че вече няма кой да ни вози в тайниците на каруците. Сами караме каруцата донякъде, а останалия път изминаваме пеша.

Бягствата след поставянето на бомбата станаха по-трудни, така че трябва много да внимаваме.

— Окей — прошепва госпожа Койл.

Изправям се. Само луните осветяват гората.

Пресичаме пътя приведени почти до земята.

След като се преместихме до езерото, след спасителната акция, след смъртта на Корин…

След като аз се присъединих към Възражението…

Започнах да научавам разни неща.

— Базисно обучение — така ги нарича госпожа Койл тези неща. Занятията се водят от госпожа Брайтуейт, в тях участвам не само аз, но и всеки пациент, оздравял достатъчно, че да може да се включи, а това означава, че се включиха почти всички спасени, човек никога не би помислил, че толкова много хора ще пожелаят, учим се заедно как да зареждаме пушка и да стреляме, как да се сливаме с тълпата и да събираме информация, как да планираме нощни преходи, как да разчитаме следи, учим езика на знаците, кодови думи.

Учим се как да сглобим и задействаме бомба.

— Откъде всички тук знаете как се прави това? — попитах веднъж на вечеря, докато цялото тяло ме болеше от всичкото тичане и гмуркане, и носене на тежки неща през деня. — Вие сте лечителни. Откъде знаете как да…

— Как се ръководи армия ли? — отвърна госпожа Койл. — Забравяш войната с диваците.

— Ние представлявахме самостоятелна военна част — добави госпожа Форт, наведена ниско над чинията си с каша.

Лечителките вече разговарят с мен, сега, когато със собствените си очи се убедиха колко усърдно тренирам.

— Не ни обичаха много-много — изкикоти се госпожа Лоусън от отсрещната страна на масата.

— Не одобрявахме начина, по който някои от генералите ни водеха войната — обясни госпожа Койл. — Смятахме, че партизанските военни действия са далеч по-ефективни.

— И тъй като нямахме Шум — допълни госпожа Надари, — се промъквахме много лесно навсякъде, сещаш ли се?

— Мъжете от щабквартирата обаче, не смятаха, че ние сме решението на всичките им проблеми — продължи да се смее госпожа Лоусън.

— Все спорехме, от там дойде и името ни — каза госпожа Койл.

— А после се състави ново правителство, градът беше възстановен и ние… — продължи госпожа Форт, — проявихме известен разум и съхранихме тайно необходимите материали, в случай че отново възникне необходимост от взривна дейност.

— Експлозивите в мината — казах. — Скрили сте ги още преди години.

— И виж какво добро решение се оказа, че сме взели тогава — отвърна госпожа Лоусън. — Никола Койл винаги е била далновидна жена.

Примигнах при „Никола“, не ми се струваше нормално госпожа Койл да има малко име.

— Да — завърши госпожа Койл. — Мъжете са същества на войната. Най-добре е за всички жени да помнят това и да вземат необходимите мерки.

Целта ни е напълно изоставена, точно както очаквахме. Малка е, но натоварена със силно символично значение, издигната е високо над нивите източно от града. Кладенецът и съоръжението над него напояват само нивите, не доставят вода за къщите. Но ако градът позволява на Кмета да затваря, да изтезава и да убива безнаказано, то този град не заслужава да яде.

Освен това целта е далеч от центъра на града, така че няма никаква възможност да зърна Тод.

Затова ме е взела със себе си, но засега няма да споря с нея. Засега.

Движим се по пътя, който свършва при кладенеца, крием се в канавката, задържаме дъха си, когато минаваме покрай най-близката спяща ферма, на горния етаж още свети лампа, но е толкова късно през нощта, че сигурно става дума за някаква предпазна мярка.

Госпожа Койл пак махва с ръка и аз я задминавам, гмуркам се под простряното пране. Препъвам се в някаква захвърлена детска играчка, но запазвам равновесие.

Бомбата по принцип е безопасна при носене, издържа на тръскане или дори изпускане.

Но все пак.

Издишам треперливо и поемам към кладенеца.

Дори през седмиците, през които се криехме и изобщо не се доближавахме до града, седмиците, през които се бяхме притаили и само тренирахме и се подготвяхме, дори тогава неколцина побягнали от Кмета и хората му ни намериха.

— Какво твърди той? — ахна госпожа Койл, когато чу разказите им.

— Казва, че вие сте избили всички диваци — повтори жената, притиснала пластир до кървящия си нос.

— Чакай, чакай — намесих се. — Всичките диваци са мъртви?

Жената кимна.

— А той твърди, че ние сме го сторили — потрети госпожа Койл.

— Че защо ще твърди нещо подобно? — попитах.

Госпожа Койл се изправи и се вгледа към отсрещния бряг на езерото.

— За да настрои града срещу нас. Да направи така, че ние да излезем лошите.

— Той точно това казва — повтори жената. Аз я открих, докато тичах из гората при една от тренировките. Беше се препънала в камък и си беше разбила носа. — Държи речи всеки ден. Хората го слушат.

— Не съм изненадана — отвърна госпожа Койл.

Вдигнах очи към нея.

— Не сте го сторили, нали? Не сте избили диваците?

Лицето й пламна от гняв.

— Точно за какви хора ни смяташ, моето момиче?

Аз издържах погледа й.

— АМИ не знам. Ти взриви спешното помещение. Изби войниците вътре.

Но тя само поклати глава, макар че не разбрах дали трябваше да приема това за отговор на въпроса си.

— Сигурна ли си, че не са те проследили? — попита тя жената.

— Скитам из горите три дни вече отвърна тя. — Не аз ви намерих — после ме посочи. — Тя намери мен.

— Да — отбеляза госпожа Койл в отговор, без да ме изпуска от очи. — Виола много я бива да намира разни работи.

При кладенеца обаче се оказва, че имаме проблем.

— Твърде близо е до къщата — прошепвам.

— Не е — прошепва госпожа Койл в отговор, заобикаля ме и отваря торбата на гърба ми.

— Сигурна ли си? — продължавам. — Бомбата, с която взривихте радиокулата, беше…

— Има бомби и бомби — тя наглася нещо на взривното устройство на гърба ми, после ме завърта, за да я погледна в очите. — Готова ли си?

Хвърлям поглед към къщата, където може да спи всеки; жени, невинни мъже, деца. Няма да убия никого, освен ако наистина не се наложи. Ще се наложи, ако трябва да убия някого заради Тод или заради Корин например.

— Сигурна ли си? — питам пак.

— Ти ми се доверяваш, Виола, или не ми се доверяваш — тя накланя глава на една страна. — Е, решавай?

Ветрецът отново подухва и довява до нас слаб спящ Шум от Ню Прентистаун, неопределим, сумтящ, похъркващ Рев, почти тих, ако Шумът изобщо може да бъде наречен тих.

Тод е някъде там.

(не е мъртъв, каквото ще да ми разправя тя)

— Давай да свършваме — казвам и смъквам торбата от гърба си.

Спасителната акция не се оказа спасителна за Лий. Сестра му и майка му не бяха сред спасените затворници, нито пък сред онези, които починаха при нас. Възможно е да бяха останали в единствения затвор, който Възражението не успя да разбие тогава.

Но въпреки това…

— Дори и да са мъртви — каза той една вечер, докато седяхме заедно на брега на езерото и хвърляхме камъчета във водата с болящите ни от целодневните тренировки ръце, — просто искам да го знам.

Поклатих глава.

— Ако не го знаеш със сигурност, значи все още има надежда.

— Дали знам или не знам няма никакво отношение към това дали те са живи или не — той седи близо до мен, но не много близо. — Мисля, че са мъртви. Чувствам, че са мъртви.

— Лий…

— Ще го убия — гласът му беше глас на мъж, даващ обещание, а не отправящ заплаха. — Ако успея да го доближа достатъчно, ще го убия, пред тебе се заклевам.

Луните се издигнаха над езерото и се отразиха във водите. Хвърлих още едно камъче, което отскочи от лунната пътека. До нас долиташе тихото шумолене на дърветата край лагера. Чувахме Шум от време на време, аз чувах все повече усилващото се жужене на Шума на самия Лий, който не беше сред късметлиите с дажба от лека.

— Не е каквото си мислиш — казах тихо.

— Да убиеш някого ли?

Кимнах.

— Дори и ако е някой, който си го заслужава, някой, който ще убие теб, ако ти не убиеш него, дори тогава не е каквото си мислиш.

Последва дълго мълчание и той каза:

— Знам.

Вдигнах очи.

— Убил си някой от войниците?

Той не отговори, но това само по себе си беше отговор.

— Лий? — повторих. — Защо не ми каза?

— Защото не е каквото си мислиш, че ще е, сещаш ли се? — отвърна той. — Дори и ако онзи си го заслужава.

После хвърли още едно камъче в езерото. Раменете ни не се опираха. Между нас зееше пространство.

— Все пак ще го убия — довърши той.

Обелвам защитната хартия и залепвам бомбата на стената на кладенеца, лепилото е направено от дървесна смола. Изваждам от торбата две жички, увивам краищата им около краищата на други две, които стърчат от бомбата, едната я пъхвам на нужното място, другата остава свободна.

Бомбата е активирана. Вадя малък зелен брояч от предния джоб на торбата, закачам неговата жичка за свободно висящата. Натискам червеното му бутонче, а после едно сиво. Зелените числа светват на циферблата.

Вече мога да наглася таймера на бомбата.

Натискам едно сребърно бутонче, докато числата покажат 30:00. Натискам червеното бутонче още веднъж, лепвам брояча до бомбата, плъзвам го в гнездото му, после натискам сивото бутонче още веднъж. Зелените числа веднага започват да се сменят на 29:59, 29:58, 29:57.

Бомбата е жива.

— Браво — прошепва госпожа Койл. — Да ни няма.

След почти месец криене в гората и чакане затворниците да се възстановят, чакане здравите да се обучат достатъчно, чакане нашата истинска армия да се роди, дойде нощта, в която чакането свърши.

— Ставай, моето момиче — ми каза госпожа Койл, коленичила до леглото ми.

Примигнах и се събудих. Все още цареше пълен мрак. Госпожа Койл говореше тихо, за да не събуди другите в палатката.

— Защо? — прошепнах.

— Нали каза, че ще сториш каквото поискам.

Станах, излязох навън в студа и се заех да обувам ботушите, докато госпожа Койл ми приготвяше торба, която да сложа на гърба си.

— Отиваме в града, нали? — попитах, докато си завързвах връзките.

— Гениално прозрение — промърмори тя на торбата.

— Защо тази нощ? Защо сега?

Тя вдигна очи към мен.

— Защото трябва да им напомним, че все още сме тук и ги наблюдаваме.

Торбата на гърба ми вече е празна. Прекосяваме обратно двора, плъзваме се край къщата и се ослушваме дали някой не ни е усетил.

Не, не ни е усетил.

Готова съм да тръгваме, но госпожа Койл е опряла ръка на предната фасада на къщата, обширна и боядисана в бяло.

— Тука — прошепва.

— За какво? — оглеждам се, страх ме е, че още не сме избягали, а броячът цъка.

— Забрави ли кои сме? — пъха ръка в джоба на лечителската си престилка, все така ходи с нея, макар че панталоните са далеч по-практични. Измъква нещо и ми го хвърля. Улавям го, без да мисля.

— Честта е твоя — казва тя.

Поглеждам в дланта си. Държа трошливо късче син въглен от обгоряло парче пълзящо растение — използваме ги за огрев. Ръката ми се омазва в синьо, кожата ми става синя.

Гледам го още секунда.

— Тик-так — казва госпожа Койл.

Преглъщам; Вдигам въглена и драсвам бързо три пъти върху бялата стена на къщата.

В-то ме гледа, изписано от собствената ми ръка.

Най-после издишам тежко.

Когато вдигам глава, госпожа Койл вече се е скрила в канавката на пътя. Аз бързам след нея, навела ниско глава.

След двайсет и осем минути стигаме при каруцата дълбоко в гората и чуваме Бум.

— Поздравления, войнико — казва госпожа Койл, когато стигаме лагера. — Току-що произведе първия изстрел на последната битка.

29

Дейността по разпитите

Тод

Жената е завързана за метална рамка, ръцете й са вдигнати високо над главата, китките събрани, стегнати за пречките.

Изглежда така, сякаш ще се гмурка в дълбоко езеро.

Цялото й лице е в кръв, смесена с вода.

— Сега ще си го получи — обажда се Дейви.

Но гласът му е странно тъжен и тих.

— Още един път питам, женска ми приятелко — казва господин Хамър иззад гърба на жената. — Кой постави бомбата?

Избухна първата бомба след едномесечното мълчание, последвало акцията срещу затворите, унищожи водната помпа над източните ниви.

После се започна.

— Не знам — отвръща жената, гласът й и изневерява, тя кашля и се дави. — Не съм напускала Хейвън от…

— Какво не си напускала? — казва господин Хамър. Сграбчва рамката, навежда я напред, като потапя главата на жената напълно в широк съд с вода и я задържа така, докато тя не започва да се мята бясно на каишите, с които е вързана.

Навеждам очи към краката си.

— Вдигни глава, Тод, ако обичаш — казва Кметът, застанал зад гърба ни. — Как иначе ще се научиш?

Вдигам глава.

Намираме се зад полупрозрачно огледало в малка стая, разположена точно до Арената на Въпроса, а тя пък представлява чисто и просто стая с голи бетонни стени и още няколко скрити зад огледала стаички край нея. Дейви и аз седим един до друг на къса пейка.

Гледаме.

Господин Хамър вдига рамката. Жената излиза от водата, бори се за въздух, виси на каишите.

— Къде живееш? — сега господин Хамър е почти непрекъснато усмихнат с най-гнусната си усмивка.

— В Ню Прентистаун — хърка жената. — В Ню Прентистаун.

Правилно — отвръща господин Хамър и наблюдава как жената се закашля толкова силно, че повръща върху гърдите си. После взема кърпата, хвърлена до себе си, и нежно изтрива лицето й, почиства колкото може повече повръщано.

Жената хърка и се бори за въздух, но очите й не изпускат господин Хамър, докато той я бърше.

Това я плаши повече от изтезанието.

— Той защо постъпва така? — пита Дейви.

— Как? — пита Кметът.

Дейви свива рамене.

— Ами, прави се на… и аз не знам, на добър.

Не казвам нищо. Държа вън от Шума си спомена за това как Кметът сложи пластири на раните ми през първия ми ден в Хейвън.

Преди толкова месеци.

Чувам как Кметът променя стойката си, издава звуци, за да прикрие Шума ми и Дейви да не го чуе.

— Ние не сме зверове, Дейвид. Не вършим всичко това за удоволствие.

Гледам господин Хамър, гледам усмивката му.

— Така е, Тод — обажда се Кметът. — Капитан Хамър може и да демонстрира известен ентусиазъм, който навярно ти се струва неуместен, но нека да признаем, резултатите, които постига, са смайващи.

— Свести ли се? — пита господин Хамър жената. Чуваме гласа му чрез уредбата, монтирана между двете стаи. Тя видоизменя странно звука, кара те да се чувстваш така, сякаш гледаш видеозапис, а не нещо истинско.

— Съжалявам, че трябва да продължа да те разпитвам — казва господин Хамър. — Всичко ще приключи в момента, в който ти решиш.

— Моля ви — прошепва жената. — Моля ви, не знам нищо.

И започва да плаче.

— Господи — полугласно промърморва Дейви.

— Врагът прилага различни номера, за да спечели симпатиите ни — казва Кметът.

Дейви рязко се извръща.

— Значи това сега е номер?

— Почти сигурно е, че е номер.

Не свалям очи от жената. Не е номер.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз, мисля.

— Така, така — процежда Кметът.

— Ти контролираш нещата — казва господин Хамър, без да спира да обикаля жената. Тя обръща глава, за да го следи с поглед, но няма голяма свобода на движение заради каишите и рамката. А господин Хамър умишлено се движи точно на ръба на полезрението й. Държи я непрекъснато извън равновесие, мисля. Плаши я.

Защото, разбира се, господин Хамър няма Шум.

Аз и Дейви обаче имаме.

— Тя чува само неясно шумолене, Тод — обажда се Кметът, прочел въпроса ми. — Виждаш ли металните скоби, които стърчат от рамката от двете страни на главата й?

Посочва ни. Аз и Дейви ги виждаме.

— Те непрекъснато произвеждат звънтящо жужене в ушите й — продължава Кметът. — То заглушава всеки Шум, който би могла да чуе от стаите за наблюдение. Държи вниманието й съсредоточено върху разпитващия офицер.

Нали не искаме те да чуват онова, което вече знаем — казва Дейви.

— Ами да — отвръща Кметът с лека изненада в гласа. — Да, Дейвид, точно така.

Дейви се усмихва и Шумът му грейва.

Видяхме синьо В, написано на стената на фермата — продължава господин Хамър иззад гърба на жената. — Бомбата е същата като всички други, които твоята организация поставя…

Това не е моята организация! — казва жената, но господин Хамър продължава, сякаш изобщо не я е чул. — А ние също така знаем, че ти си работила на нивата до тази ферма цял месец.

— С много други жени! — крещи тя в отчаянието си. — С Мила Прайс, с Каша Макрей, с Марта Сътпен…

— Значи и те са замесени, така ли?

— Не! Не, просто…

— Защото госпожа Прайс и госпожа Сътпен вече бяха разпитани.

Жената застива, на лицето й внезапно се изписва още по-силен страх.

Дейви се изкикотва до мен:

— Хвана се — прошепва.

Но аз чувам в Шума му някакво необяснимо облекчение.

Чудя се дали и Кметът го чува.

— Те какво… — започва жената, гласът й изневерява и трябва да почне наново. — Те какво казаха?

— Те казаха, че ти си се опитала да ги накараш да ти помагат в делото ти — спокойно отвръща господин Хамър. — Казаха, че си искала да ги вербуваш за терористки, а когато са ти отказали, си ги осведомила, че имаш намерение да продължиш с мисията и да я извършиш сама.

Жената пребледнява, челюстта й увисва, а очите й се разтварят невярващо.

— Това не е истина, нали? — питам аз с равен глас. Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз. — Той се опитва да я накара да си признае, преструвайки се, че всъщност вече изобщо няма нужда от признанието й.

— Отлично, Тод — отвръща Кметът. — Накрая ще вземе да се окаже, че имаш талант за тази работа.

Дейви поглежда първо мен, после татко си, после отново мен, въпросите му остават незададени.

— Ние вече знаем, че ти си виновна — продължава господин Хамър. — Доказателствата срещу теб са толкова много, че нищо не ни пречи да преценим, че трябва да останеш зад решетките до края на живота си — спира точно пред очите й. — Аз съм тук като твой приятел — казва. — Аз съм тук, пред теб, сега, защото съм единственият човек на света, който може да те спаси от участ, по-лоша от смъртта.

Жената преглъща и изглежда така, сякаш всеки момент отново ще повърне.

— Но аз нищо не знам — отвръща със слаб глас. — Просто нищичко не знам.

Господин Хамър въздъхва.

— Е, това наистина е разочароващо, право да ти кажа.

После минава зад гърба й, хваща рамката и потапя жената във водата.

И я държи вътре…

И я държи вътре…

Вдига очи и поглежда към нас през огледалото, защото знае, че го наблюдаваме…

Усмихва ни се и я държи още във водата…

Водата завира от мятането на жертвата вътре, каишите не са чак толкова стегнати…

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз, мисля със затворени очи…

— Отвори очи, Тод — казва Кметът…

Отварям ги…

А господин Хамър още държи жената във водата…

Тя започва да се мята още по-страшно…

Толкова страшно, че кръв потича от стегнатите й КИТКИ…

— ГОСПОДИ — промълвява Дейви…

— Той просто ще я убие — казвам аз с равен глас…

Това е само видеозапис…

Това е само видеозапис…

(само дето не е видеозапис…)

(не чувствам нищо…)

(защото съм мъртъв…)

(мъртъв съм…)

Кметът се навежда край мен и натиска един бутон на стената.

Струва ми се, че това е достатъчно, капитане — казва, а гласът му се понася над Арената на Въпроса.

Господин Хамър вдига рамката. Но я вдига бавно.

Жената виси на нея, брадичката й е опряна на гърдите, вода тече от носа и устата й.

— Той я уби — казва Дейви.

Не — отвръща Кметът.

— Признай — казва господин Хамър на жената — и всичко това ще свърши.

Следва дълго, дълго мълчание, много дълго.

А после от жената се дочува скърцащ звук.

— Какво казваш? — пита господин Хамър.

— Аз го направих — скърца жената.

— А стига бе! — възкликва Дейви.

— Какво си направила? — пита господин Хамър.

— Аз сложих бомбата — отвръща жената с наведена глава.

— И се опита да накараш други жени да се присъединят към терористичната организация, в която членуваш.

— Да — прошепва жената. — Аз сторих всичко.

— Ха! — обажда се Дейви и от него блика облекчение, облекчение, облекчение, което той се мъчи да прикрие. — Тя призна! Призна!

Нищо не е признала — казвам, без да откъсвам очи от жената, без да помръдвам и мускул.

— Какво? — зяпва ме Дейви.

— Тя си измисля признанието — отвръщам, без да свалям поглед от огледалото, — за да спре той да я дави — леко завъртам глава, за да стане ясно, че говоря на Кмета. — Нали?

Кметът помълчава, преди да ми отговори. Дори и без да чувам Шума му, разбирам, че е впечатлен. Откак започнах да се упражнявам с Кръга нещата край мен придобиха възможно най-зловеща яснота.

Може би точно в това е смисълът на упражнението.

— Почти сигурно е, че си измисля — казва накрая. — Но сега ние разполагаме със самопризнание, което можем да използваме срещу нея.

Дейви нервно мести очи от мен към татко си и обратно.

— Искаш да кажеш, че сега ще я… Разпитвате още?

— Всички жени са част от Възражението, всички до една — отвръща Кметът. — Ако не участват буквално, то съчувстват. Трябва да узнаем онова, което тя наистина мисли. Трябва да узнаем какво тя всъщност знае.

Дейви обръща очи към жената, която диша тежко, увиснала на рамката.

— Не разбирам — казва.

— Когато я върнат в затвора, всички останали жени там ще разберат какво е преживяла тук — казвам.

— Почти — поправя ме Кметът и леко слага ръка на рамото ми. Сякаш изразява одобрение. Аз не помръдвам, не реагирам и той дърпа ръката си. — Всички останали жени там просто ще узнаят какво ги чака, ако не дават необходимите отговори. А по този начин ние рано или късно ще узнаем онова, което действително ни е необходимо и то ще го узнаем от онзи, който действително го знае. Бомбата снощи не беше просто подновяване на военните действия, тя беше начало на нещо много по-мащабно. Задължително трябва да разберем какъв ще бъде следващият им ход.

Дейви не сваля очи от жената. — А какво ще стане се нея?

— Ще бъде наказана за престъплението, което току-що си призна, разбира се — казва Кметът, без да обръща внимание на Дейви, който се опитва да го прекъсне с изтъкването на поредния очевиден факт. — Не знаем какво ще се случи. Може пък тя наистина да знае нещо — връща поглед към огледалото. — Има само един начин да разберем това.

— Искам да ти благодаря за помощта, която ни оказа днес — казва господин Хамър, слага ръка под брадичката на жената и я повдига. — Беше много смела и можеш да се гордееш с отпора, който ни оказа — после й се усмихва, но тя отказва да срещне погледа му. — Демонстрира много по-силен дух от мнозина мъже, които съм разпитвал.

После прави крачка встрани до една малка масичка и вдига пешкира, с който тя е покрита. Отдолу са подредени няколко парчета блестящ метал. Господин Хамър си избира едно.

А сега можем да пристъпим към втората част от нашето интервю — казва и се връща при жената.

А жената започна да пищи.

— Това беше… — казва Дейви и крачи наоколо, докато чакаме отвън пред Кантората, но това е всичко, което може да изрече. — Беше просто… — обръща се към мен. — Боже, Господи, Тод.

Не отвръщам нищо, вадя една ябълка от джоба си.

— Ябълка — прошепвам на Ангарад, опрял чело до нейното. Ябълка отвръща тя и дърпа назад меките си устни. Тод, казва и сдъвква, а после пита Тод?

— Ти не си виновна, момичето ми — прошепвам и я галя по муцуната.

Връщаме се до портата, където Айвън още е на стража, пак се опитва да срещне погледа ми. Чувам го как тихичко ме вика в Шума си.

Не му обръщам внимание.

— Това е напрегнато, м… му — казва Дейви, мъчейки се да прочете Шума ми, мъчейки се да види какво мисля за преживяното, но аз държа Шума си равен и сив, доколкото мога.

Не чувствам нищо.

Не допускам нищо вътре.

— Нещо си много хладнокръвен тия дни — продължава Дейви с презрителен тон, пренебрегвайки молбите на Смъртоносен, който също иска ябълка. — Окото ти не мигна, когато той…

— Господа — казва Кметът и също излиза през портата с тежка торба в едната ръка.

Айвън застава мирно и прекратява всяка дейност на Шума си.

— Татко — отвръща Дейви вместо поздрав.

— Умря ли? — казвам, като гледам само в очите на Ангарад.

— Мъртва тя не ни върши работа, Тод — отвръща Кметът.

— Със сигурност изглеждаше умряла — обажда се Дейви.

— Само докато беше в безсъзнание — отговаря Кметът. — Имам нова задача за вас двамата.

Сърцата ни тупват по няколко пъти, докато смелим израза нова задача.

Затварям очи. Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

— Ще спреш ли да го повтаряш, мътните да те вземат! — кресва Дейви.

Но всички чуваме ужаса в Шума му, свирепата тревога, страха от татко му, страха от новата задача, страха, че той просто няма де в състояние да…

— Няма да водите разпити, ако от това се боиш — казва Кметът.

— Не ме е страх — отвръща Дейви малко по-високо, отколкото е необходимо. — Кой казва, че ме е страх?

Кметът пуска торбата в краката ни.

Познавам я много добре.

Не чувствам нищо, не допускам нищо вътре.

Дейви също гледа торбата. Дори той е шокиран.

— Само затворничките — казва Кметът. — За да предотвратим проникването на вражески елементи сред тях.

— Искаш да ги… — Дейви поглежда татко си. — Върху хора?

— Те не са хора — поправя го Кметът, — а врагове на държавата.

Аз не откъсвам очи от торбата.

В торбата има клещи за маркиране и гривни с номера.

30

Гривната

Виола

Нагласям брояча и се обръщам към госпожа Брайтуейт, за да й кажа, че е време да изчезваме, когато една жена излиза със залитане от храстите зад нас.

— Помогнете ми — казва толкова тихо и кротко, сякаш не осъзнава присъствието ни, а просто моли вселената за помощ.

После пада.

— Какво е това чудо? — казвам и вадя нов пластир от мъничкия комплект за първа помощ, който сме скрили в каруцата, мъча се да помогна на жената, докато двете се люшкаме неконтролируемо по неравния път. На ръката й, по средата между рамото и лакътя, е стегната метална гривна, впита толкова силно в плътта, че кожата наоколо сякаш се стреми да се срасне с чуждото тяло. Ръката е тежко възпалена, аленочервена, топлината от температурата се чувства от разстояние.

— Гривна за маркиране на добитък — отвръща госпожа Брайтуейт, гневно плесва воловете с юздите, карайки твърде бързо по каменистия терен. — Мръсно, зло копеле.

— Помогнете ми — прошепва жената.

— Помагам ти — отвръщам. Главата й лежи в скута ми, за да не се удря в дъските, докато каруцата подскача. Увивам превръзка около гривната, но преди да я покрия, зървам номер, изписан на нея.

1391.

— Как се казваш? — питам.

Но очите на жената са полупритворени и тя само отвръща:

— Помогнете ми.

— И сме сигурни, че не е шпионка? — казва госпожа Койл, скръстила ръце.

— За Бога! — сопвам се. — Имаш ли сърце изобщо?

Челото й помрачнява.

— Трябва да сме подготвени за всякакви номера…

— Възпалението е толкова лошо, че няма да можем да спасим ръката й — намесва се госпожа Брайтуейт. — Дори и ако е шпионка, няма да бъде в състояние да се върне, за да съобщи събраната информация.

Госпожа Койл въздъхва.

— Къде я намерихте?

— Близо до новата Кантора на Въпроса, за която вече толкова пъти чуваме — отвръща госпожа Брайтуейт и също се намръщва.

— Поставихме устройство на един малък склад наблизо — отвръщам. — Не можехме да се приближим повече.

— Гривни за животни, Никола — изсъсква госпожа Брайтуейт, а гневът й буквално лъха на талази.

Госпожа Койл потърква челото си с пръсти.

— Виждам.

— Не може ли просто да срежем гривната и да я махнем? — питам. — После ще излекуваме раната.

Госпожа Брайтуейт поклаща глава.

— Химикалите, с които е намазан металът, не позволяват раненото място да се затвори, това е смисълът на гривната. Никога не можеш да я махнеш, защото жертвата ще умре от кръвозагуба. Гривните са постоянни. Остават завинаги.

— Господи, Боже.

— Трябва да говоря с нея — казва госпожа Койл.

— Надари се грижи за нея — отвръща госпожа Брайтуейт. — В ясно съзнание е, чака операцията.

— Да вървим тогава — казва госпожа Койл и двете се отправят към палатката лазарет. Аз се надигам да ги последвам, но госпожа Койл ме спира с поглед. — Ти не, моето момиче.

— Защо не?

Но те просто отминават и ме оставят сама в студа.

— Добре ли си, Хилди? — пита Уилф, когато минавам край воловете. Четка гърбовете им там, където кожата е протрита от хамутите.

УилФ, казват воловете.

Те само това казват.

— Тежка нощ — отвръщам. — Спасихме една жена от града, маркирана с някаква метална гривна.

За минута Уилф сякаш се замисля. После посочва гривната на предния крак на единия вол.

— Като тая тука ли?

Кимвам.

— На човек? — той подсвирва от удивление.

— Нещата се променят, Уилф — казвам. — Променят се към лошо.

— Знам — отвръща той. — Скоро ще ударим и това ще бъде краят по един или друг начин.

Поглеждам го.

— Знаеш ли точно какви са плановете й?

Той поклаща отрицателно глава и прокарва длан по металната грива на другия вол. УилФ, казва волът.

— Виола! — прогърмява над целия лагер.

Двамата с Уилф вдигаме глави и виждаме госпожа Койл, която бърза към нас в предутринния мрак.

— Ще събуди всички — отбелязва Уилф.

— Малко не е на себе си — казва госпожа Надари, когато аз коленича до спасената жена. — Имаш максимум една минутка да говориш с нея.

— Повтори онова, което ни разказа, моето момиче — казва госпожа Койл на жената. — Повтори го само още веднъж и те оставяме да спиш.

— Ръката? — казва жената, очите й са мътни. — Вече не ме боли.

— Просто повтори какво ни разказа току-що, мила — казва пак госпожа Койл с най-нежния глас, който някога съм чувала от нея. — После всичко ще бъде наред.

Очите на жената се фокусират върху мен и леко се разтварят от изненада — Това си ти! — възкликва леко. — Момичето, което беше в града.

— Виола — отвръщам и докосвам здравата й ръка.

— Нямаме много време, Джес — гласът на госпожа Койл става по-строг, дори когато произнася името на жената. — Разкажи й всичко.

— Какво да ми разкаже? — казвам, леко раздразнена. Жестоко е да я държим будна и тъкмо се наканвам да го отбележа, когато госпожа Койл се обажда:

— Кажи и кой ти стори това. Кой ти сложи гривната.

Очите на Джес се изпълват с ужас.

— Оо — казва тя. — Оо. Оо.

— Само две думи и те оставяме да почиваш — казва госпожа Койл.

— Госпожо Койл… — започвам аз, защото вече съм ядосана.

— Момчета — казва жената. — Момчета. Дори не бяха мъже.

Поемам рязко дъх.

— Кои момчета? — пита госпожа Койл. — Кажи имената им.

— Дейви — отвръща жената, а очите й вече не виждат нас и вътрешността на палатката, а са взрени някъде другаде. — По-големият беше Дейви.

Госпожа Койл ме поглежда в очите.

— А другият?

— Тихият — продължава жената. През цялото време мълчеше. Просто си вършеше работата, не каза и дума.

— Той как се казваше? — настоява госпожа Койл.

— Време е да вървя — казвам и се изправям, защото не мога да слушам повече. Госпожа Койл ме сграбчва за ръката и ме стисва здраво.

— Как се казваше по-малкият? — пита пак.

Жената диша тежко, накъсано, не й достига въздух.

— Стига толкова — обажда се госпожа Надари. — Точно това не исках да…

— Още една секунда — прекъсва я госпожа Койл.

— Никола… — предупредително казва госпожа Надари.

— Тод — изрича жената на леглото, жената, която спасих, жената, която ще изгуби инфектираната си ръка, а аз в момента желая тази жена да се намираше на дъното на океана и аз никога да не я бях срещала. — По-големият наричаше по-малкия Тод.

— Не се доближавай — казвам, когато госпожа Койл изхвърча след мен от палатката.

— Той е жив — казва тя, — но е станал един от тях.

— Млъквай! — кресвам аз, крача гневно през лагера, изобщо не ме интересува колко шум вдигам.

Госпожа Койл стремително ме настига и ме хваща за ръката.

— Загубила си го, моето момиче — казва ми. — Ако изобщо някога е бил твой.

Зашлевявам я през лицето толкова силно и бързо, че тя няма време да реагира. Все едно удрям дънер на дърво. Масивната тежест на човешкото тяло отвръща на удара ми и ръката ми зазвънтява от болка.

— Не знаеш какво говориш — казвам, а гласът ми трепери от ярост.

— Как смееш? — отвръща тя и притиска с длан удареното.

— Дори още не си ме видяла да се бия наистина! — отвръщам, без да отстъпвам и крачка. — Аз взривих цял мост, за да спра армията. Аз забих нож във врата на един смахнат убиец. Аз спасявах човешки животи, докато ти търчеше насам-натам по нощите да ги взривяваш!

— Ти, невежо дете…

Правя крачка към нея.

Тя не отстъпва.

Но спира насред изречението.

— Мразя те — бавно произнасям. — Всичко, което правиш, кара Кмета да ти отвръща с нещо още по-страшно.

— Не аз започнах тази война…

— Но затова пък я обожаваш! — правя втора крачка към нея. — Обожаваш всичко във войната. Бомбите, схватките, спасителните акции.

Лицето й е толкова гневно, че виждам яростта й дори на лунната светлина.

Но не се боя от нея.

И мисля, че тя знае това.

— Иска ти се да определяш нещата просто като добри и лоши, моето момиче — казва. — Но светът не е устроен така. Никога не е бил устроен така, никога няма да стане такъв и помни — тя ми се усмихва с усмивка, сладка като оцет, — че в тази война ти се биеш на моя страна.

Навеждам се напред и носът ми почти опира в нейния.

— Той трябва да бъде победен и затова ти помагам. Но когато победим… — чувствам дъха й, смесен с моя. — КОЙ ще бъде следващият тиранин, когото ще трябва да сваляме от власт насила?

Тя не отвръща нищо.

Но не отстъпва.

Завъртам се на пети и я оставям зад гърба си.

— Изгуби го, Виола! — виква тя след мен.

Но аз просто продължавам да крача.

— Трябва да се върна в града.

— Веднага? — отвръща Уилф и вдига поглед към небето. — Скоро ще съмне. Опасно е.

— Винаги е опасно — отвръщам, — но нямам избор.

Той примигва срещу ми. После вдига въжето, хвърлено под каруцата и се заема да я приготвя отново за път.

— Отиваш за Тод?

Кимвам.

— Ще те закарам.

— Уилф…

— Още е рано — отвръща той, докато запряга воловете. — Поне ще съм с теб, докато наближим.

Не казва нито дума повече, просто запряга. Воловете го питат УилФ? УилФ? — изненадани, че ги притесняват сега, веднага след работната нощ, когато мислят, че вече е време за почивка.

Мисля за това какво би казала Джейн. Мисля за това, че излагам нейния Уилф на опасност.

Но произнасям само:

— Благодаря.

— И аз идвам — извъртам се. Лий е до мен, трие сънените си очи, но е облечен и готов за път.

— Защо си станал? — питам. — Не, изобщо не идваш с нас.

— Напротив — отвръща той. — А и то не се спи от тия ваши крясъци.

— Много е опасно — казвам. — Ще чуят Шума ти…

Той не отваря уста, но в Шума си ми казва:

— Ами ще го чуят, това е положението.

— Лий…

— Отиваш да го търсиш, нали?

Въздъхвам раздразнено и се зачудвам дали да не забравя за цялата идея, докато не съм застрашила живота на още някого.

— Отиваш в Кантората на Въпроса — продължава Лий с тих глас.

Кимвам.

Тогава проумявам. Шавон и майка му също може да са там.

Кимвам отново, но този път Лий разбира, че съм съгласна да дойде с нас.

Никой не се опитва да ни спре, макар че сигурно половината лагер знае, че тръгваме. Госпожа Койл има своите съображения.

Не говорим много, докато пътуваме. Аз просто слушам Шума на Лий, пълен с мисли за семейството му, с мисли за Кмета, с мисли за онова, което Лий ще му стори, ако го докопа.

С мисли за мен.

— По-добре да си говорим — казва Лий. — Не е възпитано да подслушваш така.

— И аз така знам — отвръщам.

Но устата ми е пресъхнала и разбирам, че нямам какво да му кажа.

Слънцето изгрява, преди да стигнем до града. Уилф пришпорва воловете да бързат, но при всички положения пътят обратно ще бъде много опасен сега, когато целият град е буден, а в нашата каруца се возят двама мъже с Шум. Поемаме ужасен риск.

Но Уилф кара все напред.

Обяснявам му къде искам да отидем и той отвръща, че знае мястото. Спира каруцата дълбоко в гората и посочва нагоре по една стръмнина.

— Крийте се — казва. — Не бива да ви виждат.

— Няма да ни видят — отвръщам, — но ако не се върнем до час, не ни чакай.

Уилф само ме поглежда. Всички знаем, че вероятността да ни изостави е равна на нула.

Лий и аз се изкатерваме по стръмнината, прикриваме се край дърветата, а когато стигаме най-високата точка, разбираме защо Уилф е избрал точно това място. Намираме се на хълм близо до взривената радиокула и имаме отлична видимост към пътя, водещ към Кантората на Въпроса, а за нея сме чували, че представлява нещо като затвор, или помещения за изтезания.

Изобщо не искам да знам какво е.

Лежим по корем, рамо до рамо, и надничаме от храстите.

— Ослушвай се внимателно — прошепва Лий.

Но от ослушването няма никаква полза. Слънцето вече грее и Ревът на Ню Прентистаун се събужда. Зачудвам се дали е необходимо Лий изобщо да крие Шума си. Възможно ли е да не се удави човек в огромното общо Шумно море?

— „Удави“ е точната дума — казва Лий, когато го питам на глас. — Ако просто се опиташ да се скриеш в Шума, ще се задушиш.

— Не мога да си представя какво е да се родиш и да израснеш сред всичко това — казвам.

— Сигурен съм, че не можеш — отвръща той.

Но го казва простичко, кротко, в гласа му няма злорадство.

Примижавам, докато се взирам към пътя, защото слънцето грее ярко.

— Ще ми се бинокълът ми да беше тук.

Лий бърка в джоба си и вади своя бинокъл.

Поглеждам го.

— Чакаше да попитам, за да произведеш по-драматичен ефект ли?

— Не разбирам за какво говориш — отвръща той с усмивка и вдига бинокъла до очите си.

— Хайде — бутвам го с рамо. — Дай ми го.

Той протяга ръка встрани, за да не мога да достигна бинокъла. Разкикотвам се, той също. Хвърлям се върху него и се мъча да го притисна до земята, за да стигна бинокъла, но Лий е по-едър и силен и винаги дърпа ръката си надалеч.

— Не ме е страх да ти причиня болка — казвам.

— Не се и съмнявам — отвръща Лий и отново се втренчва през бинокъла към пътя.

Шумът му на секундата подскача, остър и хищен, аз веднага се уплашвам, че ще ни чуят.

— Какво виждаш? — питам, вече не се кикотя.

Той ми подава бинокъла и посочва напред.

— Там — казва. — Идват по пътя.

Но аз вече ги виждам.

Двама мъже на коне. Двама млади мъже в лъскави нови униформи, яздят един до друг. Единият бъбри и енергично жестикулира.

Смее се. Усмихнат е.

Другият язди тихо, впил наведените си очи в гривата на коня, просто отива на работа.

Отива на работа в Кантората на Въпроса.

Облечен е с униформа, а на раменете му е избродирано по едно блестящо сребърно В.

Тод.

Моят Тод.

Язди рамо до рамо с Дейви Прентис.

Работи с онзи, който ме простреля.

31

Номера и обувки

Тод

Дните минават. Става все по-лошо.

— Всичките? — възкликва Дейви, а Шумът му звънти тревожно. Всичките до една?

— Това означава, че им гласуваме доверие, Дейвид — отвръща Кметът, изправен до нас до вратата на конюшнята: чакаме да приготвят конете ни за деня. — Двамата с Тод свършихте такава прекрасна работа по перманентното идентификационно номериране на жените затворнички, бих ли могъл да доверя на някой друг задачата по разширяването на проекта?

Не отвръщам нищо, не забелязвам, че Дейви ме гледа напрегнато. Шумът му е объркан, но все пак розовее от похвалите, които татко му изрича.

Но тогава върху розовото се изливат мислите му за това как трябва да маркираме всички жени.

Всички жени в града, до една.

Защото маркирането на затворничките в Кантората на Въпроса беше много по-страшно, отколкото очаквах.

— Те продължават да бягат — говори Кметът. — В мрака на нощта се измъкват и се присъединяват към терористките.

Дейви наблюдава как оседлават Смъртоносен в един от боксовете, в Шума му просветват лицата на жените, които маркирахме в затвора, грее споменът за това, как плачеха от болка, когато стягахме гривните.

Споменът за това какви думи ни казваха.

— А ако продължават да се измъкват — приказва Кметът, — ясно е, че ще продължават и да се връщат незабелязано и да вършат злините си.

Има предвид бомбите. През последните две седмици бомби избухват всяка нощ, стават все по-мощни, ясно е, че рано или късно ще доведат до нещо още по-мащабно, нито една жена досега не е заловена да ги поставя, освен един-единствен път, когато самият взрив се задействал, докато жената го залагала и тя загина. Не откриха много от нея — само парцали и късове плът.

Затварям очи, когато в съзнанието ми нахлува тази мисъл.

Не чувствам нищо, не допускам нищо вътре.

(дали не е била тя?)

Не чувствам нищо.

— Искаш от нас да маркираме с гривни всички жени — казва тихо Дейви, без да гледа татко си в очите.

— Както вече съм казвал — въздъхва Кметът, — всяка жена е член на Възражението само поради факта, че е жена и по тази причина съчувства и помага на всички други жени.

Конярите извеждат Ангарад и я вкарват в близкия бокс. Тя наднича над парапета и ме бута с муцуна. Тод, казва ми.

— Те ще се съпротивляват — обаждам се, докато я галя. — На мъжете идеята също няма да им допадне.

— А, да — отвръща Кметът. — Вие пропуснахте вчерашната ми реч, нали?

С Дейви се споглеждаме. Цял ден бяхме на работа и не сме чули нищо за никаква реч.

— Говорих пред хората на Ню Прентистаун — продължава Кметът. — Говорихме си по мъжки. Обясних им точно каква заплаха представлява за нас Възражението и как маркирането на жените е просто най-закономерната следваща стъпка от нашата защитна стратегия — прокарва длан по шията на Ангарад. Опитвам се да прикрия шиповете на ревността и раздразнението, които израстват от Шума ми при тази гледка. — Всички ме разбраха, никой не се възпротиви.

— На речта не са присъствали никакви жени, нали? — питам. — Къде бяха те по това време?

Кметът ме поглежда.

— Не искам да насърчавам враговете сред нас, Тод.

— Но ш… жени са хиляди! — обажда се Дейви. — Ще ни отнеме цяла вечност да ги маркираме.

— Ще работят и други екипи, Дейвид, няма да сте единствените — отвръща Кметът кротко, чакайки да се убеди, че синът му е насочил цялото си внимание към него. Но аз съм сигурен, че вие ще надминете всички по майсторлък и бързина.

Шумът на Дейви леко живва при тези думи.

— Можеш да се обзаложиш, татко — отвръща.

Но веднага обръща очи към мен и чака какво ще кажа аз.

Чувам ясно тревогата му.

Галя Ангарад по носа. Конярите извеждат Морпет, изчеткан, сресан, намазаната с масло козина блести._Предай се_, казва той.

— Ако се притеснявате от задачата — казва Кметът и хваща юздите на коня, — задайте си следния въпрос — мята се на седлото с едно-единствено грациозно и премерено движение, сякаш тялото му е от течност. После поглежда отвисоко към нас.

— Защо, която и да било невинна жена би се противила на това да бъде маркирана?

— Това няма да ти се размине — казва жената, а гласът й почти не трепери.

Господин Хамър зад гърба ми зарежда пушката си и я насочва към главата й.

— Ти кьорава ли си? — пита Дейви, но гласът му е станал писклив. — В момента ми се разминава.

Господин Хамър се засмива.

Дейви извива клещите с едно рязко движение. Гривната се впива в плътта на жената между рамото и лакътя. Тя извиква, хваща гривната със здравата си ръка и пада напред, но в последния момент успява да се подпре на пода. Остава за минута долу, диша тежко.

Косата й е изтеглена и прибрана назад в стегнат възел, русите и кестенявите кичури са преплетени като разноцветните жички на задния панел на видеоплеър. На тила има сива ивица, побелялото минава през косата й като река, течаща сред прашна долина.

Взирам се в посивелите кичури и очите ми плувват.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

— Ставай — казва Дейви на жената. — Отивай да те полекуват — вдига очи към опашката от жени, наредила се в коридора на общежитието, всички са взрени в нас, чакат реда си.

— Момчето ти каза да станеш — повтаря господин Хамър и размахва дулото.

— Ти нямаш работа тука — сопва му се изведнъж Дейви. — Ще се оправим и без бавачка.

— Аз не съм ви бавачка — усмихва му се господин Хамър. — Аз ви пазя.

Жената от пода се изправя, очите й се спират върху мен.

Изражението ми е безлично, мъртво, нямам изражение, защото не е възможно да изразя каквото и да било.

Аз съм Кръгът и Кръгът съм аз.

— Как ти дава сърце? — пита тя. — Как ти дава сърце да вършиш тия неща?

После се обръща и се отправя към лечителките, които бяха маркирани първи, за да могат после да помагат на останалите.

Наблюдавам я как се отдалечава.

Не знам името й.

Номерът й е 1484.

— 1485! — провиква се Дейви.

Следващата жена от опашката пристъпва напред.

През целия ден яздим от едно женско общежитие до друго, слагаме почти триста гривни, става много по-бързо отколкото с диваците. Потегляме за вкъщи, когато слънцето започва да залязва, а Ню Прентистаун се замисля за вечерния час.

Не си говорим.

— Какъв ден, а, кретенче? — тихо казва Дейви.

Аз премълчавам, но той и не очаква да му отговоря.

— Те ще се оправят — продължава да приказва той. — Боли ги малко, но лечителките ще им помогнат.

Тупур, тупур, яздим напред.

Чувам го какво си мисли.

Пада мрак. Не мога да видя лицето му.

Може би затова той не прикрива Шума си.

— Как плачеха само — казва.

Аз мълча.

— Няма ли нищо да кажеш? — гласът на Дейви се втвърдява. — Все мълчиш, мълчиш, сякаш не искаш вече да говориш, сякаш аз не заслужавам да говориш с мен.

Шумът му започва да припуква.

— Щото аз нямам с кого другиго да си говоря, кретенче. Нямам никакъв избор в тая ситуация. Няма значение какво правя или казвам, не мога да сторя нищо, особено след всичко, което стана. Наглеждането на диваците — пълна глупост! А сега не сме се обърнали и вече правим същото с жените. И за какво? За какво?

Гласът му притихва.

— За да плачат те пред нас — казва кротко. — Да ни гледат така, сякаш дори не сме хора.

— Защото не сме хора — казвам, изненадан, че изобщо го изричам на глас.

— А да, това е новото ти Аз, сетих се! — казва Дейви презрително. — Господин Корав, господин Нищо-не-чувствам-щото-аз-съм-Кръгът. Ще застреляш и майка си, ако тате ти нареди.

Не отвръщам нищо, само скърцам със зъби.

Дейви също мълчи цяла минута.

После казва:

— Прости ми.

После казва:

— Прости ми, Тод — казва го с името ми.

А после казва:

— За какво ли пък искам ти да ми простиш, мътните те взели? Ти си едно скапано кретенче, дето от Шума му нищо не може да се разбере и си изцяло на страната на тате. На кого ли му пука за теб?

Все така си мълча, тупур, тупур, яздим напред.

— Напред — процвилва Ангарад на Смъртоносен. Напред.

Ревът, чувам в Шума й, а после Момче Жребче, Тод.

— Ангарад — прошепвам между ушите й.

— Тод? — повиква ме тихо Дейви.

— Кажи — отвръщам.

Чувам как издиша през носа си.

— Нищо — но после все пак се решава. — Как го правиш?

— Кое?

Виждам го как свива рамене в мрака.

— Как успяваш да си толкова спокоен? Как успяваш да си така… не знам, безчувствен? Искам да кажа… — той се отнася и после казва така тихичко, че едва го чувам — когато плачат.

Не отвръщам нищо, защото, кажете, как бих могъл да му помогна? Той не знае за Кръга, защото татко му не му го е показал и не иска да му го покаже.

— Знам за Кръга — казва, — пробвал съм я тая глупост, но тя не работи при мен и той повече не…

Млъква внезапно, сякаш е казал твърде много.

— О, забрави — казва.

Яздим нататък, а Ревът на Ню Прентистаун ни обгръща, когато навлизаме сред къщите, само конете си подвикват тихо един на друг, припомнят си непрекъснато кои са, как са заедно.

— Ти си ми единственият приятел, кретенче — казва на края Дейви. — Можеш ли да си представиш по-голяма трагедия от това?

— Уморителен ден? — казва ми кметът Леджър, когато влизам в килията. Гласът му е странно бодър и той не откъсва очи от мен.

— Какво ти пука? — смъквам раницата от рамо и се тръшвам на дюшека както съм си с униформата.

— Ами сигурно е уморително да изтезаваш безпомощни жени по цял ден.

Примигвам от смайване.

— Аз не ги изтезавам — изръмжавам. — Затваряй си устата, нищо не разбираш.

— Ама не, моля ти се, разбира се, че не ги изтезаваш. Къде ми е акълът? Само стягаш парче намазан с киселина метал върху голата им кожа и то никога не може да бъде отстранено от тялото им, без преди това да им изтече кръвта и да умрат като кучета. Как ли въобще мога да нарека това изтезание?

— Ей! — сядам. — Правим го бързо и без никаква гавра. Има и много по-страшни начини за слагане на тия гривни, обаче ние не ги използваме тия начини. Ако някой трябва да ги маркира, по-добре да сме ние.

Той скръства ръце, а гласът му е все така ведър.

— Това извинение ли ти помага да заспиваш вечер?

Шумът ми изревава и скача.

— Ами ти? — сопвам се. — Май ти си оня, дето Кметът не го е чул да крещи разгневено на вчерашната му реч? Ти май си оня, дето не се опълчил безстрашно срещу него?

Лицето му потъмнява и в Шума му чувам сив проблясък от тотално презрение към мен.

— Да се опълча и да бъда застрелян може би? — казва. — Или да бъда завлечен в Кантората и разпитван? Как бих могъл да попреча на каквото и да било?

— И какво правиш, като не можеш да попречиш? — озъбвам се. — Почваш да помагаш, а?

Той не отвръща нищо, обръща ми гръб и се втренчва навън през единия прозорец към редките светлинки на града, запалени само на ключови места, към Рева на Ню Прентистаун, който се чуди кога ли Възражението ще нанесе съкрушителния си удар, откъде ще дойде той, колко страшен ще бъде и кой ли ще спаси невинните.

Шумът ми е кънтящ и червен. Затварям очи и поемам дъх дълбоко, дълбоко.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

Не чувствам нищо, не допускам нищо вътре.

— Те тъкмо започваха да свикват с него — казва тихо кметът Леджър. — Започваха да се обединяват зад него, да го подкрепят, защото какво е да се подчиниш на един нищо и никакъв вечерен час, при положение, че иначе те заплашва опасността да бъдеш взривен? Той обаче допусна тактическа грешка.

Очите ми се разтварят от изненада при думата тактическа, защото тя ми се струва малко неподходяща.

— Сега мъжете са ужасени — продължава той. — Ужасени от това, че те ще са следващите.

Поглежда собствената си ръка и разтрива с длан мястото, където би могла да бъде гривната.

— Той допусна грешка от политическа гледна точка.

Примижавам срещу му.

— А на теб какво ти пука, дори и така да е? — питам. — Ти на чия страна си?

Той се извърта рязко, сякаш съм го обидил, което най-вероятно си е точно така.

— Аз съм на страната на града — казва. — А ти на чия страна си, Тод Хюит.

На вратата се почуква.

— Спасен от сервирането на вечерята — обажда се кметът Леджър.

— Вечерята не чука — казвам и се изправям. Отключвам вратата с моя ключ щрак-щрак и я отварям.

Отвън стои Дейви.

Отначало мълчи, изглежда малко нервен, очите му шарят. Решавам, че има проблем в някое от общежитията, въздъхвам и тръгвам към дюшека, за да си взема нещата. Дори не съм си свалил ботушите.

Само една минута — казвам му. Ангарад сигурно още не е нахранена. Не бива да я оседлавам пак толкова скоро.

Той обаче не отвръща и дума и аз изненадано се обръщам да го погледна. Все така нервен, не ме гледа в очите.

— Какво? — питам го.

Той прехапва устни и аз виждам в Шума му само силно смущение и въпросителни, и гняв за това, че кметът Леджър е с нас, и още въпросителни, и после, най-отзад, в дълбокото, едно странно мощно чувство, почти виновно, почти безкористно…

Той бързо го скрива и гневът и смущението отново заливат всичко.

— Ш… кретенче — казва сам на себе си. Смъква гневно ремъка от рамото си и аз виждам, че носи раница. ШШ… — продължава, но не довършва мисълта си. Отваря раницата и измъква нещо отвътре.

— Дръж — почти ми изкрещява и ми го хвърля в краката.

Книгата на мама.

Връща ми книгата на мама.

— Просто си я прибери!

Посягам, бавно я вземам и я премествам по-далеч от него, сякаш е нещо много крехко. Кожата на корицата е мека, през дневника минава резката, която Аарон проби с ножа, когато ме намушка и острието се заби в страниците. Прокарвам длан по мекото.

Вдигам очи към Дейви, но той гледа настрани.

— Както и да е — казва, завърта се и хуква с трополене обратно надолу по стълбите в мрака.

32

Последни приготовления

Виола

Скривам се зад дървото, сърцето ми тупка бързо.

В ръката ми има пушка.

Ослушвам се да чуя пукане на клонки, звук от стъпки, знак, който да ми подскаже къде е войникът. Знам, че е наблизо, защото чувам Шума му, но той е толкова равен и размит, че ми дава само обща представа от посоката, от която самият мъж ще изскочи.

Защото той ще изскочи. Преследва ме, няма съмнение в това.

Шумът му става по-силен. Опряла съм гръб о едно дърво и го чувам как идва отляво.

Приготвям пушката.

Виждам дърветата наоколо в Шума му, заедно с въпросителните, защото се чуди зад кое ли от тях съм се скрила, стеснява избора си до две дървета, зад едното, от които аз наистина се крия, а другото е на два метра вляво от мен.

Ако избере по-далечното, ще ми падне в ръцете.

Чувам вече стъпките му, тихи, тихи по мократа пръст и листата. Затварям очи и се мъча да се концентрирам само върху Шума му, върху точното място, където се намира мъжът, върху отделните точки, на които поставя краката си, докато се промъква.

Да разбера до кое от двете дървета се приближава.

Крачка. Поколебава се. Пак крачка.

Прави избор…

И аз правя избор…

Изскачам, извивам се и се плъзвам в краката му, подсичам го изненадващо, той пада на земята, мъчи се да се прицели с пушката си в мен, но аз се хвърлям върху него, приковавам дулото на оръжието му към пръстта с едно коляно, лягам върху гърдите му, а дулото на моята собствена пушка се забива под брадичката му.

Падна ми.

— Браво — казва Лий и ми се усмихва отдолу нагоре.

— Браво наистина — обажда се госпожа Брайтуейт и излиза от мрака. — А сега, Виола, настъпва моментът на истинското изпитание. Какво ще правиш с врага, когато си го вече заловила и той зависи от милостта ти?

Поглеждам надолу право в очите на Лий, дишам тежко, чувствам парещата топлина на тялото му под мен.

— Какво ще направиш? — пита повторно госпожа Брайтуейт.

Поглеждам пушката си.

— Ще направя каквото е необходимо — отвръщам.

Ще направя каквото е необходимо, за да го спася.

Ще направя каквото е необходимо, за да спася Тод.

— Сигурна ли си, че искаш да направиш това? — пита за стотен път госпожа Койл, когато излизаме от палатката трапезария на следващата сутрин, едва отклонили настояванията на Джейн да пийнем по още един чай.

— Сигурна съм — отвръщам пак.

— Имаш само една възможност, после ние удряме. Една възможност.

— Той се върна веднъж за мен — казвам. — Аз бях в плен, а той се върна и ме спаси и за да го стори, направи най-голямата жертва.

Тя се намръщва.

— Хората се променят, Виола.

— Той заслужава да сторя за него същото, което той стори за мен.

— Хмм — изхъмква госпожа Койл. Все още не е напълно убедена.

Но аз нямам намерение да й давам избор.

— А когато се присъедини към нас — казвам, — помисли само колко информация ще ти даде.

Аз познавам Тод толкова добре, но отлично виждам как гледат на него останалите: яхнал кон до Дейви, в новата си униформа, предател.

А в мрака на нощта, когато съм свита под одеялото и не мога да спя.

Аз мисля същото.

(какво прави?)

(защо е с Дейви?)

С всички сили се мъча да изхвърля тези мисли от главата си.

Защото ще отида и ще го спася.

Тя се съгласи, че мога да го сторя. Съгласи се да рискувам живота си и да отида в катедралата в нощта, преди Възражението да нанесе финалния си удар и за последен път да опитам да спася Тод.

Съгласи се, защото аз й казах, че ако не се съгласи, повече няма да й помагам за нищо, нито за поставяне на бомби, нито при решителното последно нападение, нито ще кажа една добра дума за нея на хората от корабите, когато кацнат след по-малко от осем седмици. Нищо, край, ако тя не се съгласи да помогна на Тод.

Дори и след този ни разговор, все така смятам, че тя се съгласи единствено, защото се поблазни от информацията, която Тод ще донесе, когато дойде в лагера ни.

Госпожа Койл обича да знае разни неща.

— Смело постъпваш, щом се решаваш да отидеш — казва тя. — Глупаво, но смело — после ме оглежда от глава до пети още веднъж, лицето й е непроницаемо.

— Какво? — питам.

Тя поклаща глава.

— Не можеш да си представиш колко приличаш на мен, когато бях млада, мое изтощително момиче — отвръща тя, едва ли не с усмивка.

После ми хвърля последен поглед и се отдалечава през лагера, готова да раздава още заповеди, да извършва още приготовления, да изпипва до последно плана си за атака.

Атаката ще се проведе утре.

— Госпожо Койл! — извиквам след нея.

Тя се обръща.

— Благодаря — казвам.

Тя изглежда изненадана, намръщва се. Но после кимва и приема благодарността ми.

— Готово? — пита Лий над каруцата.

— Готово — отвръщам, стягам последния възел и закопчавам последната катарама.

— Е, това е, няма повече — казва Уилф и изтупва прахта от ръцете си.

Оглеждаме каруците, единайсет на брой, натоварени догоре с амуниции, оръжия, експлозиви. Почти целият запас на Възражението.

Единайсет каруци не са кой знае какво срещу истинска армия от хиляда мъже, но това е всичко, с което разполагаме.

И преди сме побеждавали — казва Уилф, цитирайки думите на госпожа Койл, но както винаги е така спокоен, че не мога да позная дали се шегува или не. — Въпрос на тактика.

А после се усмихва със същата тайнствена усмивка, с която се усмихва и госпожа Койл. Имитацията е толкова смешна, толкова неочаквано смешна, че се разсмивам с пълен глас.

Лий, обаче, дори не се усмихва.

— Да-а, тя и супер секретния й план — дръпва едно от въжетата, за да провери дали е затегнато.

— Смятам, че тя се интересува само от Кмета — казвам. — Иска да го залови, а когато се разправи с него…

— Армията му ще се разпадне от само себе си, градът ще се надигне срещу тиранията и ние ще бъдем герои — довършва Лий с дълбоко съмнение в гласа. После поглежда Уилф. — Ти какво смяташ?

— Тя казва, че това ще бъде краят — свива рамене Уилф. — Ако е така, аз искам да го направим, че да се свърши.

Госпожа Койл все повтаря, че тази последна атака ще сложи край на целия конфликт, че един силен удар, насочен към правилното място точно сега, е всичко, от което се нуждаем, че дори и ако само жените от града се присъединят към нас, можем да го свалим от власт още преди зимата, още преди да са кацнали корабите, още преди той да е намерил нас и да ни е ликвидирал.

И тогава Лий казва:

— Знам нещо, което не би трябвало да знам.

Уилф и аз се извръщаме към него.

— Тя мина покрай прозореца на кухнята заедно с госпожа Брайтуейт — казва. — Говореха си от коя посока точно ще атакуваме утре.

— Лий… — започвам.

— Не го казвай — обажда се Уилф.

— Ще нападнем откъм хълма южно от града — натъртва Лий и отваря Шума си така, че няма как да не го чуем. — Откъм хълма с просеката, онзи, от който започва тесният път, дето води право на площада пред катедралата.

Очите на Уилф се разтварят широко.

— Не биваше да го казваш! Ако заловят Хилди…

Но Лий гледа само мен.

— Ако стане напечено — казва, — тичай към този хълм. Тичай и помощта ще бъде там.

А Шумът му казва, Аз ще бъда там.

— С натежали сърца те предаваме на земята.

Една по една преминаваме и хвърляме шепи пръст върху празния ковчег, в който няма нищичко от тялото на госпожа Форт, която беше разкъсана на парчета от бомбата, избухнала твърде рано, докато лечителката я залагала на стената на един зърнен склад.

Когато погребението приключва, слънцето вече залязва, хладният мрак пълзи над езерото, ледена корица е сковала плитката вода край бреговете — обикновено я има само сутрин, но днес не се стопи целия ден. Хората се пръсват по нощните си задачи, последно опаковане, получаване на заповеди, всички мъже и жени скоро ще бъдат отново войници, ще крачат с оръжие в ръка, готови да нанесат последния удар.

В момента изглеждат като обикновени хора.

Аз ще тръгна нощес, когато се стъмни напълно.

Те ще тръгнат утре по залез-слънце, независимо какво се случи с мен.

— Време е — застава до рамото ми госпожа Койл.

Това не означава, че е време да тръгвам.

Първо трябва да се случи нещо друго.

— Готова ли си? — пита тя.

— Както винаги — отвръщам и потеглям с нея.

— Поемаш огромен риск, моето момиче. Огромен. Ако те заловят…

— Няма да ме заловят.

— Но ако все пак те заловят — тя спира. — Ако те заловят, ти знаеш къде е лагерът, знаеш кога ще нападнем, а сега аз ти казвам, че ще атакуваме откъм източния път, откъм страната на Кантората на Въпроса. Ще влезем с марш в града и ще го стиснем за гушата — хваща и двете ми ръце и ме поглежда в очите. — Разбираш ли какво ти казвам?

Разбирам. Разбирам, наистина. Тя отново ме лъже умишлено, както когато насочи мислите ми към океана, дава ми погрешна информация, за да може аз при изтезанията чистосърдечно да дам на Кмета същата грешна информация.

И аз щях да постъпя така, ако бях на нейно място.

— Разбирам — отвръщам.

Тя се загръща по-плътно с наметката си срещу надигналия се вечерен бриз. Вървим в мълчание към палатката лазарет.

— Чий живот си спасила? — питам.

— Моля? — тя ме поглежда, искрено объркана.

Спираме. Нямам нищо против.

— Преди много години — казвам. — Корин ми разправи, че са те изхвърлили от Съвета, защото си спасила нечий живот. Кого спаси?

Тя се взира в мен замислено, пръстите й потъркват челото.

— Може би се виждаме за последен път — допълвам. — Може да не се върна. Ще бъде добре, ако знам за теб нещо хубаво и не ми се наложи да умра с мисълта, че всъщност си била просто една дърта досадница.

Малко остава тя да се усмихне, но поривът угасва бързо, в очите й отново се появява вечната тревога.

— Кого спасих ли? — казва. Поема дълбоко въздух. — Спасих един враг на държавата.

— Какво?

— Възражението така и никога не е съществувало легално — тя закрачва в различна посока, към заледения бряг на езерото. — Мъжете, които воюваха във войната с диваците, не одобряваха методите ни, независимо колко ефективни бяха — поглежда ме. — А те бяха много ефективни. Толкова ефективни, че когато Хейвън беше възстановен, ръководителките на Възражението влязоха в Съвета.

— Затова ти си мислиш, че стратегията от тогава може да проработи отново. Срещу по-мощна и по-добре организирана сила.

Тя кимва и пак потърква чело. Изненада съм как няма рана там от това постоянно пипане.

— Хейвън поднови живота си — продължава. — Използваха пленените диваци по строежите и прочие. Някои хора, обаче, не бяха доволни от новото правителство. Някои хора вече не разполагаха с толкова власт, с колкото смятаха, че трябва да разполагат — тя потреперва под наметката. — Хора от Възражението.

Чак тогава осъзнавам смисъла на думите й.

— Бомби — казвам.

— Точно така. Някои хора бяха така погълнати от войната, че я продължиха сами за собствена изгода и след победата над диваците.

Тя се извръща, може би не иска да виждам лицето й, може би тя не иска да вижда моето, да вижда неодобрението, изписано на него.

— Името й беше госпожа Трейс — говори на езерото, на студеното нощно небе. — Умна, силна, уважавана, но държеше да командва. По тази причина никой не я искаше в Съвета, в това число и бившите членове на Възражението, тя се усети изоставена и реагира остро.

Отново ми обръща гръб.

— Имаше и поддръжници. Подхвана кампания с взривове. Не по-различна от тази, която ние провеждаме в момента срещу Кмета, разликата беше само в това, че тогава се предполагаше да цари пълен мир — вдига очи към луните. — Специализира се в изработката на онова, което днес наричаме бомба Трейс. Оставяше я някъде, където войниците да я намерят, а самата бомба си приличаше на най-обикновен пакет. Не се взривяваше, ако не усети до себе си сърдечния ритъм, пулса на ръката, която я хване. Пулсът я активира и ако си запознат, вземеш ли я, веднага разбираш, че е активна и че ще се взриви в мига, в който я пуснеш. Така че, ако я пуснеш, но не си успял да я обезвредиш преди това… — свива рамене. — Бум.

Взирам се в облака, преминаващ пред двете луни.

— Лош знак — промърморва госпожа Койл.

Хваща ме под ръка и пак тръгваме към лазарета.

— Тогава не бяхме точно във война — продължава. — По-скоро беше нещо като конфликт. А за всеобща радост в един момент, по стечение на обстоятелствата, госпожа Трейс беше смъртно ранена.

Настъпва мълчание, чуват се само стъпките ни и Шумът на мъжете, хрускав и ясен в нощния въздух.

— В крайна сметка обаче излязло, че не е смъртно ранена, нали? — отбелязвам.

Тя поклаща глава.

— Аз съм много добра лечителка — стигаме входа на лазарета. — Двете се познавахме отдавна, бяхме приятелки още като малки момиченца у дома, в Стария свят. Нямаше как да не я спася — потрива ръце. — За това ме изхвърлиха от Съвета. А нея изчакаха да оздравее напълно и после я екзекутираха.

Поглеждам я, мъча се да я разбера, да проумея онова, което е добро в нея, и онова, което е трудно, тежко и объркано, онова, което я е превърнало в човека, който сега стои пред мен.

Ние самите сме решенията, които вземаме. И които трябва да вземем на всяка цена. Това сме ние, нищо друго.

— Готова ли си? — пита тя пак, вече за последен път.

— Готова.

Влизаме в палатката.

Раницата ми е вътре, госпожа Койл сама я е опаковала, раницата, която ще нося, докато Уилф ме вози, раницата, която ще внеса в града. Пълна е с храна, напълно невинна храна, която — ако всичко мине по план — ще трябва да ми осигури достъп в града, ще ми позволи да премина край стражите, да вляза в катедралата.

Ако всичко мине по план.

Ако не мине по план, в едно тайно отделение отдолу има скрит пистолет.

Госпожа Лоусън и госпожа Брайтуейт също са в палатката, медицинските им инструменти са готови.

Тук е и Лий, защото аз го помолих да дойде.

Сядам на стол срещу тях.

Лий хваща ръката ми, стисва я за кураж и аз усещам как пъхва в дланта ми бележка. Поглежда ме в очите, Шумът му е изпълнен с онова, което предстои да се случи след минута.

Отварям бележката, крия съдържанието й от трите лечителки, които без съмнение си мислят, че е любовно писъмце или някаква друга подобна глупост.

Не реагирай по никакъв начин, пише вътре. Реших да дойда с теб. Ще пресрещна каруцата в гората до града. Ти искаш да откриеш онзи, който е твое семейство, аз искам да открия онези, които са мое семейство и никой от нас не трябва да бъде сам в това търсене.

Не реагирам по никакъв начин. Сгъвам бележката, поглеждам Лий отново и му кимвам едва забележимо.

— Късмет, Виола — казва госпожа Койл, всички други повтарят думите, Лий ги повтаря последен.

Искам той да го направи. Не можех да понеса мисълта да го направи госпожа Койл, така че Лий беше най-добрият избор.

Защото има само един начин да се движа из Ню Прентистаун, без да ме заловят, сещате ли се? Разузнаването ни в града ни обясни: наистина има само един начин да вляза.

Само един начин, който да ми даде възможност да открия Тод.

— Готова ли си? — пита Лий и когато той задава въпроса, се чувствам по-различно и нямам против да ме пита още много пъти.

— Готова съм — отвръщам.

Той хваща ръката ми и вдига ръкава.

— Просто го направи бързо — казвам и го поглеждам в очите. — Моля те.

— Бързо — отвръща той.

Посяга към торбата в краката си и вади от там метална гривна, на която е изписан номер 1391.

33

Бащи и синове

Тод

— Каза ли ти какво иска от нас? — пита Дейви.

— Кога мислиш, че съм си говорил с него в твое отсъствие?

— Де да знам, кретенче, живеете в една и съща сграда в края на краищата!

Яздим към Кантората на Въпроса, слънцето залязва, денят е на приключване. Двеста маркирани жени. Върви по-бързо, когато господин Хамър стои с пушката в ръце до нас. Другите два екипа, ръководени от господин Морган и господин О’Хеър също работят, вече се заговори, че сме ги маркирали почти всичките, макар че се оказа, че върху жените гривните не заздравяват толкова бързо, колкото върху овцете и върху диваците.

Вдигам очи към смрачаващото се небе и изведнъж осъзнавам нещо.

— А ти къде живееш?

А, сети се най-после да попиташ! — Дейви плясва Смъртоносен/Жълъдче с юздите, което кара коня да се препъне две-три крачки и после да премине в тръс. — Почти пет месеца работим заедно, но ти чак сега загря!

— Сега загрявам и те питам.

Шумът на Дейви зажужава леко. Не му се иска да ми отговори, то се вижда.

— Не се налага да ми казваш, ако…

— Над конюшнята — казва. — Има една малка стаичка там. Дюшек на пода. Мирише на конска тор.

Продължаваме да яздим.

— Напред — процвилва Ангарад.

— Напред — отвръща й Смъртоносен.

Тод, мисли Ангарад.

— Ангарад — отвръщам й.

Дейви и аз не сме обелили и дума за книгата на мама от вечерта, когато той дойде да ми я върне. Нито дума не сме си казали по този въпрос, не я споменаваме въобще. Ако следа от него се мерне в Шума на някой от двама ни, и двамата я пренебрегваме, все едно я няма.

Но за други неща си говорим, говорим си повече отпреди.

Аз започвам да се чудя какъв ли мъж бих бил, ако Кметът беше мой баща. Чудя се какъв мъж бих бил, ако Кметът беше мой баща, но аз не бях синът, който той иска да има. Чудя се дали също щях да спя в стаичка над конюшнята.

— Старая се — тихо казва Дейви. — Но кой ли пък знае какво точно иска той, мътните да го вземат!

Аз също не знам какво иска Кметът, затова премълчавам.

Завързваме конете до портата на Кантората. Айвън отново опитва да срещне погледа ми, но аз влизам, без да му обръщам внимание.

— Тод — казва той, когато се разминаваме, явно наистина иска да говорим.

— За тебе той е господин Хюит, редник — изплюва Дейви срещу му.

Продължаваме напред. От портите по кратка пътека се стига точно до входа на Кантората. Тя също се охранява от войници, но ние ги подминаваме без обяснения, стъпваме по ледения бетонен под, все още непокрит, все още неотоплен, и влизаме в познатата наблюдателна стаичка.

— А, момчета, добре дошли — казва Кметът и откъсва очи от огледалото, за да ни погледне.

Зад огледалото на Арената на Въпроса се е изправил господин Хамър, препасал гумена престилка. Пред него на стол е завързан гол мъж, който пищи.

Кметът натиска бутон, изключва звуковата уредба и прекъсва поредния писък по средата.

— Доколкото разбирам, задачата по маркирането с идентификационни номера е изпълнена? — пита той ясно и високо.

— Доколкото ни е известно и на нас, изпълнена е — отвръщам.

— Кой е този? — пита Дейви, който не сваля очи от голия мъж зад стъклото.

— Синът на самовзривилата се терористка — отвръща Кметът. — Когато майка му избягала, не избягал с нея, пълен глупак. Проверяваме какво знае.

Дейви се смръщва.

Но ако не е избягал с нея, то…

— Двамата свършихте за мен огромна и важна работа — прекъсва го Кметът и скръства ръце зад гърба си. — Много съм доволен.

Дейви се усмихва и розовият поток залива Шума му. — Но истинската опасност най-после надвисна над нас — продължава Кметът. — Една от терористките, заловени при нападението над затворите, най-накрая ни съобщи нещо полезно — поглежда пак през огледалото. Не виждаме какво прави господин Хамър, защото закрива мъжа с тялото си и е с гръб към нас, но краката на мъжа се гърчат и ритат от болка. — За съжаление тя почина скоропостижно, но преди това ни разказа, че, предвид честотата на последните взривове, тя очаква съвсем скоро масирано сериозно нападение от страна на Възражението над града, най-вероятно е терористите да нахлуят още утре.

Дейви смаяно обръща очи към мен. Аз гледам в една неутрална точка на сивата стена над рамото на Кмета.

— Те ще бъдат победени, разбира се — казва Кметът. — С лекота. Силите им са несравнимо по-малки от нашите и не вярвам боят да продължи повече от ден.

— Позволи ни да се сражаваме, тате — казва Дейви. — Знаеш, че сме готови.

Кметът се усмихва, усмихва се на истинския си син. Шумът на Дейви става толкова розов, че не мога да се насиля да го погледна.

— Повишен си, Дейвид — казва Кметът. — С армейски чин. Вече си сержант Прентис.

Усмивката разтегля лицето на Дейви, а в Шума му се взривява малка бомба от удоволствие.

— Леле майко! — възкликва той по детски, сякаш е сам в стаята.

Ще стоиш от дясната страна на капитан Хамър, когато той поведе хората от първата вълна в битката — продължава Кметът. — Ще се биеш, точно както искаш.

Дейви на практика грее.

Леле божке, благодаря, тате!

Кметът се извръща към мен.

— Теб също те повишавам и от днес си лейтенант Хюит.

Шумът на Дейви рязко променя природата си.

— Лейтенант?

— От момента, в който започне утрешната битка, ти ще бъдеш мой личен телохранител — продължава Кметът. — Ще стоиш плътно до мен и ще защитаваш живота ми от всяка опасност, която може да възникне, докато наблюдавам военните действия.

Не казвам нищо, не откъсвам очи от пустата стена.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

— Ето така се върти Кръгът, Тод — отбелязва Кметът.

— А защо той трябва да бъде лейтенантът? — пита Дейви, а Шумът му пука.

— Лейтенант не е боен чин — казва кротко Кметът. — За разлика от сержант. Ако не те бях направил сержант, нямаше да можеш да участваш в битката.

— О — казва Дейви, а очите му се местят от баща му върху мен и обратно, мъчи се да разбере дали не са го изиграли и дали не му се подиграват сега. Аз не се интересувам от проблема му.

— Няма нужда да ми благодариш, лейтенант — дразни ме Кметът.

— Благодаря — казвам, без да свалям поглед от стената.

Чинът ти ще те пази от онова, което не желаеш да правиш — казва той. — Ще те пази от необходимостта да убиваш.

— Освен ако някой не заплаши лично твоя живот — казвам.

— Да, освен ако някой не заплаши лично моя живот. Това ще бъде ли проблем за теб, Тод?

— Не — отвръщам. — Не, сър.

— Хубаво — казва Кметът.

Поглеждам пак през огледалото. Главата на голия мъж е отпусната безжизнено на гърдите му, от увисналата челюст капе слюнка. Господин Хамър сваля раздразнено ръкавиците си и ядосано ги хвърля на масата с инструментите.

— Аз съм благословен — топло възкликва Кметът. — Постигнах амбицията си да върна тази планета на правилния път на развитие. След дни, дори може би след часове, ще унищожа терористките. А когато новите заселници кацнат, аз ще бъда този, който ще им подаде приятелска ръка и ще ги посрещне.

Вдига ръце нагоре, сякаш няма търпение да започне да посреща.

— А кой ще стои до мен? — разтваря ръце към нас. — Вие двамата.

Дейви целият грее в розово, посяга и хваща ръката на баща си.

— Дойдох в този град с един син — казва Кметът, все така протегнал ръка и към мен, — но тук бях благословен да намеря още един.

Чака да поема ръката му.

Чака вторият му син да поеме ръката му.

— Поздравления, лейтенант Кретенче — казва Дейви навън и се мята на седлото на Смъртоносен.

— Тод? — казва Айвън, докато аз възсядам Ангарад. — Може ли да ти кажа две думи?

— Той ти е шеф сега — казва му Дейви. — Ще се обръщаш към него с „лейтенант“, ако не искаш да те пратим на предната фронтова линия да копаеш септични ями.

Айвън поема дълбоко въздух, за да се успокои.

— Добре, лейтенант, ще ми позволите ли да ви кажа две думи?

Поглеждам го от гърба на Ангарад. Шумът му кипи, готов да насилничи, ври, върти се около изстрела в крака му, в него се премятат заговори и преврати, различни начини да си отмъсти на Кмета, мисли ги открито, сякаш за да ме впечатли.

— По-добре е да държиш Шума си скрит — казвам му. — Никога не знаеш кой подслушва.

Плясвам Ангарад с поводите и се връщаме на пътя. Шумът на Айвън ме преследва. Аз напълно го пренебрегвам.

Не чувствам нищо, не пускам нищо вътре.

— Той те нарече свой син — казва Дейви и гледа право напред, докато слънцето залязва зад хълмовете. — Това май значи, че двамата с теб сме братя.

Не отговарям.

— Трябва да измислим нещо, с което да отпразнуваме това — продължава Дейви.

— Къде? — питам. — Как да го отпразнуваме?

— Е, сега сме офицери, нали така, братко? Аз смятам, че офицерите се ползват от разни привилегии — поглежда косо към мен, Шумът му е ярък като пламък, пълен е с неща, които непрекъснато виждах в стария Прентистаун.

Картини на жени без дрехи.

Намръщвам се и пращам към него картина на жена без дрехи с метална гривна на ръката.

— Е, и? — вика Дейви.

— Ти си извратен.

— Не, братко, сега разговаряш със сержант Прентис. Може би най-после нещо при мен ще потръгне.

Разсмива се и се смее ли, смее. Чувства се толкова добре, че доброто му настроение докосва и моя Шум, прави и него ярък против волята ми.

— О, хайде де, лейтенант Кретенче, нали не рониш още сълзи за твоето момиче, а? Тя те заряза преди месеци. Трябва да ти намерим някоя нова!

Млъквай, Дейви.

— Млъквай, сержант Дейви — той пак се засмива. — Добре, добре, ти си стой у дома, чети си книгата…

Млъква рязко.

— Ох, мътните го взели, прощавай, не, не исках да кажа това. Забравих.

Най-странното обаче е, че при тези думи той е напълно искрен, виждам го в Шума му.

Настъпва отново миг на пълна тишина, докато Шумът му пак запулсира с онова силно чувство, което той така упорито крие…

Нещо, което той така се старае да прикрие от мен, да го зарови под друг Шум, но то го кара да се чувства толкова…

И тогава Дейви казва:

— Виж… — виждам предложението, което се изправя в Шума му и не мисля, че мога да го понеса, не мисля, че ще мога да живея дори и една минута повече, ако той наистина го изрече. — Ако някога се решиш и искаш да ти прочета от книгата на майка ти, то аз…

— Не, Дейви — отвръщам бързо. — Не, благодаря ти, но не.

— Сигурен ли си?

— Да, сигурен.

— Добре, да знаеш, че предложението ми си остава — Шумът му отново става ярък, цъфти от радост, докато си мисли за новия си чин, за жени, за това, че аз и той сме братя.

Докато стигаме града, той си подсвирква весело.

Лягам на дюшека, обърнал гръб на кмета Леджър, който дъвче вечерята си както обикновено. Аз също ядох, а сега съм извадил книгата на мама, просто да я погледам, сложена върху одеялото.

— Хората се чудят кога ли Възражението най-после ще атакува града — казва кметът Леджър.

Не отговарям нищо. Прокарвам ръка по корицата на книгата, както правя всяка нощ, чувствам кожата, опипвам с връхчетата на пръстите си разреза, през който мина ножът, когато Аарон го заби в мен.

— Говори се, че ще бъде скоро — продължава кметът Леджър.

— Знам ли — отгръщам корицата. Сгънатата карта на Бен още е там, където я прибрах. Дейви дори не си е дал труд да отвори книгата, нито веднъж през цялото време, докато е била у него. Тя мирише малко на конюшня, сега, когато знам къде я е крил, усещам миризмата, но въпреки това все още си е книгата, все още си е нейната книга.

Мама. Думите на моята майка.

Погледни в какво се превърна синът ти, майко.

Кметът Леджър въздъхва високо.

— Ще нападнат катедралата, нали се сещаш — казва ми. — Ще трябва да ми отключиш и да ме пуснеш навън, когато това се случи.

— Не може ли да помълчиш поне няколко минути? — отгръщам първата страница и гледам първия абзац, който мама е написала в деня, в който съм се родил. Страница, изпълнена с думи, които веднъж чух прочетени.

(прочете ми ги…)

— Нямам пушка, невъоръжен — кметът Леджър се е изправил и гледа през прозореца. — Беззащитен съм.

— Аз ще те пазя — казвам. — А сега млъквай, м… ти!

Все така съм с гръб към него. Гледам първите думи в книгата на мама, думите, написани от ръката й. Знам кои са тези думи, защото съм ги чувал и сега се опитвам да ги прочета от страницата.

Мо-ой. Мой. Думата е мой. Поемам дълбоко дъх. Мии. Мии-лии. Това е мили, така ще да е. Мой мили. А последната дума е сине, знам я много добре, защото я чух така ясно днес.

Мисля си за протегнатата му ръка.

Мисля за момента, в който я поех.

Мой мили сине.

— Казвам, че мога да ти прочета това нещо, ако искаш — казва кметът Леджър, неспособен да прикрие отегчението си от четящия ми Шум.

Извъртам се яростно към него.

— Млъквай, казах!

Той вдига ръце.

— Добре, добре, както кажеш — сяда обратно на дюшека и последната дума просъсква саркастично през зъби, — лейтенант.

Надигам се. Сядам.

— Как ме нарече?

— Нищо — не ме гледа в очите.

— Това не съм ти го казвал — продължавам. — Не съм ти казал и дума за това, че съм лейтенант.

— В Шума ти е.

— Не, не е в Шума ми — скачам на крака. Защото съм прав. Откак се прибрах тази вечер, не съм мислил за друго, освен за книгата на мама. — Откъде знаеш?

Той ме поглежда, но от устата му не излизат думи, а Шумът му се бори да ми каже нещо.

И не ми го казва.

Правя крачка към него.

Вратата прави щрак-щрак и господин Колинс влиза безцеремонно.

— Някой е дошъл да те види — вика ми, после забелязва Шума ми. — Какво става тука?

Няма кой да ме търси — казвам, без да свалям очи от кмета Леджър.

— Едно момиче те чака — казва господин Колинс. — Вика, че Дейви я е пратил.

— Мътните да го вземат! — казвам. — Хем го предупредих, че не искам.

— Е, не знам какво там сте се разбирали — продължава господин Колинс. — Тя обаче вика, че с друг нямало да говори, само с тебе — изкикотва се. — Много е сладка обаче.

Извръщам се, като чувам тона му.

— Не я закачай, която и да е! — казвам. — Не е редно.

— Щом е тъй, не се бави много тука горе, че не отговарям! — той се засмива и затваря вратата зад гърба си.

Взирам се в кмета Леджър, Шумът ми е възбуден.

— Не съм свършил с теб.

— Беше в Шума ти — повтаря той, но аз съм вече в коридора и го заключвам вътре. Щрак-щрак.

Смъквам се надолу по стълбите, мисля си как ли да отпратя момичето, как да попреча на господин Колинс да я притеснява, как да я предпазя от всички мръсни мисли на мъжете наоколо, Шумът ми ври от подозрения и тревоги около кмета Леджър, но нещата ми се изясняват, едва когато влизам в главната зала на катедралата.

Господин Колинс ме чака, подпрян на стената със скръстени глезени, отпуснат и усмихнат. Посочва с палец настрани.

Поглеждам.

И тя е там.

34

Последна възможност

Виола

— Остави ни — казва Тод на мъжа, който ме пусна, но докато го казва, не сваля очи от мен.

— Казах ти, че е сладуранка — вика мъжът, поглежда ме противно и излиза през някаква странична врата.

Тод не помръдва, взира се в мен.

— Това си ти — казва.

Но не прави и крачка към мен.

— Тод — казвам и аз прекрачвам към него.

А той отстъпва крачка назад.

Спирам.

— Кой е този? — пита Тод и гледа Лий зад гърба ми, който се старае с всички сили да се преструва на истински войник от хората на Кмета.

— Това е Лий — казвам. — Един приятел. Дойде с мен, за да…

— Какво правиш тук?

— Дойдох да те отведа — казвам. — Дойдох да те спася.

Виждам го как преглъща. Виждам как адамовата ябълка на гърлото му се премества.

— Виола — казва най-после. Името ми изпълва Шума му изцяло. Виола, Виола, Виола.

Хваща главата си с ръце, заравя пръсти в косата си, която е по-дълга и по-рошава от последния път, когато го видях.

Станал е и по-висок.

— Виола — казва отново.

— Аз съм — отвръщам и правя втора крачка към него. Той не отстъпва, а аз продължавам към него, прекосявам залата, не тичам, просто се приближавам към него все повече и повече.

Но когато стигам съвсем до него, той пак отстъпва.

— Тод? — казвам.

— Какво правиш тук?

— Дойдох за теб — стомахът ми се свива. — Обещах ти, че ще се върна и се върнах за теб.

— Ти каза, че няма да тръгваш без мен — казва той и в Шума му виждам силно раздразнение от жалния тон, с който ми говори. Прочиства гърлото си. — Ти ме изостави тук.

— Отведоха ме насила — казвам. — Нямах избор.

Шумът му става много силен и макар да чувствам щастието в него…

О, Господи Боже, Тод, в Шума му има и ярост.

— Какво сторих? — казвам. — Трябва да вървим. Възражението ще…

— Значи ти сега си от Възражението, така ли? — срязва ме той, горчивината му расте. — Част от тези убийци.

— А ти вече си войник, така ли? — отвръщам внезапно, сама се изненадвам от гласа си и соча буквата В на ръкава му. — Не ми говори за това кой бил убиец, Тод.

Възражението изби диваците — казва той с нисък гневен глас.

И виждам телата на диваците в Шума му.

Натрупани на камари, едно върху друго, захвърлени като смет.

И В-то на Възражението, изписано на зида зад тях.

И Тод, заобиколен от телата, нагазил сред телата.

— По-добре да бяха убили и мен заедно с тях.

Затваря очи.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

— Виола? — казва Лий зад гърба ми. Обръщам се. Той е прекосил залата до средата.

— Чакай отвън — казвам остро.

— Виола…

— Вън.

Видът му е така загрижен, толкова готов е да се бие за мен, че сърцето ми се свива. По пътя насам той излъчваше толкова силно в Шума си, че аз съм негова затворничка, че другите войници, край които минавахме, сметнаха, че се кани да ме изнасили, но засега се мъчи да го прикрие и му подсвиркваха, за да му пожелаят късмет с мен. После се скрихме в катедралата, видяхме как Дейви Прентис си тръгна, в Шума му се мяркаха неща, които не мога да повторя, мислеше си как на него и Тод им се полага празненство.

Затова се престорихме, че аз съм празненството.

И планът взе, че проработи.

Честно да ви кажа, малко се разстроих като видях колко лесно стана всичко.

Лий пристъпва от крак на крак.

— Викни ме, ако ти потрябвам.

— Ще те викна — отвръщам, а той се колебае още секунда, после излиза през предната порта, но я оставя отворена, за да ни наблюдава.

Очите на Тод са все така затворени и той повтаря Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз някакви ужасни думи, които звучат така страшно, че няма да се учудя, ако Кметът също ги произнася от време на време.

— Ние не сме избили диваците — казвам.

— Ние? — ахва той с широко отворени очи.

— Не знам кой е бил, но не сме били ние.

— Вие хвърлихте бомба сред тях в деня, в който взривихте радиокулата — изплюва той думите срещу мен. — После сте се върнали в деня на нападението над затворите, за да довършите работата.

— Бомба ли? — казвам. — Каква бомба…

Но после си спомням…

Първата експлозия, която накара войниците, охраняващи кулата, да се отдалечат.

Не.

Не би могла да го стори.

Не, дори и тя не би могла да стори нещо подобно. Точно за какви хора ни смяташ, каза тя тогава…

Но така и не ми отговори на конкретния въпрос.

Не, не, не може да е вярно, освен това…

— Кой ти наприказва тези лъжи? — питам — Дейви Прентис може би?

Тод примигва.

— Какво?

— Как така какво? — гласът ми става твърд. — Твоят нов най-добър приятел. Той е мъжът, който ме простреля, Тод, а ти яздиш с него всеки ден на работа и се смеете.

Ръцете му се свиват в юмруци.

— Шпионирала ли си ме? — казва. — Три месеца ни вест, ни кост от тебе, три месеца не съм те виждал, три месеца не съм чул нищичко за теб, а ти през това време ме шпионираш? Това ли правиш в свободното си време, когато не взривяваш хора?

— Ами да! — кресвам, гласът ми се повишава, за да го надвикам. — Три месеца те защитавам от онези, които най-много от всичко на света искат да те нарекат враг, Тод. Три месеца се чудя защо ли, мътните те взели, толкова се натягаш пред Кмета и му работиш като луд и как така Кметът разбра, че сме тръгнали към океана веднага след нашия разговор! — той примигва, но аз продължавам, протягам ръка напред и дръпвам ръкава. — Три месеца се чудя защо точно ти поставяш тези гривни на невинни жени!

Лицето му на секундата се изменя. Буквално проплаква, сякаш сам усеща болката от гривната. Покрива устата си с ръка да задуши плача, но Шумът му изведнъж се оттича в пълна чернота. Протяга ръка към мен, пръстите му остават точно над гривната ми, точно над възпалената кожа под марката, която никога не мога да махна, освен ако не ми отрежат ръката. Кожата е червена, металната лента с номер 1391 пулсира, нищо че ме лекуваха три лечителки.

— О, не — казва Тод. — О, не.

Страничната врата се отваря и мъжът, който ме пусна тук, влиза отново.

— Всичко наред ли е, лейтенант?

— Лейтенант ли? — ахвам аз.

— Всичко е наред — задавено отвръща Тод. — Всичко е наред.

Мъжът постоява още секунда, после пак се прибира.

— Лейтенант? — повтарям полугласно.

Тод се е свил одве, подпрял е длани на коленете си, взира се в пода.

— Не бях аз, нали? — казва тихо, тихо. — Не съм бил аз, който… — прави жест към гривната, без да вдига очи. — Не съм ти я сложил аз, без дори да те позная, нали?

— Не — отвръщам, чета всичко в Шума му, чета нещата, които той не може да изрече, чета ужаса, който клечи в него, с който той се бори и с всички сили се мъчи да не го гледа, да не мисли за него. — Сложиха ми я във Възражението.

Тод бързо вдига очи, Шумът му е пълен с въпросителни.

— Това беше единственият начин да вляза в града необезпокоявана и да те намеря — обяснявам. — Само така можех да мина край войниците, защото всички жени в града вече имат гривни и аз не можех да се отличавам.

Лицето ми се изкривява, когато проумява.

— О, Виола.

Издишам тежко.

— Тод — казвам. — Моля те, ела с мен.

Очите му са мокри, но сега аз вече го виждам, най-после го виждам, най-после го познавам, познавам лицето му, познавам Шума му, познавам ръцете му, които се отпускат поразени.

— Твърде късно е — казва, а гласът му е толкова тъжен, че и моите очи се напълват със сълзи. — Аз съм мъртъв вече, Виола. Мъртъв съм.

— Не си мъртъв — казвам и се приближавам още малко. — Просто са настъпили страшни времена.

Той навежда поглед, очите му не се фокусират върху нищо.

Не чувствам нищо, казва Шумът му. Не пускам нищо вътре.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

— Тод? — казвам и посягам към ръката му. — Тод, погледни ме.

Той ме поглежда и отчаянието в Шума му е толкова огромно, че ме изпълва чувството, че съм застанала на ръба на бездна, усещам, че ще пропадна, ще падна в него, ще падна в Тод, в чернота, толкова пуста и самотна, че никога повече няма да мога да се измъкна.

— Тод — казвам отново, а гласът ми пресеква. — На онази площадка под водопада, помниш ли какво ми каза ти тогава? Помниш ли какво ми каза, за да ме спасиш?

Той бавно поклаща глава.

— Сторих ужасни неща, Виола. Ужасни неща…

— Всички падаме, каза ми ти тогава — стискам здраво ръката му. — Всички падаме, но не това е най-важното. Важното е да се изправим, след като сме паднали.

Но той тръсва глава и се дърпа от мен.

— Не — отвръща глава. — Не, на теб ти е лесно, защото не беше тук. Лесно ти е, защото не видя…

— Тод, дойдох да те спася…

— Не. Не трябва да мисля за нищо…

— Не е твърде късно.

— Твърде късно е — казва и клати глава. — Твърде късно е.

И се дърпа още от мен.

Отдалечава се от мен.

Губя го…

И тогава ми идва една идея.

Една опасна, много опасна идея.

— Възражението ще атакува утре по залез — казвам.

Той примигва от изненада.

— Какво?

— Утре по залез — преглъщам и правя крачка напред, старая се гласът ми да не трепери. — Аз трябваше да бъда осведомена единствено за фалшивия план за нападението, но успях да узная истинските им намерения. Възражението ще дойде откъм хълма южно от тук, онзи с просеката, откъм хълма, който се намира право на юг от катедралата, Тод. Бойците на Възражението ще дойдат директно тук и съм сигурна, че ще търсят Кмета.

Тод хвърля нервен поглед към страничната врата, но аз говоря тихо.

— Те са само двеста души, Тод, но са сериозно въоръжени, имат пушки и бомби, и план за действие, и страхотна ръководителка, която няма да се спре пред нищо, докато не свали Кмета от власт.

— Виола…

— Те идват — повтарям и правя още една крачка към него. — А сега ти вече знаеш и откъде ще дойдат, и кога, и ако тази информация стигне до Кмета…

— Не трябваше да ми казваш — отвръща той и избягва очите ми.

— Крия нещата, но той някак си ги узнава. Не трябваше да ми казваш!

Правя трета крачка.

— Значи ще трябва да дойдеш с мен. Трябва да дойдеш или той ще победи и властта ще е негова завинаги, и той ще управлява планетата, и той ще посрещне новите заселници…

— С протегната ръка — казва изведнъж Тод с мек глас.

— Моля?

Но той само протяга ръка към празнотата, взира се някъде над рамото ми.

— Ще ги приветства, ще ги чака, застанал рамо до рамо със своя син.

— Е, не искаме това да се случва, нали така? — оглеждам се нервно към портата на катедралата. Лий надниква вътре, стараейки се да не изглежда много подозрително, защото в момента войници преминават отпред по площада. — Хайде, нямаме време за губене.

Той не помръдва, остава с протегната ръка.

— Аз също извърших лоши неща — казвам. — Иска ми се всичко да се беше развило другояче, но това е положението. Съществува само настоящият момент и ти трябва да дойдеш с мен, защото това е единствената ни възможност все пак да обърнем нещата към по-добро.

Той не отвръща, стои с протегната ръка, взира се в нея, затова аз правя последна крачка към него и хващам дланта му.

— Можем да спасим света — казвам и се мъча да се усмихна. — Двамата, аз и ти.

Той ме поглежда в очите, търси, търси, старае се да ме прочете, да се увери, че действително съм до него, че съм истинска; че думите ми се верни, търси и търси…

Но не ме открива.

О, Тод…

— Закъде сте се запътили? — обажда се глас от другия край на помещението.

Гласът на мъж, стиснал пистолет в ръката си.

Не е онзи, който ни пусна да влезем, някакъв съвсем друг мъж е, мъж, когото никога досега не съм виждала.

Освен един-единствен път, когато го зърнах в Шума на Тод.

— Как излезе? — пита Тод, а изненадата се лее от него.

— Нали нямаше да си тръгнеш без това? — отвръща мъжът. В свободната си ръка държи дневника на майката на Тод.

— Върни ми го — казва Тод.

Мъжът не му обръща никакво внимание и махва с дулото към Лий.

— Влез вътре — казва му — или ще се наложи да застрелям нашия скъп приятел Тод, което бих сторил с огромна радост.

Хвърлям поглед назад. Шумът на Лий е изпълнен с мисли за бягство, но после очите му виждат пистолета, насочен към Тод, виждат лицето ми и той прави крачка навътре, Шумът му ясно крещи, че никога няма да ме изостави, толкова силно и ясно, че за миг ме разсейва и аз преставам да следя дулото.

— Хвърли я — казва мъжът, има предвид пушката на Лий и Лий я запраща с тропот на пода.

— Лъжец — казва Тод на непознатия мъж. — Страхливец.

— Всичко за доброто на града, Тод — отвръща мъжът.

— Всички жалби — продължава Тод, гласът и Шумът му кипят от ярост, — всички ругатни и жалби за това как Кметът съсипвал всичко, а в края на краищата ти се оказа просто поредният шпионин.

— Отначало не — отвръща мъжът и тръгва към нас. — Отначало си бях точно това, което ти видя, когато дойде — бившият кмет на града, опозорен, но оставен жив да тегли последствията от това — мъжът подминава Тод и идва към мен, пъхнал дневника под мишница. — Дай ми раницата си.

— Моля? — ахвам.

— Дай ми я.

Той се завърта и дулото на пистолета сега сочи право към главата на Тод. Изхлузвам бавно раницата от раменете си и му я подавам. Той не я отваря, само опипва с ръка дъното, за да намери тайния джоб, тайният джоб, в който е скрит собственият ми пистолет.

Напипва го и се усмихва.

— Ето го — казва. — Толкова години минаха и Възражението така и не е променило похватите си.

— Ако само един косъм падне от главата й — обажда се Тод, — ще те убия.

— Аз също — добавя Лий.

Мъжът продължава да се усмихва.

— Май си имаш съперник, Тод.

— Кой си ти? — питам аз, раздразнението от това, че всички са готови да ме защитават, ми вдъхва смелост.

— Кон Леджър, кмет на Хейвън на твоите услуги, Виола — покланя ми се леко. — Защото ти трябва да си Виола, или се лъжа? — прави обиколка около Тод. — О, Президентът силно се интересуваше от сънния ти Шум, момчето ми. Много се вълнуваше от това за какво си мислиш, докато спиш. Колко много ти липсва твоята Виола, как си готов да сториш всичко, за да я намериш.

Виждам как лицето на Тод започва да поаленява.

— И изведнъж Президентът стана много благ към мен, молеше ме да ти пускам определена информация, за да провери дали може да те накара да сториш онова, което предвиждаха плановете му — кметът Леджър изглежда нелепо с всички неща, които крепи в ръце: пистолета в едната, раницата в другата, дневника — под мишница, като при това се мъчи да изглежда заплашително. — Трябва да ти кажа, че си струваше — намига ми. — Особено сега, когато вече знам откъде ще дойде атаката на Възражението.

Шумът на Лий скача и той прави яростно крачка напред.

Ударникът щраква в ръката на кмета Леджър. Лий спира на място.

— Харесва ли ти? — пита кметът Леджър, има предвид оръжието си. — Президентът ми го даде в деня, в който ми даде и собствен ключ от килията.

Той се усмихва отново на начина, по който всички сме го зяпнали.

— О, я стига! — казва. — Ако Президентът победи Възражението, всичко това ще приключи. Взривовете, разпоредбите, вечерният час — усмивката му леко избледнява. — За да промениш нещо наистина, трябва да се научиш да подработваш системата отвътре. Когато стана негов заместник, ще се трудя неуморно положението тук да стане по-приемливо за всички ни — кимва към мен. — В това число и за жените.

— По-добре ме застреляй веднага — казва Тод, а Шумът му свисти и облизва всички ни като огнени езици, — защото в момента, в който оставиш този пистолет, животът ти вече е в опасност.

Кметът Леджър въздъхва.

— Нямам намерение никого да застрелвам, Тод, освен ако…

Страничната врата рязко се отваря, в главното помещение влиза мъжът, който ни пусна да влезем, на лицето му се изписва изненада.

— Ти какво правиш…

Кметът Леджър обръща пистолета към него и стреля три пъти. Мъжът пада до прага на вратата, само краката му остават да стърчат към нас.

Ние сме замръзнали, напълно шокирани, ехото от изстрелите още кънти, отразено от мраморния под.

В Шума на Кмета Леджър се появява ясна картина, при която той самият е с насинено око и сцепена устна, а застреляният преди миг мъж го бие с юмруци.

Бившият кмет вдига очи и вижда ужаса ни.

— Какво?

— На Кмета Прентис това няма да му хареса — казва Тод. — Той познава господин Колинс още от стария Прентистаун.

— Сигурен съм, че задоволството му от това, че съм заловил Виола и съм узнал откъде ще дойде нападението на Възражението, ще тушира всички недоразумения помежду ни — кметът Леджър започва да се оглежда за място, където да остави някои от нещата, които държи. Накрая хвърля дневника към Тод, сякаш няма повече нужда от него. Тод се стряска, но успява да го улови:

— Майка ти не е била кой знае каква писателка, момчето ми — казва кметът Леджър, кляка и откопчава раницата със свободната си ръка. — Полуграмотна, бих казал.

— Ще си платиш за това. — Тод обръща глава към мен и осъзнавам, че аз съм изрекла последните думи.

Кметът Леджър рови в раницата.

— Храна! — казва и целият грейва. Измъква парче пъстра шишарка и го напъхва в устата си. Рови още, намира хляб, още плодове, нахапва всичко поред. — Колко време смяташе, че ще останеш в града, Виола? — пита с пълна уста.

Виждам как Тод полека започва да отстъпва назад.

— Чувам те много добре — казва кметът Леджър, махва с пистолета към него и продължава да бърка из раницата. Спира, ръката му е на дъното, вдига очи. — Какво е това?

Опипва още известно време и започва да вади от раницата нещо доста голямо. Отначало решавам, че е пистолетът, но после кметът Леджър тръсва раницата, тя пада на пода и нещото се изхлузва от нея.

Кметът Леджър се изправя в пълния си ръст.

Загледан с любопитство в бомбата Трейс, която стиска в дланта си.

Цяла секунда не мога да повярвам. Цяла секунда очите ми отказват да приемат онова, което виждат, съзнанието ми отказва да осъзнае, че аз вече много добре знам как изглеждат бомбите и не се заблуждавам. Цяла секунда смъртоносният предмет е в ръката на кмета Леджър, но не означава нищо за мен, не означава нищо.

Но после Лий до мен ахва и всичко си идва на мястото. Всичко придобива най-ужасяващия проклет смисъл, за който мога да се сетя.

— Не — казвам.

Тод се извърта.

— Какво? Какво е това?

Времето се забавя до максимум. Кметът Леджър завърта бомбата в ръката си и тя започва да тиктака, тик-така бързо, тиктакането очевидно е предназначено за онзи, който пръв бръкне в раницата, започне да рови и напипа бомбата, пулсът на китката му задейства брояча — бомба, която те убива, когато посегнеш да я оставиш.

— Това нали не е… — казва кметът Леджър и вдига очи.

Но Лий вече се протяга към лакътя ми…

Иска да ме сграбчи и да хукнем към изхода…

— Бягай! — виква…

Но аз скачам назад, не напред…

И блъсвам Тод встрани…

Претъркулвам се на пода там, където е паднал убитият мъж…

Кметът Леджър не се опитва да ни застреля…

Не прави нищо…

Просто стърчи и осъзнава…

И всички падаме през прага на вътрешната врата…

И залягаме зад убития…

И се свиваме един в друг…

Кметът Леджър опитва да хвърли бомбата далеч от себе си…

Пуска я…

И…

БУМ

… тя го разкъсва на хиляди парчета, отнася стената зад гърба му, топлината на взрива опърля дрехите и косите ни, затрупват ни парчетии, ние се мъчим да отпълзим под една маса, но нещо удря Тод силно отзад по главата, тежка греда пада върху моите глезени, усещам как ги счупва и двата и всичко, което мога да сторя, е да изкрещя от невъзможната болка и тя ме предаде и тя ме предаде, и тя ме предаде, и всъщност не ме е пратила на мисия по спасяването на Тод, мисията е била да убия Тод, а заедно с него, при повечко късмет, и Кмета…

Тя ме предаде…

Тя отново ме предаде…

И после пада мракът.

Малко по-късно чувам гласове, гласове през прахта и руините, гласове, които се носят из пронизаната ми от болка глава.

Един глас.

Неговият глас.

Застанал е над мен.

— Виж ти — казва Кметът Прентис. — Кой ни е дошъл на гости.

Част шеста

Въпросът и Възражението

35

Разпитът на Виола

Тод

— Пуснете Я!

Юмруците ми блъскат стъклото, но колкото и силно да удрям, то не се чупи.

— Пуснете Я!

Гласът ми прекъсва от напрежение, но аз крещя, докато просто не мога да крещя повече.

— Ако Само С Пръст Я Пипнете, Ще Ви Избия!

Виола е вързана с каишите за рамката насред Арената на Въпроса, ръцете й са вдигнати високо и назад над главата, кожата около металната гривна е пламтящо червена, главата й е между двете парчета метал, които жужат и не й позволяват да чува Шум.

Съдът с водата е пред нея, отстрани — масата с острите инструменти.

Господин Хамър стои до нея със скръстени ръце, чака, в по-далечния ъгъл е застанал Дейви с притеснено изражение.

И Кметът е на Арената и бавно обикалят в кръг около увисналото й тяло.

После си спомням страшното БУМ и как кметът Леджър изчезна сред буря от пламъци и дим.

Събуждам се тук, в стаичката за наблюдение, главата ме боли, целият съм покрит с мръсотия, парчета мазилка и засъхнала кръв.

И скачам на крака.

И ето я и нея.

Зад стъклото.

Разпитват я.

Натискам бутона на уредбата.

— Пуснете Я!

Никой не реагира, сякаш изобщо не ме чуват.

— Правя това с огромна неохота, Виола — казва Кметът, все така обикаляйки в бавни кръгове. Аз чувам думите му кристално ясно. — Мислех, че с теб сме приятели. Мислех, че се разбираме спира пред очите й. — Но ти взриви дома ми.

— Не знаех, че в раницата има бомба — отвръща тя и по лицето й виждам колко я боли. Цялата е в засъхнала кръв, издрана и ожулена след експлозията.

Но краката й са най-зле. Събули са я, глезените й са подути, невъзможно изкривени и почернели, и аз отлично знам, че Кметът не й дал нищо, което да заглуши болките.

Виждам го по лицето й.

Виждам колко я боли, колко силно я боли.

Опитвам да вдигна пейката и разбия стъклото, но тя е завинтена в бетона на пода.

— Вярвам ти, Виола — казва Кметът и подновява обиколката си. Господин Хамър не мърда, само се подхилва, наблюдава цялата сцена, от време на време хвърля погледи към огледалото, защото знае, че аз съм там, и тогава усмивката му става още по-широка. — Вярвам, че и ти си омерзена от предателството на госпожа Койл. Макар че не би трябвало да си изненадана.

Виола не отвръща нищо, само навежда глава.

— Не я наранявай шепна аз. — Моля те, моля те, моля те.

— Ако това ще те успокои — продължава Кметът, — все още не съм решил дали да приема взрива твърде лично. Госпожа Койл е съзряла шанс да вкара бомба право в сърцето на моята катедрала, да я разруши, вероятно да унищожи и мен.

Поглежда към мен през огледалото. Отново започвам да удрям с юмруци. Няма как да не чуват ударите, но Кметът не ми обръща никакво внимание.

Единствен Дейви обръща очи към мен, никога не съм виждал по-сериозно изражение на лицето му.

Дори от тук мога да чуя смъртната тревога в Шума му.

— Ти си й предоставила възможност, която тя просто е нямало как да пропусне — приказва Кметът. — Твоята удивителна привързаност и вярност към Тод е могла да ти даде достъп до място, където никой друг терорист никога не би могъл да проникне. Вероятно не е имала желание да те убива, но ето ти на, изскочила е възможност да ме срази с един удар, тя е претеглила плюсовете и минусите и е установила, че спокойно може да те жертва за целта.

И аз гледам лицето на Виола.

То се е издължило, тъжно, толкова тъжно, победено.

И тогава отново усещам мълчанието й, пронизва ме копнежът, пронизва ме загубата, които почувствах в блатото, когато за първи път срещнах Виола преди много, много дни. Усещам го толкова силно, че очите ми се наливат със сълзи, стомахът ми се свива на топка и гърлото ми се стяга.

— Виола — казвам тихичко. — Моля те, Виола.

Но тя не вдига очи.

— И ако за нея ти си просто инструмент, Виола — Кметът се привежда напред и лицето му е на сантиметър от нейното, — може би поведението й ти е помогнало да осъзнаеш кой всъщност е истинският ти враг — прави пауза. — И кои са ти истинските приятели.

Виола промълвява нещо тихичко.

— Какво казваш? — пита Кметът.

Тя прочиства гърлото си и повтаря:

— Дойдох само да отведа Тод.

— Знам — Кметът пак се изправя в пълен ръст и закрачва.

— Аз също много обикнах Тод. Гледам на него като на мой втори син — поглежда към Дейви, който цял почервенява.

— Лоялен, трудолюбив, той наистина прави много за бъдещето на този град.

Отново заблъсквам с юмруци.

— МЛЪКНИ! — крещя. — МЛЪКНИ!

— Щом дори и Тод е с нас, Виола — продължава Кметът, а твоята госпожа се е обърнала срещу теб, смятам, че пътят пред теб трябва да е ясен.

Но тя клати глава.

— Няма да ти кажа — казва. — Няма да ти кажа нищо.

— Но тя те предаде — Кметът отново застава преди очите й. — Опита се да те убие.

При тези думи Виола вдига глава.

Поглежда го право в очите.

И казва:

— Не, тя се опита да убие теб.

О, доброто, смело момиче.

Шумът ми прелива от гордост.

Такова е моето момиче!

Кметът дава знак на господин Хамър.

Той хваща рамката и потапя Виола във водата.

— НЕ! — пищя и блъскам: — НЕ, ПРОКЛЕТИ ДА СТЕ! — Отивам до вратата на стаичката за наблюдение и започвам да я ритам с всички сили. — ВИОЛА!, ВИОЛА!

Чувам ахване и пак се залепям за огледалото…

Извадили са я от водата, тя се дави и плюе.

— Нямаме време — казва Кметът и бръсва някакво петънце от сюртука си, — така че давай да минаваме по същество.

Докато той говори, аз блъскам по огледалото и крещя. Кметът се обръща и поглежда към мен. Не ме вижда, но очите му са вперени право в моите.

— ВИОЛА! — крещя и удрям стъклото.

Кметът леко се намръщва…

— ВИОЛА!

И ме удря с Шума си.

Много по-силно от когато и да било.

Сякаш милион човека изревават право в сърцевината на мозъка ми, толкова надълбоко в мен са, че аз не мога да ги достигна и да се предпазя и те реват Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо и аз усещам как кръвта ми завира, очите ми ще изскочат от орбитите, не мога да остана прав, олюлявам се и сядам на пейката, Шумният удар звънти и звънти, и звънти, сякаш никога няма да спре…

Когато отново мога да отворя очи, виждам как Кметът задържа Дейви за рамото и не му позволява да напусне Арената на Въпроса, а погледът на Дейви е обърнат все към огледалото.

И в Шума си той е притеснен и разтревожен.

Разтревожен за мен.

— Кажи ми кога ще атакува Възражението — пита Кметът Виола, гласът му е много по-студен, по-твърд. — Както и откъде ще дойдат.

Тя поклаща глава, от косата й се разхвърчават капчици.

— Няма да ти кажа.

— Ще ми кажеш — отвръща Кметът. — Много, много се боя, че в края на краищата ще ми кажеш.

— Не — повтаря тя. — Никога.

И пак почва да клати глава.

Кметът пак поглежда към огледалото и очите му срещат моите, макар че не може да ме види наистина.

— За съжаление казва, — нямаме време за твоите драматични откази.

Кимва на господин Хамър.

Той потапя Виола отново във водата.

— СПРИ! — крещя и блъскам? — СПРИ!

Той я държи във водата…

И я държи още…

Блъскам толкова силно, че ръцете ми се покриват със синини още отсега…

— Извади Я! Извади Я! Извади Я!

И тя започва да се мята във водата…

Все още е под водата…

— ВИОЛА!

Ръцете й дърпат каишите с всички сили…

Водата плиска навсякъде, защото тя се бори, как се бори…

О Господи, о Господи, о Господи, о Господи, Виола, Виола, Виола, Виола…

Не мога…

Не мога…

— НЕ!

Прости ми…

Моля те, прости ми…

— Тази Вечер!? — изкрещявам — По Залез Ще Нападнат! През Просеката На Хълма Южно От Катедралата! Тази Вечер!

Натискам бутона на уредбата и крещя, крещя…

— Тази Вечер!

Докато тя се мята във водата…

Но по нищо не личи, че някой изобщо ме чува.

Той е изключил звука на уредбата…

Изключил е ш… звук…

Връщам се при огледалото и продължавам да блъскам…

Но никой не помръдва…

А тя е още под водата…

Няма значение колко силно юмруците ми удрят стъклото…

Защо не се чупи…

Защо не се чупи, м… му…

Кметът дава знак и господин Хамър вдига рамката. Виола започва да гълта въздух на грамадни, накъсани глътки, косата й (по-дълга, отколкото си я спомням) е полепнала по лицето й, оплетена около ушите й, водата се стича от нея.

— Ти контролираш нещата тук, Виола — казва Кметът. — Просто ми кажи кога ще бъде атаката на Възражението и всичко това ще престане.

— Тази Вечер! — крещя аз толкова високо, че гласът ми се напуква като засъхнала кал. — От Юг!

Но тя клати отрицателно глава.

И никой не ме чува.

— Но тя те предаде, Виола — Кметът кара гласа си да прелива от престорена изненада. — Защо я защитаваш? Защо…

Млъква, сякаш осъзнава нещо.

— Във Възражението има хора, които обичаш.

Виола спира да клати глава. Не вдига очи, но спира да клати глава.

Кметът се навежда към нея.

— Ето още една причина да ми кажеш каквото искам да знам. Още една причина да ми съобщиш къде да намеря госпожа лечителката — посяга и нежно отмества полепналите кичури мокра коса от лицето на Виола. — Ако ми помогнеш, аз ти обещавам, че никой от обичните ти няма да пострада. Искам само госпожа Койл. Другите лечителки ще полежат в затвора, а всички останали, които без съмнение са станали жертва на отровния им патос, ще бъдат освободен след разговор.

Дава знак на господин Хамър да му подаде кърпа, после изтрива лицето на Виола. Тя не го поглежда.

— Ако ми кажеш каквото искам да знам, ще спасиш човешки животи — казва и продължава нежно да попива водата от нея. — Имаш думата ми.

Тя най-после вдига глава.

— Думата ти — казва и гледа над рамото му право в господин Хамър.

А на лицето й се изписва такъв гняв, че дори Кметът се изненадва.

— А, да — казва и се изправя. Връща кърпата на господин Хамър. — Трябва да гледаш на подарения живот на капитан Хамър като на пример за моята безкрайна милост, Виола. Аз го пощадих — започва отново да крачи и гледа точно в мен. — Точно както ще пощадя приятелите ти и всички, които обичаш.

— Тази вечер — казвам, но гласът ми е твърде дрезгав.

Нима не ме чува?

— А и да ти кажа — продължава Кметът, — ако ти наистина не знаеш откъде ще дойде атаката, можем да попитаме твоя добър приятел Лий, той сигурно знае.

Тя рязко вдига глава, диша тежко, очите й се разширяват.

Не знам дали е възможно Лий да е оживял след взрива…

— Той не знае нищо — бързо избърборва Виола. — Не знае нито кога, нито откъде.

— Дори и ако ти вярвах — отвръща Кметът, — ще се наложи да го разпитваме много дълго и тежко, докато най-после се уверим със сигурност.

— Оставете го! — Виола се мъчи да следи движението на Кмета, обръща глава.

Кметът спира пред огледалото, с гръб към Виола и с лице към мен.

— А може би пък трябва да попитаме Тод.

Блъскам стъклото точно пред лицето му. Той дори не трепва.

И тогава Виола казва:

— Тод никога няма да ви каже. Никога.

И тогава Кметът просто ме поглежда в очите.

И се усмихва.

Стомахът ми се свива, сърцето ми се качва в гърлото, главата ми олеква и усещам как ще се свлека на земята.

О, Виола — Виола, моля те…

Прости ми.

Капитан Хамър — казва Кметът и Виола отново бива потопена под водата, но при движението на рамката изпищява кратко от страх.

— НЕ! — виквам и се притискам до стъклото.

Но Кметът дори не гледа към нея.

Той гледа към мен, сякаш ме вижда като на длан, ако ще да съм скрит зад тухлена стена.

— СПРИ! — крещя, защото тя отново започва да се мята… И се мята…

И се мята…

ВИОЛА!

И аз блъскам, докато усещам, че ръцете ми се счупят… И господин Хамър се усмихва и я държи под водата…

ВИОЛА!

И от китките й потича кръв, толкова силно се дърпа…

— Ще Те Убия!

Крещя в лицето на Кмета…

Крещя с всичкия си Шум…

— Ще Те Убия!…

И тя е още под водата…

ВИОЛА! ВИОЛА!

И Дейви…

От всички хора на света…

Дейви прекратява мъчението.

— Пусни я! — внезапно изкрещява той и изскача от ъгъла, в който се е свил. — Господи, Боже, ще я убиеш!

Сграбчва рамката и вади Виола от водата, Кметът дава на господин Хамър знак да не му пречи, Дейви изправя Виола, тя се дере и хърка, докато поема въздух и повръща водата.

Цяла минута никой не казва нищо, а Кметът гледа сина си така, сякаш вижда някакъв странен вид непозната риба.

— Как може да ни помогне, ако я убием? — казва Дейви с несигурен глас, навел очи към земята. — Няма да ни бъде от полза.

Кметът мълчи. Дейви се дърпа от рамката и се връща в ъгъла до вратата.

Виола кашля страшно, няма сили, виси на каишите, аз съм се притиснал в стъклото, сякаш се мъча да пропълзя през него, да я стигна, да ида при нея.

— Ами хубаво — казва Кметът и сключва ръце зад гърба си, без да сваля поглед от Дейви. — Мисля, че и без това вече научихме всичко, което ни беше необходимо.

Отива до бутона на стената и го натиска.

— Би ли повторил високо и ясно за всички ни онова, което каза преди малко, Тод?

При звука на името ми Виола подскача.

Кметът отива до рамката и премества двете метални пръчки отстрани до бузите й и тя започва нервно да се оглежда, защото вече чува Шума ми.

— Тод? — повиква ме. — Тук ли си?

— Тук съм — изкрещявам и гласът ми прогърмява над Арената така, че всички отлично го чуват.

— Моля те, повтори ни онова, което ни съобщи преди няколко минути, Тод — Кметът отново гледа право в мен. — Какво беше, нещо ще се случи тази вечер по залез-слънце?

Виола обръща очи натам, накъдето гледа и Кметът, на лицето й е изписана изненада, изненада и шок.

— Не — прошепва, но аз го чувам като вик.

— Виола заслужава да чуе онова, което ни съобщаваш, Тод — казва Кметът.

Той знае. През цялото време е чувал Шума ми, разбира се, че го е чувал, дори и ако не е чувал виковете ми, дори и ако тя не е чувала виковете ми.

— Виола? — казвам умолително.

Тя поглежда в огледалото, търси ме.

— Не им казвай! — промълвява. — Моля те, Тод, недей…

— Още един път питам, Тод — обажда се Кметът и слага ръка върху рамката, — ако не кажеш, я пращам обратно във водата.

— Тод, не! — вика Виола.

— Копеле мръсно! — Изкрещявам. — Ще те убия. Ще Те Убия!

— Няма да ме убиеш — отвръща той тихо. — И двамата много добре го знаем.

— Тод, моля те, недей…

— Казвай, Тод. Къде и кога?

И започва да навежда рамката към водата.

Виола се мъчи да се държи храбро, но цялото й тяло се загърчва и извива, мъчейки се да стои възможно най-далеч от водата.

— Не! — изпищява тя. — НЕ!

Моля те, моля те, моля те…

— НЕ!

Виола…

— Тази вечер по залез-слънце — казвам, а гласът ми, усилен от уредбата, надделява над виковете й, над Шума на Дейви, над моя собствен Шум, просто моят глас, който изпълва света. — През просеката на хълма южно от катедралата.

— НЕ! — изпищява Виола…

И аз виждам израза на лицето й…

Аз предизвиках мъките й…

И сърцето ми се разкъсва на две.

Кметът вдига рамката и вади Виола от водата.

— Не — прошепва тя.

И тогава за първи път от началото на този ужас заплаква истински.

— Благодаря ти, Тод — казва Кметът. После се обръща към господин Хамър. — Разбрахте кога и откъде ще дойде нападението, капитане. Дайте заповеди на капитан Морган, капитан Тейт и капитан О’Хеър.

Господин Хамър застава мирно.

— Тъй вярно, сър — казва, а гласът му звучи така, сякаш току-що е спечелил най-голямата награда на света. — Ще събера хората, сър. Терористите няма да разберат откъде им е дошло.

— Вземи сина ми — продължава Кметът и кимва към Дейви. — Прати го да види толкова кръв, колкото може да смели.

Дейви изглежда нервен, но едновременно е горд и развълнуван и не забелязва колко страшно се изкривява усмивката на господин Хамър при последните думи.

— Тръгвайте — казва Кметът. — Избийте ги.

— Тъй вярно, сър — отвръща господин Хамър, а Виола изхлипва.

Дейви козирува на баща си, мъчи се да направи така, че Шумът му да звучи храбро. После хвърля към огледалото поглед към мен, поглед, изпълнен със съчувствие, Шумът му прелива от страх, от вълнение, от още страх.

После излиза след господин Хамър.

И оставаме тримата — Кметът, Виола и аз.

Мога само да я гледам как виси на рамката, главата й е отпусната на гърдите, плаче, все така вързана и подгизнала, от нея лъха такава тъга, че я усещам с кожата си.

— Погрижи се за приятелката си — казва ми Кметът от другата страна на стъклото, лицето му е на сантиметри от моето. — Връщам се в моя изпепелен дом, за да се приготвя за изгрева на новия ден.

Дори не мига, сякаш нищо не се е случило.

Той не е човек.

Премного човек съм, Тод — казва. — Охраната ще ескортира теб и Виола до катедралата — повдига вежди. — Имаме много да си приказваме за бъдещето и на двама ви.

36

Поражение

Виола

Чувам как Тод влиза в стаята за мъчения, чувам първо Шума му, после стъпките му, но не мога да вдигна очи.

— Виола? — казва той.

Не мога да вдигна очи.

Край.

Загубихме.

Усещам ръцете му върху каишките на китките ми, дърпа ги, после освобождава едната, ръката ми така се е схванала от опъването назад и нагоре, че свободна ме боли повече, отколкото болеше вързана.

Кметът Прентис победи. Госпожа Койл се опита да ме жертва. Лий е затворник, ако тия преди малко ми казваха истината, а може и отдавна да е мъртъв. Мади загина напразно. Корин загина напразно.

А Тод…

Заобикаля ме от другата страна и отвързва втората каишка, освобождава ме, аз се свличам от рамката в прегръдката му и той бавно коленичи с мен на пода.

— Виола — казва и ме притиска до себе си, лицето ми е сгушено до гърдите му, водата от мен мокри прашната му униформа, ръцете ми са отпуснати, нямам сили да ги вдигна, само металната гривна боли и тупти.

Вдигам поглед и виждам лъскавото сребърно В на рамото му.

— Пусни ме — казвам.

Но той ме прегръща силно.

— Пусни ме — казвам по-високо.

— Не — отвръща той.

Опитвам се да го избутам от себе си, но ръцете ми са толкова слаби, толкова съм уморена и всичко свърши. Край.

А той все така ме прегръща.

И аз започвам пак да плача, той ме гушва още по-силно, аз заплаквам още по-високо и след това някак ръцете ми вече не са толкова слаби и аз ги обвивам около него и заплаквам още по-страшно, плача, защото го чувствам до себе си, плача, защото вдъхвам уханието му, плача, защото чувам Шума му, защото съм в прегръдката му, защото усещам тревогата му, заради мъките му, заради добротата и мекотата му…

Плача, защото досега не бях разбрала колко много ми е липсвал.

Но той каза на Кмета…

Той му каза…

И аз просто трябва да се насиля и го избутвам от себе си, макар че сърцето ми се къса.

— Ти му каза — изкашлям.

— Прости ми — отвръща той, а очите му са разширени и изпълнени с ужас. — Той те мъчеше и аз не можах, просто не можах…

И аз го поглеждам и виждам самата себе си в Шума му, виждам как потъвам във водата, а той блъска от другата страна на огледалото и, о, още по-лошо, виждам какво е почувствал, виждам безпомощната му ярост, виждам, че е безсилен да ме спаси…

А лицето му сега е толкова уплашено.

— Виола, моля те — замолва ми се той, умолява ме. — Моля те.

— Той ще ги избие — отвръщам. — Всичките. Уилф е с тях, Тод. Уилф.

Ужасът му се удвоява.

— Уилф?

— И Джейн — казвам. — И още много други, Тод, много. Ще настъпи касапница и тя ще бъде краят. Краят на всичко.

Шумът му почернява и опустява, той целият някак се отпуска, ляга в локвата, образувала се под нас.

— Не — казва. — О, не.

Не искам да изричам следващите думи, но гласът ми ги казва, преди да успея да се спра.

— Ти направи точно онова, което той искаше от теб. Той прекрасно знаеше как да те принуди да го сториш.

Тод вдига очи към мен.

— Имах ли избор?

— Трябваше да го оставиш да ме убие!

А той само ме гледа и аз виждам как Шумът му се мъчи да ме намери, мъчи се да напипа истинската Виола дълбоко в целия хаос и болка, виждам го как търси…

И за минута аз просто не желая да му позволя, не желая да му се покажа.

— Трябваше да го оставиш да ме убие — повтарям тихо.

Но той не би могъл да го стори, сещате ли се?

Не би могъл да го стори и да продължи да бъде себе си.

Не би могъл да остави Кмета да ме убие и след това да продължи да бъде Тод Хюит.

Момчето, което не може да убива.

Мъжът, който не може да убива.

Ние самите сме решенията, които вземаме.

— Трябва да ги предупредим — казвам, чувствам срам и не мога да погледна Тод в очите. — Ако можем.

Сграбчвам ръба на съда с водата и се изтеглям нагоре. Болката пронизва глезените ми. Извиквам и пак падам.

И той ме хваща, за пореден път ме подхваща в прегръдката си.

— Краката ми… — казвам. Двамата ги оглеждаме, лошо са подути, целите синьо-черни.

— Трябва да те заведем при лечителка — той обвива ръка около кръста ми, за да ме подкрепи.

— Не — спирам го. — Трябва да предупредим Възражението. Това е най-важното.

— Виола…

— Техните животи са по-важни от моя…

— Тя се опита да те убие, Виола. Опита се да те взриви.

Дишам тежко, мъча се да не чувствам болката в глезените.

— Нищо не й дължиш — казва Тод.

А аз чувствам ръцете му до тялото си и усещам, че някак си вече няма нищо невъзможно. Чувствам допира на Тод, а в стомаха ми гневът се надига, но не гняв срещу момчето, което ме прегръща, изръмжавам, подпирам се на рамото му и заставам права.

— Дължа й — казвам. — А на себе си дължа това да зърна израза на лицето й, когато ВИДИ, че съм жива.

Опитвам се да направя малка крачка, но дори и това е твърде много. Изплаквам високо.

— Имам кон — казва Тод. — Ще пояздиш.

— Той няма просто така да ни пусне да излезем от тук — отвръщам. — Нали каза, че охраната трябва да ни придружи обратно до катедралата.

— Да — изсумтява той. — Ще видим тая работа.

После ме прегръща през раменете с едната си ръка навежда се и пъхва другата под коленете ми.

А после се изправя и ме вдига на ръце.

Болката в отпуснатите глезени ме кара да извикам отново, но сега той ме държи, носи ме на ръце, както ме носеше, когато влязохме в Хейвън.

Носи ме на ръце.

Той също си спомня. Виждам го в Шума му.

Обвивам ръка около врата му. Той се опитва да ми се усмихне.

Усмивката му е крива, както винаги.

— Продължаваме да се спасяваме един друг — казва. — Кога ли ще сме квит?

— Надявам се никога да не сме квит — отвръщам.

Той се смръщва и аз на мига виждам облаците, които нахлуват в Шума му.

Прости ми — казва.

Хващам със свободната си ръка ризата на гърдите му и го дръпвам съвсем до себе си.

— И ти ми прости.

— Значи си прощаваме? — кривата усмивка се връща на лицето му. — Пак?

А аз го гледам право в очите, гледам навътре, толкова дълбоко в него, колкото мога да достигна, защото искам той да чуе, искам да разбере всичко, което чувствам и изричам, да разбере последния смисъл.

— Винаги — отвръщам. — Ще си прощаваме всеки път.

Отнася ме до един стол до стената, слага ме на него, отива до вратата и започва да блъска.

— Пуснете ни! — вика.

— Всичко това означава нещо, Тод — обаждам се, като се мъча да дишам, колкото е възможно по-плитко, защото иначе всичко ме боли. — Нещо, от което трябва да си извлечем поука.

— От кое да извлечем поука? — блъска ли, блъска, а след малко казва „ох“, защото ръцете му и без това са целите в синини.

— Кметът знае, че аз съм твоята слабост — отвръщам. — Всичко, което трябва да стори, е да ме заплаши и ти ще направиш всичко, което той поиска.

— Да — отвръща Тод през рамо. — Това го знам вече.

— Той ще продължава да те манипулира така.

Тод се извърта към мене със стиснати юмруци.

— Той и с поглед няма да те докосне повече. Никога.

— Не — поклащам глава и примижавам от болка. — Така няма да стане. Той трябва да бъде спрян.

— Е, това значи ли, че ние трябва да го спрем?

— Все някой трябва да го стори — извивам гърба си на една страна, за да намаля болката. — Той не бива да побеждава.

Тод започва да рита вратата.

— Ами нека твойта госпожа лечителка да го спре. Ще се доберем някак си до нея, ще я предупредим, ако можем, а после — дим да ни няма от тука.

— Къде ще отидем?

— Не знам — той се върти и се оглежда за нещо, с което да разбие вратата. — В някое от изоставените селища. Ще се скрием, докато корабите ти пристигнат.

— Той ще победи госпожа Койл и после ще посрещне сам корабите — прехапвам устни, докато обръщам глава да следя движенията на Тод. — Когато машините кацнат, будните хора на тях ще бъдат съвсем малко, Тод, останалите още ще са в хибернация, ще спят. Кметът лесно ще надвие будните и може да остави всички заспали в сън толкова дълго, колкото си иска, и да ги събуди, когато реши. Може дори и никога да не ги буди, ако не иска.

Тод се заковава на място.

— Сериозно ли говориш?

Кимвам.

— Когато той ликвидира Възражението, никой вече няма да може да го спре.

Тод стиска и отпуска юмруци.

— Ние трябва да го спрем.

— Първо да намерим Възражението — казвам и пак се опитвам да стана. — Ще ги предупредим…

— И ще им кажем точно какво представлява тяхната водачка.

Въздъхвам.

— Май ще се наложи да спрем и двамата, а?

— Е, това е проста работа — казва Тод. — Ще разкажем на Възражението истината за ръководителката им, те ще я разкарат и някой друг ще ги поведе — поглежда ме. — Може ти да ги поведеш.

— Може ти да ги поведеш — парирам. Цяла минута се мъча да дишам нормално, но ми става все по-трудно. — Както и да е, първо трябва да се махнем от тук.

И тогава вратата внезапно се отваря.

На прага застава войник с пушка.

— Имам заповед да отведа двама ви в катедралата — казва.

А на мен ми се струва, че познавам този войник отнякъде.

— Айвън — казва Тод.

— Господин лейтенант — кимва Айвън. — Имам заповед.

— Ти си от Фарбранч — обаждам се, но той не откъсва очи от Тод, не мига, чувам нещо в Шума му, нещо…

— Господин лейтенант — повтаря многозначително, сякаш намеква нещо.

— Знаеш реда — повтаря и Тод, съсредоточавайки вниманието си върху Айвън. Чувам, че от Шума на единия летят неща към Шума на другия и обратно, бързи, мътни неща, — редник Фароу.

— Тъй вярно, сър — казва Айвън и се изпъва мирно. — Подчинявам се на моя офицер.

Тод ме поглежда. Чувам го как мисли.

— Какво става? — питам.

Виждам как образът на Лий се надига в Шума на Тод. Той се обръща към Айвън.

— Има ли друг затворник тук? Едно момче? С рошава руса коса?

— Тъй вярно, сър, има — отвръща Айвън.

— Ако аз ти заповядам да ми го доведеш, ще го сториш ли?

— Вие сте висш офицер, лейтенант — Айвън се взира напрегнато в Тод. — Ще изпълня всяка заповед, която издадете.

— Тод? — обаждам се аз, но вече започвам да проумявам.

— Мъчех се да ви кажа това от известно време, лейтенант — казва Айвън нетърпеливо.

— Има ли в Кантората офицер с по-висок чин от мене? — пита Тод.

— Не сър, само аз останах и момчетата от охраната. Всички други отидоха да се бият.

— От колко души е охраната?

— Общо сме шестнайсет, сър.

Тод облизва устни, мисли.

— За тях също ли съм висш офицер, редник?

Айвън за първи път отмества очи от Тод, хвърля поглед зад гърба му, после казва ниско:

— Всички сме малко притеснени от действията на настоящото ръководство, сър. Мога да убедя другите да ви се подчиняват.

Тод изпъва рамене, дръпва куртката на униформата и я оправя. Чак сега забелязвам колко висок е всъщност, колко по-висок е от последния път, когато го видях, забелязвам как лицето му вече не е момчешко, линията на челюстта му е сурова, гласът му е нисък и плътен.

Поглеждам го и виждам мъж.

Той се прокашля и застава мирно пред Айвън.

— Заповядвам ти да доведеш тук затворника на име Лий, редник.

— Макар че вече съм получил заповед да ви отведа право при Президента, сър — отвръща с официален тон Айвън, чувствам, че не мога да не се подчиня на пряката ви заповед.

Отстъпва отвън до вратата и зачаква. Тод идва до стола, на който седя и коленичи до мен.

— Какво си намислил? — питам и се мъча да чета Шума му, но той се върти в такава вихрушка, че нищо не мога да видя.

— Ти каза, че аз и ти трябва да го спрем, защото никой друг няма да го стори — отвръща той, а кривата му усмивка се дръпва по-широка от обикновено. — Е, може и да има начин да успеем.

37

Лейтенантът

Тод

Излизам от стаята за мъчения и чувствам, как Виола ме проследява с поглед, но не се обръщам, а продължавам след Айвън надолу по коридора. Тя се чуди дали можем да му се доверим.

Аз също се чудя.

Защото отговорът е не, сещате ли се? Айвън се присъедини към армията доброволно, спаси собствената си кожа във Фарбранч, спомням си как ми намекваше разни работи, още преди Кметът да нападне, как ми казваше, че е на страната на Прентистаун. Сигурно не е имал търпение да стане войник, да нахлуе тук, да води други войници — все пак беше дори ефрейтор по едно време.

Докато Кметът Прентис не го простреля в крака.

Присъединяваш се към онзи, който е на власт, каза ми Айвън веднъж. Само така ще оцелееш.

Може би сега мисли, че вижда новата власт.

— Точно това си мисля, сър — казва Айвън и спира пред друга врата. — Затворникът Лий е тук.

— Може ли да ходи сам? — питам, докато Айвън отваря вратата.

Но в следващия миг Лий изхвърча отвътре с бесен вик, блъсва Айвън събаря го и го удря, удря по лицето, аз трябва да го сграбча през раменете и да го издърпам назад, той се извърта, готов за още, но после ме познава.

— Тод! — възкликва изненадано.

— Трябва да… — почвам.

— Къде е тя? — виква той, върти се на всички посоки, трябва да прекрача напред и да спра Айвън, който е вдигнал приклада си да го удари и да го усмири.

— Ранена е — казвам. Трябват й превръзки и шини — обръщам се към Айвън. — Тук има ли?

— Разполагаме с комплект за първа помощ — отвръща той.

— Ще свърши работа. Дай го на Лий, той ще се погрижи за Виола. После събери момчетата отпред и им кажи, че искам да говоря с тях.

Айвън се взира в Лий, Шумът му кънти.

— Това е заповед, редник, — добавям.

— Тъй вярно, сър — отвръща Айвън кисело и тръгва по коридора.

Лий се е опулил насреща ми.

— Тъй вярно, сър?

Виола ще ти обясни всичко — бутвам го да върви след Айвън. — Отивай да й помогнеш! Има много СИЛНИ болки!

Това веднага го изстрелва от мястото му. Обръщам се кръгом и тръгвам в обратната посока. Двама души от охраната ме изглеждат, докато ги подминавам.

— Кво става? — пита единият.

— Кво става, сър! — сопвам му се, без да се обръщам. Излизам през главния вход на Кантората на Въпроса, после през портата навън.

Там цари почти пълно спокойствие.

Ето я и Ангарад.

Сигурно Дейви я е довел.

— Здравей, момичето ми — казвам, доближавам я бавно и я погалвам по носа.

Момче Жребче, казва Шумът й._Тод?_

— Всичко е наред, момичето ми — шепна й. — Всичко е наред.

— Ранен, казва тя и души засъхналата кръв по лицето ми. Показва влажния си език и ме облизва целия.

Засмивам се и пак я погалвам.

— Добре съм, момичето ми, нищо ми няма.

Шумът й продължава да повтаря името ми, Тод, Тод, докато аз отивам до седлото, където е привързана раницата ми. И пушката ми е там.

И книгата на мама.

Бас ловя, че и тях ги е донесъл Дейви.

Отвързвам поводите на Ангарад и я отвеждам точно пред портите с голямото сребърно В на тях.

— Ще държа една кратка реч — казвам й, докато стягам седлото. — По-добре ще звуча, ако съм те възседнал.

Момче Жребче, казва тя. Тод.

— Ангарад — отвръщам й.

Слагам крак в стремето, мятам се отгоре й и прехвърлям другия си крак, отпускам се на седлото и обръщам очи към небето. Още не е мръкнало, но слънцето отива към залез. Следобедът преваля.

Нямаме много време.

— Пожелай ми успех — казвам.

— Напред — процвилва Ангарад. — Напред.

Войниците от охраната ме гледат, после обръщат погледи към Айвън, който се мъчи да ги накара да замълчат, а това може да стане единствено, ако те укротят Шума си, защото в момента просто блеят като овце, видели пожар.

— Той е лейтенант — обяснява им Айвън.

— Той е момче — отвръща му един войник с рижа коса.

— Той е момчето на Президента — срязва го Айвън.

— Да, а ние трябваше вече да сме го завели в града, редник — обажда се един дебелак с нашивки на ефрейтор на ръкава. — Не ми казвай, че си пренебрегнал пряка заповед от Президента.

— Лейтенантът издаде друга заповед — отвръща Айвън.

— И откога слушаме него преди Президента? — парира Рижият.

— Хайде стига! — виква Айвън. — Колко от вас са назначени в Кантората за наказание?

Всички млъкват.

— Идиот си, ако мислиш, че ще тръгна след едно момче, за да се опълча на Президента — обажда се ефрейтор Дебелак.

— Президентът знае разни работи — намесва се и Рижия. Знае дори неща, които няма откъде да е чул.

— Ще поръча да ни разстрелят — обажда се трети войник, висок, с жълтеникава кожа.

— Кой ще ни разстреля? — пита Айвън. — Армията е да се бие с терористите, а Президентът си виси в разрушената катедрала и ме чака да му заведа Тод.

— А какво прави в катедралата? — пита Рижият. — Защо не е с армията при битката?

— Не му е в стила — намесвам се. Всички вдигат очи към мене. — Кметът не се бие. Той командва, води, но не дърпа спусъка и не си цапа ръцете — Ангарад чувства колко съм нервен и пристъпва встрани. — Кара другите да правят това вместо него.

Освен това, мъча се да скрия аз в Шума си, много иска да говори с мен и затова ме чака.

Да си говоря с Кмета е по-лошо от това да отида на война.

— А ти искаш да го свалиш от власт, така ли? — пита ефрейторът и скръства ръце.

— Той е просто човек — казвам. — Всеки човек може да бъде победен.

— Той не е просто човек — обажда се Рижият. — Хората приказват, че използвал Шума си като оръжие.

— А ако го доближиш повече, можел да контролира съзнанието ти — обажда се Жълтият.

Айвън изпуфтява.

— Бабини деветини. Нищо такова не може да прави…

— О, може да го прави — казвам и всички за пореден път ме зяпват. — Може да те удари с Шума си, това страшно боли. Може да надникне в ума ти и да те накара да направиш точно онова, което ти казва. Да, може да прави всички тези неща.

Всички се взират в мене, чудят се дали ще стигна и до добрите новини.

— Но ми се струва, че може да ти стори нещо такова, само ако те гледа в очите…

— Струва ти се? — обажда се Рижият. — А ударът с Шума никога не е смъртоносен, пък и той може да удря само по един човек, не и мнозина. Не може да победи всички ни, не и ако нападнем заедно.

Обаче крия в Шума си колко силен беше ударът, който ми нанесе Кметът днес от Арената на Въпроса, колко по-голям потенциал имаше, който…

Той работи върху себе си, точи оръжието си.

— Няма значение — казва Жълтият. — Той си има и друга охрана. Да го нападнем си е самоубийство.

— Той смята, че вие само ме ескортирате — казвам. — Ще подминем охраната му и ще стигнем до самия него.

— А защо изобщо трябва да те следваме, лейтенант? — пита ефрейторът саркастично. — Какво печелим ние?

— Свобода от тиранията! — възкликва Айвън.

Ефрейторът извърта очи от досада. И не е сам в жеста си.

Айвън пробва пак:

— Защото когато той си замине, ние ще поемем властта.

Този път въртенето на очи е по-малко, но Жълтият отбелязва:

— Кой иска да го управлява Президент Айвън Фароу?

Иска да разсмее другите, но всички мълчат.

— А какво ще кажете за Президент Хюит? — излайва Айвън и поглежда към мен с извратено пламъче в очите.

Ефрейтор Дебелак изсумтява.

— Че той е момче!

— Не съм момче — отвръщам. — Вече не.

— Той е единственият, който е готов да се изправи срещу Президента — продължава Айвън, — а това означава много.

Войниците започват да се споглеждат. Чувам въпросите в Шума им, пращящото съмнение, страховете, които се застъпват и препотвърждават един друг, и усещам, че идеята на Айвън претърпява неуспех.

Но пак Шумът им ми подсказва как аз да успея.

— Ако ми помогнете — казвам, — ще се добера до лека.

Всички млъкват на секундата.

— Сериозно? — пита Рижият.

— Не-е! — обажда се ефрейторът. — Блъфира.

— Лекът е складиран в избите на катедралата — казвам. — Със собствените си очи видях как Кметът го сложи там.

— Защо продължаваш да го наричаш Кмет? — пита Жълтият.

— Идвате с мен — продължавам, — помагате ми да го арестувам и всеки от вас ще вземе толкова лек, колкото може да носи — вече ме слушат много внимателно. — Време е Хейвън пак да си стане Хейвън, м… му.

— Отнел е лека от цялата армия — казва Айвън. — Ще победим Президента, ще върнем лека на момчетата и тогава на кого мислите, че ще започнат да се подчиняват, а?

— Е, няма да се подчиняват на тебе, Айвън.

— Не — отвръща Айвън и пак ме поглежда странно. — Но може да се подчинят на него.

Мъжете ме гледат отдолу нагоре, гледат ме на гърба на Ангарад, с прашната ми униформа и пушката в ръка, и аз чувам ръждивото мърморене в Шума на всеки един от тях — питат се дали са толкова отчаяни, че да повярват на тия приказки.

Мисля за Виола, седнала насред Арената на Въпроса, тя е всичко, което искам да спася, за нея бих сторил всичко.

Мисля за нея и тогава се сещам как ще ги убедя окончателно.

— Всички жени бяха маркирани с гривни — казвам. — Кой, мислите, остана да бъде маркиран сега?

Когато се връщам на Арената, Лий превързва крака на Виола, по лицето й личи, че болката е намаляла.

— Можеш ли да се изправиш? — питам.

— За малко.

— Няма значение — отвръщам. — Ангарад е отвън. Тя ще отведе теб и Лий до Възражението.

— Ами ти? — казва Виола и сяда.

— Ще се изправя срещу него — казвам. — Трябва да го победя.

Тя цялата се стяга и изпъва.

— Идвам с теб — на секундата казва Лий.

— Дума да не става — казвам. — Накарайте Възражението да прекрати атаката си, както и ги осведомете за методите на действие на госпожа Койл.

Устните на Лий остават плътно стиснати, но виждам как Шумът му ври от гняв заради бомбата, която трябваше да убие Виола. Той също щеше да загине от тази бомба.

— Виола ми каза, че не можеш да убиваш.

Поглеждам Виола кръвнишки, но тя гледа в другата посока.

— Аз мога да убивам — продължава Лий. Ще го убия заради онова, което стори на майка ми и сестра ми.

— Ако не предупредите Възражението — казвам, — ще има още доста мъртви, за които да отмъщаваш.

— Не ми пука за госпожа Койл — казва Лий, но после виждам в Шума му да се въртят образите на други хора, Уилф и Джейн, и други мъже и жени, и Виола, и Виола, и Виола, и Виола.

— Какво ще правиш, Тод? — пита тя. — Не можеш просто да се изправиш сам срещу него.

— Няма да съм сам — казвам. — Няколко от войниците ще дойдат с мен.

Очите й се разширяват.

— Какво?

Усмихвам се.

— Ще вдигна един малък бунт.

— Колко души? — пита Лий със сериозна физиономия.

Поколебавам се.

— Седмина — казвам. — Не успях да накарам всички да се съгласят.

Лицето на Виола се изопва.

— Ще се биеш с Кмета само със седмина мъже?

— Имам шанс — отвръщам. — По-голямата част от армията се е отправила към битката. Кметът ме чака. Сега е възможно най-незащитен.

Виола ме гледа една минута, после слага едната си ръка на рамото на Лий, другата — на моето рамо и се изправя на крака. Виждам как стиска зъби от болка, но Лий е стегнал превръзките здраво и дори и да не помагат за заздравяването на костите, ще и позволят да остане права за малко.

— Идвам с теб — казва.

— Не — казвам, а в същия момент Лий вика:

— В никакъв случай!

Тя стисва зъби.

— А какво ви кара да мислите, че ще послушам, когото и да било от двама ви?

— Не можеш да ходиш — казвам.

— Имаш кон — отвръща тя.

— С Лий можеш да се скриеш на безопасно място — продължавам.

— Кметът очаква и двама ни, Тод. Ако отидеш при него без мен, планът ти ще се провали, преди да си обелил и една дума.

Слагам длан на устата си.

— Нали ти каза, че той ще те използва срещу мен при първа възможност.

Тя изсъсква от болки, докато опитва дали може да се отпусне на някой от глезените си.

— Значи ще е най-добре планът ти да сработи, нали така?

— Виола… — почва Лий, но тя го спира само с поглед.

— Намери Възражението, Лий. Предупреди ги. Нямаш време.

— Но…

— Тръгвай — заповядва тя рязко.

И двамата виждаме как образът й се надига в Шума му, и двамата усещаме как не иска да я оставя. Чувството му към нея е толкова силно, че трябва да отвърна очи встрани.

Но изведнъж ми се приисква да го ударя.

Няма да оставя Тод — казва Виола. — Не и сега, когато го намерих отново. Прости ми, Лий, просто така стоят нещата.

Лий прави крачка назад, но не може да скрие болката в Шума си. Гласът на Виола омеква.

— Прости ми — повтаря тя.

— Виола… — казва Лий.

Но тя клати глава.

— Кметът си мисли, че знае всичко. Мисли, че знае какво се задава. Просто си седи и чака аз и Тод да му дойдем на крака, и в това му състояние да опитаме да го победим.

Лий опитва да я прекъсне, но тя не му позволява.

— Но той забравя — продължава тя, — че аз и Тод прекосихме половината планета сам-самички. Победихме лудия му проповедник. Надбягахме армията му, оцеляхме, въпреки че ни стреляха, биха и преследваха и, мътните да го вземат, оцеляхме при целия му Президентски режим, без да ни взривят, без да умрем при изтезанията или в битка.

Пуска ръката си от рамото на Лий и сега се опира само на мен.

— Аз и Тод? Срещу Кмета? — усмихва се. — Той няма никакъв шанс.

38

Марш към катедралата

Виола

— Вярваш ли в това, което каза току-що? — пита Тод, докато затяга седлото. Говори тихо и очите му не се отместват от работата. — Че той няма шанс срещу нас?

Свивам рамене.

— Прозвуча успокоително.

Тод се усмихва сам на себе си.

— Трябва да поприказвам с войниците — кимва към Лий, застанал настрани с ръце в джобовете, взрян в нас двамата. — Опитай се да го успокоиш, а?

Махва с ръка на Лий и тръгва към мъжете от ескорта, струпани край портата. Лий идва при мен. — Сигурна ли си, че така искаш да постъпиш? — пита.

— Не — отвръщам. — Но съм сигурна в Тод.

Той издиша рязко, вперил очи във върховете на ботушите си, мъчи се да държи Шума си равен и тих.

— Ти го обичаш — казва. Това не е въпрос, а факт.

— Обичам го — отвръщам. Факт.

— По онзи начин ли?

Двамата поглеждаме към Тод. Той жестикулира и обяснява на мъжете какво планира и каква е тяхната роля.

Изглежда като истински водач…

— Отговори ми — казва Лий.

Обръщам му гръб.

— Ако изобщо успееш да намериш Възражението, Лий, това трябва да стане, преди да са се сблъскали с армията.

Той се смръщва.

— Няма да ми повярват, като им кажа какво стори госпожа Койл. Много хора имат нужда от нея като ръководителка и се самоубеждават, че е винаги права.

— Е — казвам нежно и хващам юздите на кобилата.

Момче Жребче?, мисли тя и също не сваля поглед от Тод. — Мисли за нещата така: ако можеш да ги откриеш и ако ние се преборим с Кмета, всичко може да свърши още днес.

Лий примижава срещу слънцето.

— А ако не се преборите с него?

Опитвам да се усмихна.

— Е, тогава трябва ти да дойдеш да ни спасиш, нали така?

Той се мъчи да ми се усмихне в отговор.

— Готови сме — казва Тод и се връща при нас.

— Е, това е — казвам.

Тод протяга ръка на Лий.

— Успех.

Лий стиска ръката му.

— Успех и на теб — отвръща.

Но гледа само мен.

След като Лий изчезва в гората, катерейки бегом хълма, за да пресече пътя на Възражението и да ги срещне преди армията, останалите тръгваме по пътя. Тод води Ангарад, която все повтаря Момче Жребче, повтаря и повтаря, нервна, че я язди някой друг. Тод й мърмори разни неща, за да я успокоява, гали я по гривата и по носа.

— Как се чувстваш? — пита, когато стигаме до първите женски общежития.

— Болят ме краката — казвам. — И главата — потърквам с ръка мястото, където под ръкава ми е скрита гривната. — И ръката също.

— Не, иначе как си? — усмихва се той.

Оглеждам войниците край нас, яздят в каре, сякаш наистина ескортират мен и Тод, както е наредил Кметът: Айвън и още един отпред, двама отзад, двама вдясно от мен и един вляво.

— Вярваш ли, че можем да го победим? — питам аз.

— Е — отвръща той и се засмива тихичко, — тръгнали сме, за да го победим, нали така?

Тръгнали сме.

Нагоре по пътя, право към Ню Прентистаун.

— Я по-бързо — казва по-високо Тод.

Всички ускоряват крачка.

— Изоставен е — прошепва войникът с огненочервената коса, докато преминаваме край все повече и повече сгради.

Пусти сгради.

— Не е изоставен — отвръща друг войник с грамаден корем. — Крият се.

— Страшничко си е така, без армията да обикаля насам-натам — отвръща червенокосият. — Без войници да маршируват.

— Ние маршируваме, редник — срязва го Айвън. — Ние сме войници.

Подминаваме къщи със затворени капаци на прозорците, магазини със спуснати ролетки, улици без каруци и мотопеди, дори без хора. Чуваме Рева иззад затворените врати, наполовина по-тих от обикновено.

Уплашен.

— Знаят, че идваме — казва Тод. — Знаят, че това е войната, която ги чака.

Оглеждам се от гърба на Ангарад. В къщите няма запалена нито една светлинка, няма любопитни погледи, които да надничат и да се чудят защо ли куп войници охраняват само момиче с два счупени крака.

А после улицата завива и ето я и катедралата.

— Леле майко — казва червенокосият, когато спираме.

— И оживяхте след това? — обръща се дебелият войник към Тод.

Камбанарията стърчи непокътната, неясно как се е запазила, крепи се върху рехава камара тухли. Две стени от основния корпус също стоят, едната е фасадата с пъстрия стъклопис.

Но останалата част…

Останалата част на катедралата представлява само куп камъни и прах.

Дори от тук виждаме, че покривът е паднал вътре, части от стените са изхвърчали по улиците и по площада. Арките са се наклонили опасно, изгубили баланса си, вратите са изкривени на пантите, вътрешността на изкормената църква лежи на показ, поема последните слънчеви лъчи, преди да изчезнат зад хоризонта.

Нито един войник не охранява руините.

— Останал е без защита? — пита червенокосият.

— Типично — казва Тод, взрян в катедралата, сякаш може да види Кмета скрит някъде сред стените.

— Ако изобщо, е тук — обажда се Айвън.

— Тук е — отвръща Тод. — Вярвай ми.

Червенокосият започва да отстъпва.

— Няма начин — повтаря, — вървим към смъртта си, момчета. Няма начин.

Хвърля последен уплашен поглед и хуква с всички сили в посоката, от която дойдохме.

Тод въздъхва.

— Още някой?

Мъжете се споглеждат, Шумът им се чуди какво изобщо правят тук.

— Той ще ви маркира с гривни — казва Айвън.

Кимва ми, аз дръпвам ръкава и им показвам моята гривна. Кожата около нея е алена и гореща на допир. Инфектирана, поне така смятам. Мазилата за първа помощ май не са си свършили работата.

— А после ще ви пороби — продължава Айвън. — Не знам за вас, обаче аз не се присъединих към армията, за да чакам това да стане.

— А защо тогава се присъедини? — обажда се друг войник, но е ясно, че не чака отговор.

— Ще го свалим от власт — казва Айвън — и ще станем герои.

— Герои, изпили лека — допълва с кимване дебелият. — Онзи, който контролира лека…

— Стига приказки — казва Тод и аз усещам дискомфорта в Шума му, предизвикан от насоката на разговора. — Ще действаме ли, или не?

Мъжете пак се споглеждат.

А Тод повишава тон.

Повишава го до глас, с който се издават заповеди.

Повишава го така, че дори аз вдигам покорно очи към него.

— Попитах готови ли сме, или не?

— Готови, сър — отвръщат мъжете, сякаш изненадани от собствените си гласове.

— Хайде тогава — казва Тод.

Мъжете тръгват пак напред, крачка, крачка, крачка, хрускат по чакъла, пръснат на пътя, напред през града, към катедралата, а тя става все по-голяма и по-голяма, докато я приближаваме.

Минаваме край няколко дръвчета и аз поглеждам наляво, към хълмовете на юг.

— Господи, Боже — казва дебелият.

Дори от тук виждаме армията, която напредва в далечината, една-едничка черна ръка, извиваща се по твърде тесен път, нагоре към върха на хълма с просеката, нагоре, натам, където ще срещнат възражението.

Поглеждам към залязващото слънце.

— Може би около час — казва Тод, като ме вижда, че гледам, или по-малко.

— Лий няма да стигне навреме — казвам.

— Може и да стигне. Има и преки пътеки.

Змията от войници се точи нагоре по хълма. Толкова са много, че няма начин Възражението да ги победи в открит бой.

— Не бива да се проваляме — казвам.

— Няма — отвръща Тод.

И тогава стигаме до катедралата.

Заобикаляме я отстрани. Тук е пострадала най-силно, цялата северна стена е рухнала на улицата.

— Помнете — промърморва Тод на мъжете, докато крачим по чакъла. Водите двама затворници за среща с Президента, точно както ви е било заповядано. Никакви други мисли.

Проправяме си път сред отломъците. Купчината камъни е толкова висока, че вътре в катедралата не може да се надникне от улицата. Кметът може да е навсякъде.

Заобикаляме един ъгъл, в него зее дупка, виждаме главното помещение и сакристията, над тях виси камбанарията и кръгът пъстро стъкло. Слънцето иззад гърбовете ни грее право през него. От втория етаж висят стени на стаи с продънени подове. Няколко червеношийки кълват остатъци от храна или нещо, още по-гадно сред камъните. Останалата част на постройката се крепи на магия, сякаш се е уморила да стои цяла и се е отпуснала да си почине разрушена.

А вътре в изтърбушените отломки…

— Няма никой — казва Айвън.

— Ето защо няма войници — казва дебелият. — Той е отишъл с армията.

— Не е отишъл с армията — Тод се върти на всички посоки смръщен.

— Тод? — обаждам се аз, защото усещам нещо…

— Той сам ми каза да доведа Тод тук — казва Айвън.

— Тогава къде е? — пита дебелият.

— О, тук съм — отвръща Кметът и прекрачва напред от една сянка, толкова малка, че не би могла да го скрие; ефектът е такъв, сякаш излиза от стената, от място, където не би могъл да бъде видян от никой жив човек.

— Какво, дявол да го… — обажда се дебелият и отстъпва назад.

— Не е дяволът — казва Кметът и закрачва по чакъла към нас, с ръце, отпуснати настрани с обърнати навън длани. Всички войници вдигат пушките си срещу него. По нищо не личи той да е въоръжен.

Но ето го, идва.

— Не, не е дяволът — казва с усмивка. — По-лошо.

— Спри на място — казва Тод. — Тези мъже тук с радост биха те застреляли.

— Знам — отвръща Кметът и спира на най-ниското стъпало пред портата на катедралата, обляга крак на голям камък, паднал там. — Редник Фароу например — кимва към Айвън. — Все така си проси наказание за пълната си некомпетентност.

— Затваряй си устата — казва Айвън, без да вдига поглед от пушката си.

— Не го гледай в очите — бързо казва Тод. — Не го гледай в очите.

Кметът бавно вдига ръце във въздуха.

— Значи ще бъда ваш затворник? — оглежда войниците с насочените пушки. — А, да, сега разбирам — казва. — Имате план. Ще върнете лека на хората, за да може да туширате сегашното им нежелание да издигнат точно вас на власт. Да, много прозорливо.

— Няма да стане така — казва Тод. — Ще разпуснеш армията. Ще оставиш хората да бъдат свободни.

Кметът подпира брадичката си с ръка.

— Работата е там, Тод — казва, — че хората всъщност не искат да бъдат свободни, без значение колко много се жалват по този въпрос. Не, мисля, че онова, което в действителност ще се случи, е, че армията ще унищожи Възражението, че войниците, които сега те придружават, ще бъдат екзекутирани за предателство срещу държавата, а ние с теб и Виола ще си побъбрим за бъдещето ви, точно както ви обещах.

Чува се силно изщракване, когато Айвън зарежда пушката си.

— Така мислиш значи, а?

— Ти си наш затворник, край на дебатите — казва Тод и изтегля дълго въже, навито на седлото на Ангарад. — Да видим как ще реагира армията като разбере.

— Добре — отвръща Кметът, звучи почти весело. — Но да вземем да пратим един от твоите хора до мазето, за да можете да започнете да пиете лека още отсега. Иначе аз ще мога да разчета всичките ви планове предварително, а вие сигурно не искате това.

Дебелият поглежда назад. Тод му кимва и той хуква.

— Отзад и надолу по стъпалата — сочи Кметът. — Пътят е почти чист.

Тод взема въжето и отива до Кмета, подминава насочените пушки.

— Ако опита да прави каквото и да било — казва на войниците, — застреляйте го.

— С удоволствие — отвръща Айвън.

Тод посяга и започва да увива въжето около китките на Кмета.

Чувам стъпки в катедралата. Дебелият се връща на бегом, задъхан, Шумът му е цяла буря.

— Нали каза, че бил в избите, лейтенант.

— Там е — отвръща Тод. — Видях го много добре.

Дебелият поклаща глава.

— Мазето е празно. Абсолютно празно.

Тод поглежда Кмета.

— Преместил си го. Къде?

— Ами ако не ти кажа? — пита Кметът. — Ще ме гръмнеш ли, а?

— Направо предпочитам тоя вариант — вика Айвън.

— Къде си го преместил? — казва Тод с висок, гневен тон.

Кметът го поглежда, после оглежда войниците наоколо, най-после спира очи върху мен на гърба на коня.

— За теб много се тревожех — казва ми. — Не можеш да ходиш, нали?

— Не я гледай — изплюва Тод и прекрачва плътно до него. — Свали си мръсния поглед от нея.

Кметът пак се усмихва, ръцете му са все така протегнати, хлабаво омотани с въжето.

— Добре — отвръща. — Ще ти кажа.

Оглежда пак всички с усмивка.

— Изгорих го — казва Кметът. — След като диваците ни напуснаха по такъв печален начин, лекът повече не ми трябваше и аз го изгорих до последното хапче, изгорих и всички запаси от растението, от което се изработват хапчетата, после взривих и лабораторията и обвиних за всичко Възражението.

Настъпва шокирано мълчание. Чуваме на армията в далечината, марширува по хълма, нагоре към целта си.

— Лъжец — обажда се Айвън, пристъпва напред с вдигната пушка. — Нескопосан при това.

— Не чуваме твоя Шум — казва Тод. — Значи не си изгорил целия лек.

— О, но, Тод, сине — казва Кметът и поклаща глава. — Аз никога не съм вземал лека.

Ново мълчание. Чувам съмнението да се надига в Шума на всички мъже. Виждам как неколцина отстъпват назад, мисли за могъществото на Кмета, мисли за това какво ли всъщност умее. Може би може да контролира напълно Шума си. А ако умее това, то…

— Той лъже — обаждам се аз, спомняйки си думите на госпожа Койл. — Той е Президентът на лъжите.

— Е, поне най-после ме нарече Президент — казва Кметът.

Тод го блъсва по рамото.

— Кажи къде е лекът!

Кметът залита и прави стъпка назад, после възвръща равновесието си. Оглежда ни отново, един по един. Чувам как Шумът на мъжете се надига, най-силен е Шумът на Тод, висок и червен.

— Не лъжа, господа — казва Кметът. — Шумът може да бъде контролиран с нужната самодисциплина. Може да бъде смълчан оглежда ни пак, усмивката му пак разцъфва. — Може да бъде използван.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз, чувам.

Но не мога да разбера дали идва от Шума на Кмета…

Или от Шума на Тод.

— Писна ми! — вика Айвън.

— Знаете ли, редник Фароу — отвръща Кметът, — на мен също.

И напада.

39

Най-злият ти враг

Тод

Усещам как първият залп от Шум прелита край мен, шшшш от концентрирани думи и звуци, и картини, префучава над рамото ми, право към мъжете с пушките. Свивам се и се хвърлям към земята…

Защото мъжете започват да стрелят…

А аз съм точно пред куршумите…

— Тод! — Чувам писъка на Виола зад стрелбата, мъжете също запищяват, аз се изтъркулвам по чакъла, виждам ефрейтора дебелак на колене пред Ангарад, ръцете му притискат ушите, свил се е с лице до земята и вие страшно, без думи, Виола го гледа, чуди се какво става. Друг войник пада по гръб, забива пръсти в очите си, сякаш се мъчи да ги извади, трети е паднал в безсъзнание по корем. Двама бягат към града.

Шумът излита от Кмета по-силен и висок от когато и да било.

Много по-силен от удара, който ми нанесе днес в Кантората.

Достатъчно силен да събори петима мъже наведнъж.

Само Айвън е останал прав, едната му ръка притиска ухото, другата се мъчи да насочи пушката към Кмета, но всъщност опасно я размахва във всички посоки.

БУМ

Един куршум се забива в земята пред очите ми, напълва ги с прах и пръст…

БУМ

Още един отскача от камъните в катедралата…

— АЙВЪН! — виквам.

БУМ

— Спри да стреляш! Ще ни избиеш!

БУМ

Пушката се насочва право към главата на Ангарад. Тя отстъпва, виждам как Виола сграбчва юздите, изненадана от движението, крепи се с последни сили на гърба й…

И тогава виждам Кмета, който крачи напред и напред, и напред…

Очите му са фиксирани върху мъжете, които атакува…

Подминава ме…

А аз дори не мисля…

Скачам от земята, за да го спра…

А той се обръща и праща Шума си право срещу мен…

Светът лумва в светлина, става ужасяващо, болезнено ярък, сякаш всички могат да видят на светлото колко много те боли, всички гледат и ти се смеят, и няма къде да се скриеш, и Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си омотано на топка, тежко като куршум се забива в теб и показва на всички лошото, черното в тебе, показва всичките ти грешки, казва, че си безполезен, че си боклук, че си НИЩО, че животът ти няма смисъл, че няма защо да живееш, че нямаш цел, че трябва да разкъсаш стените, които те ограждат и да оголиш сърцевината си и, или да умреш, или да поднесеш себе си като дар на онзи, който може да те спаси, в дар на мъжа, който може да те контролира, който може да прекрати мъката, който може да оправи нещата и всичко пак да е наред, наред, наред.

Но дори и Шумът не може да спре едно движещо се напред тяло.

Чувствам всички тези неща в главата си, но вече летя срещу Кмета, блъсвам се в него и го събарям от стъпалата пред катедралата.

Той изръмжава, когато му изкарвам въздуха и Шумната атака спира на секундата. Дебелакът изкрещява и пада, Айвън се бори за въздух, а Виола вика „Тод!“, а една ръка ме хваща за врата, избутва главата ми нагоре и Кметът поглежда право в очите ми…

И ме удря от упор.

— Дай ми пушката! — крещи Кметът, изправен над Айвън, който е клекнал на земята пред него, притиска с ръка ухото си, но пушката сочи към врага. — Дай ми я!

Примигвам, в очите ми има пясък и прах, за секунда се чудя къде съм…

Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо.

— Дай ми пушката, редник!

Кметът крещи на Айвън, удря го отново и отново с Шума си, а Айвън се свива ли, свива към земята…

Но пушката е насочена…

— Тод!

Виждам конски крака до главата си. Виола е още на гърба на Ангарад.

— Тод, събуди се! — вика тя.

Поглеждам я изотдолу.

— Слава Богу! — вика тя, а лицето й е въплъщение на раздразнението. — Глупавите ми крака! Не мога да сляза от проклетия кон!

— Добре съм — отвръщам, въпреки че не знам дали съм добре, почвам да се изправям, главата ми се върти.

Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо.

— Тод, какво става? — пита Виола, когато се хващам за юздите, за да се надигна. — Чувам Шум, но…

— Пушката! — вика Кметът, пристъпвайки още по-близо до Айвън. — Веднага!

— Трябва да му помогнем — казвам…

Но се свивам от най-силната Шумна атака, която някога съм виждал…

Блясък от Шум толкова ярък, че почти съзирам как въздухът между Кмета и Айвън…

И Айвън изсумтява и си прехапва езика…

Кръвта потича от устата му…

Той запищява с детски глас и пада…

Пуска пушката…

Пуска пушката право в ръцете на Кмета.

Той я вдига, зарежда я и я насочва към нас с едно-единствено елегантно и светкавично движение. Айвън лежи на земята и конвулсивно потрепва.

— Какво стана? — пита Виола, толкова ядосана, че не обръща внимание на пушката.

Аз вдигам ръце във въздуха, без да пускам юздите.

— Може да използва Шума си — обяснявам, без да свалям очи от Кмета. — Използва го като оръжие.

— Точно така — усмихва ми се Кметът.

— Чувах само викове — казва Виола и оглежда мъжете, нахвърляни по земята наоколо, още дишащи, но в безсъзнание. — Как така като оръжие?

— Истината, Виола — отвръща Кметът, — е, че това е най-доброто оръжие на света. Казваш на човека истината за него и той — Кметът подритва Айвън с ботуша си — обикновено има проблем с това да я приеме — намръщва се. — Не можеш да го убиеш с нея, обаче — после вдига очи към нас. — Все още не.

— Но… — тя не вярва. — Как? Как можеш да…?

— Аз вярвам в две максими, скъпо момиче — отвръща Кметът и бавно закрачва към нас. — Първата гласи, че ако можеш да контролираш себе си, можеш да контролираш и другите — ухилва се, а очите му бляскат. — Това е философия, която ми върши отлична работа.

Мисля си за господин Хамър. За господин Колинс. За мантрите, които чувах, когато минавах край къщата на Кмета в стария ни дом.

— Ти си обучил останалите — казвам. — Мъжете от Прентистаун, обучил си ги да контролират Шума си.

— С различна степен на успех — отвръща, — но, да, в общи линии така е, нито един от офицерите ми никога не е вземал лека. Защо? Слабост е все да разчиташ на някакво си лекарство.

Почти до нас е.

— Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз — изричам на глас. — Да, ти започна толкова блестящо! Така добре се контролираше, докато причиняваше на онези жени нечовешка мъка.

Шумът ми става аленочервен.

— Няма да говориш за това — казвам. — Само правех, каквото ти заповядваше…

— Само следвах заповеди — подиграва ме Кметът. — Извинението на последните разбойници още от зората на времената — спира на две крачки от нас и насочва пушката към гърдите ми. — Помогни й да слезе от коня, Тод.

— Какво?

— Глезените, това ще да е проблемът. Ще трябва да й помагаш, сама не може да върви.

Още държа юздите в ръка. В главата ми идва мисъл, която се мъча да прикрия.

— Пусни я — казвам. — Ще сторя всичко, каквото поискаш.

— А, това вече съм го чувал — отвръща Кметът. — Свали я от коня.

Поколебавам се, чудя се дали да не плесна Ангарад и да я подгоня надалеч, чудя се дали Виола би могла да избяга, чудя се къде ли е безопасно сега…

— Не — казва Виола и започва сама да се опитва да слезе. — Дума да не става. Няма да те оставя.

Хващам я за ръцете и й помагам да слезе. Обляга се на мен, за да стои права, но аз я крепя.

— Прекрасно — възкликва Кметът. — Хайде сега да влезем вътре и да си поприказваме.

— Да започнем с онова, което ми е известно.

Довел ни е в главното помещение с кръглия пъстър прозорец, но сега то не е точно помещение, зее от две страни и отгоре, отворено към небето, стъклописът е още на място, гледа към нас, но не грее в църква, а над куп чакъл.

Гледа към малко разчистено пространство, в което са подредени счупената маса и два стола.

На тях седим ние с Виола.

— Например известно ми е — почва Кметът, — че не ти си убил Аарон, Тод, че така и никога не си направил последната стъпка към това да станеш мъж, Виола е забила ножа.

Виола ме хваща за ръката и стиска здраво, показва ми, че никак не я интересува какво знае Кметът. — Знам също така, че Виола ти е казала, че Възражението се крие край океана, казала ти го е, когато отиде при нея онзи път, когато ти позволих да избягаш.

Шумът ми лумва от гняв и срам. Виола стиска ръката ми още по-силно.

— Знам, че си изпратил момчето на име Лий да предупреди Възражението днес — обляга се на масата. — Разбира се, отлично знам кога и откъде ще нападнат терористките.

— Ти си чудовище — казвам.

— Не — отвръща Кметът. — Просто водач. Водач, който разчита всяка твоя мисъл — мисъл за теб, за Виола, за мен, за този град, за тайните, които си въобразяваш, че криеш, аз чета всичко, Тод. Не ме слушаш май какво ти говоря — държи пушката и ни гледа, седнали пред него. — Знаех всичко за атаката на Възражението тази сутрин преди ти изобщо да си отвориш устата.

Изпъвам се.

— Как така?

— Бях събрал армията още преди да почне разпитът на Виола.

Надигам се.

— Измъчвал си я за нищо?

— Сядай долу — казва Кметът и лек блясък от Шума му кара коленете ми да омекнат и аз пак се отпускам на стола. — Не беше за нищо, Тод. Вече трябва да ме познаваш достатъчно добре, за да знаеш, че аз нищо не правя без някаква цел.

Той се надига и пак показва колко обича да ходи и да говори едновременно.

— Ти си напълно прозрачен за мен, Тод. От първата ни среща в тази стая до днес. Аз съм знаел всичко за теб. Винаги.

Поглежда към Виола.

— Това не се отнася за прелестната ти приятелка, обаче, която се оказа по-костелив орех, отколкото очаквах.

Виола се намръщва. Ако имаше Шум, сигурно щеше да го зашлеви с него.

И тогава ми хрумва една мисъл…

— Не се и опитвай — казва Кметът. — Изобщо не си толкова напреднал. Дори капитан Хамър не умее още това. Просто сам ще се нараниш, при това лошо — поглежда ме. — Би могъл да се научиш да се контролираш, Тод. Можеш да напреднеш много, много повече от жалките глупаци, които ме последваха от Прентистаун до тук. Горкият господин Колинс, той си беше един домакин, а капитан Хамър е нещастен садист, но ти, Тод, о, ти… — очите му греят.

— Ти можеш да водиш армии.

— Не искам да водя армии — отвръщам.

Той се усмихва.

— Може да се окаже, че нямаш друг избор.

— Избор винаги има — обажда се Виола до мен.

— О, хората много обичат да повтарят това — отвръща Кметът. — Помага им да се чувстват по-добре — приближава се до мен и се вглежда в очите ми. — Но аз те наблюдавах, Тод. Момчето, което рискува собствения си живот, за да спаси обичната си Виола. Момчето, което чувстваше такава вина от всички ужасни неща, които вършеше, че се опита да изключи напълно емоциите си. Момчето, което преживява всяка чужда болка, което усещаше всеки гърч, изписан по лицата на жените, на които поставяше гривни.

Навежда се съвсем близо до лицето ми.

— Момчето, което отказа да изгуби душата си.

Чувствам го. Той е в Шума ми, рови, рови, обръща нещата в мен, разхвърля в главата ми.

— Извърших страшни неща — казвам, без дори да имам намерение да го кажа.

— Но ги изстрада сам, Тод — гласът му сега е мек, почти нежен. — Твоят най-зъл враг си ти самият, самонаказваш се много по-тежко, отколкото очаквах. Мъжете имат Шум и начинът, по който го контролират, показва каква част от тях е останала жива, но ти, дори когато искаш, не можеш да се контролираш. Ти чувстваш, Тод, повече от всеки друг мъж, който съм срещал през живота си.

— Млъквай — казвам, мъча се да отвърна очи от него, но не мога.

— Но това качество те прави могъщ, Тод Хюит. В този свят на безсловесност и претовареност с информация способността да чувстваш, мое мило момче, е наистина рядка дарба.

Запушвам ушите си с длани, но продължавам ясно да го чувам в главата си.

— Ти си единственият, когото не успях да пречупя, Тод. Единственият, който не падна. Единственият, който остана невинен, независимо от кръвта, която оцапа ръцете му. Единственият, който в Шума си продължава да ме нарича „Кмет“.

— Не съм невинен! — изкрещявам, а ушите ми са все така запушени.

— Можеш да управляваш рамо до рамо с мен. Ще станеш мой първи помощник. А когато се научиш да контролираш Шума си, можеш да ме свалиш от власт.

И после думите прокънтяват през цялото ми тяло.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз.

— Престани! — чувам вика на Виола, но той сякаш идва от километри разстояние.

Кметът слага ръка на рамото ми.

— Можеш да бъдеш мой син, Тод Хюит — казва. — Моят истински наследник. Винаги съм искал да имам син, който…

— Тате? — вик, който пронизва като куршум вдигналата се наоколо мъгла.

Шумът в главата ми замлъква, Кметът рязко отстъпва назад, усещам как отново мога да дишам.

Дейви е застанал зад нас, стиска пушката в ръката си. Довел е Смъртоносен до стъпалата на катедралата и наднича над камарите чакъл, гледа трима ни вътре.

— Какво става? Кои са тия, дето се валят отвън?

— Какво правиш тук? — срязва го Кметът намръщено. — Вече победихте Възражението, може би?

— Не, тате — отвръща Дейви и се покатерва през камарата, крачи към нас. — Всичко е било номер, измама — застава до мен. — Здравей, Тод — казва кротко и ми кимва за поздрав. Поглежда Виола, но не смее да задържи очи върху нея.

— Кое е било измама? — пита Кметът и вече наистина изглежда гневен.

— Възражението въобще не бяха на онзи хълм — отвръща Дейви. — Навлязохме дълбоко, дълбоко в гората, но от тях нямаше и следа.

Чувам как Виола тихо ахва, от нея излита аура на щастлива изненада, която тя веднага се мъчи да прикрие.

Кметът вдига глава, вперва очи в нея, те святкат от ярост, по лицето му личи как мисли и мисли.

А после вдига пушката и я насочва към главата й.

— Дали има още нещо, което би желала да споделиш с нас, Виола?

40

Нищо не се променя, всичко се променя

Виола

Тод вече е на крак, скочил е от стола си, застанал е между мен и Кмета, дулото сочи в него, Шумът му вилнее така страшен и яростен, че Кметът прави крачка назад.

— Виждаш каква сила притежаваш, мило мое момче? — казва. — Ето защо те накарах да гледаш, докато я разпитвахме. Страданието ти те прави толкова силен. Аз ще те науча как да опитомиш тази сила и аз и ти заедно ще…

— Ако я нараниш — отвръща Тод бавно и ясно, — ще те разкъсам на парчета със собствените си ръце.

Кметът се усмихва.

— Вярвам ти — после пак вдига пушката. — Но въпреки това…

— Тод — казвам.

Той се извърта към мен.

— Той така побеждава. Разиграва ни, изнудва единия с другия. Точно както ти каза. Е, тази история приключва тук и сега…

— Тод… — опитвам се да се изправя, но тъпите глезени не ме държат и залитам. Тод посяга към мен…

Но Дейви е онзи, който…

Дейви ме подхваща за лакътя, задържа ме да не падна и леко ме слага обратно на стола. Не вдига очи от земята, не среща погледа ми. Нито погледа на Тод. Нито погледа на баща си. Шумът му пожълтява от срам и смущение, той дърпа бързо ръка от мен и отстъпва встрани.

— Е, какво да кажа, благодаря ти, Дейвид — казва Кметът, който, колкото и да се мъчи, не може да замаскира изненадата си. — А сега — обръща глава към мен. — Би ли била така добра, моля те, да ме осведомиш какви са истинските планове на Възражението относно нападението над Ню Прентистаун?

— Нищо не му казвай — обажда се Тод.

— Аз и нищо не знам — отвръщам. Сигурно Лий е успял да ги пресрещне…

— Нямаше достатъчно време да ги пресрещне и ти отлично го знаеш — казва Кметът. — Ясно е какво се е случило. Нали, Виола? Твоята госпожа за пореден път те е подвела. Ако бомбата, която ти носеше, избухне според плана, би било все едно дали знаеш същинската информация или не, защото след взрива ти и — както госпожата се е надявала — аз ще сме мъртви. Но ако те заловят преди взрива, е, тогава… Най-добрият лъжец е онзи, който вярва, че казва истината.

Аз мълча, защото как е възможно тя да ме е подвела, след като онова, което знаех, беше просто нещо, което Лий беше подслушал случайно…

Но после се замислям…

Тя е искала той да я подслуша.

Знаела е, че той няма да се сдържи и ще ми каже.

— Планът й е сработил прекрасно, Виола, а, какво ще кажеш? — сянката от залязващото слънце достига лицето на Кмета, хвърля мрак върху му. — Обрат след обрат, лъжи, изградени върху други лъжи. Тя те е изиграла точно както е искала, сещаш ли се?

Впервам очи в него.

— Тя ще те победи — казвам. — Безскрупулна и безмилостна е, точно като тебе.

Той се ухилва.

— О, повече от мене, ако смея да отбележа.

— Тате? — обажда се Дейви.

Кметът примигва, сякаш е забравил, че синът му е тук.

— Да, Дейвид?

— Тате, ами, ъъ… армията? — Шумът на Дейви прелива от объркване и умора, мъчи се да хване смисъла на онова, което баща му върши, но не намира опора, която да го ориентира. — Какво ще правим сега? Накъде да тръгнем? Капитан Хамър чака твоите заповеди.

Край нас се носи само ниският, тих, уплашен Рев на Ню Прентистаун, излива се от къщите, но по прозорците все още не се мяркат любопитни лица, откъм хълма с просеката вече се дочува черното, раздразнено, изкривено жужене на армията. Все още ги виждаме горе на хълма, лъскави като куп черни бръмбари, катерещи се един върху друг, всеки пързалящ се по гладките черупки на онези под него.

А ние си седим тук, сами с Кмета и неговия син, в зейналите руини на катедралата, сякаш сме последните живи на тази планета.

Кметът пак ме поглежда.

— Добре, Виола, ти отговори. Какво да правя сега?

— Падни — отвръщам, гледам го от упор, не мигам дори. — Предай се.

Той ми се усмихва.

— Откъде ще дойдат, Виола? Ти си умно момиче. Все си подочула нещичко, видяла си някой знак, който да те насочи към истинския й план.

— Тя няма да ти каже — обажда се Тод.

— Не мога да ти кажа — отвръщам. — Защото нямам ни най-малка представа.

Мисля, мисля напрегнато, но наистина нямам представа…

Освен да е вярно онова, което тя ми каза за източния път…

— Чакам, Виола — Кметът вдига пушката и я опира в главата на Тод. — Животът му е в твоите ръце.

— Тате? — обажда се Дейви, шокът блика от Шума му.

— Какво правиш?

— Не е твоя работа, Дейвид. Мятай се на коня. Имам съобщение за капитан Хамър, трябва да му го отнесеш.

— Насочил си пушката към Тод, тате.

Тод се обръща и го зяпва. Аз също. Както и Кметът.

— Няма да го застреляш — казва Дейви. — Не можеш. — Бузите на Дейви са поаленели, това се вижда дори в сумрака. — Нали каза, че е твой втори син.

Настъпва неловко мълчание, по време на което Дейви се мъчи да укроти Шума си.

— Виждаш ли какво имам предвид, като казвам, че си могъщ, Тод? — казва Кметът. — Погледни как си повлиял на сина ми. Вече си имаш последовател.

Дейви ме поглежда, поглежда ме право в очите.

— Кажи му къде са твоите хора — Шумът му е пълен със страх, с тревога от това как се развиват нещата. — Хайде, просто му кажи.

Аз поглеждам Тод.

Той не откъсва очи от пушката на Дейви.

— Да, Виола, хайде, кажи ми — казва Кметът. — Най-проницателната хипотеза, която ти идва на ум. Дали ще дойдат от запад? — вдига поглед към водопада, най-високата точка на западния хоризонт, където слънцето изчезва зад зигзагообразния път, спускащ се по хълма, по хълма, на който съм била само веднъж през живота си и никога повече не съм се връщала. Кметът пак се обръща към мен. — Или пък от север, макар че това би значело, че трябва някак си да пресекат реката. Или пък от източния хълм? Да, може би ще дойдат откъм хълма с радиокулата, която твоята госпожа взриви и така ликвидира всяка възможност да се свържеш с твоите хора на корабите.

Стисвам зъби.

— И след всичко това ти все още си й вярна?

Мълча.

— Можем да пратим войници на разузнаване, тате — казва Дейви, — в различни посоки. Все отнякъде трябва да се появяват.

Кметът мълчи минута, взира се в нас с Тод. Най-после се обръща към Дейви и казва:

— Върви да поръчаш това на капитан Хамър.

Но думите му прекъсват след едно далечно БУМ.

— Това дойде от изток — казва Дейви, когато всички вдигаме глави в тази посока, нищо че пред очите ни се изпречва една от неразрушените стени на катедралата.

Наистина идва от изток.

Точно от пътя, по който тя ми каза, че ще нахлуят в града.

Накарала ме е да мисля, че истината е лъжа, а лъжата — истина.

Ако се измъкна жива от тази история, ще си поприказвам с тази жена.

— Кантората на Въпроса — обажда се Кметът. — Разбира се. Къде другаде биха могли да…

Отново млъква, вирва глава, вслушва се. Чуваме Шума няколко секунди след като той го чува. Шумът на някой, който тича с всички сили към катедралата, доближава се откъм задната страна, откъм пътя, по който ние дойдохме, заобикаля руините отпред, качва се по стъпалата пред портата и нахълтва задъхан.

Червенокосият войник, онзи, който избяга от нас. Очевидно не си дава сметка пред кого се изправя, препъва се в пръснатите камъни.

— Идват! — изкрещява. — Възражението идва!

От Кмета изригва Шум и червенокосият залита.

— Успокой се, редник — казва Кметът с лукав, змийски тон. — Разкажи както се полага.

Войникът се задъхва, не може да се успокои достатъчно.

— Завладяха Кантората на Въпроса — поглежда към Кмета, пленен от погледа му. — Избиха охраната.

— Разбира се — казва Кметът, все така задържайки погледа на червенокосия войник. — Колко бяха?

— Двеста — отвръща червенокосият, който е престанал да мига. — Освобождават затворниците.

— Оръжия? — пита Кметът.

— Имат пушки. Трасиращи бомби. Гранатомети. Тежки картечници, карат ги с каруци — не мига.

— Как върви битката?

— Бият се свирепо.

Кметът повдига вежда, без да го изпуска от очи.

— Бият се свирепо, сър — повтаря войникът, все така не мига, все така не може да откъсне очи от Кмета, колкото и да опитва. В далечината се чува ново БУМ и всички, с изключение на Кмета и червенокосия войник, трепваме. — Тръгнали са на война, сър — добавя войникът.

Кметът държи погледа му.

— Значи би трябвало и ти да си там, за да се опитваш да ги спреш, нали така?

— Сър?

— Трябва да си вземеш пушката и да попречиш на Възражението да разруши града ти.

Войникът изглежда объркан, но все така не мига.

— Аз трябва…

— Трябва да си в първата линия на фронта, войнико. Настъпил е тежък час.

— Настъпил е тежък час — измърморва войникът, сякаш сам не чува гласа си.

— Тате? — обажда се Дейви, но Кметът не му обръща внимание.

— Какво още чакаш, войнико? — казва Кметът. — Време е за битка.

— Време е за битка — казва войникът.

— Марш! — рязко излайва Кметът и червенокосият отскача и се втурва натам, откъдето е дошъл, тича към Възражението, вдигнал е пушката си, крещи неразбираемо, хвърчи към врага толкова бързо, колкото преди малко бягаше от него.

Наблюдаваме го в смаяно мълчание.

Кметът вижда, че Тод всъщност гледа със зяпнала уста не войника, а него.

— Да, скъпо момче, това също можеш да го усвоиш.

— Все едно го уби — казвам. — Каквото и да му стори…

— Само го накарах да види дълга, който е пренебрегнал — отвръща Кметът. — Нито повече, нито по-малко. А сега, колкото и завладяващ да е този наш разговор, ще трябва да го отложим за по-късно. Боя се, че се налага да помоля Дейви да върже и двама ви.

— Тате? — стреснато се обажда Дейви отново.

Кметът вперва поглед в него.

— После ще отидеш при капитан Хамър и ще му кажеш да поведе армията на изток и да поддържа максимална скорост и ярост на удара. — Кметът поглежда към южния хълм, където армията му все така чака. — Време е да приключим с тази история.

— Не мога да ги вържа, тате, това е Тод.

Кметът дори не обръща глава към него.

— Достатъчно, Дейвид. Когато ти дам пряка заповед…

Бум!

Той млъква и вдига очи.

Защото звукът този път е различен, различен тип звук е. Чуваме тихо фшшш, ръмжене изпълва въздуха, с всяка секунда все по-силно.

Тод ме поглежда объркано.

Аз само свивам рамене.

— Никога не съм чувала нищо подобно.

Ръмженето се превръща в рев, който изпълва смрачилото се небе.

— Не ми звучи като бомба — казва Дейви.

Кметът ме поглежда.

— Виола, дали…

Млъква и бавно извръща глава.

И тогава осъзнаваме…

Че този рев не идва от изток.

— Ето там — посочва Дейви, вдигнал ръка към водопада, натам, където небето още розовее след залеза.

Кметът пак ме поглежда.

— Това е твърде шумно, за да бъде трасираща бомба — лицето му се стяга. — Възражението разполага ли с ракети? — пристъпва и се надвесва над мен, огромен е. — Успели ли са да конструират ракети?

— Дръпни се от нея! — кресва Тод и опитва отново да застане между нас.

— Ще разбера какво издава този звук, Виола — казва Кметът. — Кажи ми веднага какво е!

— Не знам какво е! — отвръщам яростно.

Тод крещи и заплашва:

— Ако и с пръст я докоснеш…

— Става още по-силно! — вика Дейви, запушвайки ушите си е длани. Всички се обръщаме и вперваме очи в западния хоризонт, наблюдаваме как една черна точка се издига в небето, загубва се в последния блясък на слънцето, после отново се появява, става все по-голяма, защото приближава бързо.

Приближава право към града.

— Виола! — кресва Кметът, после стисва зъби и изпраща Шумен удар към мен, но аз не чувствам онова, което мъжете чувстват, и не реагирам.

— Не Знам! — кресвам в отговор.

И тогава Дейви, който и за миг не е откъснал очи от приближаващата точка, казва:

— Това е кораб.

41

Часът на Дейви Прентис

Тод

Това е кораб.

Един проклет кораб.

— Твоите хора — казвам на Виола.

Но тя само клати глава, не отрича, само следи точката, издигнала се над водопада.

— Твърде малък е за заселнически кораб — обажда се Дейви.

— И идва твърде рано — добавя Кметът и насочва пушката си към точката, сякаш може да простреля кораба от това разстояние. — Най-малко още два месеца има трябват, за да пристигнат.

Но Виола сякаш не чува нито една от разменените думи, надеждата изгрява на лицето й така болезнено силна, че ми се къса сърцето само като я гледам.

— Совалка за разузнаване — прошепва, така че я чувам само аз. — Друга совалка. Пратени са да ме търсят.

Обръщам очи към кораба.

Той вече е подминал водопада, носи се над реката.

Совалка за разузнаване, същата като онази, с която Виола катастрофира в блатото преди много дни, онази, която уби родителите й и която я заточи тук за толкова месеци. Изглежда грамадна като къща, има къси тъпи крила, изглеждат твърде малки, за да я държат във въздуха, пламъци излитат от опашката й и тя лети, лети, лети над реката, следва посоката на течението, плискащо стотици метри под нея.

Наблюдаваме я как приближава.

— Дейвид — обажда се Кметът, без да откъсва очи от кораба. — Доведи ми коня.

Но Дейви е вдигнал лице към небето, Шумът му е отворен, пълен с удивление и възхита.

Знам точно какво чувства.

В Новия свят нищо не лети, освен птиците. Имаме машини, които могат да се движат по пътищата, мотопеди, няколко коли, но за придвижване от едно място на друго най-вече използваме коне, волове, каруци и собствените си крака.

Нямаме крила.

Корабът се движи надлъж по реката, наближава катедралата, вече почти над нас, не спира, но е толкова близо, че виждаме светлините от долната му страна, а звездите на небето избледняват пред блясъка на опашката от изгорели газове. Лети, подминава ни и продължава по реката.

Движи се на изток, право към Възражението.

— Дейвид! — остро се обажда Кметът.

— Помогни ми да се изправя — прошепва ми Виола. — Трябва да стигна до тях. Трябва да вървя при тях.

Очите й са подивели, диша тежко, взира се в мен толкова напрегнато, погледът й е като нещо солидно, плътно, което чувствам по кожата си.

— О, да, той ще ти помогне да станеш — казва Кметът и насочва пушката, — налага се, защото идваш с мен.

— Моля? — ахва тя.

— Това са твоите хора, Виола — обяснява Кметът. — Ще се чудят къде ли си. Аз мога да те заведа направо при тях — после ме поглежда — или пък мога да ги информирам с прискърбие, че си загинала в катастрофата, заедно с родителите си. Кой вариант предпочиташ?

— Няма да дойда с теб — отвръща Виола. — Ти си лъжец и убиец…

Той обаче я пресича.

— Дейвид, ще пазиш Тод докато аз заведа Виола до кораба — поглежда я отново. — Смятам, известна ти е охотата, с която синът ми прибягва до оръжието си, ако не срещне желание за сътрудничество от отсрещната страна.

Виола поглежда Дейви яростно. Аз също вдигам очи към него, а той стърчи прав с пушката в ръка, мести поглед между мен и татко си.

Шумът му ври.

Шумът му ясно казва, че няма начин някога, по каквато и да било причина, да вдигне оръжие срещу мен.

— Тате? — обажда се.

— Стига вече, Дейвид — намръщва се Кметът, опитва се да срещне погледа му…

И го среща.

— Ще направиш каквото ти поръчвам — казва на сина си. — Ще вържеш Тод с въжето, което той така предвидливо донесе, и ще го пазиш, докато аз се върна с новопристигналите ни гости, а тогава всичко вече ще бъде спокойно и всички ще са щастливи. Ще започне нов живот.

— Нов живот — промърморва Дейви, очите му лъсват и се изпразват, точно като очите на червенокосия войник, въпросите и съмнението изчезват от Шума му. Той се подчинява на чуждата воля.

Хрумва ми една идея.

Прости ми, Дейви.

— Нали няма да му позволиш да ти говори така, Дейви?

Той примигва.

— Какво?

И отмества поглед от татко си.

— Ще го оставиш да насочва пушката срещу мене и Виола, така ли?

— Тод — обажда се предупредително Кметът.

— Всичкият този чужд Шум, който твърдиш, че чуваш — отвръщам му аз, но не изпускам погледа на Дейви, — непрекъснатото повтаряне как знаеш всичко… Само дето не познаваш собствения си син много добре, а?

— Дейвид — казва Кметът.

Но сега аз съм приковал очите на Дейви в своите.

— Ще позволиш ли непрекъснато да му се разминава начинът, по който се отнася с теб? — питам го. — Ще продължиш ли да му позволяваш да те командва и да те разиграва без никаква отплата?

Дейви ме гледа нервно, мъчи се да примигне и така да прочисти хаоса, с който татко му му е напълнил главата.

— Този кораб променя всичко, Дейви — казвам. — Съвсем нови хора. Цял нов град, представи си, заслужава си да се опитаме да превърнем това място в нещо по-добро от смрадливата дупка, която в момента представлява.

— Дейвид — казва Кметът. Блясва Шум и Дейви се свива.

— Престани, тате — казва.

— Кой искаш да стигне пръв до този кораб, Дейви? — питам. — Аз и Виола ли, за да получим помощ? Или баща ти, който да зароби и новите хора?

— Тихо! — казва Кметът. — Забравяш кой държи пушката.

— Дейви също има пушка — отвръщам.

Настъпва мълчание, при което Дейви си припомня, че наистина държи пушка.

Нов блясък от страна на Кмета и Дейви пак трепва.

— Господи, тате, спри вече, а?

Но за да изрече думите, вдига поглед към баща си.

И той отново го пленява с погледа си.

— Вържи Тод и ми доведи коня, Дейвид — казва Кметът, вперил очи в сина си.

— Тате? — обажда се Дейви с тих глас.

— Конят ми — повтаря Кметът. — Оставих го отзад.

— Застани между тях! — изсъсква Виола. — Прекъсни контакта им!

Аз мръдвам, но Кметът насочва пушката към мене, без да пуска Дейви от погледа си.

— Само опитай, Тод.

Спирам.

— Доведи ми коня, сине — казва Кметът, — и двамата с теб ще поздравим новите заселници заедно, рамо до рамо — усмихва се на сина си. — Ти ще бъдеш моят принц.

— Това и преди го е казвал — обръщам се към Дейви, — но не на теб.

— Той те контролира — изкрещява Виола. — Използва Шума си, за да…

— Моля те, кажи на Виола да млъкне — изрича Кметът.

— Млъкни, Виола — казва Дейви, гласът му е мек, очите не мигат.

— Дейви! — изкрещявам.

— Той просто се опитва да те манипулира, Дейвид — казва Кметът, като също повишава глас. — Прави го от самото начало.

— Какво? — зяпвам аз.

— От самото начало — измърморва Дейви.

— Кой според теб пречеше на повишението ти, сине? — казва Кметът, но го казва направо в центъра на мозъка на Дейви. — Кой ми донасяше за всички грешки, които ти допускаш?

— Тод? — със слаб глас промълвява Дейви.

— Той лъже — казвам. — Погледни ме!

Но съзнанието на Дейви се претоварва. Той гледа татко си, замръзнал на място, не помръдва и мускул.

Кметът въздъхва тежко.

— Виждам, че пак сам трябва да се справям с всичко.

Тръгва към нас, размахва пушката. Сграбчва Виола и я изправя на крака. Тя изпищява от болката в глезените. Аз автоматично правя движение да се притека на помощ, но Кметът я блъска силно напред, тя застава пред него, пушката сочи в нея.

Отварям уста да закрещя, да заплашвам, да го прокълна…

Но пръв заговаря Дейви.

— Кацат — казва той тихо.

Всички се обръщаме на изток. Корабът кръжи в тесен кръг, обикаля около върха на източния хълм…

Може би точно над онзи хълм, на който доскоро се издигаше радиокулата…

Отново се завърта, увисва над върховете на дърветата…

После бавно започва да се снишава и изчезва от очите ни…

Обръщам се към Дейви, неговият поглед е замъглен, объркан…

Но вече не гледа към татко си…

Гледа към кораба…

А после обръща глава и приковава очи върху мен…

— Тод? — казва, сякаш се събужда от сън…

А пушката е толкова близо, отпусната в ръката му…

И още веднъж…

Прости ми.

Хвърлям се напред и я грабвам. Той не се съпротивлява въобще, просто я пуска, пуска я в пръстите ми, а аз я вдигам, зареждам и я насочвам към Кмета.

А той вече се усмихва, неговата пушка сочи в гърба на Виола.

— Един на един, а? — казва, ухилен до уши.

— Пусни я — казвам.

— Моля те, вземи си пушката от Тод, Дейвид — казва Кметът, но гледа към мен, към насоченото в него дуло.

— Да не си посмял, Дейви.

— Спрете! — казва Дейви с натежал глас, Шумът му се надига. Мяркам как стисва главата си с длани. — Не може ли и двамата да престанете, мътните ви взели!

Но Кметът все така гледа мен, а аз все така гледам Кмета.

Звукът на кацащия кораб изпищява над града, над Шума на маршируващата армия, която слиза от южния хълм, над далечните бум, които бележат пътя на Възражението, което също напредва, над ужасения, уплашен Рев на Ню Прентистаун, залял ни от всички страни, Ревът на града, който не знае, че цялото му бъдеще се решава в момента, точно в този момент от мен и Кмета, вдигнали пушки един срещу друг.

— Пусни я — казвам.

— Нямам такова намерение, Тод — чувам ръмженето на Шума, което се надига от него.

— Пръстът ми е на спусъка — предупреждавам. — Ако опиташ да ме удариш с Шума си, умираш.

Кметът се усмихва.

— Прав си — казва. — Но въпросът, който също така трябва да си зададеш, скъпи мой приятелю Тод, гласи: дали, ако решиш да дръпнеш спусъка, ще го направиш достатъчно бързо, че да ми попречиш и аз да дръпна моя спусък? Дали моето убийство няма да означава да причиниш смъртта и на любимата? — навежда глава. — Ще можеш ли да я преживееш?

— Ти, обаче, ще си мъртъв — отвръщам.

— Както и тя.

— Направи го, Тод — обажда се Виола. — Не му позволявай да победи.

— Това няма да се случи по никакъв начин — казвам.

— Ще позволиш ли на това момче да насочва пушка срещу собствения ти баща, Дейвид? — пита Кметът.

Но гледа мен.

— Времената се променят, Дейвид — викам аз, без да свалям очи от Кмета. — Тук и сега всеки от нас трябва да реши как ще се развият нещата. Ти също трябва да решиш сам за себе си.

— А защо нещата трябва да са такива, каквито ги показвате вие сега? — пита Дейви. — Можем всички заедно да отидем при новите хора. Ще яхнем конете и…

— Не, Дейвид — пресича го Кметът. — Така изобщо няма да стане.

— Свали пушката — казвам му аз. — Свали я и да приключим.

Очите на Кмета проблясват и аз знам какво ще последва…

— Спри веднага — казвам, мигам непрекъснато и гледам над рамото му.

— Няма да победиш — отвръща Кметът и аз чувам гласа му удвоен, утроен, легион са гласовете му в мене. — Не можеш да ме застреляш и едновременно с това да гарантираш живота й, Тод. Всички знаем, че никога няма да поемеш такъв риск.

Прави крачка напред и бута Виола пред себе си. Тя отново извиква от болка.

А аз се хващам, че отстъпвам крачка назад.

— Не го гледай в очите — казва ми тя.

— Опитвам се — отвръщам, но дори звукът на гласа му кънти вътре в мен.

— Това не е поражение, Тод — говори Кметът, отеква толкова силно в главата ми, сякаш целият ми мозък вибрира. — Желая смъртта ти толкова малко, колкото желая собствената си смърт. Всичко, което ти казах одеве, е вярно. Искам да застанеш на моя страна. Искам да си част от бъдещето на този град, а него ние ще изградим заедно с онези, които ще излязат от онзи кораб.

— Млъквай — отвръщам.

Но той пак пристъпва напред.

А аз пак отстъпвам.

Докато заставам по-назад дори от Дейви.

— Аз също не искам на Виола да й се случи нищо лошо — продължава Кметът. — През цялото време обещавам прекрасно бъдеще и на двама ви. Обещанието ми си стои.

Дори без да го гледам в очите Шумът му жужи в главата ми, от него тя натежава, караме да чувствам колко по-лесно би било, ако просто…

— Не го слушай! — виква Виола. — Той е лъжец.

— Тод — продължава Кметът. — Мисля за теб като за свой син. Наистина.

И тогава Дейви се обръща към мен, Шумът му прелива от надежда и той казва:

— Съгласи се, Тод, чу ли какво казва тате?

И Шумът му се протяга към мен, мъката и тревогата му ме докосват като пръсти, като ръце, питат ме, молят ме да сваля пушката, да я сваля и всичко да се нареди, да сторя така, че страшното да спре…

И после Дейви казва:

— Можем да сме братя…

А аз го поглеждам в очите…

И виждам себе си в тях, виждам себе си в Шума му, виждам Кмета като наш баща, Дейви като мой брат, а Виола — като наша сестра…

И Дейви ми се усмихва с надежда…

И аз за трети път трябва да го помоля…

Прости ми.

И обръщам пушката срещу него.

— Пусни я — казвам на Кмета; прицелил съм се в Дейви, но не мога да вдигна очи към него.

— Тод? — обажда се Дейви и повдига вежди от изненада.

— Просто я пусни! — сопвам се аз.

— Или какво, Тод? — дразни ме Кметът. — Ще го застреляш, а?

Шумът на Дейви се излива върху мен, пълен с въпросителни, с изумление и шок…

С ужас от предателството…

— Отговаряй, Тод — повтаря Кметът. — Какво ще сториш?

— Тод? — обажда се пак Дейви, гласът му е тих.

Поглеждам го за миг в очите и пак отклонявам поглед.

— Ще застрелям Дейви — отвръщам. — Ще застрелям сина ти.

Шумът на Дейви пламва от разочарование, разочарование толкова плътно, че започва да капе от него като кал. Не чета в Шума му никакъв гняв, което прави нещата още по-лоши. Дори не мисли да се хвърли върху мен, да се сбием, да ми вземе пушката.

Единственото нещо в Шума му съм аз, насочил дулото срещу него.

Единственият му приятел, насочил дулото срещу него.

— Прости ми — прошепвам.

Но той май не ме чува.

— Аз ти върнах книгата — казва ми. — Върнах ти книгата.

— Пусни Виола! — изкрещявам, не гледам Дейви, гневът му кара гласа ми да гърми. — Или, кълна се в Бога…

— Ами давай — отвръща Кметът. — Гръмни го.

Дейви обръща очи към татко си.

— Тате?

— Бездруго не става за син — продължава Кметът и пак бутва Виола с пушката. — Защо мислиш го пратих първи в битката днес? Поне се надявах да умре като герой.

На лицето на Виола се изписва страшна болка, но не заради глезените.

— Никога не се е справял с Шума си — говори Кметът и гледа Дейви, чийто Шум…

Не мога да ви опиша на какво прилича Шумът на Дейви.

— Така и не се справи с нито една моя заповед. Не можа да те залови на пътя. Не можа да убие Виола. Показа някакъв напредък само заради твоето влияние, Тод.

— Тате… — започва Дейви.

Но татко му не му обръща внимание.

— Ти си синът, който искам, Тод. Винаги си бил само ти. Никога не съм и помислял за него, той е загуба на време и пространство.

А Шумът на Дейви…

Господи, Боже милостиви, Шумът на Дейви…

— Пусни Я! — изкрещявам, за да не се налага да чувам този страшен Шум. — Иначе ще го застрелям, наистина ще го застрелям!

— Няма да го застреляш — кротко отвръща Кметът с усмивка. — Всички знаем, че не си убиец, Тод.

И пак блъсва Виола…

Тя извиква от болки…

Виола, мисля си…

Виола…

Стисвам зъби и вдигам пушката…

Зареждам я…

И изричам една истина…

— Бих убил, за да я спася — казвам.

Кметът застива на място. Мести очи между мен и Дейви, мести.

— Тате? — казва Дейви. Лицето му е сгърчено.

Кметът пак обръща поглед към мен, чете Шума ми.

— Ще го убиеш наистина, нали? — казва тихичко. — Ще го убиеш. Заради нея.

Дейви ме поглежда, очите му са пълни със сълзи, но усещам как гневът му вече се надига.

— Недей, Тод. Недей.

— Пусни я — повтарям. — Веднага.

Кметът все така мести поглед от мен към Дейви и обратно, вижда, че не се шегувам, че ще го сторя.

— Просто свали пушката — изръмжавам, не гледам очите на Дейви, не гледам Шума му. — Всичко свърши.

Кметът поема дълбоко въздух и го изпуска.

— Добре, Тод — отвръща. — Щом така искаш.

Прави крачка встрани от Виола.

Раменете ми се отпускат.

И тогава Кметът стреля.

42

Краят на играта

Виола

— ТОД! — изкрещявам, когато гърмът от изстрела профучава над ухото ми, изтрива от съзнанието ми всичко, освен мисълта за него, целият свят се свива до задължението да разбера дали е жив или не, дали е улучен, или…

Но не той е улучен…

Той все така стои прав, стиска пушката…

Изобщо не е стрелял…

Стои до Дейви…

А Дейви се свлича на колене…

Пред него се вдига прах, когато пада в чакъла…

— Тате? — казва умолително, гласът му е като на малко коте…

И после се закашля и кръв бликва от устата му…

— Дейви? — обажда се Тод, Шумът му се надига с такава болка, сякаш улученият е той…

И аз виждам…

Дупката, високо горе на гърдите на Дейви, дупката в плата на униформата, точно под основата на гърлото…

И Тод се хвърля към него, коленичи до него…

— Дейви! — вика го…

Но Шумът на Дейви започва да избледнява… Навсякъде само въпросителни…

Лицето му е уплашено, невярващо…

Ръката му посяга към раната…

Той пак се закашля…

И започва да се дави…

Тод поглежда Кмета. — Шумът му изсвистява от гняв…

— Какво направи? — изкрещява…

Тод

— Какво направи? — изкрещявам.

— Извадих го от уравнението — отвръща спокойно Кметът.

— Тате? — пита пак Дейви и кръвта тече през пръстите му върху раната…

Но татко му гледа само мен…

— Ти винаги си бил верният син, Тод — казва Кметът. — Синът с възможности, синът със силата, онзи син, който би ме карал да се гордея, когато язди до мен.

Тате? казва Шумът на Дейви.

И той чува тези думи…

— Ти, чудовище мръсно — казвам. — Ще те убия…

— Ще се присъединиш към мен — отвръща Кметът. — Знаеш, че ще се присъединиш към мен. Въпрос на време е. Дейвид беше слаб, беше срам…

— МЛЪКВАЙ! — изкрещявам.

Тод? чувам…

Поглеждам надолу…

Дейви ме гледа…

Шумът му прилича на водовъртеж…

Водовъртеж от въпроси и объркване, и страх…

И Тод?…

Тод?

Прости ми…

Прости ми…

— Дейви, недей… — започвам…

Но Шумът му се върти и върти…

Аз виждам…

Виждам истината:

Най-после…

Той ми показва истината…

Истината, която криеше от мен досега…

Истината за Бен…

Всичко е бързо, объркано…

Картини, в които Бен тича напред по пътя срещу Дейни…

Картини, в които конят на Дейви се изправя на задните си крака…

Картини, в които Дейви пада и при падането си стреля… Картини, в които куршумът улучва Бен в гърдите… Картини, в които Бен отпълзява в храстите…

Дейви е твърде уплашен, за да го преследва…

Дейви е твърде уплашен, за да ми каже истината…

След като станах единственият му приятел…

Не исках, казва Шумът му…

Дейви — казвам…

Прости ми, мисли той…

И това е истината…

Той искрено моли за прошка…

За всичко…

За Прентистаун…

За Виола…

За Бен…

За всеки провал и за всяка грешка…

За това, че е разочаровал татко си…

И гледа нагоре към мен…

И ме умолява…

Умолява ме…

Сякаш аз съм единственият, който може да му прости… Сякаш аз съм единственият, който има силата да…

Тод?…

И всичко, което аз мога да кажа, е:

— Дейви…

И страхът, и ужасът в Шума му стават твърде страшни… Твърде страшни…

И после замлъкват.

Дейви се свлича, очите му остават отворени, остават да гледат в мен, очите му още ме молят (кълна се) да му дам прошка.

И той остава да лежи на земята, неподвижен.

Дейви Прентис умира.

Виола

— Ти си луд — казвам на Кмета зад гърба ми.

— Не — отвръща той. — Вие бяхте прави през цялото време. Никога не трябва да обичаш някого толкова много, че да позволиш обичта ти бъде използвана за това да бъдеш контролиран.

Слънцето вече го няма, но небето е още розово, Шумът на града все така Реве в далечината се чува ново_ Бум!_, Възражението напредва, корабът сигурно вече е кацнал. Вратите му се отварят. Някой, най-вероятно Симон Уоткин и Брадли Тенч, хора, които познавам, хора, които ме познават, надничат навън, чудят се що за място е това, в което са попаднали.

А Тод коленичи до тялото на Дейви Прентис.

И после вдига очи…

Шумът му ври и гори, и аз чувам скръбта в него, и срама, и яростта…

И той се изправя на крака…

И вдига пушката…

Аз виждам себе си в Шума му, виждам и Кмета там, зад мен, насочил оръжието си в гърба ми, с очи святкащи триумфално.

И знам точно какво ще стори Тод след миг.

— Направи го — казвам, а стомахът ми се свива, но това е правилното, правилното, правилното…

И Тод вдига прицела до окото си…

— Направи го!

И Кметът ме блъсва много силно, през краката ми минават светкавици от болка, не мога да се спра и изпищявам, и падам напред, напред, напред към Тод, напред към земята…

И Кметът прилага изпитания номер…

Използва ме, за да контролира Тод…

Защото Тод също не може да се спре…

Хвърля се да ме хване…

Да ме хване, когато падам…

И Кметът удря.

Тод

Мозъкът ми експлодира, пламва от всичко, което Кметът изпраща срещу ми и ударът дори не прилича на удар, прилича на нажежен метален шиш, забит в центъра на същността ми, забива го в мига, в който посягам да подхвана Виола, забива го толкова силно, че главата ми се отмята назад и после го забива отново, гласът на Кмета, но не, това е моят глас, но някак си е и нейният глас, и всички гласове казват Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо…

Телата ни все още не са прекратили движението си и аз усещам как падаме един върху друг, челото й ме удря в устата и Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо и тя пада върху гърдите ми в треперещите ми ръце, притискаме се плътно и се свличаме на чакъла, сирена вие в главата ми Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо и аз чувствам как пушката пада от ръцете ми и отскача встрани, и чувствам тежестта на Виолиното тяло върху ми, и я чувам как ме вика, вика отдалеч, от другата страна на луните, вика името ми и Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо и казва „Тод!“ Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо и казва „Тод!“, и аз сякаш я гледам изпод вода, и я виждам как се мъчи да се подпре на ръце и да се изправи, да застане пред мен, да ме прикрие със себе си, но Кметът е над нея и вдига приклада и я удря отзад по главата и тя пада на една страна…

И моят мозък ври…

Мозъкът ми ври…

Мозъкът ми ври…

ТИ СИ нищо си ти си нищо си ти си нищо си ти си нищо…

И аз виждам как очите й се затварят…

И чувствам тялото й върху своето…

И мисля Виола…

МИСЛЯ ВИОЛА!

Мисля, Виола!

И Кметът отстъпва крачка от мен, сякаш съм го ужилил.

— Охоо — казва и тръска глава, докато примигва и се мъчи да се откъсне от жуженето на мозъка ми, а очите ми възвръщат фокуса си и мислите ми отново стават мои.

— Леле, Тод, има сила в тебе, момче, така да знаеш.

А очите му са разширени и блеснали, и нетърпеливи.

И той пак ме удря с Шума си.

Вдигам длани и си запушвам ушите (изпуснал съм пушката, изпуснал съм пушката), но това изобщо не може да спре кошмара, защото човек чува Шума не с ушите си и ето го, той е там, вътре в главата ми, вътре в мене самия, напада, тъпче, сякаш нямам никакво Аз, а само Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо моят собствен Шум е насметен на топка и изстрелян срещу ми, сякаш се удрям сам със собствените си юмруци Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо Си Ти Си Нищо…

Виола, мисля, но изчезвам, падам дълбоко надолу, все по-слаб съм, мозъкът ми пращи…

Виола…

Виола

Виола, чувам, сякаш от дъното на пропаст. Главата ме боли и кърви от удара на Кмета, лицето ми е в прахта и очите ми са полуотворени, но не виждам нищо…

Виола, чувам пак.

Отварям очи широко.

Тод пълзи назад по камъните, дланите му запушват ушите, клепачите му са здраво стиснати…

А Кметът се е надвесил над него и аз пак чувам същите викове както преди, с войниците, същото звънтене, лазерно бляскав Шум, който излита от него и… чувам насред всичко…

И отварям уста…

И изкрещявам…

Тод

— ТОД! — чувам вика, идва някъде отвън…

И това е тя…

Тя е…

Тя е…

И е жива…

И гласът й стига до мен…

Виола…

Виола…

ВИОЛА…

Чувам изръмжаване и Шумът в главата ми отново спира, и отварям очи, и Кметът залита назад, едната му ръка е притисната до ухото, същият рефлекс, който всеки проявява…

Същият рефлекс, който всеки проявява, когато го ударят с Шум.

ВИОЛА — мисля отново, мисля право срещу него, а той навежда ниско глава и вдига пушката срещу ми. Мисля отново…

ВИОЛА

И отново…

ВИОЛА

Той отстъпва още назад, препъва се в тялото на Дейви, пада по гръб и се изтъркулва по камарата чакъл…

А аз скачам на крака…

И хуквам към нея…

Виола

Той тича към мен, ръцете му са разтворени, посяга към мен, хваща ме през раменете и ме повдига да седна, и казва:

— Ранена ли си, ранена ли си, ранена ли си…

А аз казвам:

— Пушката е още у него…

И Тод се обръща…

Тод

И аз се обръщам и Кметът се надига, изправя се на крака, гледа ме, и Шумът му пак полита към мен, и аз се претъркулвам настрани, чувам го как ме следва, докато драскам по камъните, пълзя натам, където изпуснах пушката и…

И прокънтява изстрел…

И прахта литва на облаче точно пред дланта ми… Дланта на ръката, която вече посяга към пушката…

И аз спирам…

И вдигам очи…

И той ме гледа в упор…

И аз я чувам как пак вика името ми…

И разбирам, че тя разбира…

Разбира, че трябва да я чувам как изрича името ми, как ме вика…

И тогава мога да използвам нея като оръжие…

— Дори не се опитвай, Тод — казва Кметът и погледът му е успореден на дулото, насочено към мен…

И аз чувам гласа му в главата си…

Не ме атакува…

Лъскава, змийска, извратена версия на гласа му… Гласът, с който ми отнема решенията…

Гласът, с който ги превръща в свои решения…

— Няма да се бориш повече — казва…

Прави крачка към мен…

— Няма да се бориш повече и тук слагаме точката на тази история…

Извръщам се встрани от него…

Но не мога…

Трябва да го погледна в очите…

— Слушай ме, Тод…

Гласът му съска между ушите ми…

И е толкова лесно, ако просто…

Просто…

Просто се отпусна…

Отпусна се и сторя каквото ми казва…

Не! — изкрещявам…

Но зъбите ми са сключени…

А той още е пред мен…

Все така ме кара да стигна до…

И аз ще…

Ще…

Ти Си Нищо…

Аз съм нищо…

— Точно така, Тод — казва Кметът, прекрачва пак напред, пушката сочи в мен. — Ти си нищо.

Аз съм нищо…

— Но — казва той…

И гласът му е шепот, който дращи в най-съкровените ми дълбини…

— Но — казва…

— Аз ще те превърна в нещо.

И аз го поглеждам право в очите…

Очите му са бездна и аз усещам, че пропадам… Навътре в чернотата…

И с ъгълчето на окото си…

Виола

Хвърлям камъка с всички сили, моля се прицелът ми да е толкова добър, колкото Лий каза…

Моля се така: моля те, Боже…

Ако ме гледаш…

Моля те…

И бам!

Камъкът удря Кмета право в слепоочието…

Тод

Ужасяващо, разкъсващо чувство, сякаш някой одира овца от Шума ми, сякаш ивица от собствената ми кожа…

И бездната изчезва…

Изчезва…

А Кметът залита настрани, държи се за слепоочието, между пръстите му капе кръв…

— ТОД! — изкрещява Виола…

И аз я поглеждам…

Виждам протегнатата ръка, хвърлила камъка…

И виждам нея…

Моята Виола.

И се изправям на крака.

Виола

Той се изправя на крака.

Изправя се, висок…

И аз пак викам името му…

— ТОД!

Защото, когато го викам, нещо става…

Когато викам името му, нещо става с него…

Когато викам името му, правя нещо за него…

Кметът греши…

Грешал е винаги, от първия миг…

Не е вярно, че никога не трябва да обичаш някого толкова много, че да позволиш обичта ти бъде използвана за това да бъдеш контролиран.

Вярното е, че трябва да обичаш някого толкова много, че да е невъзможно да бъдеш контролиран никога.

Обичта не е слабост…

Обичта е най-голямата сила…

— ТОД! — изкрещявам отново…

И той ме поглежда…

И аз чувам името си в Шума му…

И знам…

Знам със сърцето си…

Точно сега…

Тод Хюит…

Няма нищо на света, което двамата с него да не можем да сторим…

Знам, че ще победим…

Тод

Сега Кметът гледа отдолу, полуприклекнал, кръвта капе от пръстите му, от раната отстрани на главата му…

Той се обръща и ме поглежда, в очите му има зло презрение…

И ето, Шумът му идва…

И…

ВИОЛА

Аз го отблъсвам…

Той трепва и се свива…

Но опитва пак…

ВИОЛА

— Не можеш да ни победиш — казвам…

— Мога — отвръща той и стиска зъби. — И ще го сторя.

ВИОЛА

Той пак се свива…

Опитва да вдигне пушката…

Удрям го по-силно…

ВИОЛА

Той изпуска пушката и отпълзява назад…

Чувам как Шумът му жужи срещу мен, мъчи се да проникне в мен…

Но главата го боли…

Боли го от моите ответни удари…

Боли го от добре хвърления камък…

— Какво си мислиш, че доказваш така? — изплюва. — Имаш силата, но не знаеш какво да я правиш.

ВИОЛА

— На мен ми се струва, че се справям отлично — отвръщам.

И той се усмихва, но зъбите му си остават стиснати.

— Така ли ти се струва?

И аз забелязвам, че ръцете ми треперят…

Забелязвам, че Шумът ми хвърчи безразборно, съска, ярък и лъскав…

Не си усещам краката…

— Изисква се практика — казва Кметът, — защото иначе ще си разкъсаш мозъка на парчета — той се поизправя малко по-стабилно и се мъчи пак да впримчи погледа ми. — Мога да ти покажа как се прави.

И тогава, точно навреме, Виола извиква:

— ТОД!

И аз го удрям с всичко, което ми е останало…

С цялата нея, застанала зад гърба ми, подкрепяща ме… С целия си гняв, и раздразнение, и празнота…

С всеки миг, в който не съм бил до нея и очите ми не са я гледали…

С всеки миг, в който съм се тревожил…

С всичко…

С всяко мъничко нещо, което знам за нея… Пращам го право в центъра на съществото му…

И той пада…

Назад и назад, и назад…

Очите му се обръщат…

Главата му се отмята…

Краката му се препъват…

Пада, пада, пада…

На земята…

И не мръдва повече.

Виола

— Тод? — обаждам се.

Той трепери неудържимо, конвулсивно, не може да се изправи, чувам едно болно скимтене, което пронизва Шума му. Поизправя се, олюлява се, но прави крачка.

— Тод? — опитвам се да стана, но глезените…

— Божичко — казва той и се стоварва до мен. — Тая работа направо те изсмуква.

— Как си? — питам и слагам ръката си върху неговата.

Той кима.

— Добре, струва ми се.

Поглеждаме към Кмета.

— Ти го направи — казвам.

— Ние го направихме — казва той и Шумът му малко се избистря, той сяда по-стабилно.

Ръцете му, обаче, още треперят.

— Горкият Дейви — казва.

Стисвам го за лакътя.

— Корабът — казвам тихо. — Тя ще стигне първа до него.

— Не и ако й попречим — отвръща той.

Изправя се и се оглежда известно време, но после го чувам как вика Жълъдче в Шума си.

Моето Жребче, чувам ясно и конят на Дейви се отскубва от вързаната някъде юзда и закрачва към нас по чакъла, Момче Жребче, Момче Жребче, Момче Жребче

Тод, чувам от малко по-далече и към нас приближава и тропането на копитата на Ангарад, тя следва Жълъдче и застава редом с него.

— Напред — процвилва тя. — Напред — процвилва и Жълъдче.

— Абсолютно само напред — отвръща им Тод.

Обвива с ръка раменете ми, за да ми помогне да се изправя. Жълъдче вижда молбата в Шума му и коленичи, за да мога да го възседна. Когато се настанявам на седлото, Тод нежно го потупва по шията и той се изправя.

Ангарад идва до Тод и също понечва да коленичи, но той я спира.

— Не, момичето ми — казва и я гали по носа.

— Какво? — питам тревожно. — Ами ти какво ще правиш?

Той кимва към Кмета.

— Трябва да се погрижа за него — казва, но не ме гледа в очите.

— Как така, какво значи да се погрижиш за него?

Той е вперил поглед някъде край мен. Бръмбарският марш на армията е обърнал курса си и сега черната ръка се протяга към подножието на южния хълм.

Отиват в новата посока.

— Тръгвай — казва Тод. — Стигни до кораба.

— Тод — отвръщам. — Не можеш да го убиеш.

Той вдига очи към мен и Шумът му е кален, мътен, измъчен, едва му позволява да се държи прав.

— Той го заслужава.

— Така е, но…

Но Тод вече кима.

— Ние самите сме решенията, които вземаме.

Аз кимвам в отговор. Разбираме се без думи.

— Ако го сториш, ще престанеш да бъдеш Тод Хюит — казвам. — А аз няма да понеса да те изгубя отново.

Тод

— Трябва да остана с него, разбираш ли — казвам. — Ти трябва да се добереш до кораба, колкото е възможно, по-бързо, а аз ще чакам тук армията.

Тя кимва, макар и много, много тъжно.

— А като дойде армията, какво ще правиш?

Поглеждам към Кмета, все още проснат на камъните, в безсъзнание, тихо простенващ.

Чувствам такава тежест.

Но казвам:

— Струва ми се, че войниците няма да страдат особено, когато го видят победен. Струва ми се дори, че вече си търсят нов водач.

Тя се усмихва.

— И ти ще станеш този водач, така ли?

— А ако ти срещнеш Възражението? — отвръщам на усмивката. — Какво ще правиш?

Тя отмята косата от очите си.

— Струва ми се, че те също имат нужда от нов водач.

Пристъпвам напред и слагам длан до нейната на шията на Жълъдче. Тя не ме гледа, но плъзва ръка към моята, докато пръстите ни се докосват.

— Само защото ти отиваш при тях, а аз оставам тук — казвам, — не означава, че се разделяме.

— Не — отвръща тя и знам, че разбира. — Не, със сигурност не означава, че се разделяме.

— Никога вече няма да се разделя с теб — казвам, без да откъсвам поглед от пръстите ни. — Никога, дори в мисълта си.

Тя плъзва ръка още напред и я вкопчва в моята, двамата гледаме пръстите си, преплетени здраво заедно.

— Трябва да тръгвам, Тод — казва.

— Знам.

Вглеждам се дълбоко в Шума на Жълъдче и му показвам къде е пътят, къде кацна корабът и колко бързо, бързо, бързо трябва да препуска.

— Напред — процвилва той, високо и ясно.

— Напред — казвам.

Вдигам очи към Виола.

— Готова съм — казва тя.

— Аз също — отвръщам.

— Ще победим — добавя тя.

— Смятам, че точно това ще направим.

Един последен поглед.

Един последен поглед, с който се познаваме един друг.

Познаваме се до дъното на душите си.

И аз плясвам Жълъдче по хълбока.

И двамата препускат, над камарите чакъл, право на улицата, надолу по пътя, политат към хората, които (надявам се, надявам се, надявам се) могат да ни помогнат.

Поглеждам надолу към Кмета.

Чувам армията, която се спуска по хълма на три километра от тук.

Търся с очи въжето.

Виждам го, но преди да го взема, се забавям само секунда, за да затворя очите на Дейви.

Виола

Летим по пътя и аз с всички сили се старая да не падна и да не си счупя врата.

— Внимавай за войници! — извиквам между прилепените назад уши на Жълъдче.

Нямам представа колко навътре в града е навлязло Възражението, не знам дали като ги срещна, те изобщо ще се спрат за секунда да видят коя съм или направо ще ме гръмнат и ще ме разкарат от пътя си.

Не знам как ще реагира тя, ако ме види…

Когато ме види…

Когато разкажа на нея и останалите онези неща, които имам да им разказвам…

— По-бързо, ако можеш! — изкрещявам и сякаш през Жълъдче преминава електрически заряд и той хуква още по-бързо.

Тя самата ще се отправи веднага към кораба. В това няма съмнение. Трябва да го е видяла да каца и се е спуснала право натам. Ако стигне преди мен, ще им обясни колко дълбоко съжалява за моята трагична смърт, как аз съм паднала в жестоките лапи на тиранина, с когото Възражението така отчаяно и самопожертвователно се бори, та ако совалката разполага с някакви оръжия, то те биха могли да бъдат използвани от въздуха…

Защото совалката разполага с такива оръжия.

Навеждам се още по-напред на седлото, стискам зъби срещу болката в глезените, мъча се да помогна на коня да се движим още по-бързо.

Вече сме далеч от катедралата, профучали сме по много улички със затворени магазини и къщи със заковани врати. Слънцето е залязло напълно, на фона на тъмнеещото небе се виждат само силуети.

И аз мисля за това как ли ще откликне Възражението на вестта, че Кметът е победен…

И какво ли ще помислят, когато видят, че Тод го е победил…

И мисля за него…

Мисля за него…

Мисля за него…

Тод, мисли Жълъдче.

И ние хвърчим надолу по пътя…

И малко остава да падна от седлото, когато чуваме в далечината ново БУМ.

Жълъдче се заковава на място, започва да се върти, за да не ме изтърси от гърба си. Обръщаме се назад и аз поглеждам…

И виждам, че пожари горят зад гърба ми.

Виждам как горят къщи.

И магазини.

И хамбари.

Виждам хора, които тичат през дима, войници, цивилни, тичат в нашата посока, подминават ни и изчезват в мрака напред.

Подминават ни толкова бързо, че дори не спират да ни погледнат.

Бягат от Възражението.

— Какво прави тази жена? — питам гласно.

Огън мисли Жълъдче и нервно потропва с копита.

— Гори всичко наред — казвам. — Ще изгори целия град.

Защо?

Защо?

— Жълъдче… — обаждам се.

И над долината прокънтява дълбок, протяжен, тежък вой на боен рог.

Жълъдче изцвилва остро, в Шума му няма думи, само блясък от страх, от ужас така остър, че сърцето ми прескача, подсилен от невярващите ахвания на бягащите хора наоколо, мнозина просто спират с вик, оглеждат се назад, откъдето са дошли, взират се към града, взират се отвъд града.

Аз също се обръщам и гледам, макар че е твърде тъмно, за да се види каквото и да е.

В далечината бляскат светлини, светлини, светлини слизат надолу по зигзагообразния път край водопада…

Това не е пътят, по който тръгна армията на Кмета.

— Какво е това? — питам ей така, не някого конкретно, питам всички край мен. — Какви са тези светлини? Какъв е този звук?

И тогава един мъж спира до мен, Шумът му е ярък и объркан от завладялото го изумление, от съмнението му, от страха му, остър като нож, и прошепва:

— Не.

Прошепва:

— Не, не може да бъде.

— Какво? — кресвам. — Какво става?

И дълбокият протяжен рог пак прокънтява над долината.

Звукът, възвестяващ края на света.

Началото

Кметът се свестява преди още да съм вързал китките му както трябва.

Простенва, от него идва вълна чист, истински, непотиснат Шум, първият, който чувам от съзнанието му, сега той просто не се владее.

Защото сега е победен.

— Не съм победен — промърморва. — Временно отстранен.

— Млъквай — казвам и затягам въжето.

Заобикалям го и заставам пред него. Очите му са още мътни от атаката ми, но успява да ми се усмихне.

Удрям го в лицето с приклада на пушката.

— Само ако чуя и едно късче Шум от теб — предупреждавам го и насочвам дулото срещу му.

— Знам — казва Кметът, усмивката пак разтяга кървавата му уста. — Ако чуеш, ще го сториш, нали?

Премълчавам.

Това е моят отговор.

Кметът въздъхва, отпуска глава назад, сякаш да си разкърши врата. Вдига очи към пъстроцветния прозорец, който противно на всички вероятности още стои непокътнат на самотно стърчащата стена. Зад него изгряват луните, виждаме изменените им форми през стъклописа.

— Ето ни пак в изходно положение, Тод — казва. — Залата, в която за първи път се срещнахме истински — оглежда се, защото сега той е вързан за стола, а аз се разхождам наоколо. — Нещата се променят — казва, — но пак си остават същите.

— Няма нужда да говориш, докато чакаме.

— Какво чакаме? — той леко се напряга.

Шумът му напълно изчезва.

— Ти също би искал да можеш да правиш това, нали? — казва. — Би искал поне веднъж никой да не знае мислите ти.

— Млъквай, казах.

— В момента, например, си мислиш за армията.

— Млъквай.

— Чудиш се дали действително ще те послушат. Чудиш се дали хората на Виола действително могат да помогнат…

— Пак ще те ударя с проклетата пушка.

Чудиш се дали в момента действително си победил. — Действително победих — отвръщам. — И ти го знаеш много добре.

Ново БУМ в далечината.

— Тя разрушава наред — казва Кметът, обърнал очи към експлозията. — Интересно.

— Кое е интересно? — питам.

— Никога не си срещал госпожа Койл, нали? — той повдига едното си рамо, после другото — наглася въжето по-удобно. — Забележителна жена, забележителен противник. Тя можеше и самичка да ме победи, да ти кажа право. Можеше наистина да го стори — усмивката му пак цъфва. — Но ти я превари, а?

— Какво имаш предвид с това тя разрушава наред?

— Както обикновено — отвръща Кметът, — аз имам предвид точно онова, което казвам.

— Но защо ще постъпва така? Защо просто взривява всичко по пътя си?

— По две причини — отвръща той. — Първо, създава хаос, така че е трудно да се бориш нормално с нея в открита схватка. И второ, унищожава сигурността на цивилните, създавайки впечатлението, че е непобедима, за да може впоследствие да управлява по-лесно завладяното — свива рамене. — За хора като нея всичко е война.

— За хора като теб, искаш да кажеш — поправям го.

— Винаги ще налиташ от един тиранин на друг. Тод. Съжалявам, че точно аз трябва да ти го кажа.

— Няма да налитам на нищо. И ти поръчах да мълчиш.

Държа го на мушка и приближавам Ангарад, която наблюдава и двама ни отстрани, стъпила на чакъла, мисли тя.

— Коритото за вода още ли е отпред? — питам Кмета. — Или са го взривили вече?

— Взривиха го — отвръща той. — Но отзад има друго, там е вързан моят кон. Прати я там.

Морпет, мисля към Ангарад, мисля името на коня на Кмета и усещам как в нея се надига някакво чувство.

Тод, мисли тя.

— Точно така, момичето ми — отвръщам и я галя по носа. — Много си права, той ще се предаде.

Тя ме бутва игриво с муцуна и бавно прегазва чакъла, заобикаля катедралата отзад.

Ново БУМ. Усещам лека тревога за Виола. Чудя се колко ли далеч надолу по пътя е стигнала. Сигурно вече приближава позициите на Възражението, сигурно…

Чувам жужащ Шум от Кмета.

Зареждам пушката.

— Казах, дори не се опитвай.

— Знаеш ли, Тод — вика той, сякаш просто сме седнали на обяд и си приказваме на масата, — нападението с Шум е лесна работа. Свиваш всичко на топка и удряш, колкото ти стигат силите. Искам да кажа, да, трябва да си концентриран, изключително концентриран, но веднъж като му хванеш цаката, можеш спокойно да го правиш, когато си поискаш — изплюва кръв на земята. — Както вече видяхме в случая с теб и твоето Виола.

— Не изричай името й.

— От друга страна — продължава той, — контролът над нечий чужд Шум, е, какво да кажа, това е много, много по-трудно, много по-сложно. Все едно да се опитваш да движиш хиляда различни лоста за управление едновременно и, естествено, върху някои хора, някои простички хора, това се удава по-лесно, а контролът над цяла тълпа, например, е изненадващо елементарен и лек, аз обаче, години наред се мъчех да превърна този контрол в наистина полезен инструмент, но едва в последно време постигнах някакви успехи.

Мисля за минута.

— Кметът Леджър.

— Не, не, разбира се — отвръща Кметът бодро. — Кметът Леджър умираше от нетърпение сам да помага. Никога не се доверявай на политик, Тод. Те нямат строго дефиниран център на личността, така че никога не можеш да им вярваш. Той дойде при мен, настояваше да ми разправя сънищата и мислите ти. Не, него въобще не съм го контролирал, той просто беше един обикновен слаб човек.

Въздъхвам.

— Може ли вече да замълчиш, а?

— Та, Тод, мисълта ми е — продължава той, — че едва днес аз се доближих малко до това да накарам теб да сториш онова, което искам — той ме поглежда, сякаш разбирам за какво говори. — Едва днес.

Още едно БУМ в далечината, още нещо, разрушено от Възражението без точно определена причина. Твърде тъмно е, за да видя армията, но тя трябва да навлиза вече в града, да се движи по пътя право насам.

А нощта пада.

— Разбирам какво казваш — отвръщам. — Знам какво сторих.

— Всичко ти го стори по свое решение, Тод — не сваля очи от мен. — Диваците. Жените. Всички твои постъпки. Нямаше нужда от никакъв контрол.

— Знам какво сторих — повтарям тихо, Шумът ми запращява предупредително.

— Предложението ми още е валидно — казва Кметът, също така тихо. — Съвсем сериозен съм. Ти имаш силата. Аз ще те науча да я използваш. Ще управляваш тази планета рамо до рамо с мен.

Аз Съм Кръгът И Кръгът Съм Аз, чувам.

— Това е източникът — казва. — Контролирай Шума си и ще контролираш себе си. Контролираш ли себе си — свежда глава, — ще контролираш света.

— Ти уби Дейви — казвам и прекрачвам към него, пушката ми го сочи. — Ти си онзи без строго дефиниран център. А сега наистина млъкваш вече.

И тогава един нисък и могъщ звук прогърмява под небето, звук, сякаш от гигантски боен рог.

Такъв звук ще прокънти, когато Бог иска да привлече вниманието ни.

Чувам как конете се разцвилват отзад. Чувам бесния ужас в Шума на изпокрилите се по къщите хора на Ню Прентистаун. Чувам как размерния марш на армията се разпада на локви от объркване.

Чувам как целият Шум на Кмета се появява отново, остър като шип, дръпва се пак назад и се притаява.

— Какво беше това, мътните го взели? — казвам и се оглеждам.

— Не — издиша Кметът леко.

А въздишката му е щастлива…

— Какво? — ръгвам го с пушката в ребрата. — Какво става, казвай!

Но той само се усмихва и обръща глава. Обръща я към хълма с водопада, към зигзагообразния път, който слиза в него за града.

Аз също поглеждам натам.

Светлини на върха.

Светлини, които вече се спускат надолу, успоредно на водопада.

— О, Тод — казва Кметът, в гласа му блика изумление и, да, радост. — О, Тод, милото ми момче, какво стори ти?

— Какво става? — питам пак, примижавам към мрака, сякаш това ще ми помогне да видя каквото и да било. — Какво издава този…

Втори тътен на рога откънтява, толкова дълбок и силен, сякаш небето се разцепва.

Чувам как Ревът на града се утроява, толкова въпроси се изливат едновременно.

— Кажи ми, Тод — пита Кметът с бодър глас. — Какво точно планираше да правиш, когато армията дойдеше тук?

— Какво? — стряскам се, сбръчквам чело, очите ми още се стараят да видят какво точно слиза по зигзагообразния път, но е твърде далече и е твърде тъмно, нищо не мога да различа. Само светлини, отделни светлинки, спускат се по хълма.

— Щеше да искаш откуп за мен ли? — продължава Кметът приповдигнато. — Щеше да ме предадеш, за да ме екзекутират. — Какъв беше този звук? — хващам го отпред за ризата и го притеглям нагоре. — Заселниците ли кацат? Нападат ли ни или…?

Той само ме гледа в очите, неговите собствени очи искрят.

— Смяташе, че ще те изберат за ръководител и ти саморъчно щеше да възвестиш ера на нов мир?

— Аз ще ги поведа — изсъсквам в лицето му. — Като стой, та гледай.

Пускам го и се изкатервам на една от по-високите камари чакъл. Виждам как хората вече надничат от домовете си, викат се един друг, започват да тичат напред-назад.

Който и да идва, е толкова страшен, че кара хората на Ню Прентистаун да напуснат убежищата си.

Чувам жужащ Шум в дъното на съзнанието си.

Извъртам се и пак насочвам пушката към Кмета, слизам от камарата и казвам:

— Предупредих те да не опитваш повече!

— Просто се мъчех да поддържам разговора, Тод — отвръща той престорено невинно. — Много съм любопитен да узная плана ти за развитие, след като бъдеш избран за глава на армията и за Президент на планетата.

Ще ми се да изтрия усмивката от лицето му само с един удар.

— Какво става? — изкрещявам му. — Какво е онова, което слиза от хълма?

Трети тътен от рога отзвучава, още по-силен е, толкова силен, че тялото ми вибрира.

Сега хората от града вече наистина започват да пищят.

— Бръкни в предния джоб на ризата ми, Тод — казва Кметът. — Мисля, че там ще намериш нещо, което ти принадлежи.

Поглеждам го, търся да напипам каква е уловката, но насреща ми е само тъпата му усмивка.

Сякаш той отново побеждава.

Опирам дулото в него и със свободната си ръка започвам да ровя в джоба му, пръстите ми достигат нещо метално и тежко. Изваждам го.

Бинокълът на Виола.

— Изумителен малък уред — казва Кметът. — С такова нетърпение чакам новите заселници да кацнат, за да видя какви глезотийки още ще ни донесат.

Не отвръщам нищо, покатервам се пак на камарата и слагам бинокъла до очите си със свободната ръка, непохватно се мъча да включа режима за нощно виждане. Минава доста време, докато…

Напипам правилния бутон.

Пред мен изскача долината, зелено белезникава през бинокъла, изниква от мрака, показва ми града.

Проследявам пътя нагоре по реката, до зигзагообразната му част на хълма с водопада, до точките светлина, които слизат по него…

И…

И…

И о, Боже, Господи.

Чувам как Кметът се смее зад гърба ми, все така вързан за стола.

— Да, Тод, изобщо не си въобразяваш.

Секунда мълча.

Изгубил съм дар слово.

Как?

Как е възможно това?

Към града напредва армия от диваци.

Някои, онези, които са най-близо до челото на колоната, яздят някакви огромни, дебели същества, покрити с нещо като броня и с по един-единствен закривен рог на върха на носа. Зад тях е пехотата, защото това не е приятелско посещение, не, нищо подобно, по зигзагообразния път върви пехотата, а още и още войници се изливат над ръба на хълма до върха на водопада.

Войници, готови за битка.

Хиляди са.

— Но — казвам задъхано, едва изричам думите, — но нали всички били избити! Избити по време на войната!

— Всички ли, Тод? — пита Кметът. — Всички диваци на тази планета до последния, като имаш предвид, че ние тук обитаваме само едно незначително късче от общата земя? Това звучи ли ти смислено изобщо?

Светлините представляват факли, носени от диваците, яхнали съществата, горящи факли, които сочат пътя на армията, горящи факли, които осветяват копията на пехотинците, лъковете и стрелите, боздуганите.

Всички са въоръжени.

— О, ние ги победихме — казва Кметът. — Избихме хиляди, естествено, избихме всички, които обитаваха в радиус от километри наоколо. Въпреки че те значително ни превъзхождаха по брой, ние имахме много по-добри оръжия, по-силна мотивация. Прогонихме ги от тази земя, разбрахме се никога повече да не се връщат, никога да не застават пак на пътя ни. Задържахме доста от тях като роби, разбира се, защото някой трябваше да помага за възстановяването на града след военните действия. Така беше честно.

Сега вече градът наистина Реве. Маршът на армията на Кмета е спрял напълно, чувам как хората тичат и си крещят, крещят си безсмислици, невярващи, уплашени.

Изтичвам обратно до Кмета и забивам пушката в гърдите му.

— Защо се връщат? Защо точно сега?

А той все така се усмихва.

— Предполагам, че през всичките тези години са имали време да обмислят как да се отърват от нас веднъж завинаги. Просто са чакали повод.

— Какъв повод?! — Изкрещявам. — Защо…

И млъквам.

Геноцидът.

Смъртта на робите.

Телата им, струпани като смет.

— Правилно, Тод — казва Кметът и кима кротко, сякаш си говорим за времето. — Подозирам, че точно това е бил поводът, ти как мислиш?

Поглеждам го, както обикновено проумявам нещата твърде късно.

— Ти си го сторил — казвам. — Разбира се, че си бил ти. Ти си избил всички диваци в манастира, всички, до последния, и си обвинил за това Възражението — ръгвам го пак с дулото. — Надявал си се диваците да се върнат и да нападнат.

Той свива рамене.

— Надявах се на нас да ни се отвори възможност да ги победим веднъж завинаги, да — свива устни. — Но на теб трябва да благодаря за това, че планът ми сработи толкова бързо.

— На мен ли? — питам.

— О, разбира се, че на теб, Тод. Ти нагласи нещата. Ти им изпрати съобщение за случилото се.

— Съобщ…?

Не.

Не!

Обръщам се и пак хуквам нагоре по чакъла, вдигам бинокъла, търся и търся, и търся.

Толкова са много, толкова са далеч.

Но той е там, сещате ли се?

Някъде в тълпата.

1017.

О, не.

— Бих казал, че о, не е отличен избор на думи, Тод — подвиква Кметът. — Оставих го жив, за да можеш ти да го намериш, но дори и при вашата специална връзка той не си пада особено по теб, как смяташ? Няма значение колко пъти си се опитвал да му помагаш. Ти си лицето на неговите мъчители, лицето, което той е отнесъл и е показал на братята и сестрите си — чувам тихия му смях. — Наистина не ми се иска да съм на твое място сега, Тод Хюит.

Обръщам се, оглеждам хоризонта във всички посоки. Пак се обръщам. Армията на Кмета е на юг, армията на Възражението — на изток, а третата армия напредва от запад.

— А ние си седим тук — отбелязва Кметът, звучи напълно спокоен, — насред цялата каша — почесва нос о рамото си. — Чудя се какво ли си мислят в момента горките нещастници от разузнавателната совалка.

Не.

Не.

Извъртам се за трети път, сякаш виждам всички, които идват насам. Идват за мен.

Съзнанието ми препуска.

Как да постъпя?

Как да постъпя?

Точно в този момент Кметът започва да си подсвирква.

А Виола е някъде там…

О, Господи Боже, тя е някъде там…

— Армията — казвам. — Армията трябва да се бие с тях.

— В свободното си време, може би? — вдига вежди Кметът. — Когато им се освободят няколко минутки след схватката с Възражението?

— Трябва да обединим сили с Възражението.

— Ние? — пита Кметът.

— Те трябва да се бият на страната на армията. Трябва да го сторят.

— Наистина ли смяташ, че това съвпада с плановете на госпожа Койл? — той пак се усмихва и виждам как кракът му започва спазматично да потрепва, енергия тече по тялото му. — Сигурен съм, че смята, че тя и диваците имат общ враг. Помни ми думата. Тя ще се опита да преговаря с тях — улавя погледа ми. — И ти къде оставаш тогава, Тод?

Дишам тежко. Нямам отговор на това.

— А Виола е някъде там — напомня ми Кметът, — сам-сама.

Така е.

Тя е някъде там.

И дори не може да ходи.

О, Виола, какво сторих?

— При така създалите се обстоятелства, скъпо мое момче, наистина ли мислиш, че армията ще те приеме за свой водач? — той се засмива, сякаш това е най-тъпата идея на света. — Наистина ли мислиш, че ще ти се доверят, ще ти позволят да ги поведеш в битка?

Завъртам пак бинокъла. Ню Прентистаун е в хаос. На изток горят сгради. Хората бягат по улиците, бягат от Възражението, бягат от армията на Кмета, бягат от диваците, бягат във всички посоки, но няма къде да отидат.

Рогът прокънтява отново, стъклата на околните къщи се пръсват с трясък.

Продължавам да гледам през бинокъла.

Извит, грамаден рог, дълъг колкото ръста на четирима диваци, е подпрян на гърба на две от ездитните създания, те го носят, а го надува най-едрият дивак, който някога съм виждал.

Достигат подножието на хълма.

— Смятам, че е време да ме развържеш, Тод — казва Кметът, а гласът му жужи тихо във въздуха.

Обръщам се рязко към него, насочвам за пореден път пушката.

— Няма да ме контролираш — казвам. — Никога повече.

— Дори не се опитвам — отвръща той. — Но и двамата знаем, че предлагам най-разумното.

Колебая се, дишам тежко.

— Побеждавал съм диваците и преди, сещаш ли се? — казва Кметът. — Хората в града знаят това. Армията го знае. Не вярвам да горят от нетърпение да се отърват от мен и да се обединят в твоя подкрепа, особено сега, когато осъзнават срещу какво се изправят.

Мълча.

— И след цялото ти предателство, Тод — казва Кметът и ме гледа право в очите, — аз все така искам ти да си до мен, рамо до рамо с мен. Все така искам да се биеш редом с мене — пауза. — Ще победим заедно.

— Не искам да побеждавам заедно с теб — отвръщам и гледам надолу към дулото на пушката. — Аз победих теб.

Той кимва в знак на съгласие, но добавя:

— Нещата се променят, но пак си остават същите.

Чувам маршируващи крака, които доближават катедралата. Отряд от армията изглежда се е организирал до такава степен, че да навлезе в града. Чувам ги как се отправят по главната улица, вървят към площада.

Нямам много време.

— Дори не ти се сърдя за това, че ме върза, Тод — казва Кметът — Сега обаче вече трябва да ме пуснеш. Аз съм единственият, който може да победи диваците.

Виола…

Виола, как да постъпя?

— Да, не минаваме без Виола, нали така? — казва Кметът, гласът му е лукав, топъл. — Виола е насред страшното, съвсем сама — чака, докато вдигна очи и срещна погледа му. — Те ще я убият, Тод. Ще я убият. А ти знаеш, че аз съм единственият, който може да я спаси.

Рогът прокънтява отново.

Още едно БУМ долита от изток.

Крачките на Кметовите войници наближават.

Поглеждам го.

— Аз те победих — казвам. — Помни това. Победих те и пак ще те победя.

Но той се усмихва.

ВИОЛА, помислям към него, той трепва и се свива.

— Ти ще я спасиш — казвам, — само тогава ще ти подаря живота. Ако тя умре, умираш и ти.

Той кимва.

— Съгласен съм.

— Ако се опиташ да ме контролираш, ще те застрелям. Ако се опиташ да ме нападнеш, ще те застрелям. Ясно ли ти е?

— Ясно ми е — отвръща той.

Чакам още секунда, но после секундите ми се свършват.

Няма повече време за обмисляне, за решаване.

Трите края на света маршируват един срещу друг, за да се сблъскат тук, сега.

А тя е някъде там.

И аз никога повече няма да се разделя от нея, никога, дори когато не сме заедно.

Прости ми — мисля.

Заобикалям Кмета откъм гърба и развързвам въжето.

Той се надига бавно, изправя се, разтрива китките си.

Вдига рязко глава при новия тътен на рога.

— Най-сетне — казва. — Край на интригите, край на подмолните ходове, край на преследването на сенки и на всички глупости на плаща и кинжала — обръща се към мен, среща погледа ми и аз виждам зад усмивката лъскавото острие на лудостта. — Най-сетне достигнахме до истината, до истината, която прави мъжете мъже, до истината, за която сме родени, Тод.

Потрива ръце и изрича истината, а очите му святкат.

— Война.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6727

Издание:

Патрик Нес. Не пускай ножа

Английска. Първо издание

Студио АртЛайн, София, 2011

Коректор: Лидия Михайлова

ISBN: 978–954–2908–04–3

Content

Патрик Нес
Въпросът и Възражението

Краят

Част първа Тод в кулата

1 Бившия кмет

2 Стъпи на врата ми

3 Новият живот

4 Изграждането на един нов свят

Част втора Домът на изцелението

5 Виола се събужда

6 Две страни

7 Госпожа Койл

8 Новата помощничка

9 Войната приключи

10 В божия дом

11 Спасих ти живота

Част трета Войната приключи

12 Предателство

13 Трески

14 Списъкът на омразата

15 Заключението

16 Ти си, който си

17 Тежък труд

18 Да живееш означава да воюваш

Част четвърта Нощ се спуска

19 Онова, което не знаеш

20 Руини

21 Мината

22 1017

23 Нещо иде

24 Стените на затвора

25 Нощта, в която се случва

26 Възражението

Част пета Кантората на въпроса

27 Начинът, по който живеем сега

28 Войник

29 Дейността по разпитите

30 Гривната

31 Номера и обувки

32 Последни приготовления

33 Бащи и синове

34 Последна възможност

Част шеста Въпросът и Възражението

35 Разпитът на Виола

36 Поражение

37 Лейтенантът

38 Марш към катедралата

39 Най-злият ти враг

40 Нищо не се променя, всичко се променя

41 Часът на Дейви Прентис

42 Краят на играта

Началото

Информация за текста